חדוה בן-ישראל

ביוגרפיה

חדוה בן-ישראל נולדה וגדלה בירושלים להורים בני העלייה השנייה והשלישית. אביה, יצחק בן-ישראל, היה מורה, סופר ומוכר ספרים, חבר אספת הנבחרים הראשונה, מראשוני המורים לעברית, שלפני עלייתו, הכשיר מורים לעברית בקרקוב. המציא את השיטה הראשונה של סטנוגרפיה בעברית.
לאחר סיום תיכון בית הכרם, ושנת שירות בקבוצת כנרת, למדה באוניברסיטה העברית היסטוריה, פילוסופיה, ואנגלית וסיימה תואר שני בהצטיינות יתרה. עבודת הגמר שלה הייתה בנושא "ג'ון מילטון והמהפכה הפוריטנית", בהדרכתו של פרופסור ריכרד קבנר. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה התנדבה לצבא הבריטי ושירתה כשנה וחצי במצרים. כחברת ההגנה גויסה למחרת כ"ט בנובמבר 1947 ושרתה במלחמת השחרור, תחילה בגדוד מכמש (חי"ש) בתפקידים שונים כולל שידורים מירושלים הנצורה, ועם ייסוד הח"ן, כמפקדת פלוגה וקצינת הסברה גדודית בגדוד 202 של הח"ן, בחיפה ובגליל המערבי.
אחרי שנת הוראה באוניברסיטה, זכתה במלגה מטעם המועצה הבריטית ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, והייתה תלמידת מחקר ב-Girton College. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "היסטוריונים אנגלים על המהפכה הצרפתית", בהדרכתו של פרופסור סיר הרברט בטרפילד. בזמן לימודי הדוקטורט הייתה הממונה על החינוך הציוני ב-Jewish Society של הסטודנטים היהודים, וגם שידרה בעברית מה-BBC. אחרי קבלת תואר הדוקטור (ב-1955) חזרה לאוניברסיטה העברית, בה לימדה כ-36 שנים, עד לפרישתה כפרופסור מן המניין. מ-1976, הופקדה על הקתדרה לחקר תנועות לאומיות על שם אריה בן אליעזר ובין 1984-1980 כראש החוג להיסטוריה. הרצתה גם במוסדות אקדמיים נוספים: ב-1956 נתנה קורס על תרבות המערב בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב, בשנים 1965-1963 לימדה בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב וכן באוניברסיטת חיפה. בשנים 1985-6 הייתה חברה-חוקרת ב-National Humanities Center צפון קרוליינה, בארצות הברית, ב-1988 - 1989 ושוב 1993-5. שמשה כפרופסור אורח בטריניטי קולג' בהרטפורד קונטיקט, ולאחר מכן, באוניברסיטה הלאומית בקנברה אוסטרליה, ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. ב-2000-1999 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת מינכן בגרמניה. שהתה מספר פעמים בשבתונים באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה. ב-2004 ארגנה (ביחד עם פרופ' שלמון ופרופ' סיון) קבוצת מחקר על דת ולאומיות במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית. כמו כן היא חברה בחברה ההיסטורית הישראלית; וב-Association for the Study of Ethnicity and Nationalism (לונדון), וחברת המערכת של סדרת הספרים על תולדות האוניברסיטה. בעבר הייתה חברת המועצה הציבורית של "תרבות לעם" מטעם קול ישראל; השתתפה ביסוד האגודה להיסטוריה צבאית. וחברת הפורום למען ציונות ודמוקרטיה.

תחומי מחקריה

בן-ישראל עוסקת בהיסטוריה הפוליטית והתרבותית של אירופה וחוגי השפעתה מהמהפכה הצרפתית ועד היום, ובמיוחד בהיסטוריה בריטית (כולל היסטוריה אימפריאלית, דיפלומטית, תרבותית וספרותית), בחקר כתיבת ההיסטוריה (היסטוריוגרפיה), ובלאומיות השוואתית כולל הציונות. מאז עבודת הגמר שלה לתואר השני על ג'ון מילטון, התעניינה במיוחד בהשפעת הגומלין בהיסטוריה בין ספרות ופוליטיקה, בין דברים הנכתבים ודברים הנעשים. מאז אמצע המאה ה-20, הזמן בו התחילה במחקר היסטורי, התפתחו מחקרים בין תחומיים שהיום נפוצים מאד. מילטון, מגדולי המשוררים של אנגליה, היה גם תאולוג, הוגה פוליטי, ותומך נלהב במהפכה הפוריטנית באנגליה במאה ה-17, שהייתה במובנים רבים המהפכה הדמוקרטית הראשונה בעולם המערבי המודרני. עבודת הדוקטורט על ההיסטוריוגרפיה של המהפכה הצרפתית עסקה גם היא בקשר שבין כתיבה היסטורית, והתפתחויות פוליטית. ספרה הראשון, המבוסס על הדוקטורט, מראה כיצד הפירושים ההיסטוריים שניתנו למהפכה הצרפתית על ידי היסטוריונים היו מכריעים בהשפעה שהייתה למהפכה הצרפתית על אירופה והעולם כולו. הספר סוקר ומנתח מאות כתבים על המהפכה הצרפתית שנכתבו באנגליה במשך המאה ה-19, עוקב אחרי שיטות המחקר והשחזור, הצטברות הידע, ומבסס את הטענה שהייתה למעשה אסכולה בריטית בפרשנות של המהפכה שהייתה ספוגה בהנחות הפוליטיות, החברתיות והתרבותיות של החברה בה צמחה; והשפיעה במישרין על ההתפתחויות הפוליטיות באנגליה.
לצד נושאים אלה התרחבו תחומי מחקרה למאה העשרים, למלחמות העולם והתקופה שביניהן. היא חקרה את גורמיהן ותוצאותיהן מבחינה פוליטית ומפרספקטיבה היסטוריוגרפית. בין הנושאים העיקריים מתקופה זו עליהם פרסמה מחקרים היו הסדרי השלום אחרי המלחמה הראשונה, הפייסנות הבריטית כלפי גרמניה, הסכם מינכן, התייחסות הבריטים לאופוזיציה האנטי-היטלרית בגרמניה ועוד.
מאז שנות השמונים עוסקת בן-ישראל בעיקר בלאומיות, אליה הובילו מחקריה הקודמים על התמוטטות האימפריות האירופיות במלחמת העולם הראשונה, והתפרקות האימפריה הבריטית אחרי מלחמת העולם השנייה. בנושא הלאומיות גישתה היא השוואתית, היא בוחנת את חלותן של התאוריות הכוללניות על מקרים היסטוריים של לאומיות כולל הציונות, וכן את מקומה של הדת בתנועות לאומיות. בן ישראל היא בין המקדמים את הוראת נושאי הלאומיות בארץ וכן את הגישה ההשוואתית לציונות.
מאז שנת 2000 משתתפת בן ישראל בפרויקט מחקרי על תולדות האוניברסיטה העברית. היא חברת המערכת של הפרויקט וכן תרמה פרק על מעורבותה של האוניברסיטה, הסגל והתלמידים, בהתפתחויות הפוליטיות של היישוב, ושל המפעל הציוני, בתקופת המנדט. מחקרה בנושא זה מעובד גם לספר.

היסטוריונים אנגלים על המהפכה הצרפתית

ספרה הראשון של בן-ישראל (English Historians on the French Revolution), הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלה וראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1968 והודפס מחדש באותה הוצאה בשנת 2004. ב-1969 היא קיבלה עליו את פרס Betty Miller מטעם ה-International Council of Jewish Women והוא זכה לעשרות ביקורות של היסטוריונים ידועי שם.
בספרה הראתה כיצד לפרשנות היסטורית, שהיא בעצם טקסט כתוב, יכולה להיות השפעה מעשית על תמורות היסטוריות. ספרה היה אחד הספרים שבטאו גישה חדשה לחקר ההיסטוריוגרפיה. בעוד שהגישה המסורתית הייתה ביבליוגרפית, הצגת שורת מחקרים שונים על נושא היסטורי מסוים, והערכתם, הרי הגישה החדשה רואה בספרות ההיסטורית עצמה חלק אורגני של חיי הרוח והתרבות של תקופתם, שמשפיע על דעת קהל ועל מנהיגים והופך לגורם היכול לחולל תמורות היסטוריות ממשיות. בנושא הספציפי של פירוש המהפכה הצרפתית בן-ישראל מראה כיצד במהלך המאה ה-19 השפיעה שורה ארוכה של היסטוריונים, על התפתחות הפוליטיקה האנגלית ועל התחלת תהליך הדמוקרטיזציה באנגליה. למשל, ויכוחים פרלמנטריים על הרחבת זכות הבחירה לשכבות חברתיות התנהלו בין הליברלים והשמרנים במונחים המציגים את לקחי המהפכה הצרפתית, כשכל צד מנסה להראות שרפורמות, או להפך - מניעת רפורמות, ימנעו מהפכה אלימה באנגליה; ויכוח היסטורי-פוליטי, בפרלמנט, בין חברי פרלמנט שהיו גם היסטוריונים, ושהוביל לחוק הרפורמה של 1832 שהרחיב את זכות הבחירה והווה צעד משמעותי בהתפתחות הדמוקרטיה המודרנית באנגליה.
כמו כן מראה מחקרה של בן-ישראל עד כמה נטועים הפירושים ההיסטוריים בתרבות של החברה בה הם צומחים. היסטוריונים לכאורה מחפשים את האמת האובייקטיבית, אבל למעשה הם נושאים בתוכם גם הנחות גלויות וסמויות שהן חלק מתרבותם. בספר היא סוקרת שורה של היסטוריונים חשובים של המאה ה-19, כמו למשל תומאס קרלייל, ג'ון וילסון קרוקר, לורד אקטון, ועוד, ומראה, בין היתר, שמתחת לחילוקי הדעות, ישנו מסד משותף של מוסכמות הנטוע בתרבות הפוליטית הבריטית, וכן בגישה היסטורית הכוללת גם שיפוט מוסרי, תכונה שציינה את ההיסטוריוגרפיה האנגלית גם בתחומים אחרים.

הפייסנות הבריטית כלפי גרמניה בין שתי מלחמות העולם

בן-ישראל הרבתה לעסוק בפייסנות הבריטית כלפי גרמניה. לדעתה, הפייסנות הייתה גורם ראשון במעלה לפרוץ מלחמת העולם השנייה, לא פחות מאשר יצר ההתפשטות הטריטוריאלית של גרמניה הנאצית, שכן היא גרמה לנאצים לצפות שבריטניה לא תגיב על הפלישה לפולין כפי שקבלה את כיבוש אוסטריה וצ'כוסלובקיה. בן-ישראל מצביעה על כך שהפייסנות הבריטית החלה מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה וכבר בדיוני המשלחת הבריטית לועידת השלום ב-1918-9 רואים שהרוב במשלחת הוביל קו פיוס כלפי גרמניה ורצון עז להתנער מהעוינות של זמן המלחמה. בן-ישראל מצביעה על ספרו של הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס (שהיה זמן מה חבר במשלחת) שנכתב במגמה למנוע הטלת שילומים כבדים על גרמניה. לדבריה, הפייסנות הייתה המדיניות העקבית של כל ממשלות בריטניה בין המלחמות. היא נבעה מהזעזוע העמוק מן הנזקים העצומים של המלחמה, ומהטפה של אינטלקטואלים אנגלים חשובים נגד נקמנות, ובעד פתיחת דף חדש ביחסים עם גרמניה. ברקע היו גם תחושת אשמה וחרטה על האימפריאליזם של אנגליה עצמה, וניסיון להתעלות מבחינה מוסרית מתוקפנות לאומנית. הלך רוח זה אפיין אנשים מגוונים שונים של הקשת הפוליטית והשדרות החברתיות. הרחיקו לכת בכיוון זה, מצד אחד אצולה של אינטלקטואלים פרו-גרמנים, ומצד שני אנשי השמאל הקיצוני שהיו נגד המלחמה גם בזמן שהתרחשה, ואחר כך ראו בעלית הפשיזם והנאציזם תופעות כלכליות של הון ושלטון שקימות גם באנגליה עצמה. עמדה זו של מנהיגי השמאל בבריטניה חיזקה את הפייסנות אף על פי שאחרי מלחמת העולם השנייה, השמאל בחר להציג את עצמו כחלוץ האנטי–פשיזם.
בן-ישראל מציגה את הסכם מינכן וחלוקת צ'כוסלובקיה ערב מלחמת העולם השנייה כיוזמה בריטית שחשבה על ידי כך להרגיע את דרישות היטלר, ולהביא אותו לידי שתוף פעולה. לדבריה, היטלר זעם על הסכם מינכן שנכפה עליו והכשיל לזמן מה את כוונתו האמיתית לכבוש את כל צ'כוסלובקיה, ולקבל יד חופשית במזרח אירופה. מנהיגי השמאל הבריטי שקודם לכן ראו בהקמת צ'כוסלובקיה עם מעוט גרמני גדול בתוכה פשע, ברכו על הסכם מינכן כתיקון העוול הנורא שנעשה לדעתם לגרמניה. אחד מגדולי ההיסטוריונים הבריטים A.J.P Taylor כתב על הסכם מינכן שזה היה מעשה מוסרי למופת ביחסים בינלאומיים. אחר כך התפכחו כולם כמובן, ואחרי מלחמת העולם השנייה הפך הסכם מינכן לסמל של מדיניות שיש בה חרפה כי הסגיר עם חלש יחסית (הצ'כים), למבקשי נפשו, וגם גרם לפרוץ המלחמה.
בין מחקריה על מלחמת העולם השנייה התפרסם במיוחד מאמר על התייחסות בריטניה לאופוזיציה האנטי-נאצית בגרמניה המנסה להסביר את העובדה שבריטניה לא עודדה ולא עזרה לאופוזיציה זאת. ההסבר הוא במטרות הסותרות. למשל, מתנגדי היטלר והנאציזם השמרנים לא התכוונו לוותר על הכיבושים. אלא להחליף את השלטון של היטלר, להביא לסיום המלחמה ואולי אפילו להטותה נגד רוסיה. הרצאה על נושא זה נתנה בן ישראל בכנס בינלאומי גדול שארגנה ממשלת גרמניה ב 1984‏, 40 שנה אחרי ניסיון ההתנקשות בהיטלר, במגמה להאדיר את ה"מחתרות" האנטי-נאציות בגרמניה. המאמר פורסם באנגלית, גרמנית ועברית.

הלאומיות

בן-ישראל היא בין הראשונים שעסקו בארץ בנושא הלאומיות כתופעה היסטורית כללית. לפניה, פרסם פרופסור בנימין אקצין את ספרו לאומיות ומדינות,
וגם פרופסור שמואל נח אייזנשטדט פרסם מחקרים סוציולוגיים רבים הכוללים את תופעת הלאומיות. חקר תולדות הציונות הוא כמובן נושא מרכזי בהיסטוריוגרפיה הישראלית אבל רק מעטים (למשל דוד ויטל, גדעון שמעוני, בן ישראל), יישמו לנושא זה גישה השוואתית בין הציונות ותנועות לאומיות אחרות.
כמו כן היא הציגה לראשונה בעברית את תולדות חקר הלאומיות שהפך במשך שמונים השנים האחרונות לדיסציפלינה עצמאית. במשך המאה ה-19 בה פרצה הלאומיות הפוליטית למרכז הזירה האירופית, נכתבו כתבים פילוסופיים רבים בעד ונגד הלאומיות, אבל המחקר השיטתי התחיל במאה העשרים בעקבות הסדרי השלום של 1919 שהכירו בלגיטימיות של התביעה להגדרה עצמית לאומית. חקר הלאומיות התפשט לדיסציפלינות שונות ביניהן, היסטוריה, פילוסופיה, מדע המדינה, סוציולוגיה, פסיכולוגיה, כלכלה, תקשורת, ועוד. בן-ישראל מראה שאפשר להבחין בשלבים בהתפתחות המחקר, ואפשר לציין גם המשכיות של ויכוחים בחלקם פוליטיים, בחלקם מוסריים, ובחלקם קשורים בהשקפות עולם. בתחילה ראו את הלאומיות כאידאולוגיה ואלה שכתבו עליה כמו הנס קון, עסקו בעיקר בתולדות הרעיון, ובטיפוסים שונים של לאומיות. בשלב השני מאמצע המאה העשרים ובהשפעת המלחמה, סלדו מן העיסוק באידאולוגיה של הלאומיות שקיבלה שם רע בגלל הנאציזם. החוקרים, רובם ממדעי החברה, ניסו בעיקר לבדוק באיזה תנאים חברתיים, תקשורתיים, כלכליים, ופסיכולוגיים, נוצרת לאומיות. בשלב זה עלו גם התאוריות ששללו קיום ממשי, היסטורי, מן האומות ומן הלאומיות, וראו בהן תוצר של המצאות אנושיות, חלקן לספוק צרכים שיצרה הכלכלה, בעיקר התיעוש, וחלקן תוצר של אינטרסים, קפיטליסטים, צבאיים ואחרים. אבל לקראת סוף המאה העשרים כשנראה היה בעליל שהלאומיות קיימת ככוח ממשי המעורר פעילות פוליטית, התחזקה שוב ההכרה שהלאומיות היא תופעה היסטורית אמיתית, הנשענת על נטיות של בני אדם כיחידים וכקולקטיבים. כמו כן התחזקה הדעה שאי אפשר למצוא נוסחה אחת המסבירה את הופעתן ותפקודן של כל התנועות הלאומיות, אלא כל אחת תלויה בקונטקסט ההיסטורי שלה גם אם יש דפוסים חוזרים פה ושם.
גם שאלת הלאומיות והדת עברה שינויים לאחרונה. בעבר שררה דעה שהלאומיות היא תוצר של תהליכי חילון ואילו היום מתחזקת גישה הקושרת את הלאומיות בשורשים דתיים מסוגים שונים. תאוריה אחת גורסת שהלאומיות באירופה קשורה בהשפעת תרגומי התנ"ך, שלראשונה הפיצו בין עמי אירופה את המושג של אומה, שהיא ייחודית בלשונה, תרבותה, ארצה, ובייעוד המיוחד שלה. תאוריה זו קושרת את הופעת הלאומיות המודרנית עם מורשתו של עם ישראל המקראי בעולם הנוצרי. בימינו יש גם ביטוי שלילי לקשר הזה בטענה הנשמעת לפעמים כאילו בעולם המתנתק מלאומיות ובוחר בשתוף פעולה גלובלי, היהודים ובעיקר הישראלים, הם השומרים הקנאים של הפרטיקולריזם הלאומי. טענה זו מבליטה את ההיבט הפוליטי החזק בדיונים על הלאומיות בזמננו.
בן-ישראל מדגישה במחקריה את רב גווניותה של תופעת הלאומיות. היא טוענת שאף אחת מן הנוסחאות התאורטיות אינה מתאימה לכלל תופעות הלאומיות. כהיסטוריונית היא מדגישה דווקא את הייחודיות של כל מקרה. למשל תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של התיעוש, אינה מתאימה להתעוררות לאומית של איכרים למשל בספרד נגד נפוליון. או בקרב העם היהודי, שלא התקיים בו המצב של חברה אגררית ההופכת למתועשת וזקוקה ללשון משותפת של כוח העבודה, ולכן מתעוררת בה לאומיות. כמו כן תאוריה הרואה את הלאומיות כתוצר של תרגומי התנ"ך לשפות המדוברות באירופה, אינה מתאימה לתנועות הלאומיות בעולם שאינו נוצרי כמו למשל בקרב היפנים, הסינים, ההודים. תאוריה הקושרת התעוררות לאומית בהזנחה או ניצול כלכלי של פריפריות, כמו למשל בבריטניה לגבי הוולשים או האירים, אינה מתאימה למשל ללאומיות ההולנדית, אחת המוקדמות באירופה, שמרדה בספרד, לא בגלל סבל כלכלי, אלא להפך בגלל עושר שלא רצתה להתחלק בו עם ספרד. או למשל תאוריה של לאומיות הבונה אך ורק על לשון ותרבות אינה מתאימה למקרה האמריקני בו התפתחה לאומיות חזקה, תוך שמירת הלשון של השליט האימפריאליסטי שהודח. או תאוריה המבססת את הלאומיות על מוצא משותף כמרכיב העיקרי גם היא לא מתאימה לארצות הברית ולארצות אחרות המעורבות מבחינת המוצא. כמובן שאפשר למצוא דמיון רב ברטוריקות הלאומיות בהן נוקטות הנהגות לאומיות או רוחניות, בנאומים, בספרות, בשירה. ישנם מוטיבים חוזרים של זיכרונות גבורה, הקרבה, שדות קרב, נוף מולדת, נצחיות האומה, אך יש להבחין בין הרטוריקה ובין הדינמיקה ההיסטורית. המקרה הציוני בולט בדמיון שבין הרטוריקה הלאומית לזו שנקטו אומות אחרות, ולעומת זה, בהבדל העמוק בתנאים המוחשיים בהם צמחה הציונות. בעוד רוב התנועות האירופיות צמחו בקרב ריכוזים אתניים היושבים על אדמתם ומבקשים להשתחרר משלטון זר, הרי היהודים היו מפוזרים, ללא טריטוריה ממשית מתחת לרגליהם, מלבד הזיכרון של המולדת ההיסטורית אליה שאפו לחזור, ללא שפה יום יומית משותפת, ללא אחידות כל שהיא במצב הכלכלי, האזרחי, התרבותי, ואפילו האתני של התפוצות הרבות.
ישנם חוקרים בימינו שמדברים על שני סוגים של לאומיות. האחת היא לאומיות אזרחית טובה, שמדגישה במדינה את השוויון, משטר חוקתי, זכויות אזרח והשנייה היא לאומיות אתניות רעה, המדגישה את כוח המדינה ואת המוצא האתני של האזרחים. חוקרים רבים ובן-ישראל ביניהם טוענים שאין במציאות הגשמה מליאה של לאומיות אזרחית מצד אחד ולאומיות אתנית מצד שני; אלא שבמדינות הלאום הקיימות המרכיבים האזרחיים והאתניים מופיעים ביחד, במידות שונות. דוגמה קלאסית לכך היא צרפת. שמתברכת בהיותה מדינה אזרחית בה כולם צרפתים שווי זכויות ואין בה הכרה במיעוטים. אבל דווקא צרפת, יותר ממדינות רבות אחרות כופה על כל אזרחיה את התרבות הצרפתית, ויוצרת תחושת אפליה אצל לא צרפתים כגון המוסלמים המבקשים לשמור על מסורתם למשל בעניין כיסוי הראש.
וכוח מרכזי נוסף בין חוקרי לאומיות הוא על התחלותיה של תופעת הלאומיות. האם זו המצאה מודרנית הקשורה בתנאים מודרניים בלבד, או שהלאומיות הפוליטית המודרנית, התפתחה במהלך ההיסטוריה מתוך קבוצות אתניות מוגדרות ומובחנות בתרבותם ובסמליהם, שהתקיימו גם בתקופה הטרום מודרנית. והוו בסיס לעליתן של אומות מודרניות עם שאיפות פוליטיות לשלטון עצמי, כפי שטוען למשל אנתוני סמית. בראש האסכולה המודרניסטית, הדמות הבולטת היא של אריק הובסבאום השולל כל קשר בין הלאומיות המודרנית לבין הקבוצות שהיו קודם, קבוצות אתניות או לשוניות, או דתיות או תרבותיות. בהקשר זה יש לציין כי בן ישראל עמדה על כך שבין החוקרים שממעיטים בערכה או בממשותה של תופעת הלאומיות בולטים חוקרים יהודים שנדדו מארץ לארץ, החליפו זהויות, ועברו אקולטורציה נלהבת בעיקר לתרבויות אנגלו-סכסיות. יש קשר, גם אם הוא בלתי מודע בין גורלם האישי ובין התאוריות שפתחו נגד חשיבותה או אף קיומה של הלאומיות כתופעה היסטורית לגיטימית. לקבוצה זו שייכים גם הנס קון, אלי כדורי, קרל דויטש, ארנסט גלנר ועוד.

אירלנד

בן-ישראל הייתה בין הראשונים בארץ שחקרו את ההיסטוריה של הלאומיות האירית. אירלנד היא דוגמה קלאסית של לאומיות אנטי-קולוניאלית, ומשהגיעה לעצמאות הייתה לדגם אותו ניסו לחקות מחתרות לאומיות, כמו הלח"י (למשל שמו המחתרתי של יצחק שמיר היה מיכאל, על שם מייקל קולינס, אחד מלוחמי החירות האירים.), גם במטרות וגם בשיטות הלחימה של גרילה עירונית. במאמרה "התקוממות חג הפסחא אירלנד 1916" בודקת בן-ישראל את האסטרטגיה שאימצה המחתרת האירית בשלב זה, כשיצאה למרד שכישלונו היה מובטח, אבל כוונתו הייתה להביא בכוח ההקרבה העצמית של הלוחמים לתמורה עמוקה בדעת הקהל האירית ולהביאה להתלהבות כלל לאומית והערצה כמו דתית, ללוחמים שהוצאו להורג. המורדים ראו את קרבנם כדומה לקרבן של ישו. במאמרים אחדים השוותה בן ישראל את מקום הדת בלאומיות האירית ובציונות.

תולדות האוניברסיטה

במאמר על תולדות האוניברסיטה העברית בירושלים, מבוסס כולו על חומר ארכיוני (ארכיון האוניברסיטה, הארכיון הציוני, הארכיון המרכזי לתולדות עם ישראל, ארכיון העבודה ועוד), יוצאת בן-ישראל נגד הגרסה הרווחת, שהאוניברסיטה בתקופת המנדט הובלה על ידי קבוצת פרופסורים מקורבים לברית שלום בראשות נשיא האוניברסיטה מאגנס, והייתה מרוחקת מהמפעל הציוני. לטענת בן ישראל תדמית זאת שגויה ובמידה מסוימת הופצה מתוך מגמות אינטרסנטיות. היא מראה שבאוניברסיטה התקיים מגוון רחב של דעות ופעילויות פוליטיות, וכל מפלגות היישוב היו מיוצגות בה. כמו כן, בן ישראל מציגה את התרומה המדעית והמעשית העצומה של האוניברסיטה להתפתחות הכלכלה, הרפואה, ההתיישבות, החקלאות, והחינוך ביישוב היהודי בארץ ישראל ואת המעורבות הגדולה של האוניברסיטה בחיי היישוב. לטענתה, גם מאגנס וקבוצת הפרופסורים של ברית שלום האמינו שהם משרתים את הציונות האמיתית, הרוחנית לפי אמונתם, ועל כל פנים השפעתם הפוליטית באוניברסיטה הייתה אפסית לעומת ההשפעה של המוסדות הנבחרים של היישוב שייצגו את הציונות הפוליטית.