google/wiki40b huggingface dataset:
פאול נוימן

קריירה

נוימן נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית לאב רופא בעל שם עולמי. הוא זכה בשנת 1892 באליפות אוסטריה בשחייה בנהר. בשנת 1894 הוא זכה באליפות אוסטריה בשחייה במשחה ל-500 מ' חופשי כשקבע זמן של 9:24.2 דקות (למעשה המרחק היה 510 מ').
באולימפיאדת אתונה השתתף נוימן במקצים 500 ו-1,200 מטרים חופשי. במקצה ה-500 מטרים, ניצח נוימן בתוצאה של 8:12.6 דקות, הרבה בזכות פרישתו של אלפרד האיוש ממקצה זה. האיוש, שהיה עייף ממקצה ה-100 מטרים, החליט לוותר על מקצה ה-500 מטרים ולנוח עד למקצה ה-1,200 מטרים. נוימן, שכמעט ולא הספיק לנוח בין מקצה ה-500 למקצה ה-1,200, לא הצליח לסיים את המירוץ והגיע במקום האחרון.
לאחר ההצלחה במשחקים האולימפיים הוא היגר לארצות הברית שם למד בקולג' הגרמני לרפואה בשיקגו. בשנת 1897 הוא עבר לאוניברסיטת פנסילבניה שם שיחק כדורמים. הוא הפך להיות רופא ובנוסף קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
בשנת 1897 הוא קבע שיאי עולם במשחים לשניים, שלושה, ארבע וחמישה מיילים, כששחה עבור התאחדות האתלטיקה של שיקגו. אותה שנה הוא זכה באליפות ארצות הברית וקנדה בשחייה. בשנת 1898 הוא זכה באליפות קנדה בשחייה במשחה ל 880 יארד.
ב-1984 הונצח נוימן ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
בשנת 1986 זכה נוימן להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
המינריאדה הראשונה

המינריאדה הראשונה או המינריאדה של ינואר 1990 הם השמות המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בימים 28 ו-29 בינואר 1990, בבוקרשט, בירת רומניה.

הרקע

המהפכה הרומנית פרצה לאחר שכמעט כל מדינות הגוש הקומוניסטי באירופה החליפו את השלטון הקומוניסטי בשלטון דמוקרטי יותר. החלפת השלטון ברומניה הייתה כרוכה בשפיכות דמים וראשי השלטון הקודם, הזוג צ'אושסקו, הוצאו להורג לאחר משפט חפוז. השלטון הקומוניסטי לא איפשר קיומה של אופוזיציה, לכן, כשהשלטון הקודם נפל, השלטון החדש, שהוקם תחת השם חזית ההצלה הלאומית (Frontului Salvării Naționale), היה מורכב מאנשי עלית שהיו חלק מהשלטון הישן וחברים במפלגה הקומוניסטית. חברות במפלגה הקומוניסטית, בתקופת השלטון הקומוניסטי, הייתה תנאי מוקדם להתקדמות מקצועית ולקבלת תפקידי ניהול, כך שכל בעל ניסיון ניהולי היה חבר במפלגה הקומוניסטית.
המוני העם ברומניה, שרבים מהם שנאו את השלטון הקומוניסטי וראו בו אחראי לכל צרותיה של רומניה, לא היו מרוצים מכך שחברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית מנהלים את המדינה וראו בכך שלטון "נאו-קומוניסטי". זה היה למעשה שלטון שמינה את עצמו ולא עבר תהליך בחירות כלשהו, שהיה עשוי להעניק לו לגיטימציה.

האירועים

חברי המפלגות החדשות, שהוקמו ברומניה לאחר המהפכה הרומנית, סטודנטים ואינטלקטואלים תססו והפגינו נגד שלטון חזית ההצלה הלאומית. הם ארגנו מצעד מחאה גדול, אליו הצטרפו אלפי אזרחים. המחאה הופנתה כנגד כוונת חזית ההצלה הלאומית להירשם כמפלגה ולהישתתף בבחירות הצפויות. המוחים רצו לפסול מהשתתפות בבחירות ובהנהגה את כל החברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית.
המפגינים התרכזו בכיכר ויקטוריה, מול מושב מוסדות השלטון ומולם התארגנה הפגנת נגד של פועלים מבתי חרושת, שהוזעקו על ידי השלטונות. בין משתתפי שתי ההפגנות פרצו קטטות וכוחות הביטחון היו מהוססים ולא נקטו עמדה ברורה. חלק מהמפגינים נגד הממשלה ניסו להתפרץ לתוך בניני הממשל.
בעקבות קריאותיו של יון איליאסקו נזעקו אל בוקרשט, בבוקרו של 29 בינואר, כחמשת אלפים כורים. הכורים הגיעו מעמק הז'יו ברכבות ובמשאיות, כשהם מצוידים באלות עץ או בכלי עבודה, דוגמת אתים, מכושים ומקדחים. הכורים, שהוזעקו כדי לעזור בהשבת הסדר על כנו, סיעו לכוחות הביטחון ויחד איתם פיזרו בכוח את ההפגנות, וסיוע במעצרים. האירועים הסתכמו בכמה עשרות פצועים. בסיום פעולתם שבו הכורים למקומותיהם. יון איליאסקו הודה להם על פעולתם.
הרגעת הרוחות הייתה זמנית ובחודש פברואר פרצה המינריאדה השנייה.
Movable Scaffolding System

MSS, ראשי תבות באנגלית: Movable Scaffolding System (מערכת פיגומים ניידת) היא שיטת בנייה לגשרים, שפותחה בנורווגיה, ומאז שנת 1971 הוקמו באמצעותה מאות גשרים ברחבי העולם. בישראל, נוסתה השיטה לראשונה בבניית גשר הרכבת מעל עמק איילון.
השיטה פותחה על ידי חברת ההנדסה הנורווגית סְטְרוּקְטוּרָס (Strukturas) כשיטה לחיסכון בעלויות הבנייה ובקיצור זמן ההקמה של גשרים. תחילה מקימים עמודים שיתמכו בגשר. לאחר מכן מניחים תבנית יציקה ענקית בין שני עמודים, ויוצקים לתוכה בטון בכמות גדולה, אף מאות מטרים מעוקבים של בטון. לאחר מכן מזיזים את התבנית על מסילות מיוחדות באמצעות כוחות הידראוליים אל המרווח שבין העמודים הבאים, וכך הלאה.
גשר הרכבת מעל עמק איילון, המכונה גם גשר 6, הוא הגשר הארוך ביותר שהוקם במסגרת קו הרכבת המהיר לירושלים. הגשר נבנה על ידי חברת מנרב בשיטת MSS בשנים 2006–2008 והוא הגשר הארוך ביותר בישראל – 1.2 קילומטר.
בית לפליטות - עטרת בנות

היסטוריה

בית לפליטות החל את פעילותו בשנת 1949. האדמו"ר רבי אברהם יצחק קאהן, החל לטפל בבנות שעלו לישראל מיותמות מהוריהן לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה. תחילה שיכן האדמו"ר את הבנות בביתו, אולם משגדל מספרן של הבנות פנה לעזרת תלמידו, הרב נפתלי רוזנפלד, שיחליף אותו בדאגה ליתומות.

הרב נפתלי רוזנפלד שכר עבור הבנות מספר דירות בשכונות הבוכרים ובית ישראל בירושלים, שם דאג לצרכיהם מכל הבחינות. בנוסף, פנה רוזנפלד לרב שלמה פפנהיים שיהיה אמון על חינוך הבנות. לאחר שהוסיף לגדול מספר הבנות שהצטרפו למוסד, רכשו בשנת 1955 מבנה ברחוב חיי אדם בירושלים מתרומתו של מר זאב אהרן וויירעב. כאשר גם המבנה ברחוב חיי אדם היה קטן מלהכיל, נרכש המבנה ברחוב בהר"ן 1 בירושלים בזכות תרומה של שני יהודים אמריקאים בשם יוסף רוזן ולואיס דנברג. המבנה נרכש בשנת 1960 ומשמש כמבנה העיקרי של המוסד עד היום. המבנה הקטן ברחוב חיי אדם, המכונה "הבניין הקטן", משמש גם הוא למגורי הבנות.
לאור החובות והקשיים הניהוליים שהתמודדו עמם רוזנפלד ופפנהיים, צירפו לניהול המוסד בשנת 1960 גם את הרב שמואל יצחק שטרן. השלושה הם מייסדיו של המוסד, כאשר הרבנים רוזנפלד ופפנהיים ושטרן ניהלו את המקום למעלה מ-50 שנה. בנו של רבי נפתלי רוזנפלד, הרב משה יונה רוזנפלד ובנו הרב חיים אלעזר רוזנפלד מנהלים כיום את המוסד.
בשנים 2007-2017 (תשס"ז-תשע"ז) שופצו והורחבו הבניינים ברחוב חיי אדם וברחוב בהר"ן והושקעו בהם פאר ויופי לתפארת, בזכות תרומות נגידי עם, גדולי הרבנים והאדמו"רים, ביניהם האדמו"רים מגור, מבעלזא ומויזניץ הגיעו להתרשם מקרוב מהפעילות הנרחבת 
והמבנים החדשים, ואף פרסמו מכתב תמיכה.
בשנת 2006 היה בית לפליטות נושא לדיון בבית המשפט העליון בקנדה לערעורים: בדיון נקבע כי אין זיקה ישירה בין עמותת בית לפליטות בקנדה לבין בית לפליטות, היות שהכספים שהועברו לבית לפליטות, הועברו על ידי צד שלישי.

תיאור

כאמור לעיל, המקום החל כמוסד המיועד ליתומות על רקע מלחמת העולם השנייה. עם הזמן, החלו לקלוט בנות מרקעים שונים כגון בנות שננטשו על ידי הוריהן, בנות שסבלו מהתעללות, קורבנות טרור ובנות שהתייתמו כתוצאה מהגירת הוריהן. המוסד התקיים תמיד מתרומות של יהודים מישראל ומארצות הברית, ואינו מקבל תמיכה מן המדינה.
בשנת 1972 הקימו מייסדי בית לפליטות את המוסד הנקרא "קריית בנות" ברחוב סורוצקין בירושלים, קמפוס נוסף אשר יכול להכיל עד כ-600 בנות נוספות. בנו של רבי שמואל יצחק שטרן, הרב אברהם ישעיהו שטרן, מנהל כיום את קריית בנות.
כיום, בית לפליטות בשמו העדכני 'פנימיית עטרת בנות' דואג לכל צרכיהן של הבנות, מעניק טיפולים רפואיים, ליווי מקצועי, חוגים, חינוך, לימודים ורכישת מקצוע.
בנוסף, הנהלת המוסדות דואגת לשידוך הבנות ואף נותנת נדוניה לחתונה, ומלווה את הבנות גם לאחר הנישואין. מאז ייסוד המוסד ועד היום נרשמו כ-3500 חתונות של חניכות המוסד. מאז היווסדו ועד היום, התגוררו במוסד (הן בבית לפליטות והן בקריית בנות) למעלה מעשרת אלפים בנות.
בית הכנסת אוהל יעקב

בניית בית הכנסת

בית הכנסת נבנה בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית בארץ. לעותמאנים היה חוק בנוגע להריסת בתים: אסור להרוס את הבניין אם הגג בנוי. בוני בית הכנסת ניצלו את החוק הזה, ובאמצע הלילה יצאו כל בני המושבה לבנות בשקט את בית הכנסת, וחיזו אותו בבקרים לאורווה. כל פעם שבאו הפקידים הטורקים לשאול מה הם בונים במקום השיבו בני המושבה שהם בונים במקום אורווה. לבסוף, תוך לילה אחד בנו את גג בית הכנסת ולמחרת בבוקר הופתעו הפקידים לראות שבמקום האורווה קם בית כנסת.
סיפור נוסף הקשור לתחילת הקמתו של בית הכנסת ידוע ממסע הרבנים למושבות. כאשר הגיעו לבית הכנסת בזכרון יעקב, גילו שהבמה נמצאת בקדמת האולם סמוך לארון הקודש, כמקובל אצל הרפורמים. הרבנים בראשות הרב קוק הודיעו שלא יכנסו לבית הכנסת עד שיבטיחו להם כי הבמה תוזז למרכז האולם כמנהג היהדות המסורתית. אנשי המושבה ניהלו משא ומתן עם אנשי הברון רוטשילד, שהיו אחראים על בנין בית הכנסת ומימונו, ובנו את הבמה בקדמת האולם, לבין הרבנים. בליל שבת התפללו הרבנים יחד עם אנשי המושבה במקום בו לנו. רק בבוקר השבת, כאשר הובטח להם כי מיד עם צאת השבת הבמה תועבר למרכז, הסכימו להתפלל תפילת שחרית בבית הכנסת.]

תיאור בית הכנסת

בכניסה לבית הכנסת יש אולם כניסה צר, ושתי דלתות גדולות המובילות אל פנים בית הכנסת. אולם התפילה הוא גדול, הכולל שני טורי עמודים, התומכים בקומה העליונה ובגג. מעקה העץ בעזרת הנשים גולף על ידי אחד ממייסדי המושבה, משה הירש הרשקוביץ, אשר היה נגר אומן. כמו כן יש שני חלונות ויטראז', כך שעל כל חלון יש את הסמלים של 6 מתוך 12 השבטים. גג בית הכנסת מעוטר בכוכבים, ועל הקירות כתובים שלוש אמרות: "שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד", "ואהבת לרעך כמוך", ו"דע לפני מי אתה עומד".
בחזית בית הכנסת הוצב גם שעון אותיות, שכיום כבר לא עובד. גם שעון זה נתרם על ידי הברון כמתנה למושבה.
בשנות השמונים הוזמן מהזגג המומחה אדלר זולטן חלון עגול עם מגן דויד במרכזו, החלון בנוי מאלומיניום וזכוכיות צבעוניות שהורכב מעל ארון הקודש.
בחגיגות המאה למושבה (בשנת 1982) נוסף על גג בית הכנסת מנורה.
לאחרונה גם נוסף על ארון הקודש עיטור של שבעת המינים. כמו כן, כל הריהוט והספסלים בבית הכנסת הוחלפו.
מאסטה אייס

קריירה

קליר הוא בוגר אוניברסיטת רוד איילנד (Rhode Island) וב-1987 הוא הכיר את Marley Marl בחופשת הקיץ. את הופעתו הראשונה הוא החל כמאסטה אייס בשיר "The Symphony" עם ג'וס קרו ביחד עם: Craig G, קול ג'י ראפ וביג דדי קיין באלבומו של מארלי מארל, הוא הוציא לאור סינגלים נוספים בהם הוא לוקח חלק כמו: "Keep Your Eyes on the Prize" ו-"Simon Says".
ב-1989 הוציא מאסטה לאור את הסינגל הראשון שלו: "Together" b/w "Letter to the Better", ב-1990 הוא הוציא את אלבומו "Take a Look around" בלייבל של מארלי מארל שגם עזר בהפקה ביחד עם DJ Mister Cee. באלבום בלטו בעיקר שני הלהיטים "Music Man" ו-"Me & The Biz".
בין הופעתו הראשונה לבין אלבומו השני חש מאסטה מרירות רבה על תעשיית ההיפ הופ דאז שהחלה להתמסחר וגם חשיבותו של הגאנגסטה ראפ, רגשות אלו היו מורגשים באלבומו השני שיצא ב-1993 הנקרא "SlaughtaHouse".
באלבום זה הוא מארח את חבריו Masta Ace Incorporated הכוללים את: Eyceurokk, Lord Digga, Paula Perry ו-Leschea, סינגלים מהאלבום הם:"SlaughtaHouse" ,"Saturday Nite Live" ,"Style Wars" ,"Jeep Ass Niguh"
וגם הלהיט "Born to Roll", שנכנס למקום ה-23 במצעדי 100 השירים החמים של מצעדי הבילבורד. באותה השנה מאסטה הצטרף להרכב Crooklyn Dodgers כחבר צוות זמני בשבילו הסרט "Crooklyn" והקליט יחד עם Special Ed ו-Buckshot מבלאק מון את פסקול הסרט.
ב-1995 הוא הוציא ביחד עם חבריו להרכב את האלבום "Sittin' on Chrome", האלבום מאד הצליח ואף נחשב להצלחה הכי גדולה של מאסטה מבחינת מכירות. האלבום הגיע ל-20 במצעד האלבומים הכי טובים בקטגוריית ה-R&B/היפ הופ של בילבורד. האלבום כלל את השירים: "The I.N.C. Ride" ו-"Sittin' on Chrome" ו-Born to Rol. לאחר הצלחת האלבום מאסטה אייס הסתכסך עם חבריו להרכב: Lord Digga ו-Paula Perry, מה שגרם להתפרקות ההרכב. אחרי המעידה הזו מאסטה אייס לא השמיע את קולו בחמש שנים הבאות.
הסינגל של מאסטה "Ghetto Like" גרם לאי הבנה בינו לבין הראפר המחתרתי Boogieman שגם הוא הוציא שיר עם שם דומה הנקרא: "Ghetto Love" שיצא לפני שירו של מאסטה. אי ההבנה הזו גררה אחריה דיסים כאשר בוגימאן פרסם דיס על מאסטה אייס הנקרא: "Just You Wait", מאסטה אייס הגיב לבוגימאן בדיס: "Acknowledge", ובנוסף מאסטה הוציא דיס על ההרכב The High & Mighty.
Disposable Arts הפך לאחד מהאלבום הטובים והמשובחים ביותר ב-2001, האלבום אופיין בסטייל המייחד את מאסטה וברעיון של האלבום המביא סיפור בדיוני המתעד את מאסטה שהיה בבית ספר לראפ סאטירי הנקרא "Institute of Disposable Arts".
ב-JCOR רקורדס לא הסכימו שהאלבום יצא ולכן מאסטה הקים לייבל עצמאי ב-2005 הנקרא M3 ושם יצא לאור האלבום.
השיר "No Regrets" גרם להרבה מאד מעריצים של מאסטה להאמין שזהו אלבומו האחרון מכיוון שמאסטה אומר בשיר: "I don't know if it's the end, but yo, it might be", בתרגום חופשי: אני לא יודע אם זה הסוף, אבל היי, זה יכול להיות. שמועות על סיום הקריירה שלו פסקו כאשר מאסטה אייס חזר ב-2004 באלבום חדש הנקרא A Long Hot Summer עם אותו רעיון הדומה לאלבומו הקודם.
שמועות נוספות על פרישתו של מאסטה חזרו אך גם אלו התפוגגו כאשר מאסטה הודיע על הקמת הרכב חדש בשם eMC הכולל אותו ואת Punchline ,Wordsworth,ובן חסותו Strick.
בדצמבר 2006 מאסטה אייס אמר שיותר אינו מקליט סולו לבדו אלה רק עם ההרכב שלו eMC.
ב-2008 יצא לאור האלבום של eMC הנקרא The Show וב-2012 יצא אלבומו MA Doom: Son of Yvonne.
דינה סנדרסון

ביוגרפיה

סנדרסון נולדה, גדלה והתחנכה בתל אביב. אביה הוא המוזיקאי דני סנדרסון ואמה הייתה העיתונאית נעמי סנדרסון, אשר שימשה עורכת ב"מעריב" וב"את", עורכת עיתון "שדולת הנשים", עורכת ספרים ופעילה בארגון "רופאים לזכויות אדם". אחיה הוא אדם סנדרסון, מוזיקאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה.
בילדותה למדה בבית ספר היסודי גורדון ובנעוריה למדה בתיכון עירוני א' במגמת קולנוע ודרמה. שיחקה לראשונה בהיותה בת תשע בהצגה "סיפור משפחתי" בתיאטרון הקאמרי לאחר שסנדרה שדה המליצה לה להיבחן לתפקיד. בהיותה בת 17, בכיתה י"ב, שבה לשחק בקאמרי בהצגה "עקר בית". מאז ועד היום (2013) נמנית סנדרסון על שורותיו של תיאטרון הקאמרי ולא הפסיקה לשחק בו, כולל בתקופת שירותה הצבאי ובזמן לימודיה בבית הספר למשחק.
בצבא שירתה בתיאטרון צה"ל, בו הייתה שותפה להעלאה של הפקה מקורית. היא בוגרת הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין 2010. בכיתתה למדו בין השאר נעמה שטרית ורות רסיוק. בזמן לימודיה שיחקה בשתי הפקות, אחת מהן היא המחזה "למה לא באת לפני המלחמה", מאת עינת ברנובסקי, בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי. היא גילמה את דמותה של ניצולת שואה בת חמישים מפולין.
שיחקה בסרטו של יוסף סידר "מדורת השבט" (2004).
בטלוויזיה סנדרסון השתתפה ב"טינופת", תוכנית שיחת הסלון הלילית. בסדרה "עספור" גילמה את דמותה של תמר, ישראלית בת עשירים הלנה בספרד במלון של רלי אאוחניה (מרתה הרמידה). בינה ובין ניוטון (חנן סביון) מתנהל מעין רומן. כמו כן שיחקה ב"אגדת דשא", "אבידות ומציאות", "אמא'לה", "סימני שאלה", "השועלים" ו"קטמנדו".
בתוכנית "קאמבק" היא מגלמת מבחר דמויות סאטיריות.
שיחקה בסרטי סטודנטים (אוניברסיטת תל אביב, סם שפיגל). זוכת פרס השחקנית המצטיינת בבית הספר סם שפיגל לשנת 2006, על תפקידה בסרט הסטודנטים "תיקו" של ורד ירוחם. איתה שיחקו רמי הויברגר בתפקיד אביה ומיכאל מושונוב בתפקיד בן זוגה.
בהצגה "האריסטוקרטים" גילמה את דמותה של דבי בן כנען, בתם של אלוף-משנה יאיר (גיל פרנק) והגר (לימור גולדשטיין) בן כנען ואחותו התאומה של עוז (עידו רוזנברג). היא שיחקה את דבי בשתי תקופות שונות בחייה: בגיל 10 ובגיל 30.
דינה סנדרסון הייתה מועמדת פעמיים לפרס השחקנית המבטיחה בפרס התיאטרון הישראלי. לראשונה על תפקידה בהצגה "עקר בית", בבימויה של עדנה מזי"א, בשנת 2004 ובשנית על תפקידה בהצגה "האריסטוקרטים", בבימויו של עמרי ניצן בשנת 2010.
הצטלמה בניו יורק לפרסומת של חיש גד מטעם מפעל הפיס, ביחד עם פריס הילטון. הצטלמה ביחד עם גידי גוב לפרסומת לבזק.
בשנת 2013 שיחקה סנדרסון בהצגה "חברות הכי טובות", מאת ענת גוב, בבימויו של גלעד קמחי, ביחד עם שמרית לוסטיג וכנרת לימוני כחברות הצעירות ומיה דגן, שרית וינו-אלעד ויעל לבנטל, כחברות הבוגרות. היא מגלמת את דמותה של תרצה, שמרצה את כולם. כמו כן היא משחקת בקאמרי בהצגה "סטמפניו".
באוקטובר 2014 הצטרפה כחברת הפאנל הנשית הקבועה בעונה החדשה של "מועדון לילה" בערוץ 2.
כתבה ביחד עם עופר סקר את "אורי ואלה", סדרה קומית המבוססת על חייה שבה היא גם משחקת לצד שלמה בראבא, פבלו רוזנברג וגל תורן. הסדרה עלתה לשידור ב-24 בנובמבר 2016 ב-Hot 3.
סנדרסון רווקה ומתגוררת בתל אביב.
קפטן אן

תקציר העלילה

גיבור הסדרה, קווין קין, נער מתבגר מנורת'רידג', קליפורניה, וכלבו, דיוק, נשאבים ליקום אחר, הידוע בתור וידאולנד, דרך מערבולת שנוצרה בטלוויזיה שלו. קווין נועד להגשים נבואה עתיקה, ולהפוך לגיבור "קפטן אן" (נינטנדו) ולהציל את וידאולנד מכוחות הרשע, ובראשם אמא-מוח, שכמעט הצליחה ללכוד את ארמון הכוח ולכבוש את כל וידאולנד. קווין, אשר חמוש בזאפר ובחגורה עם שלט NES מובנה, ודיוק נפגשים עם צוות האן, שמורכב מהנסיכה לנה (השליטה של וידאולנד), סיימון בלמונט, מגה מן, ואיקרוס (פיט). בהתחלה, אף אחד מהם אינו מאמין ביכולותיו של קווין. לאחר שלנה נחטפת על ידי האויבים, הצוות יוצא יחדיו למשימת חילוץ שבסופה קווין מקבל את אמון הצוות.
רוזנה ארקט

ביוגרפיה

ארקט נולדה בניו יורק לזוג שחקני קולנוע, בנדה אוליבייה ולואיס ארקט. היא נכדתו של הקומיקאי קליף ארקט. אמה של ארקט הייתה יהודייה, בת למשפחה ניצולת שואה מפולין; ואביה הקתולי המיר את דתו לאסלאם. ארקט היא אחותם הגדולה של פטרישיה, דייוויד, אלקסיס וריצ'מונד, כולם עוסקים בתחום המשחק.
בהיותה ילדה עברה עם משפחתה לשיקגו, שם אביה ניהל תיאטרון מקומי במשך מספר שנים. כשהגיעה לגיל 12 עברה עם משפחתה פעם נוספת, הפעם לקומונה באזור וירג'יניה.
ארקט לא הצליחה בלימודיה ונשרה מבית הספר בגיל מוקדם. בגיל 15 עזבה ארקט את ביתה יחד עם שלוש מחברותיה, תפסה טרמפים מזדמנים לכל אורך ארצות הברית עד שהגיעה לסן פרנסיסקו, שם עבדה בירידי תיאטרון.
הופעתה המקצוענית הראשונה הייתה במחזה המוזיקלי "מטמורפוזות" מאת אובידיוס.

קריירת משחק

ארקט החלה את דרכה בתחום המשחק בהופעות בסדרות טלוויזיה כגון "ג'יימס ב 15" ו"הסוד האפל של בית הקציר", בו קיבלה תפקיד קבוע ראשון בקאסט מקצועי.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט "מהומה בהוליווד", סאטירה מרושעת על הוליווד ועל תעשיית הקולנוע האמריקאית בכלל. תפקידיה הבאים היו בסרטים "שירת התליין", עליו הייתה מועמדת לפרס אמי; ו"מותק זו את", בו הופיעה לראשונה בתפקיד ראשי.
ב-1985, הופיעה במערבון "סילברדו", וכן בקומדיה הסוריאליסטית של מרטין סקורסזה "שגעון של לילה", בה הופיעה בתור מרסי פרנקלין, נערה יפה שמסחררת את ראשו של גיבור העלילה פול האקט; הופעתה בסרט זיכתה אותה במועמדות לפרס באפט"א.
בקומדיית הנעורים "סוזן סוזן" גילמה את רוברטה גלאס, עקרת בית משועממת העוקבת אחר מודעות מפגש בעיתון, ומתוך סקרנות מגיעה לפגישה של סוזן (מדונה) עם חברה ג'ים דרך מודעה בעיתון, מתחזה שלא מרצונה לסוזן ונרדפת על ידי המאפיה.
ההופעה של ארקט בסרט זה העניקה לה את פרס באפט"א לשחקנית המשנה ומועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסרט קומי/מוזיקלי.
ב-1988 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרטו של לוק בסון "הכחול הגדול" וגילמה סוכנת ביטוח אמריקאית בשם ג'ואנה בייקר. לאחר מכן הופיעה בסרט האקשן "אין לאן לברוח", בקומדיה "יוצאים לדוג" שנכשלה בקופות, ובדרמה האירוטית של דייוויד קרוננברג "קראש" על פי ספרו של ג'יימס גראהם באלארד. כן הופיעה במותחן הפשע "ספרות זולה", סרט קאלט של קוונטין טרנטינו, בו גילמה את ג'ודי אשתו המסוממת של סוחר הסמים לאנס, חברו של וינסנט וגה (ג'ון טרבולטה) אשר מסתבך בעל כורחו במהלך הסרט. הופעה נוספת של ארקט הייתה בדרמה העצמאית של וינסנט גאלו "באפלו 66".
בשנת 2000 השתתפה בקומדיית הפשע "ללכת על הכול" בתור סופי אוזרנסקי, אשתו המאוסה של רופא השיניים המגושם ד"ר אוז (מת'יו פרי); סופי דורשת מבעלה שילשין על השכן החדש ג'ימי "הצבעוני" טודסקי (ברוס ויליס) בתמורה לגירושים ממנה, ובמקביל שוכרת רוצח שכיר בתקווה שיתנקש בבעלה וישאיר אותה עם הירושה.
ארקט הופיעה בחמישה פרקים בסדרת הדרמה "ישנן בנות", ושיחקה בתפקיד משני נרחב יותר בסדרה "מה עובר על בריאן".
ארקט עסקה גם בבימוי, וביימה בשנת 2002 את הסרט הדוקומנטרי "מחפשת את דברה וינגר", אודות סיפור הצלחתה של שחקנית הקולנוע דברה וינגר.

חיים אישיים

ארקט נישאה שלוש פעמים: לאנתוני גארסו, למלחין ג'יימס ניוטון הווארד ולמסעדן ג'ון סיידל. לארקט ולסיידל נולדה בת אחת, הזוג התגרש לאחר שש שנות נישואים. ניהלה מערכות יחסים מתוקשרות עם המוזיקאים פיטר גבריאל וסולן להקת "טוטו" סטיב פוראקרו, שאף הקדיש לה שיר שנקרא על שמה, "רוזנה".
אמה של ארקט נפטרה בשנת 1997 ממחלת סרטן השד. בעקבות הטרגדיה, עסקה ארקט בהעלאת המודעות למחלה והניסיונות להתמודד עימה בקרב הציבור, ביחד עם אחותה פטרישיה.
השלום העות'מאני

השלום העות'מאני או פַּקס עוֹת'מָנָה (בלטינית: Pax Ottomana או Pax Ottomanica), הוא כינויה של תקופת היציבות הכלכלית והחברתית שהושגה במחוזות שנכבשו על ידי האימפריה העות'מאנית. במאות ה-16 וה-17, הוחל שלום זה גם לשטחים בבלקן, באנטוליה, המזרח התיכון, צפון אפריקה והקווקז.
במונח נעשה שימוש בעיקר על ידי סופרים והיסטוריונים אשר היו בעלי דעה חיובית על השלטון העות'מאני ועל השפעתו בארצות שהוחזקו על ידי האימפריה העות'מאנית. במונח נעשה שימוש רב לצורך השוואה בין תקופות חוסר יציבות לפני השתלטות האימפריה העות'מאנית על חבלי ארץ אלו וכן בהשוואה (בייחוד בבלקן) על מה שהתרחש באותן ארצות לאחר תום השלטן העות'מאני עליהן.
אטיולוגיה: המונח נגזר מהמונח "השלום הרומאי".
פרקליט השטן

פרקליט השטן (מלטינית: Advocatus Diaboli) היה פקיד שתפקידו היה לייצג לכאורה את השטן בדיונים על הענקת התואר "מבורך" או "קדוש" למועמד ולהתנגד לה, ולטעון כנגד "פרקליט האל" (Advocatus Dei), שתמך בהקדשה. דיונים כאלה היו חלק מהליך הקאנוניזציה (הכנסה לפנתאון הקדושים) של הכנסייה הקתולית. התפקיד הפך לרשמי על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי (Sixtus V) בשנת 1587 ובוטל בידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1983.

בהשאלה

הביטוי משמש כיום בהשאלה לתיאור מי שמייצג עמדה נגדית לעמדה המרכזית בדיון מסוים, כדי למנוע היווצרות תמימות דעים, הפוגעת באפקטיביות של הדיון. פעמים רבות עמדה נגדית זו אינה משקפת את דעתו האמיתית של המציג אותה.
לדוגמה: מחלקת הבקרה באגף המודיעין בצה"ל ממלאת את תפקיד "פרקליט השטן", שמשימתו היא להציג את הדעה ההפוכה לגבי כל נושא שיש עליו הסכמה.
אברהם אלתר

חייו

אברהם אלתר נולד בשנת 1953 בקיבוץ משמר השרון. למד בבית הספר היסודי במשמר השרון ובבית הספר התיכון גבעת השרון. בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב, ובעל תואר שלישי במשפטים (במסלול ישיר), עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנאמנויות. אב לשלושה בנים ובת אחת. 
בשנים 1976–1977 שירת במשטרת ישראל, ובין 1977 ל-1982 שימש קצין ביטחון במוזיאון תל אביב. סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, כאשר בשנת 1979 (תשל"ט) בהצטיינות יתרה ו-1980 (תש"מ) זכה בהצטיינות הרקטור מטעם הפקולטה. את התואר הראשון סיים במקום השני בכיתתו. התמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובפרקליטות מחוז תל אביב במחלקה הפיסקלית. ב-1982 קיבל רישיון עורך דין מטעם לשכת עורכי הדין בישראל. ב-1983 הוסמך כיועץ מס על ידי משרד האוצר.
במשך ארבע שנים היה חבר במערכת "עיוני משפט", ביטאון הפקולטה למשפטים. הופיע במשפט המבוים בפקולטה למשפטים שנערך אחת לשנה. ב-1984 (תשמ"ד) שימש יו"ר ארגון המדריכים והאסיסטנטים באוניברסיטת תל אביב. ב-1985 (תשמ"ה) שימש נציג המדריכים והאסיסטנטים לסנאט האוניברסיטה ולמועצת הפקולטה למשפטים. בנוסף, היה חבר מטעם האוניברסיטה בוועד המנהל של חנות הספרים "דיונון".
בשנים 1986–1990 שימש בתפקיד סגן נציב מס הכנסה והיה היועץ המשפטי לנציבות מס הכנסה. ב-1990 פרש מנציבות מס הכנסה והקים את משרדו העצמאי.
שימש יו"ר האיגוד הישראלי לפיתוח ארגוני (איפ"א) בין 1996 ל-1998, ויו"ר ועדת המיסים בלשכת עורכי הדין. 
ב-20 בפברואר 2007 נפטר אברהם אלתר ממחלת הסרטן.
בית עיריית לוון

מבנה הבניין

לבניין שלוש קומות ראשיות, בעלות חלונות גותיים בשלושת צדדי הבניין הנראים מן הכיכר. למבנה גג מחודד שבקצותיו צריחים מתומנים בעלי חרכים המאפשרים מעבר של אור דרכם. 
פסלים הממוקמים בנישות מיוחדות מפוזרים בכל רחבי הבניין. התומכות של הפסלים מגולפים עם סצנות תנכיות. בעוד הנישות והתומכות מקוריים, 236 הפסלים חדשים יחסית, ומתוארכים אחרי שנת 1850. הפסלים של הקומה הראשונה מסמלים אישים חשובים בהיסטוריית העיר; אלו של הקומה השנייה, מסמלים קדושים פטרונים ודמויות סימבוליות; אלו של הקומה השלישית, את הדוכס של לוון ושל דוכסות בראבנט מתקופות שונות. 
בחזית הראשית קיים גרם מדרגות המובילות לכניסה, ושני שערים במרכז, אשר מעליהם מתנוססות הדמויות של פטרוס (השמאלי) והמדונה והילד (הימני). 
בחלק הפנימי קיים אוסף מעניין של עבודות אמנות, כולל פסלים של ז'ף לאמבו וקונסטנטין מונייה, כמו כן ניתן לראות בפנים את הדיוקנות של כל ראשי הערים משנת 1794.

היסטוריה

הבניין הידוע כיום כבית העירייה היה הבניין הקדמי במתחם של בניינים עירוניים שבנייתם החלה בשנת 1439. האדריכל הראשון של הבניין מת זמן קצר אחרי תחילת הבנייה של האגפים האחוריים, והוא הוחלף על ידי אדריכל אחר, שמותו בשנת 1445 ציין את סוף השלב הראשון בבנייה. 
הפרויקט המשיך בשנת 1448. אבן הפינה הונחה ב-28 במרץ של אותה השנה. מרתפים של מספר בתים הרוסים סופחו למבנה, וניתן להגיע אליהם כיום דרך דלת קטנה בצידו השמאלי של בית העירייה. התוכניות הראשונות, שהושפעו מבית עיריית בריסל, כללו מגדל פעמונים באחת הפינות. התוכניות שונו לצריחים סימטריים, אותם ניתן לראות כיום. בניית התקרה והגג הסתיימו בשנת 1460, והבניין כולו הושלם בשנת 1469. 
במאה ה-19, בית העירייה עבר שיפוץ הכרחי כתוצאה של מאות שנים של התיישנות. הבניין נותר עומד לאחר ההפצצות הרבות על לוון במלחמת העולם הראשונה, וסבל מנזקים קלים בלבד. במלחמת העולם השנייה פצצה פגעה בפתח הבניין וגרמה לנזקים חמורים יותר, שתיקונם הושלם רק ב-1983.
המועדון המטאפיזי

המועדון המטאפיזי הוא שמו של מועדון פילוסופי שהתקיים באוניברסיטת קיימבירדג' ונוסד על ידי שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לעתיד אוליבר ונדל הולמס, הפילוסוף והפסיכולוג ויליאם ג'יימס והפילוסוף צ'ארלס ס. פרס.
למרות שמו, במפגשיו של המועדון המשתתפים דנו ועסקו במחשבה אודות פרגמטיזם ופוזטיביזם, והם שללו את המסורת המטאפיזית האירופאית. למעשה, בקרב מועדון זה התגבשה משנתה הפילוסופית של תנועת הפרגמטיזם.
המועדון המטאפיזי לא הוזכר מעולם על ידי אדם אחר שהשתייך אליו מלבד פירס. האדם היחיד הנוסף שהזכיר את המועדון הוא הנרי ג'יימס, הסופר הנודע ואחיו של ויליאם ג'יימס.