אשראי חברתי

אשראי חברתי הוא פילוסופיה כלכלית אשר פותחה על ידי קליפורד יו דאגלס (1879–1952), מהנדס בריטי, אשר כתב ספר בשם זה בשנת 1924. אשראי חברתי מתואר על ידי דאגלס בתור "מדיניותה של פילוסופיה"; הוא כינה את הפילוסופיה שלו "נצרות מעשית". פילוסופיה זו היא בין-תחומית בטבעה, כשהיא כוללת את התחומים של כלכלה, מדע המדינה, היסטוריה, הנהלת חשבונות ופיזיקה. בהנחתו שהמקום הבטוח היחיד עבור עוצמה הוא בידיים רבות, אשראי חברתי הוא פילוסופיה ביזורית, אשר מדיניותה היא לפזר את הכוח לאינדיבידואלים. ניתן לסכם את הפילוסופיה של אשראי חברתי במילותיו של דאגלס, "מערכות נוצרו עבור אנשים, ולא אנשים עבור מערכות, והאינטרס של האדם, אשר הוא התפתחות עצמית, נמצא מעל לכל המערכות, בין אם הללו תאולוגיות, פוליטיות או כלכליות."
על פי דאגלס, מטרתו האמיתית של הייצור היא צריכה, ועל הייצור לשרת את האינטרסים האמיתיים של הצרכנים הבאים לידי ביטוי חופשי. על כל אזרח להיות שותף בעל ירושה מועילה, לא ישירה, בהון המשותף הקהילתי, אשר ניתנת לו בזכות גישה דינאמית ומלאה לפירות התעשייה. זו מובטחת על ידי הדיבידנד הלאומי והמחיר המפוצה. הצרכנים, משסופק להם כוח קנייה נאות, יעצבו את מדיניות הייצור באמצעות הפעלת הקול הכספי שלהם. בהשקפה זו, משמעות המושג דמוקרטיה כלכלית איננה שליטת העובדים על התעשייה. אשראי חברתי מוציא את מדיניות הייצור מידיהם של מוסדות בנקאיים, ממשלה ותעשייה, תוך שהוא מעלה תמונה של "אריסטוקרטיה של יצרנים, המשרתת דמוקרטיה של צרכנים, ומקבלת ממנה אשראי" (כאשר את המילה "אשראי" כאן יש להבין במשמעותה הכפולה, בתור אמון וגם בתור כסף).
הצעות המדיניות של האשראי החברתי משכו עניין רחב בעשורים שבין מלחמות העולם בגלל הרלוונטיות שלהן לתנאים הכלכליים של התקופה. דאגלס קרא לשים לב לעודף ביכולת הייצור על פני כוח הקנייה של הצרכן, דבר שאותו ראה גם ג'ון מיינרד קיינס בספרו, "תאוריה כללית של תעסוקה, ריבית וכסף.” קיינס התייחס בספרו לדאגלס לצידם של סילביו גזל וקרל מרקס. בעוד שחלקים מהביקורת של קיינס על הכלכלה הקלאסית היו משותפים בינו לבין דאגלס, הרי שרוב הכלכלנים והבנקאים של התקופה תקפו ואף דחו את הפתרונות הייחודיים שהציע דאגלס. שרידים של אשראי חברתי עדיין קיימים בתוך מפלגות אשראי חברתי ברחבי העולם, אולם לא בצורה הטהורה אותה הביא קליפורד דאגלס במקור.

תאוריה פוליטית

דאגלס הגדיר את הדמוקרטיה בתור "רצון העם", לא שלטון הרוב, מה שמעלה את האפשרות שאשראי חברתי יכול להיות מיושם על ידי כל מפלגה פוליטית אשר נתמכת בדרישה ציבורית אפקטיבית. ברגע שהיא מיושמת על מנת להביא לשילוב מציאותי של מטרות ואמצעים, תחדל פוליטיקת-המפלגות להתקיים. דמוקרטיית קלפי מסורתית אינה עולה בקנה אחד עם אשראי חברתי, אשר מקבל את זכותו של כל אינדיבידואל לבחור בדבר אחד בכל פעם, ולבחור לצאת, בהסכמה, מהתקשרויות שאינן מספקות. דאגלס מקדם את מה שהוא מכנה "בחירה אחראית", שבמסגרתה האנונימיות בקלפי תחדל מלהתקיים. "יש לעשות את הבוחר האינדיבידואלי לאחראי באופן אינדיבידואלי, לא ממוסה באופן קולקטיבי, בשל בחירתו." דאגלס האמין שיש להחליף את פוליטיקת המפלגות ב"איחוד האלקטורים" אשר בו תפקידו היחידי של בעל התפקיד הרשמי אשר נבחר יהיה ליישם את הרצון העממי. דאגלס האמין שיישומה של מערכת כזו הכרחי, אחרת תהפוך הממשלה לכלי שרת בידי אנשי הממון הבינלאומיים. דאגלס התנגד גם לבחירות החסויות בטענה שהדבר מוביל לחוסר אחריות אלקטוראלית, בכנותו אותה טכניקה "יהודית" אשר שימשה כדי להבטיח שבראבס ישוחרר וישאיר את כריסטוס להיצלב.
דאגלס ראה את החוקה בתור אורגניזם, לא ארגון. בראייה זו, מיסוד עליונות החוק חיונית להבטחת ההגנה על זכויות האינדיבידואל מפני בית מחוקקים בעל עוצמה מוחלטת. דאגלס האמין גם שיעילות הממשלה הבריטית נקבעת מבנית על ידי יישום התפישה הנוצרית של השילוש: "בצורה כזו או אחרת, ריבונות באיים הבריטיים במשך אלפיים השנים האחרונות הייתה משולשת. בין אם נסתכל בשילוש תחת השמות מלך, לורדים ופשוטי העם, או בתור מדיניות, סנקציות ומינהל, השילוש-באיחוד התקיים, והצלחתנו הלאומית הייתה הגדולה ביותר כאשר התקרבנו לאיזון (שלעולם אינו מושלם)."
בהתנגדו להקמת מפלגות אשראי-חברתי, האמין דאגלס שלעולם אל לה לקבוצה של חובבים נבחרים לכוון קבוצה של מומחים בעלי יכולת בעניינים טכניים. בעוד שהמומחים הם אלה שבסופו של דבר אחראים להשגת תוצאות, המטרה שצריכה לעמוד לעיניהם של פוליטיקאים היא הפעלת לחץ על אותם מומחים להביא את תוצאות המדיניות בהן רוצה האוכלוסייה. על פי דאגלס, "תפקידו הנבון של הפרלמנט צריך להיות לכפות את כל הפעילויות שהן ציבוריות מטבען להתבצע כך שהאינדיבידואלים מהם מורכבת החברה יקבלו מהן את מירב התועלת. ברגע שהעניין נתפש, נהייה ברור לעין האבסורד הנפשע של מערכת המפלגות."

היסטוריה

לדאגלס הייתה קריירה בתחום ההנדסה שהביאה אותו למקומות שונים ברחבי האימפריה הבריטית בשירותן של חברות חשמל, רכבות ומוסדות אחרים. בגיל 31 למד באוניברסיטת קיימברידג' אבל עזב אחרי 4 סמסטרים בלי לקבל תואר. בזמן שאירגן מחדש את העבודה בתעשייה האווירית הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, שם דאגלס לב שהעלויות השבועיות הכוללות של הסחורות שיוצרו עלה על הסכומים ששולמו לעובדים בצורת שכר, משכורות ודיבידנדים. הדבר נראה מנוגד לתאוריית הכלכלה הריקארדית הקלאסית, שכל העלויות מופצות בו זמנית בצורת כוח קנייה.
בהיותו מוטרד מן הניתוק לכאורה שבין האופן בו כסף זורם לבין מטרותיה של התעשייה (“לספק סחורות ושירותים”, לדידו), החליט דאגלס ליישם שיטות הנדסיות למערכת הכלכלית.
דאגלס אסף מידע מלמעלה ממאה עסקים בריטיים גדולים ומצא שבכל מקרה, מלבד בחברות שהיו בדרכן לפשיטת רגל, הסכומים ששולמו במשכורות, שכר ודיבידנדים היו תמיד פחותים מן העלות הכוללת של הסחורות והשירותים שיוצרו בכל שבוע: לעובדים לא שילמו מספיק כדי שיוכלו לקנות בחזרה את מה שהם ייצרו. הוא פרסם את תצפיותיו ומסקנותיו במאמר "האשליה של על-ייצור" ב english review בשנת 1918, שם הציע את הסברה הבאה: “שאנו חיים תחת שיטה של חשבונאות אשר עושה את אספקת הסחורות והשירותים של המדינה לעצמה לבלתי אפשרית מבחינה טכנית.” הסיבה, סיכם דאגלס, הייתה שהמערכת הכלכלית מאורגנת באופן כזה שימקסם את הרווח עבור אלה שיש להם כוח כלכלי על ידי יצירתו של מחסור בלתי הכרחי.
שחרורם של העובדים ממערכת זו על ידי יישור קו בין כוח הקנייה לבין הייצור הפכה להיות הבסיס לרעיונות רפורמת האשראי החברתי של דאגלס. ישנם שני יסודות עיקריים בתוכנית הרפורמה: "דיבידנד לאומי" אשר יחלק כסף (אשראי נטול חוב) באופן שווה לכל האזרחים, מעל ומעבר להכנסותיהם, על מנת לעזור לגשר על הפער שבין כוח קנייה ומחירים; וגם מנגנון עדכון מחירים, הנקרא "מחיר צודק" (או מחיר מפוצה) אשר ימנע מראש כל אפשרות לאינפלציה. המחיר הצודק יקטין למעשה את המחיר הקמעונאי באחוז אשר ישקף את היעילות הפיזית של מערכת הייצור. דאגלס שם לב לכך שעלותו של הייצור היא צריכה; הכוונה בכך שהעלות החומרית המדויקת של הייצור שווה לכלל המשאבים אשר נצרכו בתהליך הייצור. ככל שיעילותו החומרית של הייצור עולה, יקטין מנגנון המחיר הצודק את מחירם של המוצרים עבור הצרכן. הצרכנים יוכלו באופן זה לרכוש כמה שהם רוצים ממה שהיצרנים מייצרים ולשלוט אוטומטית במה שממשיך להיות מיוצר על ידי צריכתם אותו. חירות הפרט, חירות כלכלית ראשונית, הייתה המטרה המרכזית של הרפורמה של דאגלס.
כתביו המוקדמים הופיעו בעיקר בכתב בעת האינטלקטואלי הבריטי "העידן החדש". עורכו של פרסום זה, אלפרד אוראג', הקדיש את "העידן החדש" ומאוחר יותר את "שבועון האנגלי החדש" להפצתם וקידומם של רעיונותיו של דאגלס, עד למותו ערב שידור הרצאתו בבי.בי.סי. על אשראי חברתי, 5 בנובמבר 1934, במסגרת הסדרה "עוני ושפע".
בשנת 1920 הוציא דאגלס שני ספרים, "דמוקרטיה כלכלית" ו "כוח אשראי ודמוקרטיה" שאחריהם ב 1924 יצא "אשראי חברתי". בין יצירותיו המוקדמות האחרות של דאגלס היו "השליטה בייצור והפצתו", ו"מונופול האשראי". מעניינות במיוחד הראיות שהציג לוועדה הנבחרת לבנקאות ומסחר של בית המחוקקים התחתון הקנדי בשנת 1923, ולוועדת מקמילן לכספים ותעשייה של הפרלמנט הבריטי בשנת 1930, אשר כללו חילופי דברים עם הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס, ולוועדה החקלאית של בית המחוקקים של אלברטה בשנת 1934 במהלך כהונתה של ממשלת "האיכרים המאוחדים של אלברטה" באותו מחוז קנדי.
כתביו של דאגלס הולידו תנועה עולמית, שהייתה בולטת ביותר בחבר העמים הבריטי, עם ראשי גשר באירופה ופעילויות בארצות הברית שם קידם אוראג', בזמן שהותו שם, את רעיונותיו של דאגלס. בארצות הברית, עמד הסופר האמריקאי Gorham munson בראש הקבוצה "דמוקרטיה חדשה". מנסון תרם ספר חשוב על אשראי חברתי שכותרתו "המנורה של אלאדין: עושרו של העם האמריקאי". בעוד שבקנדה וניו זילנד הייתה הצלחה אלקטוראלית למפלגות פוליטיות של אשראי חברתי, הקדישה עצמה התנועה באנגליה ואוסטרליה בעיקר ללחץ על מפלגות קיימות ליישם את האשראי החברתי. פעולה זו בוצעה בעיקר על ידי המזכירות לאשראי חברתי של דאגלס באנגליה ועל ידי ליגות הזכויות של חבר העמים באוסטרליה. דאגלס המשיך לכתוב ולתרום לכתבי העת של המזכירות, בתחילה בשם "אשראי חברתי" וזמן קצר לאחר מכן "בעל האשראי החברתי" (אשר ממשיך לצאת לאור על ידי המזכירות) במשך שארית חייו, כשהוא מתרכז בעיקר בנושאים חברתיים ופוליטיים בשנותיו המאוחרות.
תורותיו של דאגלס חדרו לשירה ולכתבים הכלכליים של עזרא פאונד. ספרו הראשון של רוברט היינלין (שהתפרסם לאחר מותו) “עבורנו, החיים: קומדיה של מנהגים" מתאר ארצות הברית של העתיד הקרוב הפועלת על פי עקרונות האשראי החברתי. היינלין ראה את האשראי החברתי בתור המסלול לאוטופיה שבה העוני יחוסל ובעלי הסטיות הנפשיות אשר מפריעים ליחסים החברתיים (אנשים אשר היום היו מכונים פושעים) מטופלים כחולים הזקוקים למירב העזרה שהחברה יכולה לספק להם לריפוי פצעיהם הנפשיים.

היסטוריה פוליטית

בשנותיה המוקדמות של התנועה, התנגדה מנהיגות מפלגת הלייבור ללחץ של חברי האיגודים ליישם את האשראי החברתי, היות שההשקפות ההירארכיות של סוציאליזם פביאני, צמיחה כלכלית ותעסוקה מלאה היו מנוגדות לדיבידנד הלאומי ולביטולה של עבדות השכר כפי שהציע דאגלס. בניסיון להוריד את קרנה של תנועת האשראי החברתי, מסופר שאחד הפביאנים בשם סידני ווב הכריז שלא אכפת להם אם דאגלס צודק טכנית או לא – הם פשוט לא אוהבים את המדיניות שלו.
בשנת 1935 נבחרה ממשלת "האשראי החברתי” הראשונה באלברטה, קנדה, תחת מנהיגותו של וויליאם אברהרט. ספר מאת מוריס קולבורן ששמו “משמעותו של אשראי חברתי” שיכנע את אברהרט שהתאוריות של דאגלס היו חיוניות להבראתה של אלברטה מן השפל הכלכלי הגדול. אברהרט הוסיף מנה גדושה של נצרות פונדמנטליסטית לתאוריות של דאגלס. תנועת האשראי החברתי הקנדית, אשר טופחה במידה רבה באלברטה, קיבלה באופן זה גוון חברתי שמרני בו היא ממשיכה להחזיק עד היום.
לאחר שייעץ לפני כן לממשלה המחוזית של איכרי אלברטה המאוחדים, הפך דאגלס יועץ לאברהרט, אבל נסג מכך כעבור זמן קצר בגלל חילוקי דעות אסטרטגיים. אברהרט חיפש עצות מסורתיות ומקובלות לגבי ניהולו הכספי של המחוז, והתכתובת הלחוצה בין השניים פורסמה על ידי דאגלס בספרו, “הניסוי של אלברטה”..
בעוד שהראש רצה לאזן את התקציב המחוזי, טען דאגלס שכל התפישה של “תקציב מאוזן” אינה תואמת את עקרונות האשראי החברתי. דאגלס אמר שתחת הכללים הקיימים של חשבונאות עלות כספית, איזונם של כל התקציבים בתוך הכלכלה בו זמנית הוא בלתי אפשרי מבחינה אריתמטית. במכתב לאברהרט, אמר דאגלס:
“דומה שזהו עיתוי מתאים להדגיש בו את ההצעה שתקציב מאוזן אינו עולה בקנה אחד עם השימוש באשראי חברתי (ז”א, אשראי אמיתי – היכולת להביא סחורות ושירותים "בהתאם לדרישות, בזמן ובמקום בו הן נדרשות") בעולם המודרני, ושהוא אינו יותר מאשר הצהרה במספרי חשבונאות שהתקדמותה של מדינה היא חסרת תזוזה, ז"א שהיא צורכת בדיוק את מה שהיא מייצרת, כולל נכסי הון. התוצאה של קבלתה של הצעה זו היא שכל ייסוף הון הופך באופן אוטומטי למדי להיות רכושם של אלה היוצרים ומנפקים את ההון [ז"א המערכת הבנקאית] והוצאתו-מאיזון ההכרחית של התקציב מכוסה על ידי חובות.”
דאגלס שלח עוד שני יועצים טכניים מומחים לאשראי חברתי מהממלכה המאוחדת, ל. דניס ביירן וג'ורג' פ. פאוול. אולם כל הניסיונות להעביר חקיקת אשראי חברתי הוכרזו "מעבר לסמכות" על ידי בית המשפט העליון של קנדה ומועצת המלך בלונדון. בהתבסס עת התאוריות המוניטאריות של סילביו גזל, הנפיק וויליאם אברהרט תחליף מטבע שנודע בשם תעודות שפע. אבל שטרות אלה ירדו בערכם הנקוב ככל שהחזיקו בהם יותר זמן, ודאגלס יצא בגלוי נגד הרעיון:
"התאוריה של גזל הייתה שהצרה עם העולם היא שאנשים חוסכים כסף כך שמה שצריך לעשות זה לגרום להם להוציא אותו יותר מהר. כסף נעלם הוא הצורה הכבדה ביותר של מיסוי מתמשך שהומצאה אי פעם. התאוריה מאחורי הרעיון של גזל הייתה שמה שנדרש הוא להמריץ את המסחר – שאתה חייב לגרום לאנשים לקנות סחורות בטירוף – רעיון הגיוני ביותר כל עוד מטרת החיים היא מסחר בלבד.”
תחת ארנסט מאנינג, אשר החליף את אברהרט לאחר מותו בטרם עת, נטשה מפלגת האשראי החברתי של אלברטה בהדרגה את מקורותיה והפכה להיות מזוהה ברבים כתנועה ימנית פופוליסטית. בכתב העת של המזכירות, “הצעת חוק לניהול טוב יותר של האשראי של אלברטה", פרסם דאגלס ניתוח ביקורתי של תנועת האשראי החברתי באלברטה, שבו אמר, “ממשלת מאנינג אינה ממשלת אשראי חברתי יותר משהממשלה הבריטית היא של הלייבור (העובדים)”. מאנינג האשים את דאגלס ואת חסידיו באנטישמיות, והמשיך בטיהור המפלגה מכל ה"דאגלסים" כביכול. מפלגת האשראי החברתי של קולומביה הבריטית ניצחה בשנת 1952 במחוז שממערב לאלברטה, אבל היה מעט מן המשותף בינה לבין דאגלס והתאוריות שלו.
מפלגות אשראי חברתי נהנו גם מהצלחה אלקטוראלית כלשהי ברמה הלאומית בקנדה. מפלגת האשראי החברתי של קנדה נוסדה בתמיכה ממערב קנדה, ולבסוף בנתה בסיס תמיכה נוסף בקוובק. אשראי חברתי הצליח יפה ברמה הלאומית גם בניו זילנד, שם הייתה זו המפלגה השלישית בגודלה למשך כמעט 30 שנה.

פילוסופיה

דאגלס תיאר את האשראי החברתי בתור "מדיניותה של פילוסופיה" והזהיר מפני ראייתה בתור תוכנית לרפורמה מוניטארית בלבד. הוא טבע את שמה של פילוסופיה זו בתור "נצרות מעשית" – כאשר הסוגיה המרכזית בה היא האינקרנציה. דאגלס האמין שקיים קאנון (סט של כתבים רוחניים) העובר דרך היקום כולו, וכי ישוע הנוצרי היה גלגולו החומרי של קאנון זה. עם זאת, הוא האמין שהנצרות נותרה בלתי אפקטיבית כל עוד היא נשארה טרנסצנדנטלית. הדת, אשר נגזרת מן המילה הלטינית religare - “לקשור שוב", נועדה להיות קשירה בחזרה אל המציאות. אשראי חברתי עוסק בהתגלמות העקרונות הנוצריים בעניינינו האורגניים. ליתר דיוק, עניינו הוא בעקרונות החיברות וכיצד למקסם את יתרונות החיברות אשר תורמים לשביעות רצונו של האינדיבידואל בחברה – תוך צמצום החסרונות שבחיברות. מטרתו של האשראי החברתי היא למקסם את ריבונותו של המקודש הנוכח בעולם. אשראי חברתי עולה בקנה אחד עם הדוקטרינה הנוצרית של ישועה על ידי חסד אלוהי בלתי מותנה, ועל כן איננו תואם אף אחד מסוגי הדוקטרינה של ישועה על ידי עבודה. עבודה, לא תמיד מן ההכרח שתנבע מכוונה טהורה או שתהיה בעלת תוצאה רצויה והיא בפני עצמם בבחינת "סמרטוט מטונף". למשל, המערכת הנוכחית מאפשרת את וודאות קיומן של מלחמות הרסניות, הכרוכות בבזבוז מתועב – מה שמספק המון "עבודה" לכולם. אשראי חברתי כונה כבר האלטרנטיבה השלישית לדואליות חסרת התוחלת של ימין-שמאל.
אף על פי שדאגלס הגדיר את האשראי החברתי בתור פילוסופיה עם שורשים נוצריים, הוא לא ראה בחזונו תיאוקרטיה נוצרית. דאגלס לא האמין שיש לכפות את הדת על מישהו בכוח החוק או כפייה חיצונית: החברה הנוצרית המעשית היא משולשת במבנה, מבוססת על חוקה, כאשר החוקה היא גוף חי המשתנה ביחס לידע שלנו על הטבע ועל היקום. “המדד הטוב ביותר להתקדמותה של החברה האנושית הוא היקף היכולת היצירתית שלה. בהיותו חדור במספר מתנות של הטבע, בעיקר שכל, זיכרון, הבנה ורצון חופשי, למד האדם בהדרגה לשלוט בסודות הטבע, ולבנות לעצמו עולם שבתוכו נמצא הפוטנציאל לשלום, ביטחון, חירות ושפע.” דאגלס אמר שאנשי האשראי החברתי רוצים לבנות תרבות חדשה הבנויה על ביטחון כלכלי מוחלט עבור האינדיבידואל – בה "ישבו איש תחת גפנו ותחת תאנתו ואין מחריד" (מיכה ד, ד). בהתאם למטרה זו, התנגד דאגלס לכל צורה של מיסוי על רכוש אמיתי. הדבר הבדיל בין אשראי חברתי לבין המלצות מיסוי-הקרקעות של הנרי ג'ורג'.
חברת האשראי החברתי מכירה בכך שמערכת היחסים בין אדם ובין אלוהיו היא ייחודית. על פי השקפה זו, חיוני לאפשר לאדם את מירב החירות האפשרית כדי לפתח מערכת יחסים זו. דאגלס הגדיר חירות בתור היכולת לבחור ולדחות דבר אחד בכל פעם, ולצאת בהסכמה מהתקשרויות בלתי-מספקות. אם יינתן לאנשים הביטחון הכלכלי והפנאי שניתן להשיגו בהקשר של חלוקת אשראי חברתי, האמין דאגלס שהרוב יסיימו את שירותם לאל ממון וישתמשו בזמנם החופשי כדי להגשים מטרות רוחניות, אינטלקטואליות או תרבותיות שיובילו להתפתחות עצמית. דאגלס התנגד למה שכונה בפיו "פירמידת העוצמה". טוטאליטאריות משקפת פירמידה זו והיא האנטיתזה לאשראי חברתי. היא הופכת את הממשלה למטרה במקום לאמצעי, ואת האינדיבידואל לאמצעי במקום למטרה – demon est deus inversus - “השטן הוא אלוהים הפוך על ראשו". אשראי חברתי מעוצב כך שייתן לאינדיבידואל את החירות המרבית שניתן להתיר בהינתן הצורך בהתארגנות בעניינים כלכליים, פוליטיים וחברתיים. אשראי חברתי מרומם את חשיבותו של האינדיבידואל ומחזיק בעמדה שכל המוסדות קיימים כדי לשרת את האינדיבידואל – שהמדינה קיימת כדי לשרת את אזרחיה, לא האינדיבידואלים קיימים כדי לשרת את המדינה.
דאגלס הדגיש שכל המדיניות נגזרת מהפילוסופיה המתאימה וכי "אשראי חברתי הוא בראש ובראשונה מטאפיסי, והוא חייב לראות את היחסים החיים של אב-הטיפוס שלו.” אשראי חברתי דוחה את פילוסופיית המטריאליזם הדיאלקטי. “הנטייה לטעון מן הפרט אל הכלל היא מקרה פרטי של הרצף מן המטריאליזם אל הקולקטיביזם. אם נצמצם את היקום כולו לכדי מולקולות בלבד, נוכל בסופו של דבר לוותר על קטלוג ועל מילונים; כל הדברים הם אותו הדבר, וכל המילים הן רק קולות – מולקולות בתנועה.”
דאגלס חילק את הפילוסופיה לשתי אסכולות אותן כינה "האסכולה הקלאסית" ו"האסכולה המודרנית", אשר מיוצגות בצורה רחבה על ידי הפילוסופיות של אריסטו ופרנסיס בייקון, בהתאמה. לדאגלס הייתה ביקורת כלפי שתי האסכולות המחשבתיות, אבל האמין כי "האמת נחה בהערכת העובדה שאף תפישה אינה שימושית בלעדי השנייה".

היחס לאנטישמיות

אנשי האשראי החברתי, ודאגלס בעצמו, זכו לביקורת על הפצתה של אנטישמיות. לדאגלס הייתה ביקורת על "היהדות הבינלאומית", במיוחד בכתביו המאוחרים. הוא קבע שמספר יהודים שולטים ברבים מן הבנקים העיקריים והם מעורבים בקשר בינלאומי לרכז את כוח הכסף. בהוצאה משנת 1933 של "אשראי חברתי" הוא התייחס ל"פרוטוקולים של זקני ציון", אשר, בעודו מציין את אמיתותם המפוקפקת, הוא כותב עליהם כי "מה שמעניין בזה הוא, שאומנותן של השיטות באמצעותן ניתן להביא לשיעבוד שכזה יכולה להיראות כמשתקפת בעובדות של החוויה היום יומית."
כמה אנשים טענו שדאגלס היה אנטישמי מכיוון שהייתה לו ביקורת רבה על הפילוסופיה היהודית. בספרו "אשראי חברתי", הוא כתב כי, “אין זה יותר מידי להגיד שאחד מהרעיונות השורשיים שדרכם מגיעה הנצרות למחלוקת עם תפישות הברית הישנה והאידיאלים של העידן הפרה-נוצרי, הוא ביחס לאותה הדחה של המופשטות מכס מלכותה.”
דאגלס התנגד לפילוסופיות אבסטרקציוניסטיות (מפשטות), מכיוון שהאמין שפילוסופיות אלה הובילו בסופו של דבר לרוממותן של הפשטות, כגון המדינה, על פני אינדיבידואלים. הוא האמין גם שמה שהוא כינה המחשבה האבסטרקציוניסטית היהודית נוטה להוביל את היהודים לאידיאלים קומוניסטיים והדגשת הקבוצה על פני האינדיבידואל. ג'ון ל. פינליי, בספרו "אשראי חברתי: המקורות האנגליים", כתב: “אנטישמיות מהסוג הדאגלסי, אם ניתן בכלל לכנותה אנטישמיות, עשויה להיות מדומיינית, עלולה אפילו להיות מסוכנת, במובן זה שניתן לעוותה לכדי צורה נוראית, אבל אינה כשלעצמה מרושעת או אכזרית.”
בספרה, “הכפשה חברתית: אנטישמיות, אשראי חברתי והתגובה היהודית,” טוענת ג'אנין סטינגל, ”הדוקטרינות הכלכליות והפוליטיות של דאגלס היו תלויות במלואן בתאוריית קשר אנטישמית.” ג'ון ל. פינליי אינו מסכים עם קביעתה של סטינגל וטוען כי, "יש לציין גם שבעוד שלדאגלס הייתה ביקורת על היבטים מסוימים של המחשבה היהודית, לא ביקש דאגלס להפלות יהודים כעם או כגזע. מעולם לא הועלתה ההצעה שהדיבידנד הלאומי יימנע מהם."

השפעות אנתרופוסופיות

דאגלס ציטט מספרו של רודולף שטיינר על הגוף החברתי המשולש בספריו. כמה מן הרעיונות של האשראי החברתי, ובהם הכוונת הייצור על ידי הצרכנים, מבנה חברתי משולש, ביטוי הרוח בחומר, החיים חברתיים ותפקידה של החברה כמאפשרת את התפתחות האדם, מזכירים במידת מה רעיונות מן האנתרופוסופיה ועשויים להתפרש כאפשרות אחת ליישום המבנים החברתיים שדיבר עליהם שטיינר. ב מאמר משנת 1933 סיכם אואן בארפילד את הדמיון והשוני בין האשראי החברתי לבין הרעיונות שהביא שטיינר במשנתו החברתית ובהרצאות שלו בכלכלה.