יהדות ג'רבה

מוצא הקהילה

יש הסבורים שיורדי ים עברים משבט זבולון ששכן לחוף הים, דרומית מארץ הצידונים, הגיעו לג'רבה עם הספנים הצידונים הקדמונים, אולי בימי שלמה המלך. בתלמוד הבבלי (מסכת מנחות, דף ק"י, עמוד א') יש גם איזכור ליהודים שהיו ליד קרתגו הפיניקית: "אמר רב יהודה אמר רב מצור ועד קרטיגני מכירין את ישראל ואת אביהם שבשמים". ר' אברהם אבן עזרא בפירושו על ספר יונה כותב: "יונה בן אמיתי מזבולון היה, וכשרצה לברוח יצא לתרשיש. ומדוע דווקא לשם? כי תרשיש היא עיר תונייס תוניס באפריקי".
מאידך, הרב כלפון משה הכהן (תרל"ד - תש"י) כותב (בספרו "ברית כהונה") כי לפי השערה אחת - מוצא העדה הוא מימי בית ראשון, וכי לפי השערה אחרת - מימי בית שני. הוא גם מצטט את אחד מחכמי הגויים שראשית היישוב היהודי הוא משנת 70 לפנה"ס ומקור נוסף - שזו שנת 300 לפנה"ס.
גם אחרי חורבן הבית השני הוסיפו יהודים להגיע לאי.
היישוב היהודי הראשון בג'רבה נוסד על ידי כהנים, ונקרא בתחילה "דיגת": מילה בעלת מובן בברברית (שפתו המקורית של כל אזור צפון אפריקה לפני הכיבוש הערבי). למילה זו מיוחסת גם פרשנות מסורתית לפיה זהו שיבוש של המילה העברית "דלת" – רמז לשורשיה העתיקים של הקהילה (ראו לעיל במבוא). 
כמה מאות שנים אחרי הקמת היישוב היהודי המקורי, הוקם כמה קילומטרים צפונית לו יישוב גדול יותר של יהודים לא-כהנים דוברי ערבית, שקיבל בהתאם את הכינוי "חארה כבירה" (הרובע הגדול), ומאז, היישוב היהודי הקטן והמקורי יותר זכה גם לכינוי הנוסף: חארה צגירה (הרובע הקטן).
ההבדל ההיסטורי הזה בשורשי שתי הקהילות נתן את אותותיו בהבדלים תרבותיים ניכרים בין שתיהן. הייתה אפילו תקנה שאין רבני שכונה אחת יכולים להתערב בענייניה של השכונה השנייה.
בג'רבה ישנה תופעה מיוחדת, הקושרת את הקהילה היהודית עם עזרא הסופר והלויים: לפי המסורת, עזרא הסופר הגיע לג'רבה כדי להעלות לארץ ישראל כוהנים ולוויים. תושבי האי, הלוויים, סירבו ואמרו לו שהבית השני ייחרב ממילא. הוא קיללם שלא ישלימו את שנתם, ובעקבות הקללה רבים מהם מתו והנותרים נמלטו לארץ. מאז, אין יהודים לוויים משתקעים באי ג'רבה אלא לתקופה הפחותה משנה, ולכן בין תושבי הקבע אין לוויים עד עצם היום הזה.

חיי הקהילה

יהודי ג'רבה נחשבים שמרנים ואדוקים מאוד בדתם, בדומה לאדיקותם של שכניהם המוסלמים בני כת האיבאדיה.  כאשר נציג תנועת אליאנס  (תנועת החינוך החילוני הצרפתי) ביקר אצל יהודי ג'רבה בראשית המאה העשרים, הם התנגדו נחרצות לניסיונו להקים שם בית ספר יהודי שיכלול גם לימודי חול (במיוחד לימודי צרפתית), אך בשנת 1943 הקים דוד קדושים ז"ל בית ספר ללימוד עברית, היסטוריה, ידיעת הארץ, חשבון וכו' לבנים ולבנות בנפרד בשם "דבר עברית" ששמו השתנה ל"תורה וחינוך" וניהלו עד יומו האחרון (2016). אדיקותם הדתית של יהודי ג'רבה הביאה (בין השאר) לידי כך שבמאות השנים האחרונות הפך האי לאחד מן המוקדים היהודיים הרוחניים הידועים בכל צפון אפריקה. כך למשל, בית הכנסת העתיק שם - נעשה למרכז עלייה לרגל עבור כל יהודי היבשת. האי נעשה גם לאחד ממרכזי הדפוס העברי, מן החשובים ביותר של אפריקה: בו נדפסו במרוצת מאה השנים האחרונות רבבות ספרי קודש - גם לשירותם של שאר יהודי צפון-אפריקה. תושבי ג'רבה גם נודעו ברבניהם שהפיצו אור לכל העולם ובקוד ההתנהגות המיוחד להם. בין הרבנים הידועים מן הדור הקודם היו: הרב כלפון משה הכהן, הרב חיים חורי, הרב דוד (דידו) הכהן, הרב רחמים חי חויתה הכהן, הרב סאסי הכהן, הרב משה עידן, הרב מצליח מאזוז (אביו של הרב מאיר מאזוז), והרב שלמה מאזוז (אביו של מני מזוז). קוד ההתנהגות של יהודי ג'רבה כלל את המאפיינים היסודיים הבאים: ענווה עד גבול הבושה, איפוק בהבעת רגשות, אמונה עמוקה מאוד בעין הרע, ונאיביות מכוּונת (מודעת ומפוקחת) - כדרך חיים.
הרב דוד עידאן (1873-1955), הקים בשנת 1912 את בית הדפוס העברי הראשון בג'רבה, שהפך למוקד מרכזי להדפסת ספרים השייכים לספרות תורנית מכל רחבי צפון אפריקה. בשנת 1919 נמנה הרב עם מייסדי "עטרת ציון" וסייע להעלאת יהודים לישראל.במשך 15 שנים כיהן כראש הקהילה היהודית בג'רבה. בשנת 1955 נפטר בתוניס אך רק בשנת  2017 הובא לקבורה בארץ בטבריה.
כיום (2006) יש בג'רבה כעשרים בתי כנסת, ושתי ישיבות: ישיבת "אור תורה", וישיבת "רבי אברהם" - המיועדת למצטיינים. כמו כן פועל באי בית ספר יהודי-פרטי: "תורה וחינוך" (שניהלו דוד קדושים ז"ל), הפועל בימי החול למשך שעה יומית אחת (בזמן מנוחת הצהרים שבשתי הישיבות) והמעניק (על ידי מורים דתיים) בעיקר לימודי עברית והיסטוריה יהודית. אמנם, רוב התלמידים היהודים לומדים כיום (על פי בחירתם) בבית ספר ממשלתי, אך בזמן שבו התלמידים הלא-יהודים פונים למנוחת-הביניים היומית (אשר נמשכת כשעתיים-וָחצי עד הצהריים) והשבועית (לאורך יום ראשון כולו), רוב התלמידים היהודים שוהים בישיבת "אור תורה" (בעוד שהישיבה השנייה אינה מכניסה תלמידים הרשומים בבית הספר הממשלתי). אחרי גמר הלימודים בבית הספר הממשלתי - שוב פונים התלמידים היהודים לישיבה, ושוהים שם למִן אחרי הצהרים ועד זמן תפילת ערבית. בשבת מעניק בית הספר הממשלתי פְטוֹר-נוכחות לתלמידיו היהודים, בעוד שאז מתקיימים בישיבה לימודי קודש - כשעה בצהרים. הלימודים בשתי הישיבות כוללים – פרט ללימודי-הקודש הקלאסיים של חומש תלמוד והלכה - גם לימוד ייחודי של תרגום יהודי עתיק של החומש לערבית-יהודית, בנוסח ייחודי ליהודי ג'רבה, אשר קרוב לנוסחים (ששרדו רק בכתובים) של שאר יהודי צפון אפריקה, ואשר תועד בדור האחרון (בכתב יד). 
עד קום מדינת ישראל מנתה הקהילה היהודית של ג'רבה כ־4,500 איש, אך בעשורים האחרונים הידלדלה קהילה זו, כשרבים מחבריה עזבו לישראל, לצרפת, לקנדה ולארצות אחרות. כיום, יחסי הקהילה היהודית עם השכנים המוסלמים הוא טוב (שלא כמו בעבר הרחוק - שבו יהודים נרדפו בידי "המוג'הידין" - כפי שעולה ממכתבים מלפני כאלף שנים), אם כי גם בדורות האחרונים סבלו לעיתים תושבים יהודים מהתנהגות עוינת מצד חלק (קטן) מהמוסלמים. בשנת 2002 פוּצצה מכונית תופת בסמוך לבית הכנסת אלגריבה באי, על ידי מחבלים שהיו קשורים לארגון אל-קאעידה: לא היו אבדות בנפש לקהילה היהודית עצמה, אך 16 מטיילים גרמניים נהרגו.  בשנת 2003, מנתה הקהילה כ-900 יהודים בלבד (80 מהם בחארה צגירה). כל אחד משני הרבעים היהודיים מונה כיום רוב מוסלמי (של כמה אלפים), ובעקבות השינוי הדמוגרפי - השתנו רשמית גם השמות של שני הרבעים היהודיים - בפי השלטון התוניסאי (אם כי עדיין לא בפי תושבי הרבעים עצמם). הרובע הגדול נקרא כעת רשמית: שְוּאַנִי, והקטן: רִיַאד.
היהודים שנותרו בג'רבה אמידים ביחס לשכניהם המוסלמים. רובם עוסקים בצורפות.
רבים מיהודי ג'רבה שעלו לישראל התיישבו בירושלים, נתיבות, ובמושבי הדרום כגון: תלמים, איתן, שרשרת, בית הגדי וברכיה.
סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי" עסקה במשפחה ישראלית ממוצא ג'רבאי.