google/wiki40b huggingface dataset:
עומק חדירה

בבליסטיקה סופית, עומק חדירה (באנגלית: impact depth) של קליע כלשהו הוא קירוב למרחק שהקליע מצליח לחדור דרך שריון המטרה. הפיזיקאי סר אייזק ניוטון פיתח לראשונה קירוב גס למרחק החדירה של קליעים הנעים במהירויות גבוהות, שתקף במיוחד למהירויות פגיעה גבוהות בהרבה ממהירות הקול בחומר ממנו עשוי שריון המטרה.

הקירוב של ניוטון לעומק החדירה

הקירוב של ניוטון לעומק החדירה של קליעים במהירויות גבוהות מבוסס אך ורק על שיקולים הקשורים בתנע של הקליע. בפיתוח הקירוב לא מתחשבים כלל באנרגיה הקינטית של הקליע.
הרעיון הבסיסי של הקירוב הוא פשוט: הקליע נושא תנע מסוים. כדי לעצור את הקליע, התנע הזה חייב להיות מועבר אל מסה אחרת. כיוון שהמהירות של הקליע החודר כה גבוהה שכוחות הקוהזיה בתוך חומר השריון ניתנים להזנחה, התנע ניתן להעברה רק לחומר שבחזית הקליע, אשר יהדף במהירות הקליע. אם הקליע יהדוף מסה השווה למסה שלו במהירות הזאת (מהירות הפגיעה שלו), אז התנע שלו כולו הועבר למסה שמלפני הקליע והקליע ייעצר (זהו רק קירוב: המסה שהוא צריך להדוף היא בפועל גבוהה יותר ממסתו שכן מהירותו יורדת במהלך החדירה לשריון). עבור קליע עם סימטריה גלילית, עד הרגע שהוא ייעצר הוא יחדור לעומק ששווה לאורכו שלו כפול יחס הצפיפויות שלו ושל החומר ממנו עשוי השריון.
הקירוב הזה תקף רק לקליע קהה (ללא צורה אווירודינמית) וחומר מטרה ללא קוהזיה, לפחות לא במהירות הקליע. זה נכון במיוחד כאשר מהירות הקליע גבוהה בהרבה ממהירות הקול בתוך חומר המטרה - במהירויות גבוהות כאלה, מרבית החומרים המוצקים לא "מספיקים" להגיב (התכונות שלהם כחומר מוצק לא באות ליד ביטוי) ומתחילים להתנהג כמו זורם. זאת הסיבה גם מדוע הקירוב הזה תקף במיוחד עבור מהירויות גבוהות - הקשיחות של החומר (הקושי לשבור אותו) לא באה לידי ביטוי במהירויות פגיעה גבוהות בהרבה ממהירות הקול בחומר המטרה.
הבשורה מאודיש

הבשורה מאדיש (בגאורגית: ადიშის ოთხთავი, אדישיס אוֹתחתאווי) הוא ספר בשורות גאורגי, מתחילת ימי הביניים.
כתב היד הקיים הקדום ביותר של הגרסה הגאורגית של הבשורה על פי מתי, הוא זה שנוצר במנזר שתברדי, בנסיכות הדרום-מערבית של קלארג'תי (ממוקמת כיום בצפון-מזרח טורקיה), בשנת 897. מאוחר יותר הועבר משם לשימור בכפר הנידח של אדישי שבהרי סוואנתי. חמשת הדפים הראשונים (30X25 ס"מ) של כתב היד מקושט.
כתב-היד פורסם לראשונה בשנת 1916, על ידי המלומד הגאורגי הבולט, אכוותימה תאק'אשווילי (1863-1953), הוא נבחן במידה רבה על ידי היסטוריונים גאורגיים ובינלאומיים. כתב-הים כיום משומר במוזיאון האתנוגרפי במסטיה שבגאורגיה.
לאכול, להתפלל, לאהוב (סרט)

עלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן עלילה חסרה.
לליז גילברט (ג'וליה רוברטס) יש חיים לכאורה מושלמים- היא סופרת מוצלחת ונשואה לסטיבן (בילי קרודופ). אך היא מבינה שכל זה אינו מספק אותה ומחליטה להתגרש על מנת להגשים את חלומותיה. לאחר מכן היא יוצאת לטיול מסביב לעולם שהופך למסע לגילוי עצמי. במסעה היא מבקרת בשלוש מדינות; באיטליה - שם היא נהנת מהאוכל האיטלקי. בהודו - שם היא מתפללת ומוצאת איזון נפשי. ולבסוף בבאלי שבאינדונזיה - שם היא מוצאת אהבה.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות מעורבות אף שג'וליה רוברטס זכתה לביקורת טובה על משחקה. מבקרים שונים טענו שהסרט שטחי, אינו מעביר כראוי את עלילת הספר ומציג את גיבורת הסרט כנרקיסיסטית. הסרט יצא ב-13 באוגוסט 2010. בשבוע הראשון ליציאתו הוא הכניס כ-23.1 מיליון דולר ודורג מתחת לסרט "בלתי נשכחים". הסרט הכניס בארצות הברית ובקנדה כ-80 מיליון דולר ובסך הכל כ-205 מיליון דולר בכל רחבי העולם.
ברית השמאל הדמוקרטית

אידאולוגיות

בסוגיות חברתיות, למפלגה סדר יום ליברלי. בכלל זה היא קוראת להפרדת הדת מהמדינה בפולין, שוויון בין נשים לגברים, היתר ביצוע הפלות, חינוך מיני בבתי ספר, ועוד. בכלכלה, המפלגה תומכת בהתערבות ממשלתית רחבה במשק, במטרה לחתור להעמקת השוויון החברתי-כלכלי בפולין. בכלל זה ברית השמאל הדמוקרטית מביעה תמיכה בהגדלת הרגולציה, העצמת המס הפרוגרסיבי, חיזוק איגודי העובדים והלאמה של מערכת הבריאות. ביחס לאיחוד האירופי היא מחזיקה בעמדה חיובית מאוד ודוגלת בהעמקה רחבה של האינטגרציה של פולין באירופה.
עדות

עדות בבית משפט

עדות בבית משפט ניתנת על-פי דיני הראיות.
עד מעיד בבית משפט על כל מה שקלט במישרין בחושיו (ראיתי את..., שמעתי קול נפץ..., חשתי חום רב... ). העד רשאי להעיד עובדות אלה בלבד. התרשמותו, דעותיו ומסקנותיו של העד מאותן עובדות פסולות בדרך כלל כראיה, בהיותן "עדות סברה". 
עדות של עד מומחה, כגון רופא, פסיכולוג, שמאי וכדומה, שונה מעדות רגילה, מאחר שבית המשפט רשאי לקבל את המסקנות של המומחה העולה מהממצאים שלפיו.
נירקאראס

הקהילה היהודית

יהודים התיישבו בנירקאראס (בפיהם: קאראס) בתחילת המאה ה-18, וקיימו במקום בית ספר, תלמוד תורה וחיידר. הקהילה מינתה רב, סנדלר, מורה ושמש. בשנת 1880 היו 220 יהודים בנירקאראס.
הרב משה אברהם אייזנברגר היה רב ומורה הוראה בקאראס בין השנים בין 1850 ל -1890. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, רבי משה נחמיה ליפשיץ שוחט ומו"ץ. בשנת 1930 מנתה הקהילה 164 יהודים.
בשנת 1941 נלקחו כ-30 מצעירי הקהילה לעבודות כפייה לשמש ככוח עזר לצבא ההונגרי.
ובמרץ 1944, מיד אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, נעצרו שניים מעשירי הקהילה ונשלחו למחנה ריכוז. כעבור חודש הועברו כל יהודי העיר לגטו שהוקם בקישווארדה ומשם נלקחו ביוני 1944 לאושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו כ-30 ניצולים למקום אך לא הצליחו לחדש את חיי הקהילה.
קבוצת כנרת

ייסוד ושנים ראשונות

מייסדי היישוב היו "שלישיית היחד" אנשי העלייה השנייה: בנציון ישראלי, נח נפתולסקי ומאיר רוטברג. בחצר כנרת התגבשה קבוצה שהאידאולוגיה שלה הייתה "כיבוש העבודה" (ולכן נקראה "קבוצת כיבוש עבודה"). הקבוצה נדדה בין עבודות מחצר כנרת לסג'רה ולכפר אוריה. חברי הקבוצה תכננו לעלות להתיישבות בחורן, אשר ברמת הגולן, ובשנת 1913 (תרע"ד) נענו לקריאת ד"ר ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי, לחזור לחצר כנרת ולקחת עליהם את ניהול ותפעול החווה, מידי קבוצת "הפועל הצעיר" שבראשה עמד אליעזר יפה, אשר ניהלה את החווה במשך שנה אחת. קבוצת המייסדים הראשונית שחזרה לחוות כנרת להקים את הקבוצה כללה שלושה עשר חברים ושלוש חברות: בנציון ישראלי, נח נפתולסקי, מאיר רוטנברג, אהרן שידלובסקי, א"ד גורדון, יוסף זלצמן, יצחק טבנקין, יצחק פיינרמן, אלכסנדר נויפלד, אברהם קרביצקי, יצחק ברנשטיין, יהושע אדלר, דוד פיירמן, חיה ישראלי, אוה טבנקין וחיה ברשקובסקי.
קבוצה נוספת שעבדה באתר בראשית ימי כנרת הם "תימני כנרת", אשר הגיעו, בהנהגתו של הרב דוד בן ישראל צאירי, לעבוד בחווה ב-1912. יוצאי תימן, אשר התגוררו בבית המוטור ובסביבתו, מחוץ לחצר כנרת עצמה, היוו קבוצה נפרדת מבחינה תרבותית וחברתית. ב-1930, לאחר קונפליקט מתמשך עם הקבוצה, גורשו יוצאי תימן מכנרת ועברו לרחובות.
בשנת 1922 עזבה קבוצת חברים גדולה את קבוצת כנרת אל גדוד העבודה, ובהם שלמה לביא, שהיו למייסדי קיבוץ עין חרוד. הוותיקים שנותרו בחצר כנרת, פנו אל קבוצת חלוצים וחלוצות אנשי העלייה השלישית, בשם "קבוצת וילנה", אשר ישבה אז במחנה בטבריה עילית לאחר שסיימה הקמת מחנה צריפים עבור הצבא הבריטי ב'גבעת ח'רובה' ליד ג'נין, בבקשה להצטרף ליישוב. לאחר, שהקבוצה הצטרפה, החלה בניית המשק החקלאי המגוון של קבוצת כנרת. 
הקבוצה גדלה, נולדו ילדים, והמקום היה צר מלהכיל את הקבוצה. בשנת 1929 עברו חברי הקבוצה להתיישבות של קבע על גבעה כשני קילומטר דרומית לחצר כנרת וכקילומטר מערבית לבית המוטור, ובנקודה זו נמצאת קבוצת כנרת עד היום. את הבתים בנקודת הקבע בנו חברי קיבוץ אפיקים. 
ב-1939 נכתב ב"מגילת חג" לרגל חגיגות חצי יובל לקבוצה: "תחת חֶלְקָה קטנה, שוממה ומכוסה אבנים וסִדְרִיוֹת, המפרנסת בדוחק מספר משפחות של בדווים, שהרבו סביבם שוד ורצח – מכילה כנרת כיום ומפרנסת למעלה מ-300 נפש".

אתרים סמוכים

בקרבת שער הכניסה בתחילת הדרך לכיוון ביתניה תחתית נמצא קבר יוסף זלצמן הנרצח הראשון בן הקבוצה. ממזרח לקבוצה שוכן בית הקברות כנרת, שבו נטמנו אחדים ממנהיגי תנועת העבודה: ברל כצנלסון, נחמן סירקין, רחל המשוררת, דב בר בורוכוב ואברהם הרצפלד. המשוררת נעמי שמר, שנולדה בקבוצת כנרת, ושמואל סטולר חתן פרס ישראל לחקלאות, שאול אביגור - ראש המוסד לעלייה ב' וסגן שר הביטחון מלחמת העצמאות, נטמנו אף הם בבית הקברות של הקבוצה.
בסמוך לקבוצה מצוי אתר הטבילה לנצרות "ירדנית", שנמצא בבעלות הקבוצה, ומהווה אתר ביקור חשוב עבור צליינים נוצרים המבקרים בישראל. מצפון לקבוצה - ביצת כנרת.
שמואל רמתי

שמואל רמתי (ניומן) (20 בנובמבר 1929 – דצמבר 2012) היה אמן, פסל ומחנך ישראלי.

קורות חייו

שמואל רמתי נולד ב-1929 בעיר טופלצ'אני שבסלובקיה. הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". כשהיה בן עשר פרצה מלחמת העולם השנייה, והנאצים כבשו את צ'כוסלובקיה. משפחתו של שמואל גורשה למחנה העבודה "נובקי", מחנה עבודות כפייה שרבים מיהודי סלובקיה שהו בו. בשנת 1944, עם פרוץ המרד הסלובקי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, נמלטה משפחתו מהמחנה. אמו ואחותו נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט, אך שרדו את השואה וניצלו. שמואל ברח עם אביו ליער והצטרף לפרטיזנים. אביו לא עמד בקשיים ונפטר.
שמואל נותר יתום בן 14, ילד יחיד בקרב הפרטיזנים. הוא נשלח כסייר לבדוק נוכחות חיילים גרמנים למרגלות ההר שליד בסיס הפרטיזנים. הנער נתקל בזקיף גרמני על אחד הגשרים. במאבק שהתפתח בין השניים הם נפלו למים. הזקיף קפא ומת, ושתי רגליו של שמואל קפאו. הוא נלקח לבית חולים סלובקי, שהיה בשליטה גרמנית. ושם קטעו את שתי רגליו. מנהל בית-החולים הסתיר את זהותו מהגרמנים ובכך הציל את חייו.
באפריל 1946 עלה רמתי לארץ ישראל באוניה "קיירו", והצטרף לחברת נוער של "השומר הצעיר" בקיבוץ עין החורש. הוא מצא בית חם ודואג אצל חדווה ואיציק ינאי, מוותיקי הקיבוץ, שאימצו אותו. חברת הנוער עברה אחרי זמן  לקיבוץ ניר דוד, ושם שהו כהכשרה לקראת ייסוד קיבוץ חדש.
במלחמת העצמאות התגייס לפלמ"ח, חרף היותו נכה קטוע שתי רגליים. עם זאת, בתחילת המלחמה איש לא הבחין בנכותו, והוא שירת כקשר בגדוד השביעי של חטיבת הנגב. ומאוחר יותר היה גם קצין קשר גדודי. בתום מלחמת העצמאות הקים עם חבריו את קיבוץ ברעם, בגליל העליון. בקיבוץ ריכז את חברת הנוער ועבד בעבודות שונות בהן גם קשות, כגון סיקול אבנים ובניית בתים. כישורי הפיסול שלו באו בברעם לידי ביטוי ראשון. בקיבוץ ניצבת עד היום האנדרטה שבנה רמתי ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בגליל במלחמת העצמאות.
בשנת 1951 יזם את הדבקת תווי חניה על מכוניותיהם של נכים.
כשיצא בשנת 1954 מהקיבוץ החל בלימודי אמנות בסמינר הקיבוצים בתל אביב. ועם סיום לימודיו החל ללמד אמנות והיסטוריה בבית הספר התיכון בקיבוץ עין החורש. בשעות הפנאי שלו עסק בפיסול ובגילוף בעץ.  בעין החורש ניצב עד היום פסל בטון מעשה ידיו, של ילד החובק דג, ומפיהם מקרים המים אל בריכת הילדים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב, ולימד אמנות והיסטוריה בבית הספר "רביבים". בשנת 1960 נישא לעדנה (היו אלה נישואיו השניים) וסיים לימודי תואר שני בהיסטוריה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. מתל אביב עבר עם משפחתו לרמת השרון, ולימד בתיכון רוטברג. בשנים 1964–1965 היה מנהל פדגוגי בכפר הנוער "נעורים" שליד כפר ויתקין. לאחר מכן כיהן כמנהל מחלקת החינוך ברמת השרון, עד יציאתו לגמלאות. במסגרת תפקידו זה הקים שלושה בתי ספר בעיר, בהם תיכון אלון.
רמתי עשה את שנותיו האחרונות בדיור המוגן "בית בכפר" בביתן אהרן, שם נפטר. חרף נכותו הקשה וכמה אירועים מוחיים שעבר, הוא היה פעיל ויוצר עד מותו. התבלט בפסלי העץ שלו, הציג בכמה תערוכות, הציב כמה פסלים במקומות שונים והותיר אחריו בית מלא בפסלים שיצר לאורך השנים.
הבמאית והעיתונאית דליה קרפל ראיינה את רמתי לסרטה הדוקומנטרי "להולה", על הבמאי אריה להולה (הסרט זכה בפרס וולג'ין, ירושלים 2001).
שמואל רמתי נפטר בדצמבר 2012, בגיל 83. היה אב לארבעה וסב לנכדים.
קוהרנטיות (פיזיקה)

בפיזיקה, קוֹהֶרֶנְטִיוּת של גלים היא המידה שבה הפרשי המופע שלהם נשארים קבועים. תכונה זו מאפשרת לגלים ליצור תבנית התאבכות קבועה. השימוש הראשוני בגלים קוהרנטיים היה בניסוי שני הסדקים באופטיקה, וכיום נעשה בהם שימוש בתחומים רבים - בהן אקוסטיקה, הנדסת חשמל, מכניקת הקוונטים, הולוגרפיה, לייזרים וטלסקופים.

מקורות קוהרנטיים

אור מונוכרומטי מכיל תדירות אחת בלבד ולכן הוא מקרין גלים קוהרנטיים. בעזרת אור לייזר, שהוא מונוכרומטי בקירוב, ניתן לדמות מקור נקודתי על ידי העברתו דרך סדק צר מאוד, או שני מקורות נקודתיים על ידי העברתו דרך שני סדקים, וכך ליצור תבנית התאבכות בין זוגות הקרניים המגיעות מסדקים שונים. ניתן גם ליצור תבנית עקיפה מורכבת יותר על ידי העברת האור דרך סדק צר בעל צורה מוגדרת או דרך סריג עקיפה. מאחר שאור הלייזר אינו קוהרנטי לחלוטין, בתמונת התאבכות המכילה פסי אור וחושך לסירוגין, פסי החושך לא יהיו חשוכים לגמרי.
ויאקום

הליכים משפטיים נגד YouTube

כבעלי זכויות היוצרים של תוכני בידור רבים, לרבות סדרות טלוויזיה, ויאקום עקבה בדאגה בעוד שזכויות אלו הופרו לטענתה באתר YouTube. האתר, המאפשר העלאת קובצי וידאו על ידי משתמשיו, הואשם לא אחת בהפרת זכויות יוצרים על ידי גופים שונים. ויאקום הגישה רשימה בת 100,000 פריטים אשר לטענתה הוצגו באתר והפרו את זכויותיה, אם כי לאחר בדיקה חוזרת הוסרו מהרשימה מספר פריטים אשר זכויותיהם לא היו של ויאקום.
ביולי 2008 פסק שופט אמריקאי שעל גוגל למסור מידע אודות כל הצפיות של כלל הסרטונים כולל פרטי הגולשים.
ווקר

העלילה

הסדרה עוקבת אחר השוטר הטקסני קורדל ווקר, איש יחידת טקסס ריינג'רס. לאורך הסדרה משתמש ווקר בכישורי אמנויות הלחימה שלו כנגד הפושעים והעבריינים אותם הוא מנסה לעצור וללכוד. רוב הפושעים בסדרה הם: סוחרי סמים, רוצחים שכירים, כנופיות, גנבים וטרוריסטים.
צפר (חודש)

צַפַר בערבית:(صَفَر ההגייה: סַפַר ב-ס נחצית) הוא החודש השני בלוח השנה המוסלמי. 
בתקופה בה לוח השנה של הערבים הפגאנים כלל שנה מעוברת, הם נהגו להתאים את לוח השנה לעונות השנה על ידי קיצור או הכפלה של החודש צפר. השם צפר מעיד על דבר נייטראלי, שאין לשייכו לקטגוריה מסוימת (בערבית משמעות המילה צפר היא אפס). על כן, החודש לא נחשב לחודש דתי, בו עורכים טקסים דתיים בהתאם לעונות השנה. בהתאם לכך, החודש נתפש על ידי רבים כחודש שאינו דתי, ושניתן לערוך בו מסעות מלחמה נגד השבטים האחרים. מוחמד ביטל את השנה המעוברת והותיר את שם החודש כמו שהיה, כמו שנהג עם שאר החודשים.
המוסלמים מאמינים כי צפר הוא החודש חסר המזל ביותר בשנה, לפי מסורת על-פיה אדם וחוה גורשו מגן עדן בחודש זה.
A Year Without Rain

סינגלים

"Round & Round" - השיר יצא לאור ב-22 יוני 2010 כסינגל המוביל מתוך האלבום. השיר בעל אופי אלקטרוני ובעל מקצב טכנו. כלפי השיר הופנו ביקורות חיוביות ממבקרי מוזיקה שונים. כמו כן, הצליח השיר להגיע אל המקום ה-24 במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשירה המצליח ביותר של הלהקה באותה העתה הקליפ של השיר צולם במאי 2010 בבודפשט, הונגריה, בסמוך לצילומי הסרט "מונטה קרלו". הקליפ יצא לאור ב-20 ביוני 2010 ושודר בערוץ דיסני, ומאוחר יותר עלה לערוץ ה-Vevo של הלהקה.
"A Year Without Rain" - השיר יצא לאור ב-7 בספטמבר 2010 כסינגל השני והאחרון מהאלבום, ומהווה גם את שיר הנושא מתוכו. עבור השיר יצאה גרסה בשפה הספרדית שזכתה להצלחה ונקראה "Un Año Sin Lluvia". גומז קראה לאלבום על שם השיר כי היא רצתה לבסס את כל השירים האחרים סביבו. מבחינה מוזיקלית, השיר הוא שיר יורודאנס המשלב בתוכו את סגנון הדיסקו. מבקרי המוזיקה נתנו לשיר ביקורות חיוביות והחמיאו להיותו בלדת דאנס. קליפ השיר צולם במדבר מוהאבי שבקליפורניה. בנוסף לכך, שודר הקליפ לראשונה ב-3 בספטמבר 2010 בערוץ דיסני, מיד לאחר הבכורה הטלוויזיונית של הסרט "קאמפ רוק 2: הג'אם האחרון". השיר זכה למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית, על מכירות של שני מיליון עותקים במדינה.
נווה שאנן (ירושלים)

נוה שאנן היא שכונה בירושלים, הממוקמת בין מוזיאון ישראל לקמפוס גבעת רם (אדמונד ספרא) של האוניברסיטה העברית. שמה של השכונה נלקח מפסוק בחזון אחרית הימים של הנביא ישעיהו: 
חֲזֵה צִיּוֹן, קִרְיַת מוֹעֲדֵנוּ; עֵינֶיךָ תִרְאֶינָה יְרוּשָׁלִַם נָוֶה שַׁאֲנָן, אֹהֶל בַּל-יִצְעָן בַּל-יִסַּע יְתֵדֹתָיו לָנֶצַח, וְכָל-חֲבָלָיו, בַּל-יִנָּתֵקוּ.
— ישעיהו לג כ'

היסטוריה

השכונה נוסדה בשנת תרפ"ה (1925). יהודים מקהילה חרדית רכשו אדמה במקום שבו נמצא היום מוזיאון ישראל, אז הייתה זו גבעת טרשים מחוץ לתחום הפיתוח העירוני של ירושלים, עליה בנו בתים צנועים. בהמשך נבנו בתים בעמק, היכן שכיום נמצאת השכונה. במשך שנים הייתה השכונה נידחת שרק שביל עפר כבוש הוביל אליה. במהלך שנות ה-30 היו דמי השכירות בה מהנמוכים ביותר בירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות שימשה השכונה בסיס ליציאת לוחמי חטיבת הראל בדרכם לקרב סן סימון ולכיבוש שכונת קטמון במסגרת מבצע יבוסי. ההתקפה הראשונה על קטמון נערכה ב-28 באפריל 1947. הכוח התוקף יצא מנווה שאנן רגלית ונע לעבר מנזר סן סימון, אך תעה בדרך והגיע באיחור. כשהגיע הכוח לאזור המנזר נפתחה עליו אש חזקה והכוחות נסוגו.
התקפה שנייה על קטמון יצאה בלילה של יום ה 29 באפריל 1948. הכוחות הוסעו לאזור נווה שאנן ומשם צעדו ברגל. קצת לפני ההסתערות התגלה הכוח ונורו עליו מספר יריות. היה זה האות לתחילת ההסתערות. לאחר קרבות ברחובות השכונה פרצו חיילי הפלמ"ח אל תוך המנזר וניהלו קרב שהוביל לכיבוש קטמון.
בשנת תש"ך (1960) הוחלט להקים במקום בתי השכונה במרומי הגבעה את מוזיאון ישראל, ועם בניית המוזיאון נהרסו בתים ששכנו באתר המיועד ונבנו בתים נוספים בעמק. החרדים שגרו בבתים הישנים פונו וקיבלו פיצויים. את הבתים החדשים בעמק איכלסו יהודים יוצאים בולגריה. באותה שנה החלה להיבנות בצמוד לנוה שאנן גם שכונת ניות. 
האוניברסיטה העברית, הסמוכה לשכונה, בנתה בסוף שנות השישים שני בתי דירות בשכונה (בנווה שאנן 18 ו-29), ששימשו תקופה קצרה כמעונות סטודנטים, ומאמצע שנות השבעים שמשו כדיור לאנשי סגל בעלי משפחות שהצטרפו לאוניברסיטה. עם השנים נרכשו מרבית הדירות בידי המרצים הגרים בהן. בתחילת שנות השבעים החלה בנייה של קמפוס חדש לבצלאל בשכונה, אבל עם תחילת מלחמת יום הכיפורים נפסקה הבנייה ולא חודשה עוד. בשנות ה-90 הוקמה אכסניית יצחק רבין בכניסה הצפונית לשכונה.
The American Way

ניתוח מוזיקלי

The American Way הוא האלבום הראשון של סייקרד רייך שמראה שינוי של סגנון הת'ראש מטאל שאפיין את הלהקה למוזיקה מעט מתונה יותר. השיר "Who's To Blame" מתייחס לביקורות הקשות כלפי מוזיקת המטאל שטוענות שהיא מכיל מסרים סודיים ומעודדת דיכאון.
סע לאט (שיר)

יצירת השיר

מיקי גבריאלוב סיפר ב-2014 בראיון ל-Mako על תהליך יצירת השיר. לדבריו, בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים הופיעו אריק איינשטיין וההרכב שליווה אותו בכל רחבי הארץ ובחזיתות בפני יחידות מילואים במטרה להרים להם את המורל, תוך שהם נמצאים רוב הזמן בדרכים: באוויר וביבשה. איינשטיין כתב את המילים על הנהג אשר הסיע אותם באותה תקופה "סע לאט... לא יתחילו בלעדינו". המילים עברו להלחנה לשלום חנוך, אך הוא סבר כי הן אינן מתאימות להלחנה. גבריאלוב, שעשה ניסיון ליצור אצל עצמו שינוי מוזיקלי וניסה באופן עצמאי להלחין פרוזה, כדי לשבור את שגרת ההלחנה של השירים אותם התרגל להלחין, במבנה בית-פזמון בחרוזים, נרתם למשימה. הוא כתב לחן המורכב מחמישה חלקים שכל אחד מהם עומד בפני עצמו. כתיבת הלחן ארכה זמן רב. בראיון לקובי מידן בתוכניתו "סוכן תרבות", אמר גבריאלוב כי זהו השיר שהלחנתו לקחה את משך הזמן הארוך ביותר בקריירה שלו כמלחין.

נושא השיר

נושא השיר ייחודי. הוא מושר לנהג הנוסע ברכב, כשבחוץ גשם, ולכאורה אין בו מסר אחד ברור או מחשבה אחת ממוקדת. פרט לפזמון החוזר ("סע לאט"), השיר "מפוזר", מזכיר טווח נרחב של נושאים ואינו מתמקד באף אחד מהם, ובתוך כך פורש פנורמה רחבה של מקומות, אנשים ותחושות. השיר מתאר את המכונית, האנשים שיושבים בתוכה, מזג האוויר הסוער, הדרך, הלילה, חיילי צה"ל ששוכבים עכשיו בבוץ, "הגשש" ברדיו, קבוצת הכדורגל שהפסידה, האוהדים, שיר של הביטלס, האישה האהובה שנמצאת בבית, זיכרונות מנסיעה קודמת לאילת, ועוד.

משמעויות בשיר

בתוך כל הנאמר, בדרך אסוציאטיבית וללא סדר, יש הרואים ניסיון לגלם את כלל הישראליות, על מורכבותה ויופיה. סצנת הנסיעה במכונית ברחבי הארץ עשויה לשקף את המציאות הפנימית המתוחה בישראל: ה"אנחנו" שבמכונית נמצאים בין המלחמה והגשמים לבין הבית החם. מאזינים לחדשות. המציאות חודרת ועמה הדאגה לחיילים, בשנה שלאחר מלחמת יום הכיפורים. במקביל, ובאותה נשימה, הוא מזכיר גם כי "הפועל שוב הפסידה" במשחק כדורגל ומביע אמפתיה לאוהדים. אף הביטוי הכל-כך ישראלי "לא רואים ממטר", מובא במסגרת של דאגה לנוסעים ברכב, ואולי במסגרת של דאגה לחברה בישראל. לפי הביקורות על השיר, ניתן לראות בקריאה "סע לאט" משמעות רחבה יותר מקריאה לנהג בגשם. זהו ניסיון להאט את מהלך המציאות ולהחזיר משהו מן התרבות הישראלית שאבדה, ואולי מארץ ישראל היפה. 
השיר הוזכר רבות כאחד משיריו המאפיינים. בהספד שפרסמה חוה אלברשטיין לאחר פטירתו של איינשטיין, היא בחרה בשיר זה כדי לתאר את מסע חייו ותרומתו לתרבות הישראלית:
"איזה עושר של דימויים קיים בשיר הנסיעה הזה. כל החיים שלנו נוסעים כאן לפנינו. חברות, כדורגל, חורף פתאומי, חרדה מהמלחמה האופפת אותנו ונוסעת איתנו לכל מקום, אהבה לאישה למשפחה - והמשפט הכל כך קלאסי והמלא תקווה של כל האמנים בעולם - "לא יתחילו בלעדינו". זה נכון אריק שלא יתחילו בלעדינו. הם אמנם ימשיכו גם בלעדינו, אבל איתך הנסיעה הייתה הרבה יותר נעימה ובטוחה, והיינו מוכנים לנסוע איתך עוד ועוד."
— (חוה אלברשטיין, מתוך ההספד בעיתון "ידיעות אחרונות")

סע לאט ב'

בשנת 1995 יצא לאור אלבומו של איינשטיין "יש בי אהבה", אשר נפתח בשיר המשך בשם "סע לאט ב'" בלחן של שם טוב לוי, שמתאר גם הוא נסיעה במכונית - לגליל באביב (בגרסה המקורית הנסיעה הייתה לדרום בחורף), כשהפעם אופי השיר אינו חרדתי אלא אופטימי, כולל רמזים לשיר המקורי ומתייחס לאירועים אקטואליים.

אירועים המוזכרים בשירים

שני השירים מדברים על אירועים מהווי מדינת ישראל. להלן חלק מהאזכורים:
תיאטרון אורתו-דה

קבוצת התיאטרון "ORTO-Da" נוסדה בשנת 1996 על ידי ינון צפריר, אשר הפך למנהלה האמנותי. מאז הקמתה, יוצרת הקבוצה מופעים חברתיים חדשניים, אלטרנטיביים הן בצורתן והן בתוכנן.
תיאטרון "אורתו-דה" הציג את עבודתו "מטרבין" בפסטיבל עכו בשנת 1999, שם זכה בפרס "המופע הטוב ביותר". הוא נבחר לייצג את ישראל, בתמיכת האגף לקשרי תרבות ומדע (קשתו"ם) של משרד החוץ, בפסטיבלים הבאים: CHALON DANS LA RUE בצרפת בשנת 2000, Varazdin בקרואטיה ב-2002 ו-Ptuj בסלובניה ב-2004.

תיאטרון רחוב

בשנת 2004 ניהל תיאטרון "אורתו-דה" את מתחם תיאטרון הרחוב בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים. הקבוצה חוזרת על פעילות זאת גם בפסטיבל הצגות הילדים של שנת 2013.
בשנים 2007 ו-2009 נבחר התיאטרון לנהל אומנותית את כל מתחם תיאטרון הרחוב של פסטיבל עכו 2007, שכלל כ-40 קבוצות תיאטרון מהארץ ומהעולם.
פיליפ נוארה

ביוגרפיה

נוארה נולד בליל, בצפון צרפת, לפייר ז'ורז', סוחר טקסטיל קטן וחובב ספרות ושירה, וללוסי קלמאנס הרמאן (Heirman), עקרת בית, שהיו מבני המעמד הבינוני-נמוך. בילדותו גדל בטולוז. 
נוארה למד משחק בתיאטרון העממי הלאומי של פריז, והופעתו הראשונה כשחקן הייתה ב-1949. כ-11 שנים מאוחר יותר, ב-1960, הגיע לאחד מהישגיו הגדולים הראשונים, כששיחק בסרטו של לואי מאל "זאזי במטרו". נוארה היה שחקן אופי מצוין, היה לו קול ייחודי, ששימש אותו גם כקריין במספר סרטי אנימציה, והוא הרבה לגלם את בן המעמד הבינוני או האריסטוקרטי.
נוארה התחתן ב-1962 עם מוניק, שחקנית צרפתייה, אותה פגש בתיאטרון העממי, ובמהלך הקריירה שיחק לצדה בכעשרה סרטים.
נוארה התפרסם בעיקר בזכות תפקידיו במספר סרטים מפורסמים, ובהם הסרט האיטלקי "סינמה פרדיסו", בו גילם את אלפרדו, מקרין סרטים; הסרט "הדוור", בו גילם את דמותו של המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה; וכן הסרטים: "השען מסנט פול"; "שוטר מגנב פטור", סדרה קומית שחלק ממנה שודר בישראל; "אישה כפול שבע" של ויטוריו דה סיקה; "המלחמה של מרפי" שביימו פיטר ייטס ופיטר אוטול; "טופז" של אלפרד היצ'קוק, ועוד.
ב-1967 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי איוו רובר, "אלכסנדר המאושר". נוארה גילם בסרט תפקיד של גבר העובד ללא הפסק עד אשר הוא מתאלמן והופך לחסיד החופש והבטלה. נוארה זכה לשבחי הביקורת ונאמר עליו כי הוא פנומן - "הן בהופעה, הן במשחק ובייחוד ברגש הכן והחמים שהוא יוצר סביבו." 
הסרט האחרון בו שיחק, "שלושה חברים" (Trois Amis), אותו ביים מישל בוז'אנה, צולם בשנה האחרונה לחייו, 2006.
יחד עם רומי שניידר זכה נוארה בפרס סזאר הצרפתי ב-1976 על תפקידו בסרט "Vieux Fusil", ופעם נוספת זכה בפרס, ב-1990, על תפקידו בסרט "La Vie et rien d'autre". בנוסף, היה מועמד שלוש פעמים נוספות במהלך הקריירה לזכייה בפרס.
נוארה נפטר בפריז, ב-23 בנובמבר 2006 לאחר מחלת סרטן ממושכת. בכירי הממשלה והפוליטיקה הצרפתית הספידוהו. דומיניק דה וילפן, ראש ממשלת צרפת דאז, אמר בהספדו:
באמצעות קולו וקסמו הייחודי, פיליפ נוארה ידע כיצד לגלם ולבטא דברים כאילו הם חלק מהנשמה הצרפתית. דמותו וקולו, כה רך ומוכר, יחסרו לכל.
במותו הותיר אחריו את אשתו מוניק, כשהיא קרובה לגיל 80, ואת בתו פרדריק.
ג'ון ספרקמן

ילדות והשכלה

ג'ון ספרקמן, בנם של ויטן יוסף וג'וליה מיטשל (לבית קנט) ספרקמן, נולד בחווה חקלאית ליד הרטסל, עיר באלבמה הנמצאת במחוז מורגן. הוא גדל בבית בן ארבעה חדרים עם אחד עשר אחיו ואחיותיו. אביו היה חקלאי ששימש כסגן השריף של המחוז. כילד, ג'ון ספרקמן עבד בחווה של אביו בקטיף כותנה.
הוא למד בבית ספר יסודי במחוז מורגן. הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון של המחוז ובשנת 1917 הוא נרשם לאוניברסיטת אלבמה שבטסקלוסה. הוא היה לבוגר אוניברסיטה באמנויות בשנת 1921. נוסף על כך, יש לו תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה. בשנת 1924 קיבל ספרקמן את תוארו שני בהיסטוריה. ספרקמן עבד לזמן קצר כמורה בבית ספר תיכון לפני שהוא התקבל אל ארגון עורכי הדין של אלבמה ב-1925. את תחילת דרכו כעורך דין הוא התחיל את בהאנטסוויל. הוא היה גם מדריך במכללת האנטסוויל מ-1925 עד 1928.

בקונגרס של ארצות הברית

ספרקמן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות 1936, לאחר שהביס את מועמד מפלגת האיחוד, הארכיטקט הארי ג'יי פראן עם 99.7% מהקולות. הוא נבחר מחדש ב-1938, 1940, 1942 וב-1944. בשנת 1946 הוא כיהן כמנהיג הרוב בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר מחדש בבחירות 1946 לקונגרס ה-80 ובאותו תאריך נבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות שנערכו לצורך מילוי מקומו של ג'ון ה. בנקהד השני, שנפטר במהלך כהונתו. ספרקמן התפטר מבית הנבחרים מיד לאחר שנבחר לסנאט והחל את כהונתו כסנאטור ב-6 בנובמבר 1946. הוא היה חבר בסנאט עד פרישתו ב-3 בינואר 1979, לאחר שהעדיף שלא להתמודד מחדש ב-1978.
בשנת 1956, היה ספרקמן אחד מ-19 סנאטורים שחתמו על ה"מניפסט הדרומי" כנגד החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1954 על פסיקתו נגד הפרדה גזעית בבתי-ספר. חברי המניפסט הכריזו כי בית המשפט העליון "ניצל לרעה את כוחו", הפר את סמכויות הקונגרס ונטל לידיו את הכוח לחוקק חוקים.

מותו

ב-16 בנובמבר 1985, ספרקמן מת מאוטם שריר הלב בהאנטסוויל שבאלבמה. הוא היה בן 85 במותו. הותיר אחריו את אשתו ובתו, הוא נקבר בהאנטסוויל בבית הקברות ההיסטורי של מאפל היל.
ראיתי את השטן

אופי הסרט

הקוריאנים הינם הראשונים להמציא ז'אנר חדש בקולנוע הידוע בתור "ז'אנר הנקמה", והסרט הזה הוא דוגמה מצוינת. ארוסתו של הסוכן הממשלתי קים נרצחת בתחילת הסרט, ומכאן מתחיל משחק של חתול ועכבר. לאחר שקים איתר את הרוצח, הוא אינו מסגיר אותו, הוא מחליט במקום לשתול לו איתורית בתוך הגוף לאחר שהוא מעלף אותו ובעצם בכל רגע נתון שבו הרוצח אינו ממתין הסוכן קים מגיע ובעצם מרביץ לו עד זוב דם, אך מספיק כדי להשאיר אותו חי, הסרט נורא גרפי ומבחינה פסיכולוגית השפיעה רבות על הקולנוע עקב ההזדהות של הצופים כלפיי הכאב שהסוכן מרגיש לאורך כל הסרט. זה אחד מהסרטים הבודדים שנעשו לאורך ההיסטוריה שמקבל "אישור" לעקוף את החוק, ובעצם לקחת אותו לידיים.

דמויות

קים (Byung-hun Lee) - הוא סוכן ממשלה שמאומן בקרבות מגע ולוחמה במבנים סגורים שמסור לעבודתו. כאשר ארוסתו נרצחת הוא מאבד את חוש הצדק שלו, ויוצא למסע נקמה אישי עקוב מדם אחר הרוצח.
קיונג צ'ול (Min-sik Choi) - הוא רוצח פסיכופת שאונס ורוצח את כל מי שנקלע לדרכו באדישות מלחיצה במיוחד. הדמות הזאת ניחנת גם ביכולת לספוג ואף לאהוב כאב מה שמקשה על הגיבור להתיש אותו.