google/wiki40b huggingface dataset:
מטרואה

אד"מ/א/ק מָטָרוֹאה (באנגלית: R.M.S./S.S Mataroa) הייתה האונייה הראשונה שהביאה עולים לארץ ישראל אחרי מלחמת העולם השנייה. נוסעיה היו פליטי שואה, כולל ילדי בוכנוואלד, קבוצת ילדים ניצולי מחנה הריכוז בוכנוואלד וקבוצת ילדים שהוסתרו בתקופת המלחמה בצרפת ובשווייץ.

תולדותיה

הספינה נבנתה ב-1921 בבלפסט ונקראה "סופוקלס" .
הספינה אורגנה על ידי המוסד לעליה ב' בעזרת הצבא האמריקאי ובתיאום עם ממשלת המנדט הבריטי. מטרואה קיימה שתי הפלגות בשנת 1945.
ההפלגה הראשונה יצאה ב-7 ביולי והשנייה ב-3 בספטמבר. בין הפליטים שהפליגו באונייה היה ילד בן שמונה בשם לולק, ישראל מאיר לאו, שלימים הפך הרב הראשי של מדינת ישראל, ילד אחר בשם סנדרו טוט, לימים צבי ינאי, מנכ"ל משרד המדע, ילד נוסף בן שמונה בשם לונק, אריה זלינגר, לימים מאמן נבחרות אולימפיות בכדורעף (ארצות הברית והולנד) איתן זכה במדליות אולימפיות, אוטו ז'ינייבסקי, מראשי הרזיסטנס היהודי בצרפת ופרופ' אריאל כהן, לימים מ"מ ראש העיר ירושלים (לאיכות הסביבה, מדע וטקסים) ובנו של גיבור המחתרת בצרפת לאו כהן שנספה בשואה, אחיו של שופט בית המשפט העליון חיים כהן שחילץ את משפחתו ממחנה המעצר בעתלית.
בהפלגתה השנייה הובילה "מטרואה" מנמל טולון שבצרפת כ-1,000 עולים לארץ ישראל וכן חיילים בריטים אחדים בדרכם לחופשה במצרים. הספינה הגיעה לנמל חיפה אחרי שישה ימי הפלגה - בראש השנה תש"ו, 9 בספטמבר 1945. באותו הזמן התעוררה שאלה הלכתית בעניין הירידה מן האונייה, בשל החג, אך הרב הראשי הרצוג פסק שמותר לרדת מן האונייה, אולם יש להישאר בתחום הנמל עד מוצאי החג. הרב עצמו, יחד עם רבה הראשי של חיפה, הרב יהושע קניאל, היו בין מקבלי הפנים שחיכו על הרציף.
הבריטים העבירו את כל העולים למחנה המעצר בעתלית, לשם בידוד לתקופה של כשבועיים. אחר כך, שוחררו העולים שהיו בעלי סרטיפיקט וכן חולים אחדים, ואילו העולים הבלתי-לגליים נכלאו במחנה. ב-9 באוקטובר 1945 פרץ הפלמ"ח למחנה עתלית ושחרר את העצורים. הבורחים עלו ברגל את הכרמל דרך בית אורן ומשם ירדו ליגור.
יואב זיו

ביוגרפיה

זיו נולד בחדרה והחל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל גבעת אולגה. לאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי חדרה, ומשם עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה. בעונת 2000/2001 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון. זיו ערך הופעה אחת בליגת העל במדי מכבי חיפה, והיה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה באליפות.
את עונת 2001/2002 החל זיו במכבי חיפה, אך עבר במהלך העונה לקבוצת הפועל חיפה, עמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית, ובמדיה שיחק גם בעונת 2002/2003. בעונת 2003/2004 שיחק זיו בהפועל נצרת עילית בליגה הלאומית, ובסיומה עלה עמה לליגת העל והמשיך לעונה נוספת במועדון.
בעונת 2005/2006 עבר זיו לקבוצת בית"ר ירושלים, ושם הוסט מעמדת הקשר ההתקפי לעמדת המגן הימני או השמאלי. בעונת 2006/2007 זכה עם הקבוצה באליפות. באוקטובר 2007 קיבל זיו הצעה לחתום בשורות פ.צ. קופנהגן, הקבוצה שהדיחה את בית"ר ירושלים באותה עונה ממוקדמות ליגת האלופות, אך לבסוף נשאר במועדון. בעונת 2007/2008 זכה עם הקבוצה בדאבל.
בינואר 2009 חתם זיו לשתי עונות וחצי בקבוצה הבלגית לוקרן, בה שיחקו עמו שני ישראלים נוספים, עומר גולן ואבי סטרול. עד תום עונה זו כבש זיו שני שערים ב-13 הופעות בליגת העל הבלגית, ובעונה שלאחר מכן כבש שער אחד ב-26 הופעות.
ב-29 במרץ 2010 חתם זיו לשלוש שנים במכבי תל אביב, אליה הצטרף בתחילת העונה שלאחר מכן, יחד עם סטרול שחזר עמו מלוקרן. בעונת 2011/2012 התרחש אירוע חריג במשחק מול סטוק סיטי במסגרת הליגה האירופית כשזיו בעט בנעלו שעפה ופגעה בקוון. מיד לאחר מכן הורחק זיו מהמשחק בכרטיס אדום. התקרית קיבלה תשומת לב תקשורתית רבה, ובעקבותיה הורחק זיו משלושה משחקים על ידי בית הדין של אופ"א. בעונת 2012/2013 זכה עם מכבי תל אביב באליפות. לקראת עונת 2013/2014 האריך את חוזהו בשנתיים נוספות, וזכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות. בעונת 2014/2015 זכה עם מכבי תל אביב בטרבל, ואת שערו היחיד בעונה זו כבש בניצחון 6–2 על הפועל באר שבע בגמר גביע המדינה. בעונת 2015/2016 שותף בתשעה משחקים בלבד בכל המסגרות, ובסופה שוחרר מהמועדון.
באוקטובר 2016 חתם זיו בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית. במקביל, ב-2 בנובמבר הצטרף לצוות האימון של קבוצת הנוער של מכבי תל אביב כעוזרו של המאמן גיא צרפתי.
ב-3 ביולי 2017 פרש זיו ממשחק פעיל והתמנה למנהל קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב במקומו של בני טבק.

נבחרת ישראל

לזכותו של זיו הופעה אחת במדי הנבחרת הצעירה, וב-15 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות מול סלובניה. בסך הכל ערך זיו 32 הופעות במדי הנבחרת, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-16 באוקטובר 2012, במשחק מול לוקסמבורג במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.

חיים אישיים

ב-2008 נישא זיו לבת זוגו.
היום הבינלאומי לשפה הערבית באו"ם

היום הבינלאומי לשפה הערבית באו"ם (בערבית: اليوم العالمي للغة العربية) מצוין בכל שנה בתאריך 18 בדצמבר, היום בו התקבלה החלטה מס' 3190 של העצרת הכללית של האו"ם, שהפכה את השפה הערבית לאחת השפות הרשמיות ושפות העבודה של האו"ם. החלטה זו התקבלה בעקבות הצעות שהגישו מרוקו וערב הסעודית במהלך הכינוס ה-190 של הוועד המנהל של אונסק"ו.

היסטוריה

מאז שנות ה-50 של המאה ה-20, נעשו מאמצים רבים על ידי מדינות דוברות ערבית להפוך את הערבית לשפה רשמית של האו"ם. ב-4 בדצמבר 1954, קיבלה העצרת הכללית של האו"ם את החלטה 878 לתרגום מסמכים בלבד לשפה הערבית, והגבילה את מספר העמודים שניתן לתרגם ל-4000 עמודים בשנה. התנאי שנקבע הוא שהמדינה המזמינה את התרגום גם תשלם עבורו, וכי מסמכים אלה יהיו בעלי אופי פוליטי או משפטי בעל זיקה לעולם הערבי.
בשנת 1960 התקבלה באונסק"ו החלטה לפיה יעשה שימוש בשפה הערבית גם בכנסים האזוריים שיקיים הארגון במדינות דוברות ערבית וכן יתורגמו מסמכים ופרסומים בסיסיים של הארגון לערבית. בשנת 1966 התקבלה החלטה על הגברת השימוש בשפה הערבית באונסק"ו, כמו כן, מתן שירותי תרגום סימולטני לערבית ומערבית לשפות אחרות במסגרת ישיבות המליאה. משנת 1968, הפכה השפה הערבית בהדרגה לשפת עבודה בארגון, החל מתרגום מילולי של מסמכי העבודה והנאומים וכלה בשירותי תרגום סימולטני לערבית.
הלחץ הדיפלומטי הערבי נמשך, בהובלתה של מרוקו ובשיתוף פעולה עם מספר מדינות ערב, עד שהשפה הערבית לאחת מן השפות שניתן לנאום בה במהלך כינוס העצרת הכללית בספטמבר 1973. לאחר שהוכרז בכינוס ה-60 של הליגה הערבית על החלטת הארגון לראות בשפה הערבית אחת מן השפות הרשמיות של האו"ם על כל שלוחותיו, קיבלה העצרת הכללית במהלך הכינוס ה-28 שלה, בדצמבר 1973, את החלטה מספר 3190, הממליצה על קבלת השפה הערבית כשפה רשמית של העצרת הכללית. סוגיית השימוש בשפה הערבית כשפת עבודה בכינוסי הוועד המנהל באונסק"ו. שולבה בתוכנית העבודה לשנת 1974 לבקשת ממשלות אלג'יריה, עיראק, לוב, כווית, ערב הסעודית, תימן, תוניסיה, מצרים ולבנון. 
בפגישה ה-190 של הוועד המנהל של אונסק"ו, באוקטובר 2012, הוחלט להכריז על התאריך 18 בדצמבר כעל "היום הבינלאומי לשפה הערבית". אונסק"ו ציין באותה שנה, בפעם הראשונה, את היום הזה, מתוקף החלטתו, ב-23 באוקטובר 2013 הוחלט במועצה המייעצת של התוכנית הבינלאומית לפיתוח התרבות הערבית ("ארבּיה") הכפופה לאונסק"ו, לאמץ את היום הבינלאומי לשפה הערבית כאחד המרכיבים העיקריים בתוכנית העבודה הרב-שנתית שלה.
פרחים הצמיחו קוצים

עלילה

בניגוד לשני הספרים הקודמים בסדרה, הסיפור ב"פרחים הצמיחו קוצים" מסופר, לסירוגין, מנקודת מבטם של האחים ג'ורי ובארת, ילדיה של גיבורת הסדרה, קאת'י, הנשואה כעת לדר' כריסטופר שפילד. כריסטופר הוא בעצם אחיה כריס, אשר היחסים האסורים עמו החלו בעת שוביים בכלא בעליית הגג, אך עובדה זו נשמרת כמובן בסוד מוחלט. הם מגדלים יחד את בארת- בנה של קאת'י מיחסיה עם אביה החורג, בארת' ווינסלאו- הוא ילד מגושם, מריר וכועס, בעוד ג'ורי, שאביו היה ג'וליאן, רקדן בלט שנהרג בתאונת דרכים בספר הקודם- הוא נער יפה תואר ומוכשר, השואף ללכת בעקבות אמו ולהפוך לרקדן בלט מפורסם. 
כאשר שכנה חדשה ומסתורית מגיעה להתגורר בסמוך לבית המשפחה, בארת' המרדן מתחבר אליה ולמשרתה, ג'ון עמוס, מבלי לדעת שאותה שכנה זקנה היא בעצם סבתו- קורין, אמם של קאת'י וכריס, ממנה נמלטו שנים רבות קודם לכן, כאשר היו כלואים באחוזת פוקסוורת'. היא משכנעת את בארת לשמור את עובדת קיומה ואת יחסיהם בסוד, וג'ון משכנע את בארת הצעיר כי המין הנשי מושחת וכי נשים כמו אמו, החושפות את גופן על הבמה, הן מופקרות. כאשר ג'ון נותן לבארת לקרוא את יומנו של מלקולם פוקסוורת'- מבלי שבארת ידע שהוא היה סבה של אמו- בארת נסחף בתוך דמותו של מלקולם ומשתכנע שהמין הנשי אינו אלא בזוי.
בין לבין, קאת'י נפצעת במהלך ריקוד ומגלה כי לא תוכל לרקוד שוב. בעודה מרותקת לכיסא גלגלים, היא פוצחת בכתיבת זכרונותיה.
כאשר משפחתו מבחינה בשינויים בהתנהגותו של בארת, קאת'י מגלה את האמת אודות השכנה המסתורית ומתעמתת עימה. תוך כדי, בארת מסייע בתוכניתו של ג'ון לכלוא את שתי הנשים במרתף ביתה של קורין ולהרעיבם למוות, אך בו זמנית מסכל את התוכנית ומציל את אמו כאשר הוא מבין שהוא בעצם אוהב אותה. הבית עולה בלהבות ולמרות שקאת'י ניצלת, קורין וג'ון נספים בשריפה. בסופו של דבר קאת'י מצליחה לסלוח לאמה כאשר היא מובאת למנוחות.
מאסיו

מאסיוּ (ביפנית: ましゅ, "השפעה רעה") היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי. המטרה ביצירתהּ הייתה להציג חידה ללא מספרים או אותיות, אך בכל זאת בעלת עומק ואסתטיות.

היסטוריה

הגרסה המוקדמת של החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli גיליון מספר 84, תחת השם שינג'ו נו קוביקזארי (真珠の首飾り, "שרשרת פנינים"). בחידה זו היו רק עיגולים לבנים. העיגולים השחורים נוספו רק בגיליון מספר 90, ושמה של החידה שונה לשירושינג'ו קורושינג'ו (白真珠黒真珠, "פנינים לבנות ופנינים שחורות"). השיפור הזה הפך את המשחק למתוחכם יותר וגרם לו לקבל את הפופולריות בה הוא זוכה. השם מאסיו, שבמקור הגיע מקריאה לא נכונה של נשיא ניקולי את המילה 真珠 (שינג'ו) בקאנג'י, ושכנראה הפך לבדיחה פנימית במשרדי ניקולי, אומץ בגיליון מספר 103 של Puzzle Communication Nikoli כדי להחליף את השם הישן והארוך.
לגדל את הופ

תקציר

הסדרה עוסקת בג'יימס (ג'ימי) צ'אנס, צעיר בן 24 אשר יוצא כל ערב ועדיין גר עם משפחתו. חייו של ג'ימי משתנים כאשר סטוץ' עם לוסי, שמתגלה כפושעת מבוקשת, משתבש. לאחר מספר חודשים, ג'ימי מבקר בכלא המקומי בו הוא מגלה שלוסי ילדה תינוקת אשר עליו לגדל. כעת ג'ימי נאלץ להיעזר במשפחתו לביצוע המשימה הקשה בחייו.
ניקולס רוג

חייו

רוג נולד בלונדון. סרטיו של רוג כבמאי אופיינו בטכניקת עריכה בה קטעי-קטעים היו שזורים זה בזה, תוך טשטוש ממד הזמן ועמימות בין התרחשות אמיתית ומדומה. רוג הצליח בכך להביא את כל הקשור להשתלשלות סיפור העלילה הקולנועי למקומות בלתי שגרתיים.
לרוב בחר רוג לצלם את סיפור העלילה באופן מקוטע ורציף-אך-למחצה, כך שהצופה (לפעמים יחד עם גיבור הסרט) מקבל את מלוא משמעות העלילה רק בדקות האחרונות, כאשר פיסת אינפורמציה אחרונה באה אל מקומה. 
בטכניקה זו, בנוסף לכשרונו בכל הקשור ליצירת אווירה בסרטיו, השפיע על יוצרי סרטים רבים, ביניהם רידלי סקוט ופרנסואה אוזון. 
סרטיו האחרונים, עם זאת, זכו להצלחה פחותה.
רוג נפטר ב-24 בנובמבר 2018.
ישראל עמיר

ביוגרפיה

ישראל זבלודובסקי נולד בי"א בחשון תרס"ג ליהושע ולחנה לבית קלוזנר בווילנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
משפחתו הייתה ציונית ואביו נמנה עם מייסדי האגודה הציונית בעיר. ילדותו עברה עליו בעיירה טרקאי. הוא זכה לחינוך יהודי-מסורתי ולאחר סיום לימודיו התיכוניים בגימנסיה העברית של וילנה, למד שנתיים בבית ספר גבוה למדעים וכן היה פעיל בתנועת "החלוץ". עלה לארץ ישראל באביב 1923, תחילה לירושלים, בה עבד בבניין, ובאותה שנה התגייס להגנה.
לאחר מכן התקבל כמתלמד לבית הספר החקלאי מקווה ישראל ונשלח תוך פחות משנתיים לאחר מכן, לקורס מפקדים של ההגנה בתל אביב, בו הכיר את אשתו לעתיד, רבקה בת חיים זבודניק. את הקורס סיים בהצטיינות בשנת 1926, ובעקבות כך מונה למפקד פלוגה טירונים. כמו כן הוטלה עליו האחריות להגנת גזרת צפון תל אביב ובית הספר מקווה ישראל.
בקיץ 1928 נישא לרבקה. באותה עת התבקש על ידי אברהם איכר, מפקד ה"הגנה" בתל אביב לקחת עליו את הפיקוד ולארגן את ענייני הביטחון של הרצליה, רמת השרון (שנקראה אז עיר שלום) וקריית שאול. באוקטובר אותה שנה הגיע עם אשתו להרצליה ותוך זמן קצר מצא משרה כעובד ומנהל פרדס בקרבת המושבה. השניים עברו להתגורר במבנה קטן בלב הפרדס, ובשנת 1932 הקים את ביתו בהרצליה.
בשנת 1937 מונה למפקד התעשייה הצבאית (לימים תע"ש). בשנת 1942 מונה למפקד ש"י, שירות המודיעין של "ההגנה". היה אחד ממפתחי מרגמת הדוידקה.
במאי 1946 מונה למפקד מחוז ירושלים ומפקד חטיבת עציוני, אך הודח בינואר 1948, בעקבות דו"ח חמור שהוגש למפקדת ה"הגנה" על ידי יהושע גלוברמן, בנוגע לתפקודו בעיר. בפברואר 1948 נשלח לאירופה, כדי לאמן פליטים יהודים.
ב-16 במאי 1948 מונה למפקד חיל האוויר, בדרגת סגן-אלוף. בתקופת כהונתו נרכשו עשרות מטוסי קרב ותובלה, הוקם בית הספר למקצועות הטכניים, הוקמו שדות תעופה ונקבע מבנה החיל. כחודשיים לאחר מכן ב-29 ביולי העביר את הפיקוד על החיל לאהרון רמז.
באוגוסט 1948 מונה לראש אגף החימוש במשרד הביטחון, ובינואר 1952 מונה לראש אגף כח אדם במשרד הביטחון. עמד בראש וועדת "אות הלוחם בנאצים". בשנת 1969, בגיל 66, פרש ממשרד הביטחון.
לאחר פרישתו היה פעיל בתחום הציבורי, כיהן כסגן נשיא מגן דוד אדום, שימש כשופט בבית הדין העליון לכדורגל, פעל לפיתוח והרחבת החברה הממשלתית "גפים", שעסקה בייצור תותבות לנכי צה"ל ועוד.
ישראל עמיר נפטר ב-1 בנובמבר 2002, בגיל 99, עשרה ימים לפני שהגיע לגיל 100 (אך על פי התאריך העברי עבר את גיל 100 ב-15 ימים), ונטמן בבית העלמין בהרצליה. בתו, האמנית זיוה עמיר, נפטרה בשנות ה-80. בנו הוא המתמטיקאי פרופ' דן עמיר.
עיריית הרצליה קראה רחוב בעיר לזכרו ולזכר אשתו רבקה.
דווייט פיליפס

ביוגרפיה

פיליפס נולד בדקאטור, ג'ורג'יה.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים פיליפס במקום השמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.06 מטר. בשלב המוקדמות הוא קפץ 8.13 מטר ועלה מהמקום השלישי.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיים פיליפס שוב במקום השמיני בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.92 מטר. בשלב המוקדמות הוא קפץ 7.95 מטר ועלה שוב מהמקום השלישי.
באליפות העולם שנערכה בפריז בשנת 2003 זכה פיליפס במדליית זהב ראשונה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.32 מטר לפני ג'יימס בקפורד מג'מייקה (8.28 מטר) ויאגו לאלמלה מספרד (8.22 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה פיליפס במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.59 מטר (התוצאה הרביעית במשחקים האולימפיים אחרי התוצאות של בוב בימון ממקסיקו 1968 וקרל לואיס מסיאול 1988 וברצלונה 1992) לפני בן ארצו ג'ון מופיט (8.47 מטר) וחואן לינו מרטינז מספרד (8.32 מטר).
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 הגן פיליפס על תוארו וזכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.60 מטר, לפני איגנסיויס גייסה מגאנה (8.34 מטר) וטומי אווילה מפינלנד (8.25 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסאקה, יפן בשנת 2007 זכה פיליפס במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.30 מטר ולא הצליח לזכות בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב. אירווינג סלדינו מפנמה זכה במדליית זהב (8.57 מטר) ואנדרו אווה מאיטליה זכה במדליית כסף (8.47 מטר).
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים פיליפס במקום הרביעי בלבד וכך נמנעה ממנו השתתפות שלישית במשחקים האוליפיים (רק שלושה נציגים מכל מדינה יכולים להשתתף בכל מקצוע).
ב-7 ביוני 2009 קבע פיליפס את שיאו האישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.74 מטר. באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה אותה שנה הוא זכה בפעם השלישית במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.54 מטר, לפני גודפרי חוטסו מוקואנה מדרום אפריקה (8.47 מטר) ומיצ'ל ואט מאוסטרליה (8.37 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה פיליפס בפעם הרביעית במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.45 מטר, לפני מיצ'ל ואט מאוסטרליה מדרום אפריקה (8.33 מטר) ונגונידז'שה מקושה מזימבבואה (8.29 מטר).
אנדי קלארק

התודעה המורחבת

קלארק מוכר בזכות ההגנה שלו על השערת התודעה המורחבת אותה הציג יחד עם הפילוסוף האוסטרלי דייוויד צ׳אלמרס. בעבודתו זו קלארק טוען כי לולאות ההיזון הדינמיות שדרכן מחוברות הרוח והעולם אינן אינסטרומנטליות בלבד. מעגל הפעילות העובר מהמוח דרך הגוף ואל העולם וחזור שוב ושוב למעשה מהווה נדבך עיקרי בקוגניציה. אליבא דקלארק, הנפש אינה מוגבלת על ידי האורגניזם הביולוגי אלא יכולה להתרחב גם לסביבתו של אותו אורגניזם. דוגמה לכך היא ביצוע משימה מתמטית. אדם אחד עשוי להשלים את המשימה אך ורק בראשו, ואילו אחר מסיים את המשימה בעזרת נייר ועיפרון. לפי עקרון הזוגיות של קלארק, אין סיבה להחשיב את האמצעים אלה כשונים מהותית כל עוד התוצאות זהות. התהליך הקוגניטיבי במקרה השני כוללת מניה וביה נייר ועיפרון, ולכן תפיסת הנפש המתאימה לאדם זה חייבת לכלול בתוכה פריטים אלה.
עבור קלארק, הגבול של ״עור וגולגולת״ לתודעה הוא שרירותי. האדם הוא מיסודו משתמש-טכנולוגי, ואין צורך להגביל את מבני התודעה לביולוגיה ממנה היא נובעת.
רובין חואנברי

איידול 2011

בתחרות "איידול" (Idol, הגרסה השוודית לכוכב נולד), שנערכה ב-2011, הגיע חואנברי למקום השני אחרי שצבר 48% מהקולות בגמר, לעומת 52% מהקולות שהשיגה המנצחת אמנדה פונדל.
לאחר התחרות הוציא את הסינגל הראשון שלו, "All This Way", ב-2 בדצמבר 2011. כן חתם עם חברת התקליטים Lionheart Music Group. ב-4 בינואר 2012 יצא אלבום הבכורה שלו, "My Versions", שכלל עשרה שירים.

אירוויזיון 2013

ב-2013 השתתף במלודיפסטיבלן, תחרות הקדם-אירוויזיון של שוודיה, בה הפסיד בחצי הגמר, אך עלה לגמר עקב ניצחונו בשלב "גלגל ההצלה". בתחרות גמר המלודיפסטיבלן שהתקיימה ב-9 במרץ ניצח עם 166 נקודות; כך הפך לראשון בהיסטוריה של התחרות שניצח לאחר שהגיע לגמר משלב גלגל ההצלה.
בגמר אירוויזיון 2013 שנערך במאלמה, שוודיה, הופיע עם שירו "You", וסיים במקום ה-14, עם 62 נקודות.
השיר זכה ב"פרס המלחין" ע"ש מרסל בזנסון פעמיים: פעם ראשונה עבור ההופעה בתחרות המלודיפסטיבלן, על ידי הטלוויזיה השוודית (SVT), ופעם שנייה עבור ההופעה באירוויזיון, לאחר שנבחר על ידי המלחינים המשתתפים בתחרות.
ב-26 ביוני באותה שנה הוציא חואנברי אלבום בשם "Pieces", הכולל 12 שירים, בהם השיר "You".
דוד שפירא (דינוב, השני)

ביוגרפיה

רבי דוד שפירא נולד בשנת ה'תרל"ז לרבי יוסף שפירא מדינוב (האדמו"ר הרביעי מדינוב). נישא לחיה טובה בת דודו-זקנו רבי מאיר יהודה שפירא מבוקובסק. זמן מה לאחר נישואיו נסע לסאניק והקים לו מרכז חסידי לאחר פטירת אביו בי"ז באדר א' ה'תרצ"ב מונה רבי דוד למלא את מקומו ברבנות העיר דינוב. למרות היותו אז בווינה לרגל ניתוח, הוא מיהר לחזור לדינוב למלאות מקום אביו אף באדמו"רות אך מפאת מחלתו נאלץ לחזור לסאניק ובה נסתלק תוך זמן קצר. בתקופה שלאחר-מכן הודפס ספרו (שנאבד בשואה) שחיבר בחייו.
רבי דוד נפטר בכ"ו בתשרי ה'תרצ"ד, ובנו רבי אלעזר שפירא מילא את מקומו כאדמו"ר השישי מדינוב.
להקה (זואולוגיה)

הלהקה היא צורת התקהלות למטרות ציד הנפוצה בכל ממלכת החי, כאשר פרטים של אותו מין מתקבצים יחד לצורך ציד, תוך שיתוף פעולה ועזרה הדדית. ציד בלהקות דורש קשרים חברתיים ענפים, יכולת תקשורת גבוהה בין הפרטים הצדים ומסוגלות לניתוח המצב במהירות. בין בעלי החיים המפורסמים ביותר הצדים בלהקה הוא זאב מצוי. גם האדם וקרובו השימפנזה הם חיות הצדות בלהקה באופן טבעי.
סוגים נוספים הם: דולפין, קטלן, נמייה ננסית, מונגוס מפוספס, כמה לוטרות והצבועיים. גם בקרב העופות קיימות להקות, בין השאר צדים בשיטה זו: עקב האריס, קוקברה, חנקנים ואחרות. מספר קטן של חיות פוקילותרמיות, כמו למשל בינתן זהוב, פיראנה אדומה ולעיתים תנינאים וכן מינים מספר של פרוקי-רגליים כמו נמלי גדוד וצרעות נצפו כשהם צדים בלהקות. ראיות רבות מצביעות על ציד בלהקה של דינוזאורים תרופודאים.
יחד עם זאת, התופעה ככלל היא תופעה יחסית נדירה בקרב בעלי חיים: מוערך כי בין הטורפים בין 80 ל-95 אחוזים צדים לבדם.]
למרות שציד בלהקה מצריך יכולת תקשורת גבוהה, אין העובדה שחיה בעלת יכולת תקשורת גבוהה מכריחה את היותה חיה הצדה בלהקה. כך למשל, חתול הבית אינו חיית להקה, למרות יכולת התקשורת שלו.
חיות הצדות בלהקה נפוצות במיוחד בקרב חיות שמוצאן מהאזור האפרוטרופי. התאוריה הנפוצה מציעה, כי במהלך ההיסטוריה, בעת התייבשות האזור והתדלדלות המשאבים, אילוצים אבולוציוניים גרמו לחיות בעלות נטייה לציד משותף לשרוד ביתר קלות. כאשר מוות של מבוגר בלהקה אינו משפיע על תפקודה ועל יכולתה להמשיך ולגדל את הדור הבא של הלהקה.
עדעד קנרי

תיאור הפרח

עלי הכותרת לבנים, עלי הגביע כחולים. הפרחים סדורים בתפרחות מטיפוס שיבולת או מכבד. הם פרחים "נכונים" מטיפוס 5, כלומר בעלי 5 עלי כותרת, 5 עלי גביע, 5 אבקנים ו־5 עלי שחלה.

שימוש

העדעד הקנרי כמו מינים אחרים של "עדעד נמכר בחנויות כ"צמח קש". הצבעים של עלי הגביע הם: כחול (הנפוץ וממנו שמו), תכול, לבן, צהוב, ורוד וקרם. הצמחים ניטעו ברוב אזורי הארץ : גליל עליון וגליל מערבי, כרמל, רמות מנשה, השומרון והשרון, מישור החוף וגוש דן.
בוקר הוצאתם להורג של הסטרלצים

רקע היסטורי

ב-1682 וב-1698 התחוללו שתי התקוממויות של הסטרלצי. ההתקוממות הראשונה התרחשה בשל שלוש סיבות: ראשית, דמי שירותם היה נמוך ושולם באופן לא עקבי. שנית, עקב חוסר פיקוח ממשלי, מפקדי הסטרלצי הפכו לאדונים והכריחו את חייליהם יחד עם בני משפחותיהם לעסוק בעיבוד אדמתם. שלישית, בשל מותו של הצאר פיודור, אחיו של איוואן, אחיו של פיוטר הגדול מאימו החורגת – מריה מילוסלבסקיה, ב-1682, מונה פיוטר לכס המלוכה. קלאן מילוסלבסקים ובראשו סופיה, אחותו של פיודר, נותרו חסרי שביעות רצון, ונפוצה שמועה כי מתוכנן ניסיון התנקשות נגד איוואן. הסטרלצי הסתערו על הקרמלין ב-25 במאי על-פי לוח-שנה גרגוריאני. לפיכך, מונו 2 שליטים: איוואן – הצאר הראשי ופיוטר – הצאר המשני, אולם בשל אי-כשירותם למשול, איוואן חלה ואילו פיוטר היה בן 10, סופיה הייתה לעוצרת עד גיל בגירותו של פיוטר ב-1689. באותה השנה סופיה ארגנה ניסיון רצח של פיוטר וידה על התחתונה, עקב כך נשלחה למנזר נובודוויצ'י.
ב-1698, בעת שהותו של פיוטר באירופה, מונה כחליפו על ענייני המדינה פיודר רומודנובסקי. הוא ציווה לסטרלצי המוסקבאיים לנוע אל גבול צפון-מערב, אולם בשל הסכנה הטמונה בכך נטשו הסטרלצי את עמדתם הצבאית וצעדו ברוח-מרי לבירה. המרד דוכא תחת פיקודו של הגנרל פטריק גורדון. עם שובו של פיוטר, נפתחה חקירה וכאלף סטרלצי הוצאו להורג, אחרים גורשו ממוסקבה.

קומפוזיציה

הציור מציג שני גיבורים ראשיים – פיוטר הצעיר היושב על סוסו על-יד הקרמלין, וסטרלץ אדום שיער המצוי בסערת נפש שאינו מקבל את גורלו, המביט בחמה על הצאר. בידו השמאלית הוא אוחז נר העולה בלהבה. למעשה, הוא מרכזה האמוציונלי של הקומפוזיציה. פיוטר מביט אל הסטרלצי במבט לא פחות נוקב – הוא סמוך ובטוח בצדקתו.
יתר הדמויות בציור אמוציונליות אף הן: סטרלץ שחור-זקן נושא עיניו בזעף מסביבו – הוא נכנע לגזר דינו. דעתו של הסטרלץ צחור-שיער השתבשה עקב האימה מן העונש הקרב; מידו הרפויה נחטף נרו על ידי חייל, והוא אינו מבחין בילדים שלצידו. ראשו המורכן של הסטרלץ הניצב על העגלה מבשר על גורלו המר. סטרלץ שכוחותיו אפסו נגרר על ידי חיילים אל הגרדום. על הקרקע מושלכים גלימתו וכובעו של הסטרלץ השביעי בקומפוזיציה, ופתיל נרו מעומעם מעט כזכר לנוכחותו. בשברון לב שואגת אשת הסטרלץ הצעירה; בנה נצמד אליה וטמן את פניו בקפלי בגדיה. בכובד צנחה ארצה זקנה, על-ידה צועקת ילדה אחוזת יראה במטפחת אדומה.
הטרגיות של הרגע מועברת על ידי צבעים כהים המאפיינים את היצירה. סוריקוב בחר להציג בוקר סתיו ערפילי לאחר ליל גשום. כמו כן, הוא השתמש בטכניקת קירוב האובייקטים, על ידי כך קיצר את המרחק בין לובנויה מייסטו, כנסיית וסילי הקדוש, והקרמלין.
אבד עליו הכלח

אָבַד עָלָיו הַכֶּלַח, המנוסח גם כאָבַד עָלָיו כֶּלַח, הוא ביטוי עברי שהוראתו "יצא משימוש", "התיישן", "תש כוחו". הביטוי מופיע במקורו בספר איוב, והפרשנים מציינים שבגלל נדירות התיבה "כלח" קשה לפרשו.

היקרויות של הביטוי ושל התיבה כלח

הביטוי מופיע בספר איוב: "גַּם־כֹּחַ יְדֵיהֶם לָמָּה לִּי עָלֵימוֹ אָבַד כָּלַח". כחלק מאבלו של איוב על האסונות שפוקדים אותו הוא מאבד את הרצון לחיות, ועל כן הוא מלעיג על הצעירים בסביבתו, שעתידם להזדקן כמוהו. בהקשר זה הוא מדבר בגנות כוח ידיהם של הצעירים, שכן גם הוא יחלוף עם הזמן. בהתאם להקשר זה, מפרשים כמה מפרשני המקרא – רש"י, מצודת ציון ומצודת דוד – את הביטוי "עָלֵימוֹ אָבַד כָּלַח" כזקנה.
היקרות נוספת של המילה כלח היא: "תָּבוֹא בְכֶלַח אֱלֵי קָבֶר כַּעֲלוֹת גָּדִישׁ בְּעִתּוֹ". כאן נחלקים הפרשנים במשמעות המילה כלח. מצודת דוד ומצודת ציון נאמנים לפרשנות כי מדובר בזקנה, ומצביעים על דמיון בין זקנת האדם לבין סילוק הגדיש מהתבואה. מנגד, רש"י כותב שביאורו של ביטוי זה קשה וכנראה הכוונה להבשלת התבואה. הוא מצטט את חז"ל שפירשו את כלח כששים שנה, על דרך הגימטריה.
כלח, כשמה של עיר אשורית, מופיעה עוד פעמיים במקרא. אבל אין פרשנים הרואים קשר בין שם העיר לביטויים בספר איוב.

שימושים בתקופת הביניים של העברית

חכמי תקופת הביניים של העברית השתמשו בפועל נכלח בהוראת "הזדקן" או נחלש מחמת גיל או מחלה. למשל, אסף הרופא מציין על תרופות שונות כי הן טובות לבני אדם שנכלחו - נחלשו מחמת גילם.
הרובע השביעי של פריז

דמוגרפיה

שיא צפיפות האוכלוסין ברובע היה בשנת 1926, אז הגיע מספר התושבים ל-110,684 איש (שהם 27,075 תושבים לקמ"ר). בשנת 1999 מנתה האוכלוסייה 56,985 איש, בעוד שהרובע הציע 76,212 משרות.
בית הכנסת החדש (אופלן)

היסטוריה

בתחילה הייתה משימתו של האדריכל הנרי, כפי שקיבלהּ ב-1893, להרחיב את בית הכנסת ברחוב הוספיטאל, בעיר העתיקה של אופלן. באותן שנים בדיוק קיבלה הקהילה היהודית במקום החלטה להקים מבנה חדש לבית הכנסת. כמו כן קנו באותה שנה חלקה בעמק וילהלם שעל האי פָּשֶקֶה, שב-1899 הפך לחלק מן העיר. באביב 1894 החלה בניית המבנה. לביצוע היה אחראי א. שמידט. בגלל בסיס רך ורטוב באזור, בית הכנסת הושלם ב-1897. ביום שני 21 ביוני 1897 נערך טקס פרידה בבית הכנסת ברחוב הוספיטאל, וספרי התורה שהיו בו הובאו לבית הכנסת החדש. ב-22 ביוני 1897 נערכה חנוכת בית הכנסת.
בית הכנסת נהרס על ידי הנאצים בליל הבדולח, בלילה שבין 9 ו-10 בנובמבר 1938. חברי המפלגה הנאצית אילצו את רב העיר, האנס הירשברג, להצית במו ידיו את מבנה בית הכנסת.