google/wiki40b huggingface dataset:
האלפבית הלטיני של גאי

דיגרפים

יש לציין כי הדיגרפים dž  lj  nj נחשבים לאותיות יחידות לכל דבר. במילונים מוקדש להם פרקים נפרדים 
גם בתשבצים ממלאים תפקידים של אותיות יחידות.

מקורות

הקרואטים השתמשו בכתב הלטיני גם קודם לכן אבל כמה מהצלילים האופייניים לשפה לא סומנו באופן אחיד. לעיתים קרובות היו בשימוש גרסאות של האלפבית ההונגרי. הראשונים שהקדישו מאמצים לתאם את האלפבית הלטיני לשפה הקרואטית היו בשנת 1639 ריימונד ג'אמניץ.(Đamanjić), איגניאט ג'ורג'ביץ' ופאבאו ריטר ויטזוביץ'.
ליודביט גאי עיצב את האלפבית הלטיני הקרואטי לפי הדגם הצ'כי ופחות - הפולני. הוא המציא את האותיות הדיגפים lj nj dž. בשנת 1830 הוא פרסם בבודה את הספר Kratka osnova horvatsko-slavenskog pravopisanja (קיצור היסודות של האורתוגרפיה הקרואטית - סלבונית) שהיה ספר האורתוגרפיה הקרואטית הראשון. 
גאי לקח דוגמה מפאבאו ריטר ויטזוביץ' ומהאלפבית הצ'כי, כשייצג כל צליל בשפה על ידי אות אחת מן האלפבית הלטיני.
האלפבית שלו תאם את האלפבית הסרבי הקירילי שגרסת הסטנדרט שלו נקבעה על ברפורמה של ווק קרג'יץ' שנים אחדות לפני כן.
ג'ורו דאניצ'יץ'  הציע בספרו -Rječnik hrvatskoga ili srpskoga jezika "המילון של השפה הקרואטית או השפה הסרבית", שפורסם בשנת 1880 שהדיגרפים של גאי ⟨dž⟩, ⟨dj⟩, ⟨lj⟩ ⟨nj⟩ יוחלפו על ידי אותיות יחידות:: ⟨ģ⟩, ⟨đ⟩, ⟨ļ⟩ ו- ⟨ń⟩ . בסופו של דבר הגרסה החדשה של האלפבית מיסודו  של גאי אימצה מתוך אלה רק את האות  ⟨đ⟩  במקום dj.

האלפבית של גאי בשפה הסלובנית

משנות ה-1840 הלכו והשתמשו באלפבית של גאי גם בשפה הסלובנית. תחילה  מחברים סלובנים, כמו סטאנקו וראז,  שראו בסלובנית וריאנט  של השפה הסרבו-קרואטית. גישה זו לא הייתה מקובלת על רוב הכותבים בסלובנית. ב-1845 חלה פריצת דרך כשהמנהיג השמרני הסלובני יאנז בלייוויס התחיל להשתמש באלפבית של גאי ("גאיצה") בעיתון שלו - Kmetijske in rokodelske novice (ידיעות בתחום החקלאות והמלאכות) שמשך קהל גדול של קוראים. בסביבות 1850 הפך האלפבית של גאי לאלפבית הרשמי של השפה הסלובנית . הוא החליף שיטות כתיב ששימשו את תושבי הארצות הסלובניות החל משנות ה-1830: זו של אדם בוחוריץ' - הקרויה "בוחוריצ'יצה" (bohoričica) ואלו שהוצעו על ידי פטאר דאינקו  ("דאינצ'יצה" dajnčica) ועל ידי פרנץ שרפין מטלקו ("מטלצ'יצה" metelčica)
הגרסה הסלובנית של האלפבית של גאי שונה בכמה היבטים מזו הסרבו-קרואטית. באלפבית הסלובני חסרות האותיות đ  ו-ć מכיוון שצלילים אלה אינם קיימים בסלובנית. הדיגרפים lj - nj אינם נחשבים לאותיות יחידות אלא נחשבים לצמדי אותיות נפרדות. (ראו המילה polje =שדה)
גם dž נחשב לצמד אותיות בשימוש במלים שאולות משפות זרות.

האלפבית של גאי והשפה המקדונית

הגרסה המקדונית של האלפבית הלטיני של גאי המשמשת ל"רומניזציה" של הכתיב המקדוני היא שונה במקצת מהגרסה הסרבו-קרואטית.  אינה משתמשת ב אותיות ć  ו- đ אלא בצורות ḱ  ǵ. שאר האותיות הלטיניות תואמות את האותיות הקיריליות. המקדונית משתמשת גם באות dz שאינה קיימת במלאי הפונמי של הסרבו-קרואטית.

השוואה לאלפבית של השפות הסלאביות המערביות

גם בשפות הסלאביות  המערביות  האלף בית מבוסס על האלפבית הלטיני.
באלף בית של גאי האותיות Š, Ž ו- Č הן כמו באלפבית של השפות צ'כית וסלובקית. Ć קיים באלף בית הפולני. כמו כן הדיגרף dž
קיים גם בסלובקית ובפולנית כתוב dż. 
הצליל ח מסומן באלפבית של גאי על ידי האות H h, בעוד שבשפות הסלאביות המערביות משתמשים בצמד ch.
האות  l L  מסמנת  באלף בית של גאי את ה"ל" הקשה (לעומת Ł ł הפולניות)
הצלילים הרכים לְי-  ונְי- משתמשי בדיגרף הכולל את האות  j, להבדיל מהשפות הסלאניות המערביות  ומ"ווקוביצה", שבהן משתמשים בשתי אותיות נפרדות
ווקובאר

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות באזור בתקופה הכלקוליתית. בתקופת האימפריה הרומית הוקמו לאורך הדנובה ובכלל זה באזור קרואטיה המודרנית מצודות ומסביבן התפתחו ריכוזי אוכלוסין. לאחר קריסת האימפריה הרומית המערבית, היגרו לאזור שבטים סלאביים ובמקביל אליהם שבטי אווארים. במהלך ימי הביניים נשלט האזור על ידי ממלכת קרואטיה ובהמשך עבר לחזקת ממלכת הונגריה. היישוב מוזכר לראשונה בכתובים במסמכים מהמאה ה-13 תחת השם ווקובו (בקרואטית: Vukovo).
ב-1526 נכבש האזור על ידי צבאו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עבר היישוב לחזקת ממלכת הבסבורג ובהמשך נכלל בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, עבר השטח לחזקת ממלכת יוגוסלביה. באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. אזור ווקובאר הועבר לחזקת מדינת קרואטיה העצמאית, תחת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
לאחר המלחמה עברה ווקובאר לחזקת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. האזור הפך בהדרגה למרכז שיווק תוצרת חקלאית, וכן התפתחו בו תעשיות טקסטיל מזון ויין.
במסגרת תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה ובמהלכה עמדה ווקובאר תחת מתקפה כבדה של הצבא העממי היוגוסלבי. העיר הופגזה ונגרמו נזקים כבדים לבמני ציבור ומגורים וכן נפגעו מאות מתושביה ומגיניה. ב-2007, הרשיע בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר שנים מקציני צבא יוגוסלביה בעוון רצח של כ-200 מאזרחי העיר.

דמוגרפיה

לאחר מלחמת העולם השנייה החל תהליך תיעוש מואץ של האזור שלווה בהגירת עבודה לווקובאר. מספר התושבים בעיר גדל באופן משמעותי. בין 1948 ל-1991 גדל מספר תושבי העיר ב-146 אחוזים. מלחמת העצמאות של קרואטיה שלוותה בפגיעות קשות בעיר ולאחריה במשבר כלכלי הובילו לירידה במספר תושבי ווקובאר. בין 1991 ל-2011 קטן מספר תושבי העיר בכ-41 אחוזים. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי ב-2011 היו 57.37 אחוזים ממוצא קרואטי ו-34.87 אחוזים ממוצא סרבי.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית אשכנזית נוסדה בעיר בראשית המאה ה-19. בני הקהילה נמנו עם המעמד הבינוני-נמוך, ומהם נמנו בעלי מלאכה זעירים וכן פקידים, עמילי מכס ומשווקי תוצרת חקלאית. ב-1835 מנתה הקהילה 35 נפשות. באמצע המאה ה-19 הפכה הקהילה לממוסדת, וב-1850 הוקם בית העלמין הקהילתי. ב-1857 הוקם בית הכנסת הראשון וב-1889 בית הכנסת המרכזי הגדול. בית הכנסת הגדול תוכנן על ידי האדריכל לודוויג שֵׁנֶה(גר') והיה בית הכנסת הראשון באזור קרואטיה שלראשו גג כיפה. לצד בית הכנסת הוקם תלמוד תורה ובו למדו 20 תלמידים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בעיר פעילות ציונית ונפתח סניף התנועה הציונית וכן סניף אגודת נוער של התנועה. ב-1921 מנתה הקהילה 453 נפשות, ב-1931 306, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בווקובאר 213 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והקמת מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, החלו ברדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ואיש לא ניצל.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסב מבנה בית הכנסת הראשון לכנסייה, ובראשית שנות ה-50 נהרס. בית הכנסת המרכזי הגדול נפגע קשות במהלך המלחמה ולאחריה, ב-1958 הוא נמכר, ובהמשך נהרס. בבית העלמין מצויות כ-100 מצבות. בראשית שנות ה-90, במהלך מלחמת העצמאות הקרואטית, הוא ניזוק קשות, ולאחר מכן שוקם. בית העלמין מתוחזק על ידי הרשות המקומית.
אוסטלגיה

אוסטלגיה (גרמנית: Ostalgie) הוא מונח סוציו-תרבותי בגרמניה, אשר מתייחס להבעת כמיהה או געגועים לפנים מסוימים בתרבות המזרח גרמנית. המונח הוא למעשה הלחם של המילים Ost (מזרח) ונוסטלגיה.
אחרי נפילת חומת ברלין ב-1989 ואיחוד גרמניה שנה לאחר מכן, מרבית מאפייני המשטר המזרח גרמני נעלמו ותושבי מזרח גרמניה נחפזו לאמץ את אורח החיים המערבי. בשלב הראשוני, כל המותגים ממזרח גרמניה נעלמו מן המדפים לטובת מוצרים "מערביים", ללא קשר לאיכותם של המוצרים. ככל שעבר הזמן החלו חלק מתושבי מזרח-גרמניה לשעבר לחוש נוסטלגיה להיבטים מסוימים של חייהם במזרח גרמניה. אוסטלגיה מתייחסת בייחוד לנוסטלגיה לאספקטים מסוימים של חיי היום יום בגרמניה המזרחית לשעבר, שנעלמו בחופזה לאחר איחוד גרמניה.
לאוסטלגיה היבטים מסחריים ואישיים. גל האוסטלגיה נוצל בשנים האחרונות על ידי בעלי עסקים, אשר החלו לייצר מוצרי אוסטלגיה שונים; ביניהם כאלה המחקים מוצרים שנעלמו לאחר האיחוד. הופקו גם מסיבות "אוסטלגיה", בהם הופיעו כפילים של אריך הונקר, הושמעה מוזיקה מזרח גרמנית והוגשו מאכלים או מוצרים אופייניים למזרח גרמניה. למסיבות נכנסו בחינם אנשים שלבשו חולצות של תנועת הנוער של מזרח גרמניה, הנוער הגרמני החופשי (FDJ). סמל אחר הוא "איש החול", שהיה דמות ידועה בתוכניות הילדים של הטלוויזיה המזרח גרמנית.
החיים במזרח גרמניה גם זכו לתיאור נוסטלגי במספר סרטים שזכו לפופולריות בגרמניה, כמו סרטו של וולפגנג בקר, "להתראות לנין!" (העוסק בצעיר המנסה לשחזר את החיים בגרמניה המזרחית לטובת אימו החולה); "זוננאלה" ("שדרות השמש", Sonnenallee) של לאנדר האוסמן (העוסק בחייהם של מתבגרים במזרח ברלין ואף זכה לסרט המשך, NVA, העוסק בחייהם כטירונים ב"צבא העם הלאומי" של מזרח גרמניה); ו"קליינרופין לנצח" (Kleinruppin forever) של קרסטן פיבלר (העוסק במערב גרמני ש"נתקע" במזרח גרמניה). בסרטו "הכול אודות צוקר" עוסק הבמאי דני לוי באוסטלגיה עצמה בנימה אירונית, כשהוא מתאר את הקרע בין שני אחים יהודיים, האחד ממזרח והשני ממערב גרמניה.
לתופעת האוסטלגיה קמו מבקרים שטוענים שהעיסוק החיובי בגרמניה המזרחית נוטה להעלים את הפן השלילי שהתקיים בגרמניה המזרחית כגון השלטון האוטוקרטי, השטאזי שתפקד כמשטרה החשאית ופיקח על חיי האזרחים, ההגבלות על חופש התנועה וכך יוצר תדמית חיובית בלתי מציאותית לגרמניה המזרחית.
ליבי ער (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי יובל דיין עצמה, והופק על ידה ועל ידי גלעד שמואלי. השיר הוא שיר בסגנון הפופ המאפיין שירים נוספים מתוך האלבום. יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב ואף העניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו.

וידאו קליפ

טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה יובל דיין לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, זכה השיר להצלחה רבה ביוטיוב כאשר הפך לאחד מהסרטונים הנצפים ביותר של דיין.
נכון למאי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4 מיליון צפיות.
וואפא

וואפא (בערבית: وفا, בראשי תיבות של وكالة فلسطين للانباء, בתעתיק: וכאלת פלסטין ללאנבאא', קרי: סוכנות הידיעות הפלסטינית), הידועה גם כסוכנות הידיעות הפלסטינית, היא סוכנות הידיעות של הרשות הפלסטינית, אשר נקראה בשנים שלפני הקמת הרשות הפלסטינית "סוכנות הידיעות של אש"ף". וואפא מספקת חדשות וידיעות מהשטחים, מישראל ומהמזרח התיכון בערבית ובאנגלית, והחל מ-17 ביוני 2009 גם בעברית.
משמעות המילה הערבית "וואפא" היא "נאמנות", וזהו שם נפוץ בקרב נשים בעולם הערבי. גם בשפת אורדו פירושה "נאמנות", ומשתמשים בה כמילה נרדפת לאהבה בשירה רומנטית.
סקוט אדקינס

ביוגרפיה

סקוט אדקינס נולד ב סאטון קולדפילד, אנגליה, ב -17 ביוני 1976. הוא התחיל להתעניין באמנויות לחימה בגיל עשר כשהוא, אביו, ואחיו הגדול, קרייג, ביקרו במועדון הג'ודו המקומי. העניין שלו כלפי אמנויות לחימה גדל עוד יותר בגיל 14 כאשר הוא לקח את ברוס לי כמודל לחיקוי בשבילו. באותה שנה, הוא החל להתאמן בטאקוונדו. מאז גיל 16, אדקינס הוכשר גם בקיקבוקסינג עד גיל 19 ואז החזיק בחגורה שחורה בטאקוואנדו וקיקבוקסינג. הוא גם הוכשר בנינג'יטסו, ג'ודו, קראטה, ג'וג'יטסו, וושו, קרב מגע, קפוארה, Jeet Kune do והתעמלות קרקע.
בוטרינט

מיקום

בוטרינט יושבת על גבעה מיוערת על חצי אי קטן שצורתו כשל עיגול בקוטר של חצי קילומטר, ומשקיפה אל תעלת ויוארי. תעלה זו שאורכה כ-5 ק"מ, מובילה ממצר קורפו החוצץ בין האי היווני קורפו לבין קו החוף של אפירוס, ומסתיימת בלגונה קטנה המכונה "אגם בוטרינט". שרידי העיר בוטרינט שוכנים על חופה הצפוני של התעלה ומוקפים על ידה מכל הכיוונים. מעבורת קטנה חוצה את התעלה מרציף השוכן בסמוך ממערב לאתר.

היסטוריה

האתר היה מיושב כבר במהלך התקופה הפלאוליתית התיכונה והעליונה, היינו לפני 50,000 עד 10,000 שנה, ונשמרו בו שרידים גם מתקופת הברונזה (משנת 2000 עד 500 לפנה"ס). מסוף המאה ה-7 לפנה"ס ועד הכרזתה כקולוניה רומית בשנת 44 לפנה"ס התגוררו בעיר יוונים חאונים. החאונים עמדו בקשר עם האילירים מצפון ועם המושבה הקורינתית בקורפו, והעיר הייתה בנויה בצורת פוליס יווני ובה תיאטרון, אגורה ומקדש חשוב לאסקלפיוס. 
בשנת 228 לפנה"ס היה האזור לשטח חסות רומי, ושלטונם בו התחזק לאחר המלחמה האילירית השנייה בשנת 219 לפנה"ס. בוטרינט הייתה לקולוניה רומית בפרובינקיה איליריקום בשנת 44 לפנה"ס, והתפשטה באופן ניכר בתקופת אוגוסטוס על אדמות שיובשו מביצות. בין היתר נבנו בה אמת מים, מרחצאות רומים, פורום ונימפאום. 
במאה ה-3 חרב חלק גדול מבוטרינט ברעידת אדמה, אך הממצאים הארכאולגים מגלים כי בשלב זה כבר הייתה העיר בנסיגה. במאה ה-6 הייתה בוטרינט למקום מושבו של בישוף וניבנו בה מספר מבנים נוצרים מוקדמים, ביניהם בזיליקות ובפטיסטריום. יוסטיניאנוס הראשון חיזק את חומותיה של העיר אך הדבר לא מנע מהאוסטרוגותים להחריבה בשנת 550. כאשר פלשו הסלאבים לאזור במאה ה-7 חדל היישוב האנושי במקום לזמן מה, אך הוא התחדש עם הכיבוש הביזנטי במאה ה-9. לאחר מסע הצלב הרביעי ב-1204 הייתה העיר לחלק מדספוטט אפירוס. 
במאה ה-14 באה בוטרינט תחת שלטונם של בית אנז'ו ולאחר מכן של ונציה.
התקפות נמשכות מצד דספוטט אפירוס והאימפריה העות'מאנית הביאו לביצורה האינטנסיבי של העיר, ובין היתר הוקמו בתקופה זו הטירה, המצודה המשולשת על הגדה הדרומית של תעלת ויוארי וחומות העיר החדשות. בסוף המאה ה-15 השתלטו העות'מאנים על המקום, לאחר שהכריעו את ההתנגדות שהונהגה על ידי הגיבור הלאומי האלבני סקנדרבג, אך העיר הלכה וננטשה. 
עם עצמאות אלבניה ב-1912, הייתה בוטרינט לחלק ממנה, והיא שוכנת 5.5 ק"מ בלבד מצפון לגבול היווני.

מחקר ומעמד

ב-1928 נערכו חפירות ארכאולוגיות ראשונות בעיר ואלה בוצעו על ידי ממשלת איטליה הפאשיסטית ונמשכו עד 1943. לאחר מכן חקרו ארכאולוגים אלבנים את האתר, ועם נפילת השלטון הקומוניסטי במדינה ב-1992 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית. בשל תחזוקה לקויה, ביזה והזנחה הכליל אונסק"ו את האתר ברשימת האתרים הנמאים בסיכון ב-1997, אך במקביל ב-1999 הורחב השטח המוכרז כאתר מורשת. בשנת 2000 הכריזה ממשלת אלבניה על האזור כפארק לאומי וב-2005 הוסרה הכרזתה של בוטרינט מרשימת האתרים בסיכון. באתר מתקיים פסטיבל תיאטרון מדי שנה.
זפרם קוקרן

ביוגרפיה של הדמות

קוקרן נולד בשנת 2030 (או 2013, על פי רומן המבוסס על הסרט "מסע בין כוכבים: המפגש"). הוא בנה את ספינת החלל הראשונה של האנושות המסוגלת לטוס במהירות עיוות, בשם "פניקס" (Phoenix), בבוזמן, מונטנה, מתוך משגר טיל בליסטי גרעיני ישן מסוג טיטן 2 הוא התחיל את הפרויקט למטרת רווח, אך במקום זאת גילה, על ידי צוות של האנטרפרייז-E מהעתיד, כי זכה לשבחים רבים, אשר הטרידו את שלוותו.
ב-5 באפריל 2063, קוקרן ביצע את הטיסה הראשונה של כדור הארץ במנוע עיוות, כשהוא מנגן את השיר "Magic Carpet Ride" של להקת "Steppenwolf" במהלך השיגור. טיסת העיוות של הפניקס זוהתה על ידי ספינת מחקר של הוולקנים, T'Plana hath, אשר לאחר מכן יצרה קשר ראשון של שלום עם בני האדם, לרבות קוקרן, באתר השיגור של הפניקס שבמונטנה.
Don't try to be a great man, just be a man. And let history make its own judgments
הפתגם הנ"ל (בתרגום לעברית: "אל תנסה להיות אדם גדול. פשוט היה אדם, ותן להיסטוריה לשפוט בעצמה") מיוחס לקוקרן, שאמר אותו בשנת 2073. בראשית המאה ה-22, קוקרן נכח בחנוכת קומפלקס מנוע עיוות 5 על כדור הארץ, בו הצהיר:
This engine will let us go boldly where no man has gone before
בתרגום לעברית: "מנוע זה יאפשר לנו להגיע באומץ למקום שבו אף אדם לא הגיע לפני כן"; מה שהופך אותו לאדם הידוע הראשון (ביחס לציר הזמן הבדיוני של מסע בין כוכבים) שאומר זאת.
מתקן השיגור של הפניקס הפך לאנדרטה היסטורית. פסל שיש בגובה 20 מטר הוצב שם, המציג את קוקרן מביט בגבורה אל עבר העתיד. שמו של קוקרן הפך לנערץ ברחבי הגלקסיה המוכרת, עם אוניברסיטאות, ערים שלמות וכוכבי לכת הנקראים על שמו. המהנדס הראשי של האנטרפרייז-E ג'ורדי לה פורג', למשל, למד בבית הספר התיכון על שם זפרם קוקרן.
על פי הפרק "Metamorphosis" של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", קוקרן נחשב למת לאחר שנעלם מאלפא קנטאורי בשנת 2117. ג'יימס ט' קירק, ספוק, ולאונרד מקוי מוצאים את קוקרן חי, על אסטרואיד שאותו הוא מכנה "Companion", נוכחות אוורירית של אנרגיה טהורה שהשיבה נעורים לקוקרן הזקן והגוסס, 150 שנה קודם לכן, והחזיקה אותו בשבי מאז - במצבו הצעיר ומלא המרץ.

יקום המראה

ביקום המראה, במקום לקבל את פניהם של הוולקנים בקבלת פנים לשלום, קוקרן ושאר בני האדם הורגים אותם ובוזזים את ספינתם. בני האדם כובשים עולמות אחרים, כחלק מאימפריית הארצנים האכזרית.

הופעות

בפרק "Metamorphosis", את דמותו של קוקרן מגלם גלן קורבט, שהיה בן 37 בזמן השידור של הפרק. בסרט הקולנוע "מסע בין כוכבים: המפגש", קוקרן מגולם על ידי ג'יימס קרומוול בן ה-56, בנקודת זמן שבה הדמות, בשנת 2063, הייתה בגיל 33 בלבד. האנציקלופדיה של מסע בין כוכבים מסבירה פער זה על ידי התאוריות כי המראה הקשיש של קוקרן בשנת 2063 הוא תוצאה של הרעלת קרינה, ושכשהוא נתקל ב-Companion, תוצאות אלו התהפכו ומראהו הצעיר שוחזר.
שדרית

שִׁדְרִית היא אלמנט מבני בכלי שיט. זוהי הקורה הנמצאת במרכז תחתית כלי השיט, ואליה מתחברות הצלעות וקני החרטום והירכתיים. הנחת השדרית נחשבת לשלב הראשון בתהליך בניית ספינה.

מבנה

שדרית היא קורה ארוכה, אשר סביבה נבנית הספינה. השדרית נמתחת לאורך אמצע הספינה, מהחרטום לירכתיים, ומשמשת כבסיס, או עמוד השדרה של המבנה, בהיותה המקור ליציבות המבנה כולו. השדרית היא לרוב החלק הראשון הנבנה בגוף הספינה, והנחת השדרית במתקן בו תבנה הספינה היא לרוב אירוע רב חשיבות בתהליך הבנייה, שלרוב מצוין בטקס מיוחד. ספינות מודרניות נבנות כיום סביב גוף ספינה מוכן מראש, ולא סביב שדרית בודדת, על כן כיום מחשיבים את תחילת תהליך הבנייה כאשר מונח לוח הפלדה הראשון. 
השדרית תורמת רבות לכוח האורכּי ולפיזור העומס על גוף הספינה בעת עגינה. הסוג הנפוץ ביותר של שדרית הוא "שדרית שטוחת-לוח", אשר מותקנת ברוב כלי השיט, ובייחוד באלה החוצים אוקיינוסים. סוג נוסף של שדרית הוא "שדרית מוט", אשר לרוב נבנות בגוררות, מכמורתנים ומעבורות. שדרית זו עשויה לסייע באזורים בהם קיימת סכנת עלייה על שרטון, אך חסרונה הוא בכך שהיא מגדילה את שוקע הספינה. 
במקרה בו הספינה סופגת נזק מבני חמור, כמו במקרה של עלייה על שרטון, עלולה השדרית להישבר או לאבד מאמינותה וכוחה, ומקובל להגדירה כ"ספינה שבורת-גב". הכוונה היא ששלמות הספינה נמצאת בסכנה, ותיקונה יהיה כרוך בבנייתה מחדש. במקרה כזה, לרוב הספינה בלתי ניתנת להצלה ובעליה מוותר עליה.
מדינת מרניאו

מדינת מָרָנְיִאַוּ (בפורטוגזית: Estado do Maranhão) הייתה יחידה מנהלית קולוניאלית באמריקה הפורטוגלית שהתקיימה בין 1621 ל-1815 בחלק הצפוני של ברזיל המודרנית. לאחר כישלון שיטת הקפיטניות הכפיף פליפה השלישי, מלך ספרד ופורטוגל, מספר קפיטניות תחת סמכותה של יחידה מנהלית חדשה, "מדינה", וייסד שתי מדינות שכאלו: מדינת ברזיל, שכללה את רוב האזורים המפותחים דאז של אמריקה הפורטוגלית, ואת מדינת מרניאו מצפון לה.

רקע לייסוד

ב-1612 הגיעו לצפון ברזיל כ-500 פולשים צרפתים בפיקודו של דניאל דה לה טוש (Daniel de la Touche). הם התיישבו באי בדלתת נהרות הפינדארה והאיטאפקורו וכינו את היישוב בשם "Saint-Louis" (הקדוש לואי), לכבוד מלך צרפת לואי ה-13. התיישבות זאת הוותה תחילתה של העיר סאו לואיס. ב-8 בספטמבר 1612 התחילו את בנייתו של מבצר סאו לואיס.
כשנודע לפורטוגלים על נוכחותם של פולשים צרפתים באזור, החלו לאסוף חיילים בקפיטניית פרנמבוקו. בנובמבר 1615 תקפו הפורטוגלים, תחת פיקודו של ז'רונימו דה אלבוקרקה (Jerônimo de Albuquerque), את הצרפתים והשתלטו בהצלחה על העיר. 
באותה התקופה, ועד 1640, שלטה ספרד על פורטוגל וכל מושבותיה, לרבות ברזיל. המלך פליפה השלישי של ספרד היה גם המלך פיליפה השני של פורטוגל.

ייסוד והיסטוריה

ב-1621 חילק פליפה השלישי את ברזיל הקולוניאלית לשתי מדינות: מדינת ברזיל ומדינת מרניאו. מטרת ייסוד מדינת ברזיל הייתה פיקוח הדוק יותר על השלטון המקומי. מטרת ייסוד מדינת מרניאו הייתה הגברת השמירה על הקפיטניות הצפוניות המרוחקות ממרכז הקולוניות בפני פלישות צרפתיות וכן עידוד הייצור החקלאי והמסחר בו.
מדינת מרניאו כללה את הקפיטניות מרניאו, פרה, וסֶיאָרַה. בירתה הייתה סאו לואיס. 
ב-1641 שוב נכבשה המושבה על ידי פולשים זרים, הפעם מתיישבים הולנדים בפיקודו של מאוריץ ואן נאסאו, ורק בשנת 1644 היא חזרה לידיים פורטוגליות.
ב-1737 הוחלף שמה של המדינה ל"מדינת גראו-פרה ומרניאו" (Estado do Grão-Pará e Maranhão) ובירתה הועתקה לבלם. מאוחר יותר, ב-1772, חולקה המדינה לשניים: "מדינת מרניאו ופיאאוי", שבירתה בסאו לואיס, ו"מדינת גראו-פרה וריו נגרו", שבירתה בבלם. 
בעקבות העתקת מושבה של החצר המלוכה הפורטוגלית אל ברזיל ב-1808, חדלו מדינות "ברזיל", "מרניאו ופיאאוי" ו"גראו-פרה וריו נגרו" להתקיים ב-16 בינואר 1815. אז העלה הנסיך העוצר ז'ואו השישי את כל הקולוניה הברזילאית לדרגת ממלכה ואיחד אותה עם ממלכת פורטוגל ואלגארווש ביחידה מנהלית אחת, המכונה "הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגארווש".
עם הכרזת העצמאות של ברזיל ב-1822, שמרו המחוזות הצפוניים, מרניאו, פרה ופיאאוי, על נאמנותם לפורטוגל ורק שנה מאוחר יותר הצטרפו לאימפריה הברזילאית שאך נוסדה.
דן בר-און

קורות חייו

הוריו של בר-און היו יהודים גרמנים שברחו עם עליית הנאצים לשלטון והגיעו לישראל בשנת 1933. אביו היה רופא שעלה מהמבורג. בר-און נולד בחיפה בשנת 1938. המשפחה גרה במושבה הגרמנית בעיר. שם משפחתו המקורי היה ברונו, אולם השם עוברת לבר-און. הוא למד בבית הספר הריאלי, עבר בגיל 16 לבית הספר החקלאי כדורי והפך לחבר בקיבוץ רביבים, שם התגורר במשך 25 שנה. בשנת 1957 התגייס לצבא ההגנה לישראל ושירת בנח"ל.
לאחר השירות הצבאי חזר לקיבוץ. בשנים 1967 עד 1969 היה אחראי על המטע ועל עצי הפרי, כמו כן עסק בחינוך והיה גם מזכיר הקיבוץ. בשנת 1972 החל ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה במחזור הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון במחלקה למדעי ההתנהגות. את התואר השני השלים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1975 ושם סיים בשנת 1981 גם את הדוקטורט, בהנחיית פרופסור זאב קליין. בשנים 1975–1976 היה פסיכולוג צבאי. בשנת 1977 החל ללמד במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון, ובשנת 1995 קיבל מעמד של פרופסור חבר. בין השנים 1993 ל-1995 ובין 2003 לבין 2005 שימש כראש המחלקה לפסיכולוגיה ומדעי ההתנהגות.
תחום מחקרו העיקרי היה היחסים והקשר בין הורים שתפסו עמדות בכירות במשטר הנאצי לילדיהם. בר-און טיפל בניצולי שואה ובאנשים שקשורים לעימות הישראלי-הפלסטיני. בנוסף עבד כפסיכולוג קליני וטיפל בניצולי שואה ובילדיהם. בשנת 1998, הקים בר-און עם פרופ' סמי עדואן מאוניברסיטת בית לחם את PRIME, מכון ישראלי-פלסטיני למחקרי שלום. ב-2009 יצא הספר של בר-און ועדואן, "ללמוד את הנרטיב ההיסטורי של האחר", המציג את גישת הנרטיב הדואלי.
נישואיו הראשונים היו לנילי, שהייתה אם לילדיו יערה, אורן ושני. לאחר שהתגרש התחתן בשנית, עם תמי, ד"ר לחינוך לעבודה סוציאלית, שילדה את בנם המשותף הרן. 
דן בר-און נפטר ב-4 בספטמבר 2008 לאחר מאבק ממושך עם מחלת הסרטן ונקבר בקיבוץ רביבים. ב-2009 נערך יום עיון לזכרו, בנושא "הכרה ודיאלוג" באוניברסיטת בן-גוריון.
על עבודתו זכה במספר פרסים: בשנת 2001 זכה בפרס אלכסנדר לנגר ביחד עם סמי עדואן, וקיבל את עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה מידי נשיא גרמניה. בשנת 2003 הוענק לו פרס אריך מריה רמרק לשלום, ביחד עם המשורר הפלסטיני מחמוד דרוויש, ובשנת 2005 קיבל את פרס ויקטור גולדברג לשלום במזרח התיכון ביחד עם סמי עדואן.
Magia

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי מיגל א. קוביוס ופבלו טדסקי, ושיריו נכתבו על ידי שאקירה, ועל ידי שלושה פזמונאים נוספים. האלבום יצא במסגרת חוזה ההקלטות שלה עם סוני מיוזיק קולומביה, שבו היא התחייבה להוציא שני אלבומי אולפן נוספים.
בתוך האלבום ישנו אוסף של בלדות פופ אשר נכתבו על ידי שאקירה כשהייתה בת שמונה בלבד, והרקע לכתיבתם היה בהשראת חוויות שונות שחוותה באותה תקופה.

יציאה וקידום

כדי לקדם את האלבום קיימה שאקירה מופעים רבים בטקסים, אירועים וכולי. במרבית מן המופעים השתתפו הרקדנים סזאר נבארו, גיירמו גומז, מאוריציו פינילה וריצ'רד ריקרדו. בסמוך לקיום המופעים, הופיעה שאקירה בפסטיבל הבינלאומי של וינה דל מאר. הפסטיבל נתן לזמרים הלטינו-אמריקאים הזדמנות לבצע את שיריהם, ולקדם את אלבומיהם, והזוכה נבחר על ידי שופטים רבים. שאקירה ביצעה את הבלדה "Eres", שנכללה באלבומה השני Peligro, וזכתה במקום השלישי. אחד מהשופטים אשר הצביעו לה, היה הזמר הלטיני, ריקי מרטין.

סיבוב הופעות

בשנת 1996, יצאה שאקירה לסיבוב ההופעות הראשון שלה, "Tour Pies Descalzos". סיבוב ההופעות נתמך על גבי האלבום הזה, אלבומה השני Peligro, ואלבומה השלישי, Pies Descalzos. השיר היחידי מתוך האלבום אשר נכלל ברשימת השירים שאותם שרה שאקירה במופעים שהתקיימו בסיבוב ההופעות, היה שיר הנושא, "Magia". סיבוב ההופעות כלל בתוכו כ-74 מופעים בסך הכל.
שלום זינגר

שלום זינגר (נולד ב-19 באוגוסט 1946) הוא מנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר וכמנכ"ל הבנק הבינלאומי.

ביוגרפיה

זינגר נולד בפולין להורים ניצולי שואה, וגדל בקריית חיים. למד בבית ספר דתי, והיה חבר בתנועת בני עקיבא. והתגייס לצה"ל. 
את דרכו הבנקאית החל כעובד זוטר בבנק לסחר חוץ בחיפה, ובאמצע שנות העשרים לחייו היה סגן מנהל הבנק הבינלאומי בסניף מרכז הכרמל. לאחר מכן כיהן כמנהל הסניף בקרית ביאליק, שם החליף ביום אחד שבעה עובדים, והפך את הסניף הכושל לסניף המוצלח של הבנק. כמו כן כיהן כמנהל מחלקת ניירות ערך וקופות גמל, מנהל אזור המרכז ומשנה למנכ"ל הבנק. ב-1986 מונה למנכ"ל הבנק, ובשנת 1990 נרכש הבנק על ידי משפחת ספרא שלא היו שבעי רצון מזינגר והחליטו להדיחו. ב-1991 מונה למנכ"ל משרד האוצר ומילא תפקיד זה עד 1993. 
הוא הקים יחד עם אמיר ברנע את בית ההשקעות זינגר-ברנע. ב-2003 מונה על ידי משרד האוצר למנהל המיוחד של קרן הגמלאות המרכזית (קג"מ) ושימש בתפקיד עד אוגוסט 2005. מ-2005 מכהן כדירקטור בחברת מפעלים פטרוכימיים בישראל. כיהן כיו"ר ועדת השקעות בחברת כלל ביטוח וכדירקטור בחברות כימיקלים לישראל וסקיילקס ושימש סגן יושב ראש חברת אלביט הדמיה. כמו כן כיהן כיו"ר אגודת ידידי אקי"ם ישראל, חבר קרן תל אביב לפיתוח וחבר קרן הרצליה לפיתוח. ב-1995 היה חבר בקבוצת אנשי עסקים שרכשה את השליטה במועדון הכדורגל מכבי תל אביב.
זינגר בוגר תואר ראשון בחשבונאות מאוניברסיטת חיפה. 
לזינגר בן ובת, ונישא בשנית לנאווה ברק.
לוקה אורלנדו

ביוגרפיה

אורלנדו נולד וגדל בסקרמנטו, קליפורניה.

2018

בתחרות שנערכה באירווין, קליפורניה בשנת 2018 קבע אורלנדו במשחה ל-200 מטר פרפר שיא אישי חדש של 1:55.21 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בעולם בכל הזמנים באותה העת לגילאי 16, אחרי מייקל פלפס (1:54.58 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה לנוער שנערכה בסובה, פיג'י באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ארצות הברית חדש לגילאי 16 של 52.40 שניות, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.25 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:00.60 דקות.

2019

בתחרות שנערכה בקלוביס, קליפורניה ב-15 ביוני 2019 קבע אורלנדו במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ארצות הברית לגילאי 18 של 1:53.84 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן 16 שנים של מייקל פלפס (1:53.93 דקות), התוצאה השלישית בטיבה בארצות הברית בכל הזמנים והשלישית בטיבה לשנת 2019.

אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה בתחילת אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:54.92 דקות.

אלוף העולם לנעור

שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט בסוף אוגוסט הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.97 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש לנוער.