האקציה הגדולה

היסטוריה

גטו ורשה היה הגטו היהודי הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה. מעל 400,000 יהודים נדחסו בו בשטח של 3.4 קילומטרים רבועים או 7.2 איש בממוצע לחדר. הכוחות הנאציים ביצעו את מרבית הגירושים ההמוניים של יושבי הגטו, מאזור מרכזי בגטו הסמוך למסילת רכבת (בגרמנית: אומשלגפלאץ, "תחנת שילוח") בין התאריכים 23 ביולי עד 21 בספטמבר 1942. "המבצע הגדול" (Grossaktion) נוהל על ידי מפקד האס אס והמשטרה פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, מושל מחוז ורשה מאז 1941. הוא הודח מתפקידו על ידי היינריך הימלר ב-17 באפריל 1943, ואת מקומו מילא יורגן שטרופ. פרנקנג הודח מתפקידו מאחר שנכשל במתקפתו על תנועת המרד המחתרתית בגטו. 
נקודת המפנה בחיי הגטו אירעה ב-18 באפריל 1942 ולוותה בגל חדש של הוצאות המוניות להורג על ידי אנשי האס אס.
"עד לאותו יום, לא משנה עד כמה החיים היו קשים, יושבי הגטו הרגישו שחיי היומיום שלהם, יסודות הקיום שלהם, נתלו על משהו יציב ועמיד...ב-18 באפריל הבסיס עצמו של חיי הגטו נע מתחת לרגליהם של האנשים...כעת כולם כבר הבינו שהגטו עתיד להיחרב, אך איש עדיין לא הבין שכל יושבי הגטו נידונו למוות" - מארק אדלמן.

גירושים

ב-22 ביולי 1942, שטורמבנפיהרר הרמן הפלה כינס ישיבה עם היודנרט (המועצה היהודית של הגטו), והודיע לעומד בראשה אדם צ'רניאקוב על "היישוב מחדש במזרח" (ביטוי תעמולתי שהחדירו הנאצים כדי לשדל יהודים לנסוע אל מחנות ההשמדה, שרובם הוקמו במזרח אירופה). צ'רניאקוב התאבד למחרת, לאחר שהבין את משמעות התוכנית, ואת מקומו תפס מרק ליכטנבאום. אוכלוסיית הגטו לא ידעה את האמת, ורק לקראת שלהי שנת 1942 הבינו תושבי הגטו שהגירושים, שנוהלו על ידי המשטרה היהודית בגטו, היו למעשה משלוחים למחנה המוות טרבלינקה ולא הגליה לצורך יישוב מחדש של שטחים במזרח.
במהלך חודשיים בקיץ של שנת 1942, בין 254,000 ל-265,000 אסירי הגטו, גברים נשים וטף, נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה, שבו חוסלו מעל ל-300,000 בני אדם. 
מספר הנרצחים במבצע מבין יושבי הגטו היה גדול פי חמישה לערך ממספר הנרצחים בעת ולאחר חיסול הגטו באביב של השנה הבאה, כ-50,000 איש במספר. הגירושים והרציחות שבוצעו בימי "האקציה הגדולה".
במשך שמונה שבועות משלוחי היהודים ברכבות לטרבלינקה נמשכו ללא הפסקה: 100 איש בקרון משא לבהמות, בין 5,000 עד 6,000 איש בכל יום ויום ובכללם חולים ויתומים. ד"ר יאנוש קורצ'ק היה על אחת מרכבות אלו באוגוסט 1942. ניתנה לו האפשרות להינצל ממוות בעזרת חברים פולנים ומעריצים, אך הוא בחר להצטרף לילדי בית היתומים שניהל בדרכם האחרונה. עם הגעתם לטרבלינקה, הוצעדו הקורבנות העירומים אל עשרת תאי הגזים שעוצבו כמקלחות. הם נחנקו למוות בקבוצות של 200 איש בעזרת גז רעיל. בספטמבר 1942 נבנו תאי גזים חדשים, ובהם יכלו לחסל 3,000 איש בשעתיים. לאזרחים הפולנים לא ניתנה הרשות להתקרב לשטח המחנה.

אחרי האקציה הגדולה

רבים מהיהודים שנותרו בגטו החליטו להילחם, ורבים מהם קיבלו סיוע מהמחתרת הפולנית. הארגון היהודי הלוחם נוסד באוקטובר 1942 ופעל לחיזוק ההתנגדות כנגד גירושים עתידיים. בראש הארגון עמד מרדכי אנילביץ' והוא רק בן 24. בתקופה זו ארמייה קריובה (מחתרת "צבא המולדת" הפולנית) החלה להבריח כלי נשק, תחמושת ומצרכים לגטו עבור המרד העתידי.
"לא היה ניתן לשנות את סופו הטרגי של הגטו, אך ייתכן שהדרך אליו הייתה שונה תחת מנהיג חזק יותר. אין מקום של ספק שאם המרד בגטו ורשה היה מתרחש בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1942, כשעוד היו בו 300,000 יהודים, הגרמנים היו משלמים מחיר גבוה יותר" - דייוויד לנדאו.
פרדיננד פון סמרן-פרנקנג הועמד למשפט צבאי על ידי היינריך הימלר ב-24 באפריל 1943, בגין חוסר יכולתו למנוע ולבלום את המרד. הוא נשלח לקרואטיה ושם חוסל על ידי פרטיזנים ביערות. ליורגן שטרופ הוענק עיטור צלב הברזל מדרגה ראשונה על ידי המפקד העליון של הוורמכט, וילהלם קייטל, עבור "משלחת הרצח" שלו, ולאחר המלחמה הוא נשפט על ידי האמריקאים ונידון למוות. גזר הדין לא יצא אל הפועל; הוא נמסר לרשויות בפולין על מנת לעמוד למשפט חוזר. נגזר עליו פעם נוספת עונש מוות בפולין והוא הוצא להורג ב-8 בספטמבר 1951 בגין פשעי המלחמה שביצע.