google/wiki40b huggingface dataset:
אביב חדש (ספר)

אביב חדש (באנגלית: New Spring) הוא ספר, שמקורו בסיפור קצר, בסדרת מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן. הסיפור הקצר המקורי פורסם לראשונה בקובץ הסיפורים הקצרים "אגדות" שיצא ב-1999 (תורגם לעברית בהוצאת אופוס בשנת 2000 בשם "אגדות-חלק 1"), אשר כלל מספר סיפורים קצרים של סופרי פנטזיה ומדע בדיוני ידועים אודות סדרות הספרים הפופולריות שלהם.
ג'ורדן הרחיב את הסיפור הקצר לכדי רומן שלם אשר פורסם ב-2003. בעוד שקובץ הסיפורים, ובו הסיפור הקצר המקורי, תורגם לעברית, הרי שהספר עצמו לא תורגם מעולם לעברית.
בעוד שהן הסיפור הקצר והן הספר יצאו כאשר עלילת סדרת הספרים עודנה בשיאה, העלילה המתוארת ב"אביב חדש" מנותקת מההתרחשויות בצירי העלילה המרכזיים בסדרה ומהווה הקדמה ורקע לחלק מהדמויות המרכזיות בה.

עלילה

הספר מתחיל בשני סיפורים שונים שבהמשך משתלבים. הזמן הוא בערך 16 שנה לפני העידן שחזר, הספר הראשון בסדרה. בארצות הגבול לאן מוביל את חייליו (שמתעקשים לראות בו כמלך) להגנה נגד האיאלים, שהגיעו מהשממה.
במגדל הלבן שתי מקובלות בשלב מתקדם, סיואן סנצ'ה ומוריין דמודרד, שומעות בטעות נבואה של שומרת הרשומות גיטרה על כך שהדרקון נולד שוב, והיא מתה. האמירלין טמרה, לשעבר מהאג'ה הכחולה, סוחטת מהם הבטחה לא לספר לאף אחד. היא שולחת את כל המקובלות שבמגדל לכפרים ומחנות החיילים שבסביבה (עד הר הדרקון) כדי להתחקות אחרי הלידות שאירעו בשבוע האחרון. מוריין וסיואן הולכות ביחד ביום הראשון, אולם בערב מתקבלת הודעה שדוד של מוריין בקאירהיין, המלך לאמאן דמודרד, מת, והיא די חזקה בתמונת כס השמש (להיות מלכת קאירהיין). מוריין מסרבת אפילו להגיש מועמדות ודוחה בעדינות הצעות של אאס סדאי לעזרה בנושא המלוכה. כדי לא להכביד עליה לאור האבל, מוטל עליה ועל סיואן להישאר במגדל לעבודה "קלה" יחסית, רישום מחדש של כל הלידות. מסתבר שזה גם סוג של עונש לסיואן המרדנית כי כל המגדל ידע שהיא שונאת לבלרות.
סיואן ומוריין עוברות את "מבחן הצעיף" (שעוברות המקובלות כדי להתקבל ל"מגדל הלבן" כאחיות מן המנין) ביחד והופכות לאאס סדאי, זמן קצר אחר כך גם שריאם, חברתן לפנימיה. בלי להסס שלושתן בוחרות באג'ה הכחולה, ומתקבלות בזרועות פתוחות. למרות שמוריין וסיואן אחיות מלאות, הן מגלות שהיררכיית המגדל עדיין די מעליהן- כל מי שיותר חזקה בסאידר יכולה "לבקש" דברים מחלשה יותר. סיואן מוצאת את עצמה תקועה עם רמזים הנשלחים מרשתות הריגול של האג'ה (שכאג'ת הפוליטיקה היא בעלת זרועות הריגול המסועפת ביותר), ומוריין עם רשומות הלידות בשבוע הנבואה.
טמרה מתה פתאום, ולתפקיד האמירלין מתמנה אחות מהאג'ה האפורה. מוריין מחליטה שנמאס לה ובורחת מהמגדל בניגוד להוראת האמירלין ומגיעה לארצות הגבול. סיואן באה אחריה ומגלה לה שחמש אאס סדאי שהובאו בסוד הנבואה נרצחו, כנראה על ידי האג'ה שחורה. מוריין פוגשת את "המלך חסר הממלכה" לאן והורגת אחות שחורה בעצמה. לאור בקשתה לאן מסכים להיות לה לעוצר, אחרי שנוכחה בכישורי חרבו.
קורפוס הפאנצר ה-48 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס גויס בגרמניה ב-15 בדצמבר 1940 בשם "הקורפוס הממוכן ה-48", אך שמו שונה ל"קורפוס הפאנצר ה-48" ערב מבצע ברברוסה.
בעת הפלישה לברית המועצות, חולק המאמץ המלחמתי הגרמני לשלושה ראשי חץ. כל ראש חץ קיבל קבוצת ארמיות שניהלה את המאמץ בכיוון מסוים. הקורפוס סופח לקבוצת הפאנצר הראשונה (לימים ארמיית הפאנצר הראשונה) בפיקודו של אוואלד פון קלייסט, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום. בתחילת המערכה, הוא פעל בקרבות השריון הראשונים כגון קרב דובנו-לוצק-ברודי. לאחר מכן השתתף בקרבות בצפון אוקראינה ובמרכזה ליד הערים ברדיצ'ב וקירובוגרד.
במערכת החורף של 1941/1942 השתתף בלחימה באזור מוסקבה וקורסק. עם תחילת מערכת הקיץ של שנת 1942 היה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית שסופחה לקבוצת ארמיות דרום שהשתתפה במבצע כחול. לאחר פיצול קבוצת ארמיות דרום לשתי קבוצות סופח לקבוצת ארמיות B. במסגרת המבצע הוא פעל בקרב סטלינגרד.
ערב התקפת הנגד הסובייטית באזור סטלינגרד הוצב הקורפוס ככוח עתודה נייד מדרום לעמדות הארמייה הרומנית השלישית, שהגנה על האגף הצפוני של איגוד הכוחות הגרמני באזור סטלינגרד. במהלך מבצע אורנוס הותקפו הארמייה השלישית וקורפוס הפאנצר ה-48 שבא לעזרתה על ידי כוחות סוביטיים עדיפים. שתיים מהדיווזיות של הקורפוס - דיוויזיית הפאנצר ה-22, שהועברה אליו מהעתודה פרק זמן קצר לפני שכותרה, והדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא רומניה - ספגו אבידות כבדות מאוד ונאלצו לסגת מערבה אל מעבר לנהר צ'יר. הדיוויזיה השלישית (דיוויזיית הפאנצר ה-24) נדחקה מזרחה אל תוך "כיס סטלינגרד", והושמדה שם. שרידי הקורפוס, שתוגברו על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-11, הגנו על קו נהר הצ'יר מפני כוחות סובייטים שניסו להתקדם מערבה, תחת פיקוד קבוצת ארמיות דון, והחל מהמחצית השנייה של דצמבר 1942 ניהלו שורת קרבות מיגננה מוצלחים באזור הדון התחתון והדונייץ, שמנעו מהצבא האדום לסגור את "פיתחת רוסטוב" ולנתק את כוחות הציר באזור הקווקז.
במערכת החורף של שנת 1942/1943, הקורפוס היה מעורב בלחימה באזור חרקוב ובהמשך, בקרב קורסק, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. הוא היה חלק מהמאמץ הגרמני בחלקה הדרומי של החזית. לאחר ההפסד בקרב המשיך הקורפוס להלחם בקרבות מגננה באוקראינה ובסופו של דבר נסוג הקורפוס, יחד עם הצבא הגרמני וסיים את דרכו בקרבת הנהר אלבה.
Widerstehe doch der Sünde, רי"ב 54

Widerstehe doch der Sünde (בעברית: עמוד נא בפני החטא), רי"ב 54, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר. התאריכים המדויקים של ההלחנה והביצוע הראשון שנויים במחלוקת, אבל מוסכם שהיה זה בין השנים 1713–1715. הקנטטה קצרה יחסית לשאר הקנטטות של באך, והיא בין הבודדות שנועדו לביצוע על ידי סולן יחיד.

היסטוריה ומילים

הטקסט נכתב על ידי המשורר הגרמני גאורג כריסטיאן להמס (Georg Christian Lehms) לכבוד יום ראשון השלישי של התענית, ופורסם ב-1711. הוא מתמקד בהימנעות מהחטא ובחלקו השלישי ציטוטים מאיגרת יעקב ומאיגרת יוחנן הראשונה.
באך מונה למנהל המוזיקה בחצר הדוכס מוויימאר ב-2 במרץ 1714. על פי חלק מהסברות הוא ביצע את הקנטטה ביום ראשון השלישי של התענית בשנת 1714 או 1715. מועד זה ב-1714 חל יומיים לאחר מינויו לתפקיד, ועל כן מניחים שהוא הלחין אותה תקופה מסוימת לפני כן ורק ביצע אותה אז. הנחה אחרת היא שהוא ביצע אותה בשנה שלאחר מכן.
חוקרים אחרים ובראשם אלפרד דירר סבורים שהביצוע היה ביום ראשון השביעי שלאחר חג השילוש הקדוש, 1714 ומחשיבים אותה כקנטטה החמישית מתוך שמונה שהלחין באותה שנה לאחר רי"ב 182, רי"ב 12, רי"ב 172 ורי"ב 21. 
באך השתמש באריה הראשונה ביצירתו מרקוס פסיון (רי"ב 247).

הקלטות

היצירה הוקלטה כ-50 פעמים על ידי מנצחים רבים, בהם הרמן שרכן (ב-1952), גוסטב ליאונהארדט (ב-1954), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1996) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
שדרות טבע וגלריות

שדרות טבע וגלריות, גבעת רם הוא שדרה מרכזית הממוקמת בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים ומשמשת גם בתור "מוזיאון פתוח" המשמש את המבקרים בקמפוס ואת הסטודנטים ואת המרצים. השדרה הוקמה בשנת 2003 על "שדרות מגנס" בקטע שבין "רחבת חיים ויצמן" בכניסה הראשית של הקמפוס ועד בניין הספרייה הלאומית.
השדרה משמשת בתי גידול לצמחים ובעלי חיים ומלווה בשילוט עזר עם אפליקציית הסברים או עם מדריך. השדרה משמשת גם פארק אקולוגי במרכז הקמפוס לשימור הצמחייה ובעלי החיים הגדלים במקום. ברחבת הכניסה ישנם סימניה עם חוברת הסברים לכל המבקרים בשדרה. בשדרה ישנם גם "פינות האכלה וליטוף". בצידה המערבי של השדרה ישנם שורת בניינים של כמה מן המחלקות באוניברסיטה ובהם חלונות ראווה עם מוצגים זואולוגיים ובוטניים.
חיחון

היסטוריה

סימנים ראשונים להתיישבות בני אדם באזור חיחון, עוד מהתקופה הפרה-היסטורית, התגלו באזור מונטה דבה שם קיימת מערכת של תילים ובאזור מונטה ארו שם התגלו בשנת 1990 דולמנים מן התקופה הנאוליתית. בתקופת האימפרייה הרומאית שימשה כעיר מחוז חשובה, והנמל שלה שימש ספינות שעברו בים הקנטברי.

ספורט

קבוצת הכדורגל של העיר היא ספורטינג חיחון, אשר עלתה לליגה הספרדית הבכירה בעונת 2008/2009 לאחר עשר שנים בליגה השנייה. אצטדיון הקבוצה, "אל מוליניון", הוא הוותיק ביותר בספרד (הוקם ב-1908). צבעי הקבוצה הם בהתאם לצבעי דגל העיר, אדום ולבן.
קבוצת הכדורסל של חיחון משחקת בליגה השלישית.
ברוך ישר

הרב ברוך ישר (שליכטר; ז' באדר תרנ"ו, 21 בפברואר 1896 - ג' בשבט תשמ"ט, 9 בינואר 1989) היה רבה הראשון של עכו לאחר הקמת המדינה.

חייו

נולד בעיירה קומרנא שבגליציה המזרחית לדוד והנה שליכטר. בעל השכלה תורנית. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. לאחר קום המדינה התמנה לרבה האשכנזי של עכו.
פרסם ספרים תורניים רבים במגוון נושאים, בנוסף למאמריו שפורסמו בכתבי עת ובקבצים תורניים שונים. כן פרסם ספר המתעד את העיירה קומרנא ואת אנשיה שנספו בשואה, וספר הסוקר את ההיסטוריה היהודית של העיר עכו. ערך והוציא לאור את ספרי "בינה לעיתים" מאת רבי עזריה פיגו, על התורה, על ספר תהילים וחמש מגילות.
בהגיעו לגמלאות פרש מן הרבנות, ועבר להתגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
בשנת 2009 קראה עיריית עכו על שמו רחוב במרכז העיר.
שדה (חקלאות)

שדה הוא שטח קרקע המשמש לגידולים חקלאיים. נהוג להבחין בין שני סוגים עיקריים: שדה בעל, ושדה שלחין. מִקְשָה הוא שדה בו מגדלים דלועיים כמו אבטיחים, מלונים, קישואים או מלפפונים.
בתקופת הקיץ מבשילים יבולי השדה, בעיקר הדגנים. תהליך ניתוק היבול מהאדמה מכונה קציר. את התבואה מאחסנים במהלך הקציר במבנה בשטח השדה או סמוך אליו הנקרא אסם. לאחר עונת הקציר, מובילים את היבול מהשדה לעיבוד נוסף או לשימוש מיידי, תהליך המכונה אסיף.
המילה 'שדה' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה.
משפחת סאמרס (קומיקס)

משפחת סאמרס היא משפחה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן שבפרסומה של חברת מארוול קומיקס. משפחת זו היא משפחתו של המוטאנט סקוט סאמרס, מנהיג האקס-מן לשעבר שידוע בכינויו סייקלופס, והיא נחשבת למשפחה ענפה, מורכבת ומשפיעה מאוד ביקום מארוול.
ולנטין מוסקבין

ביוגרפיה

מוסקבין גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל ספרטק איוונו-פרנקיבסק. בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה). לאחר שלוש שנים עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דניפרו דנפרופטרובסק. מוסקבין שיחק בשורות דניפרו (במצטבר) שבע שנים. בעונת 1993/1994 שיחק מוסקבין בישראל, בקבוצת הפועל כפר סבא. בתום העונה - שלאוקראינה לשחק בדניפרו. בשנת 1996 עזב את דניפרו סופית. שיחק עונה אחת בקבוצת קריוובאס קריבי ריג. בסוף 1997 הוזמן לשחק בקבוצת "טיסמניצה" שהפכה מקבוצת חובבים לקבוצה מקצוענית ושיחקה בליגה האוקראינית השנייה. מוסקבין שותף בכמה משחקים, אך מהר מאוד נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בשל פציעה.
מוסקבין זומן כמה פעמים לסגל נבחרת אוקראינה, אך שותף במשחק אחד בלבד - משחק ידיות מול נבחרת בלארוס בשנת 1992.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה מוסקבין אל קריירת האימון. הוא מאמן קבוצות נוער וחובבים במערב אוקראינה.
יום המגבת

יום המגבת חל ב-25 במאי, לזכרו של הסופר דאגלס אדמס (1952-2001), מחבר מדריך הטרמפיסט לגלקסיה. ביום זה, שנקבע שבועיים לאחר תאריך מותו של אדמס (ה-11 במאי 2001), מעריצי הסופר ומוקירי זכרו לוקחים עמם מגבת לכל מקום שאליו הם הולכים. מעריצים גם מקיימים מפגשים שנתיים בפאבים, ופאבים רבים יוצאים במבצעים ומגישים משקאות המוזכרים בספרים.

מקור סיפור המגבת

הגרסה המלאה של הסיפור מופיעה בתסכיתי הרדיו המקוריים של מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, וחוזרת שוב בספר "סלמון הספק": אדמס יצא לחופשה ביוון, אבל בכל פעם שהחליט ללכת לחוף עם חבריו, הוא גילה שהמגבת שלו נעלמה, ורק אחרי שעות של חיפושים ניתן היה למצוא אותה. אחרי שהחופשה נגמרה, החליט אדמס שכל מי שרוצה שחייו יהיו מסודרים, צריך "לדעת איפה המגבת שלו נמצאת". הוא לא ציפה שסיפור המגבת, שמופיע לראשונה בפרק השביעי של סדרת הרדיו, ולאחר מכן בספר הראשון, יזכה לכזאת הצלחה. הוא הניח, אחרי שהבין שהרבה אנשים אהבו והבינו את העניין, שהוא לא היחיד שהייתה לו חוויה שכזאת.
לעניין זה מקורות קדומים יותר. סיפור דומה על "מטפחת קינוח אף" ומגוון שימושיה בידי עם ישראל (כ-15 שימושים, שהאחרון שבהם הוא קינוח האף) מופיע בספר הבדיחה והחידוד של אלתר אשר דרויאנוב.

תאריך יום המגבת

יום המגבת נחגג לראשונה ב-25 במאי 2001, שבועיים אחרי מותו של אדמס, מכיוון שזה היה הזמן הקצר ביותר שבו ניתן היה להפיץ את הידיעה על קיומו של היום. לתאריך הזה אין משמעות בסדרת מדריך הטרמפיסט לגלקסיה, ולכן הוצעו מספר תאריכים חלופיים ליום, כמו ה-11 בפברואר (היום ה-42 בשנה), אחד מימי חמישי, ה-11 במרץ (יום ההולדת של אדמס) וה-11 במאי (מותו). אולם תאריך היום לא השתנה כדי לשמור על המסורת.
מונוסקסואליות

מונוסקסואליות היא נטייה מינית, המאופיינת על ידי משיכה למין או למגדר אחד בלבד. אדם מונוסקסואל יכול להזדהות כהטרוסקסואל או כהומוסקסואל.
השימוש במונח מונוסקסואליות בא, בדרך כלל, להצביע על פריווילגיות יחסיות לעומת אנשים עם זהות מינית שאינה "מונו" - בין אם אלה זהויות עם ריבוי סוגי המשיכות, כגון ביסקסואליות ופאנסקסואליות, או חוסר משיכה מינית, כמו בא-מיניות. פריווילגיות אלו מתבטאות בהנחה מובלעת בחברה כי כולם מונוסקסואלים, ונופלים לתוך חלוקה בינארית לפיה יש רק שתי קטגוריות של משיכה מינית - למין "השני" (בהנחה שישנם רק שני מינים שהם היפוכים, ושני מגדרים שמתואמים באופן מדויק לשני המינים), או לאותו המין. הנחות אלה מובילות ליחס שלילי כלפי בעלי זהויות מיניות שאינן בינאריות (ביפוביה, העלמה ביסקסואלית), הכולל טענות כי ביסקסואלים אינם החלטיים, שביסקסואליות היא אבן דרך במסלול להומוסקסואליות, או שא-מיניים פשוט "עוד לא גילו את עצמם", או שיש להם בעיה פסיכולוגית או רפואית שעליהם לפתור. גישות אלה ודומות להן נקראות "מונוסקסיזם".
גישת הבינאריה המגדרית, המחלקת מין, מגדר ומשיכה לשניים - זכר/נקבה, גבר/אישה, הטרוסקסואל/הומוסקסואל - מאומצת לעיתים קרובות אף באופן רשמי, והיא שעומדת בבסיס של מוסדות וערכים חברתיים. ואולם הרעיון שהמשיכה המינית האנושית מחולקת על פני ספקטרום אינה חדשה - על פי דוח קינסי, רק אחוז קטן מהאוכלוסייה נופל בקצוות סולם קינסי, שבו מספר 1 הוא הטרוסקסואל מוחלט, ומספר 6 הוא הומוסקסואל מוחלט. הסבר להתנגדות לראיית משיכה מינית כספקטרום היא שכל חריגה מבינאריות מערערת על סדר קיים בו כל אדם יודע את מקומו היחסי בחברה, על חובותיו וזכויותיו הנובעים מכך. וכן, טשטוש בהגדרות של משיכה מינית מקושרת לטשטוש מקביל בהגדרות של זהויות מגדריות, במיוחד לפי התאוריה הקווירית, לפיה אי אפשר לחלק את המין האנושי באופן מוחלט לגברים/זכרים ונשים/נקבות, אלא שגם מגדר מתפרש על פני רשת זהויות, ולכן יש לתת ביטוי גם למשיכות הקיימות בין בעלי זהויות מגדריות שונות כלפי בעלי זהויות מגדריות אחרות, שאינן מן ההכרח בינאריות.
בית הקברות הצבאי הגרמני קאנוק צ'ייס

רקע

במהלך שתי מלחמות העולם שבו מדינות ההסכמה ובעלות הברית כ-700 אלף חיילים גרמנים. רבים מהם הוחזקו במחנות שבויים בכל רחבי האיים הבריטיים והועסקו בעבודה בחוות ובמפעלים. מקצתם מתו בעת השבי. אלפי גרמנים אחרים נהרגו במהלך התקפות אוויר על בריטניה בשתי המלחמות, כאשר כלי הטיס שלהם הופלו בשמיה. גם ימאים גרמנים שטבעו נשטפו אל חופיה. כולם נקברו באתרים הפזורים בכל רחבי בריטניה. 
בסך הכל נקברו בבריטניה כ-6,200 חיילים גרמנים, אוסטרים ואוקראינים. כ-1,300 מהם נקברו באתרים שבטיפול הועדה האימפריאלית לקברי מלחמה. לגבי היתר נעשה בשנת 1959 הסכם בין בריטניה לבין גרמניה המערבית על העברת גופותיהם מהאתרים שבהם נקברו אל בית קברות צבאי חדש, שיוקם בתחומי בריטניה. האתר עבורו נבחר בהסכמה בין שתי המדינות. העברת המתים אליו ארכה מספר שנים והוא נחנך בשנת 1967.

בית הקברות

בית הקברות ממוקם ביער קאנוק צ'ייס בחבל סטפורדשייר, כ-30 קילומטרים מצפון לעיר בירמינגהאם. הוא שוכן בעמק מיוער, בשטח של כ-24 דונמים. 
באתר נקברו כ-4,940 חיילים, מהם כמאה אלמונים. כ-2,650 הם מתי מלחמת העולם השנייה. 
בבית הקברות 18 חלקות קבורה, וביניהן חלקה נפרדת לקברי האחים של צוותי ארבעה צפלינים גרמנים, שהופלו בשמי בריטניה במלחמת העולם הראשונה. בנקודה הנמוכה של העמק ניצב צלב גבוה.
המצבות באתר עוצבו על ידי הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה. אלו הן מצבות לוח אנכיות מאבן גרניט אפורה, שעל גבי שני צידיהן נחרתו באותיות לבנות שמות חללים, דרגותיהם ותאריכי לידתם ומותם. כל מצבה משותפת לארבעה חללים.
באתר נקבר פילדמרשל ארנסט בוש, שנשבה ומת בשבי בבריטניה ב-1945. גנרל נוסף שמת בשבי ונקבר שם הוא מקסימיליאן פון הרף (Maximilian von Herff). הוא היה ראש אגף כוח האדם של האס אס והשתתף בין השאר בדיכוי מרד גטו ורשה.
בבית הקברות נבנו גם מבנה מבואה ובו פסל ברונזה מעשה ידי הפסל הגרמני הנס וימר (Hans Wimmer) ובניין מבקרים.
האתר נבנה במימון ממשלת גרמניה המערבית על ידי הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה. הוא תוכנן על ידי דיאז ברנדי (Diez Brandi) מגטינגן, גרמניה והרולד דופמן (Harold Doffman) ופיטר ליץ' (Peter Leach) מסטפורד, בריטניה.
בהתאם להסכם בין גרמניה לבריטניה מתוחזק האתר על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
דייוויד פדרמן

דייויד פדרמן האהבל איש מאוד מוזר אבל יוצא לו כסף מהתחת לכן הוא עשיר ומסוכן לעולם צריך למהר להרוף לו את הראש הקבוצה שהוא מנהל היא כמובן הקבוצה הגרועה העולם עם בעיות בביצים

ביוגרפיה

פדרמן נולד וגדל בתל אביב. הוא בנו של יצחק פדרמן, סוחר גומי וכימיקלים ושחקן כדורסל במכבי תל אביב.
ביסודי למד בבית הספר גרץ בתל אביב, ובנוסף בתיכון עירוני ה'. השתתף בפעילויות הצופים. בצה"ל שירת במערך הנ"מ והשתחרר בדרגת סרן. למד כלכלה באוניברסיטת תל אביב. ב-1966 יצא לחו"ל והשתקע בלונדון.
בתחילה היה פדרמן ברוקר בבורסת הגומי בלונדון ולאחר מכן, במשך כ-10 שנים, עסק במסחר בחומרי גלם (קומודיטיס), בעיקר עם חברת מאן האנגלית. ב-1980 חזר לישראל עם הון רב, וניהל במשך חמש שנים את עסקי משפחתו. יחד עם חברת מאן רכש פדרמן את השליטה בחברת "עלית תעשיות בע"מ", אחת מחברות המזון הגדולות בישראל. ב-1987 השלים את רכישת השליטה בחברת עלית. באותה שנה חזר פדרמן ללונדון לתקופה של 6 שנים, שבמהלכה מונה למנכ"ל חטיבת הקפה של קבוצת מאן ולחבר דירקטוריון בקבוצה זו. הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1989–1993.
עלית מכרה קפה, שוקולד וסוכריות בהיקף של כ-100 מיליון דולר בשנה. שווי השוק שלה עמד בעת ההשתלטות על כ-30 מיליון דולר. ב-1995 הסתכמו מכירותיה בכ-780 מיליון דולר. שווי השוק שלה הגיע ב-1997 ל-250 מיליון דולר.
ב-1993 מונה פדרמן ליו"ר עלית תעשיות בע"מ. באמצעות חברה זו הצטרפה עלית כשותפה - יחד עם חברת שטראוס, איש העסקים צדיק בינו, ידיעות אחרונות ופועלים השקעות - בחברת רשת תקשורת והפקות (1992) בע"מ, אחת הזכייניות של ערוץ 2. פדרמן כיהן בתפקיד יו"ר רשת. כמו כן, נמנה עם מייסדי חברת ההשקעות זינגר-ברנע.
בעקבות חילוקי דעות בינו לבין קבוצת שטראוס, קנתה ממנו שטראוס את חלקו בעלית.
בתחילת המאה ה-21 השתלט פדרמן על חברת מפעלים פטרוכימיים בישראל ונכנס באמצעותה לעסקת רכישת גרעין השליטה בבתי זיקוק חיפה (בז"ן) ולעסקאות נוספות. בשנת 2013 נקלעה חברת הפטרוכימיים לקשיים עקב רמות המינוף הגבוהות בהן פעלה, קשיים אליהם נכנסה בז"ן ודיבידנדים שמשכו בעלי השליטה בחברה ובהם משפחת פדרמן. בשנת 2014 הוכרז על כוונה להגיע להסדר חוב בחברה במסגרתו דוללו בעלי המניות ובהם פדרמן באופן משמעותי.
פדרמן משמש סגן-יו"ר מכבי תל אביב וחבר דירקטוריון הקבוצה. בבעלותו כ-40% מהקבוצה.
לדייוויד ולאשתו נולדו ארבעה ילדים. בתם, שלי, נפטרה בדצמבר 2014 לאחר מאבק במחלת הסרטן. שני בניו הם עדי פדרמן ודני פדרמן. דני היה מנכ״ל מכבי תל אביב במשך 4 שנים. בתו הצעירה היא תמי. נכדתו היא השחקנית נאיה פדרמן.
ג'ילבאב

גִ'ילְבָּאבּ (ערבית: جلباب) היא גלימת בד ארוכה המהווה חלק מלבוש מסורתי של נשים מוסלמיות. הג'ילבאב המודרני מכסה את כל הגוף למעט הידיים, הפנים והראש. באינדונזיה המילה ג'ילבאב מתייחסת לצעיף לכיסוי הראש ולא לגלימת הגוף. החג'אב (באופן מילולי כיסוי) הוא עקרון הצניעות המוסלמי שמקורו בסוּרָאת אל-חג'אב בקוראן בה הנביא מצווה על נשים לעטות ג'ילבאב שתזהה אותן כמאמינות כדי שלא ייפגעו.
אברסוולדה

היסטוריה

תחילתה של הנוכחות האנושית באזור הסובב את אברסוולדה היא בתקופה הפלאוליתית. לפני הקמתה של המרגרייב של ברנדנבורג, היה המקום מכלאת כלונסאות של שבטים סלאבים. במקום נתגלה המטמון של אברסוולדה, מטמון הזהב הגדול ביותר שנתגלה בגרמניה מהתקופה שלפני הנצרות. כיום מוצג המטמון במוזיאון פושקין במוסקבה.
העיר אברסוולדה (פירוש השם "יער החזירים") נוסדה ב-1254. היא מוזכרת לראשונה במסמך מה-23 באפריל 1276, כמקום מגוריו של אלברכט השלישי. ב-1300 קיבלה העיר זכות לקיים בה שוק. החל משנת 1317 נתיב הסחר הראשי בין שצ'צ'ין לבין פרנקפורט על האודר עבר באברסוולדה. שרפת ענק הכתה את העיר ב-1799.
עם בניינה מחדש של אברסוולדה, היא נעשתה לעיר התעשייתית הראשונה בברנדנבורג, עם יכולת הפקת מתכות גדולה. חלקים שונים של העיר עדיין קרויים על שם ייעודם המקורי, כמו אזור שנקרא קופפרהאמר (Kupferhammer, "פטיש הנחושת"). בין השנים 1605-1620 נכרתה באזור תעלת פינאו (Finowkanal).
במהלך מלחמת שלושים השנה הוטל מצור על אברסוולדה והיא נכבשה מספר פעמים על ידי כמעט כל אחד מהצדדים העיקריים שהשתתפו במלחמה. העיר הייתה מקום מגוריו של אלברכט פון ולנשטיין. מאוחר יותר נחנטה גופתו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, שלא שרד את קרב לוצן (Lützen), בכנסיית מריה מגדלנה שבאברסוולדה. שני הצדדים במלחמה אילצו את תושבי העיר לסייע לכוחותיהם. עם תום המלחמה נותרו בעיר רק 20 תושבים ששרדו והיא נזקקה ליותר ממאה שנה כדי להתאושש.
בין השנים 1743-1755 עברו להתגורר באברסוולדה 120 משפחות של עובדי מתכת מתורינגיה ומחבל הריין. הדודים של קטר הקיטור הראשון בגרמניה יוצרו כאן. במהלך המאה ה-19 נבנו בסביבתה של אברסוולדה מפעלים גדולים, בעיקר לאורך תעלת פינאו. ב-23 בנובמבר נסלל כאן קו הטלפון הראשון בגרמניה. ב-1923 בוצע שידור הרדיו הראשון בעולם מאברסוולדה.
בליל הבדולח ב-1938 נחרב בית הכנסת של אברסוולדה. במהלך מלחמת העולם השנייה פעל בסמוך לעיר מחנה הריכוז ראוונסבריק. בשלבים האחרונים של המלחמה הופצץ מרכז העיר על ידי מטוסי הלופטוואפה בניסיון לעכב את התקדמותו של הצבא האדום.
ב-1970 אוחדה אברסוולדה עם פינלאו ושם העיר הוחלף לאברסוולה-פינאו (Eberswalde-Finow). ב-1993 הוחזר השם הקודם.

כלכלה

בעוד שאברסוולדה הייתה ידועה בשל התעשייה הכבדה המשגשגת שלה בעבר, מאז איחוד גרמניה היא נקלעה לזמנים קשים. עם נפילתה של ממשלת גרמניה המזרחית הופסקה התמיכה הממשלתית והמפעלים המקומיים נאלצו לעמוד בתחרות מול חברות יעילות יותר מהמערב. כתוצאה מכך, נסגרו בתי חרושת רבים באברסוולדה וכיום ניתן לראות את המבנים הנטושים שלהם ברחבי העיר. כמו ערים רבות בגרמניה המזרחית לשעבר, אברסוולדה נאבקת מאז עם אבטלה ורבים מתושבי האזור עזבו אותו במטרה למצוא עבודה במקומות אחרים. כתוצאה מכך, רבים מבנייני המגורים הענקיים, שנבנו בעיר בסגנון הבנייה הסובייטי, התרוקנו מיושביהם ואט אט החלו להיהרס.
ההרים הלבנים (אריזונה)

ההרים הלבנים (באנגלית: White Mountains) הם רכס הרים ואזור הררי בארצות הברית, בחלק המזרחי של מדינת אריזונה בגבולה עם ניו מקסיקו. ההרים הלבנים הם המשך של אזור המעבר של אריזונה-שולי מגיון.
ההרים הלבנים הם חלק מרמת קולורדו שבצפון אריזונה ומאומת נאוואחו. ההרים הלבנים גם כוללים את חלק משולי הרמה של יוטה, של צפון-מערב ניו מקסיקו ושל דרום-מערב קולורדו. ההרים הלבנים גובלים בשולי מגיון במערב; בהרי סן פרנסיסקו בדרום-מזרח; במדבר הצבוע, באומת נאוואחו ובפארק הלאומי פטריפייד פורסט בצפון; ובשמורת האינדיאנים של פורט אפאצ'י בדרום-מערב.
הפסגה הגבוהה ביותר של ההרים הלבנים היא הר בולדי (Mount Baldy) המתנשא לגובה של 3,475 מטרים מעל פני הים. הגשמים בהרים הלבנים מתנקזים לדרום באמצעות מספר יובלים של נהר סולט, ולצפון באמצעות נהר קולורדו הקטן. בהרים הלבנים ישנם גם מספר אגמים קטנים.
אנדי דוקאט

קריירת הקריקט

דוקאט הצטרף לצוות התחזוקה של האצטדיון דה אובל ב-1906, ותוך זמן קצר הצטרף לנבחרת הקריקט המקומית שבה היו שחקנים ידועים כגון טום הייוורד, ג'ק הובס וארני הייז. דוקאט התנשא לגובה של 1.75 מטר, והוא היה חובט בעל עוצמה גבוהה שזכה 52 פעמים ב-100 נקודות או יותר עבור הנבחרת של סארי, כאשר שיאו האישי היה 306 נקודות במשחק מול אוניברסיטת אוקספורד ב-1919. דוקאט החמיץ משחקים רבים בעקבות פציעות: ב-1912 הקריירה שלו כמעט נקטעה בעקבות שבר ברגלו, והוא החמיץ את רוב עונת 1924 לאחר ששבר את זרועו. ב-1928 הוא זכה ב-994 נקודות בתוך פחות משישה שבועות, כולל ארבעה משחקים רצופים של מאה נקודות ומעלה.
דוקאט השתתף במשחק הטסט קריקט (הסוג הארוך ביותר של קריקט) מול אוסטרליה ב-1921, והייתה זו הפעם היחידה שבה השתתף בגרסה זו של הקריקט.

קריירת הכדורגל

דוקאט היה גם כדורגלן מצטיין. הוא החל את הקריירה במועדון סאות'נד יונייטד החובבני, וב-1905 הצטרף לוולוויץ' ארסנל מלונדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על בלקבורן רוברס ב-11 בפברואר, ושיחק בעמדת החלוץ המרכזי. לאחר שלא הרבה לשחק בעונת 1906/1907 הוא עבר לעמדת הקשר הימני, והפך לשחקן הרכב קבוע בעונת 1907/1908 ובעונת 1908/1909. בזמן ששיחק בארסנל הוא השתתף בשלושה משחקים במדי נבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 6 - 1 על נבחרת אירלנד בבלפסט ב-12 בפברואר 1910. דוקאט הבקיע את שער הניצחון במשחקו השני, שהיה מול נבחרת ויילס ב-14 במרץ.
יכולתו ומשחקי הנבחרת של דוקאט זיכו אותו בתשומת לבם של מועדונים יותר בכירים מארסנל, שבאותה תקופה התמודד עם קשיים כלכליים. בסופו של דבר הוא הועבר לאסטון וילה ב-1912 תמורת 1,000 לירות שטרלינג, לאחר שהשתתף ב-188 משחקים והבקיע 21 שערים עבור ארסנל. לאחר ששבר את רגלו בעונתו הראשונה בווילה הוא התאושש ושיחק פעמים רבות, ובנוסף אף זכה לענוד את סרט הקפטן בניצחון על האדרספילד טאון בגמר גביע ה-FA של עונת 1919/1920. הוא זכה מחדש במקום בהרכב של נבחרת אנגליה לאחר שלא שיחק בה מאז 1910, וב-1920 השתתף בשלושה משחקים. הופעתו האחרונה במדי הנבחרת הייתה בניצחון 2 - 0 על נבחרת אירלנד ברוקר פארק ב-23 באוקטובר 1920.
דואקט עבר לפולהאם ב-1921, ולאחר פרישתו ב-1924 הוא החליף את פיל קלסו (שאימן אותו בארסנל) בתפקיד המאמן. אולם, שחקני פולהאם לא הפגינו רמת משחק גבוהה תחת הדרכתו של דוקאט, וסיימו במקומות ה-12 וה-19 בליגה השנייה בשתי העונות שבהן הוא כיהן בתפקידו. הוא פוטר ב-1926, ולאחר שעזב את פולהאם השתתף במשחקי חובבים.

לאחר הכדורגל והקריקט

לאחר שפרש מקריקט ב-1931 הוא עבד כמאמן קריקט באיטון במשך חמש שנים. לפני מות הפתאומי ב-1942 הוא עבד כעיתונאי ספורט במשך תקופה קצרה. מותו התרחש במהלך משחק קריקט בלורדס קריקט גראונד, וככל הנראה נגרם כתוצאה מהתקף לב. המשחק היה בזמן מלחמת העולם השנייה, והתמודדו בה נבחרות שיצגו את יחידת המשמר האזרחי שבה שירת דוקאט ויחידת משמר אזרחי מאזור סאסקס. לאחר מותו של דוקאט המשחק הופסק. דוקאט היה השחקן היחיד בהיסטוריה שמת בזמן משחק באצטדיון זה.