google/wiki40b huggingface dataset:
גאווה לבנה

גאווה לבנה היא סיסמה ותנועה עולמית המעודדת גאווה של בני גזע האדם הלבן בהשתייכותם לגזע אשר שורשיו באירופה. עיקר הארגונים המזוהים עם תנועה זאת הם ארגוני ימין רדיקליים הנתפסים בידי מתנגדיהם כגזענים, לאומנים ונאו-נאצים.
תנועות הגאווה הלבנה טוענות כי הן קמו כדי לאזן בין תנועות המעודדות גאווה בקרב בני מיעוטים. תנועות הגאווה הלבנה טוענות כי האדם הלבן כפוף לנורמת הפוליטיקלי קורקט ואינו יכול לפגוע בכבודם של בני מיעוטים על רקע גזעם בעוד שבני גזע האדם הלבן סופגים עלבונות והאשמות סטריאוטיפיות מצד בני מיעוטים. תנועות אלו טוענות למוסר כפול בחברה המודרנית, בעוד שתנועות המעודדות גאווה בקרב האדם השחור, יהודים, אינדיאנים, יוצאי אסיה וכו' נתפסות כלגיטימיות, תנועות המעודדת גאווה בקרב האוכלוסייה הלבנה נתפסות כגזעניות ואלימות. כמו כן הן טוענות לרגשות אשם כבדים מדי וממושכים מדי מצד הלבנים על מה שעשו אבותיהם והאדם הלבן לאורך ההיסטוריה (שיעבוד, לינצ'ים, אפרטהייד, כיבוש אדמות, השואה וכו').
מנגד מתנגדי הגאווה הלבנה טוענים כי תנועות אלו הן תנועות כוח לבן אשר מנסות להביא בפועל לעליונות לבנה בדיוק כמו בעבר. המתנגדים בצפון אמריקה טוענים בין היתר כי בניגוד לאוכלוסייה השחורה, אשר הגיעה מרחבי אפריקה כאשר אנשיה כיום אינם יכולים להצביע על מדינה או חבל ארץ ספציפי ממנו הגיעו אבותיהם, הן בשל שהגיעו כעבדים והן בשל שמרביתם, ככל הנראה צאצאים של משפחות הבאות מיותר מנקודה אחת באפריקה, האדם הלבן בצפון אמריקה יכול לדעת לרוב מאיזו מדינה באה משפחתו ליבשת (אנגליה, גרמניה, שווייץ וכו') ולכן יכול להקים קבוצת גאווה ספציפית לקבוצה האתנית שלו ולא לכל הגזע הלבן. כמו כן, מאחר שהאדם הלבן שולט על רוב המשאבים וההון בצפון אמריקה אין מלכתחילה צורך בהעצמה לגזע הלבן בניגוד לגזעים ועמים אחרים.
כיום פלגים מסוימים בתנועת הקו קלאקס קלאן  מעדיפים לראות את עצמם כקבוצות 'גאווה לבנה' ולא כקבוצה גזעניות או לאומניות.
תוכן העניינים

תוכן העניינים הוא חלק בלתי נפרד מכל ספר עיון, ומופיע לעיתים גם בספרי סיפורת. מקומו של תוכן העניינים הוא בראש הספר, משום שהוא מהווה מעין מפה להמשך ההתמצאות בספר, אך לעיתים הוא ממוקם דווקא בסוף הספר.
תוכן העניינים מכיל את רשימת כל הפרקים שבספר (כולל רכיבים פותחים ורכיבים מסיימים, אך ללא תוכן העניינים עצמו), ומספר העמוד שבו מתחיל כל פרק. את הרווח המפריד בין שם הפרק (המיושר לימין, בעברית), ובין מספר העמוד (הרשום בקצה השמאלי של העמוד), מקובל למלא בשורת נקודות, כדי להנחות את עין הקורא אל המספר הנכון, ולמנוע ממנו טעות.
מלבד חלוקה לפרקים ייתכנו בספר רמות הקבצה גדולות יותר, כגון הקבצה לחלקים, ובמקרה זה מופיעים גם השמות של רמות הקבצה אלה בתוכן העניינים.
תוכן עניינים לספר הוא המצאה קדומה. כבר לספריו של יוסף בן מתתיהו קדמוניות היהודים ומלחמת היהודים עם הרומאים נוסף תוכן עניינים, כמו גם לאנציקלופדיה המקיפה תולדות הטבע (או חקר הטבע) פרי עטו של פליניוס הזקן, שניהם במאה הראשונה לספירה.

דפי תוכן נוספים

לעיתים מופיע לאחר תוכן העניינים דף תוכן נוסף, ובו רשימת טבלאות או תרשימים המופיעים בספר. בדרך כלל אין צורך בדף תוכן זה, שהרי טבלאות ותרשימים אינם עומדים בפני עצמם, אלא מהווים חלק מהפרק המתאים, המופיע בתוכן העניינים. יש תועלת ברשימה זו בספר שהטבלאות המשובצות בו אכן עומדות בפני עצמן, כלומר צפוי רצון של הקורא לגשת ישירות לטבלה, ודף התוכן מאפשר גישה ישירה זו.

תוכן העניינים במצגות

מלבד ספרים, תוכן העניינים יכול להופיע גם במצגות. בתוכן עניינים במצגת נוהגים להקל על הקורא ובשל כך מוסיפים קישור לשקופית בעלת המידע במקום לרשום מספרי שקופיות.
פורט מקמרי

גאוגרפיה

העיר ממוקמת ברום של 370 מטר מעל לגובה פני הים, 435 ק"מ מצפון מזרח לאדמונטון כ-60 ק"מ מהגבול עם ססקצ'ואן במפגש הנהרות אתבסקה (Athabasca) וקלירווטר (Clearwater).

היסטוריה

לפני הגעת האירופאים בסוף המאה ה־18, שבט הקרי, מהאומות הראשונות, ישבו באזור פורט מקמרי. עוד לפני הגעת האירופאים חולות הזפת היו מוכרים לתושבים והם השתמשו בחולות הזפת לציפוי סירות הקאנו שלהם. ב־1778 היה סוחר הפרוות פטר פונד חוקר הארצות הראשון שהגיע לפורט מקמרי לחיפוש פרוות. ב־1790 מגלה הארצות אלכסנדר מקנזי גילה לראשונה את תכונות חולות הזפת. ב־1870 פתחה חברת מפרץ הדסון משרד מסחר ראשון באזור ומסילת רכבת שהושלמה ב־1915, השלימה את מערך המסחר סביב העיר. ב-1930 הצליחו לראשונה לייצר נפט מחולות הזפת ובמלחמת העולם השנייה יוצרו בעיר 1,100 חביות נפט ביום.
עד שנות השבעים של המאה ה-20 היה גודל האוכלוסייה 2,000 תושבים. בשנת 1967 נבנה מפעל ראשון בעיר ואוכלוסיית העיר צמחה במהירות ל-6,847 תושבים בשנת 1971 ו-31,000 תושבים בשנת 1981, שנה לאחר שעברה לסטטוס עיר. אוכלוסיית העיר השתנתה בהתאם למחיר הנפט, כך בשנת 1985 עלתה האוכלוסייה עד 37 אלף תושבים אולם ירדה ל-34 אלף תושבים בשנת 1989 בעקבות ירידת מחירי הנפט בסוף שנות השמונים.
בשנת 1995 פורט מקמרי אוחדה עם שטחים נוספים למועצה אזורית ווד באפלו (Wood Buffalo). מאז פורט מקמרי אינה עיר באופן רשמי.
ב-1 במאי 2016 פרצה ליד העיר שריפת יער. בעקבות טמפרטורה של 32 מעלות צלזיוס ויובש קיצוני, השריפה התפשטה במהירות. ב-3 במאי הוחלט על פינוי של כל העיר, 80 אלף תושבים, הפינוי הגדול ביותר בקנדה בעקבות שריפה.
ערך מוסף בייצור

ערך מוסף בייצור (באנגלית: Value Added by Manufacturing) הוא מדד פריון העבודה המשמש כבסיס לחישוב תגמול עובדים בשיטת השתתפות ברווחים. השיטה העושה שימוש במדד זה קרויה "תוכנית רקר" (Rucker Plan), שהיא אחת ממספר שיטות תגמול עובדים להגברת פריון העבודה.
הערך המוסף בייצור הוא ההפרש בין ערך המכירה בתקופה הנמדדת לבין ההוצאות "החיצוניות" ליצירת ערך זה. ההוצאות החיצוניות כוללות את חומרי הגלם, הוצאות ייצור שאינן שכר העבודה ועלויות תקורה. 
בשנות השלושים של המאה העשרים מצא החוקר אלן וו. רקר (Alan W. Rucker) שהיחס בין הוצאות על שכר העבודה לערך המוסף נוטה להיות קבוע לאורך זמן - סטנדרט רקר. ממחקרים שבוצעו בארצות הברית נמצא כי היחס הממוצע היה כ-39.4%. 
על בסיס השערה זו נבנתה תוכנית תמריצים להגברת פריון הייצור. על פי התוכנית, הבונוס המחולק לעובדים מחושב על פי היחס שבין עלות השכר בפועל לשכר המחושב על פי סטנדרט רקר. ככל שעלות השכר נמוכה בהשוואה לסטנדרט כן זוכים העובדים לתמריץ גבוה יותר. יתרונה של שיטה זו שהיא מתגמלת את העובדים על השגת יעילות והורדת עלויות בכל מרכיבי העלות. אולם חסרונה בכך שהיא תלויה במרכיבים שאינם בהכרח בשליטה של העובדים - הן בצד ההכנסות והן בצד ההוצאות.

לקריאה נוספת

יוסי חדד,  חקר עבודה והנעת עובדים, הוצאת לוגיק, 2001.
הרברט וימר

קריירת מועדונים

וימר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בורוסיה מנשנגלאדבך בשנת 1966. וימר שיחק במועדון במשך 12 עונות, בהן הבקיע 51 שערים ב-366 הופעות בבונדסליגה, נתון המציב אותו במקום השלישי בדירוג שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, אחרי ברטי פוגטס ואובה קאמפס. וימר שיחק בתקופת תור הזהב של בורוסיה מנשנגלאדבך, עם שחקנים נוספים כברטי פוגטס, אלן סימונסן, יופ היינקס, גינטר נצר וריינר בונהוף. הוא היה קשר עם אוריינטציה הגנתית יחסית, על מנת לחפות על גינטר נצר בהגנה ולסייע לו בהתקפה, על אף יכולתו ההתקפית וכושרו הגופני המצוין, שזיכה אותו בתואר "ריאות הברזל". בשנת 1970 זכה וימר באליפות הראשונה שלו, כשבעונה הבאה השלים עם הקבוצה זכייה שנייה ברציפות באליפות הבונדסליגה. העשור של שנות ה-70 התאפיין במאבק מול באיירן מינכן על מרבית התארים בגרמניה, כאשר באיירן מינכן זכתה בשלוש אליפויות ברציפות בין השנים 1972-1974, ובורוסיה מנשנגלאדבך זכתה בשלוש האליפויות הבאות, בין השנים 1975-1977, שווימר היה שותף לכולן, כמו גם בשתי סגנויות, בשנים 1974 ו-1978. בשנת 1973 זכה וימר עם הקבוצה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 2-1 בהארכה על היריבה המושבעת פ.צ. קלן. וימר הבקיע את השער הראשון של מנשנגלאדבך. בשנת 1976 זכה עם הקבוצה בסופר קאפ הגרמני, לאחר ניצחון 3-2 על המבורג.
הישגי הקבוצה בגרמניה תורגמו גם לזירה האירופית. בשנת השתתף 1973 וימר עם הקבוצה בגביע אופ"א, בו הקבוצה הגיעה לגמר והפסידה לליברפול במפגש כפול, כאשר במשחק הראשון ניצחה ליברפול בתוצאה 3-0, ובגומלין מנשנגלאדבך ניצחה רק 2-0. וימר שיחק 90 דקות בשני המשחקים. כעבור שנתיים הגיעה בורוסיה מנשנגלאדבך שוב לגמר גביע אופ"א, הפעם מול טוונטה ההולנדית. המשחק הראשון הסתיים בתוצאה 0-0, ובגומלין בורוסיה מנשנגלאדבך ניצחה בתוצאה 5-1. וימר שיחק 90 דקות במשחק הראשון ו-75 דקות בגומלין. בשנת 1977 הגיעה בורוסיה מנשנגלאדבך לגמר גביע אירופה לאלופות, בו הפסידה בתוצאה 3-1, שוב לליברפול. וימר פתח בגמר זה, אך נפצע והוחלף בדקה ה-24 על ידי כריסטיאן קוליק. בשנת 1978 פרש וימר ממשחק פעיל עם שמונה תארים במדי בורוסיה מנשנגלאדבך.

קריירה בינלאומית

לוימר 36 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, בהן הבקיע ארבעה שערים. וימר היה שותף לזכייה של נבחרת גרמניה המערבית ביורו 1972, בו הבקיע את השער השני במשחק הגמר מול נבחרת ברית המועצות, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-0 לגרמניה המערבית, ונכלל בנבחרת מצטייני הטורניר. וימר שותף בשני משחקים במונדיאל 1974, בו זכתה הנבחרת לאחר ניצחון 2-1 במשחק הגמר על נבחרת הולנד, בו וימר לא שותף. וימר היה חלק מהסגל של גרמניה המערבית ליורו 1976, בו הפסידה הנבחרת לנבחרת צ'כוסלובקיה בפנדלים, לאחר 2-2 בתום 120 דקות. וימר הוחלף במשחק זה במחצית על ידי היינץ פלוהה. הופעה זו הייתה האחרונה של וימר במדים הלאומיים.
התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה

התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה (באנגלית: Chautauqua Symphony Orchestra) היא תזמורת הקיץ הקבועה של מכון צ'אוטקואה, מרכז השכלה למבוגרים בצפון מדינת ניו יורק. 
התזמורת מופיעה בקונצרטים ברוב ערבי שלישי, חמישי ושבת בעונה של תשעה שבועות במכון. התזמורת מכנסת את חבריה מתזמורות מקצועיות בכל רחבי ארצות הברית ואחדים אפילו מחוצה להן. כמעט כל הכנרים (וגם ויולן אחד) הם נגנים ראשיים בתזמורות האם שלהם, ראיה לרמתם הגבוהה של הבאים לנגן בתזמורת הקיץ המקצועית הזאת. אחדים מן הנגנים מופיעים עם התזמורת מזה 45 שנים ויותר.  
מאסטרו אורי סגל פרש מתפקידו בשנת 2007. מחליפו במשרת המנהל המוזיקלי משנת 2007 עד שנת 2010 היה שטפן זנדרלינג. רפרטואר התזמורת במשך העונה כולל יצירות מוכרות לצד כמה יצירות בנות זמננו והזמנות חדשות של התזמורת. בין מבחר היצירות מעונת 2005 הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 של רחמנינוב, הסימפוניה השביעית של מאהלר ו"הכובע משולש הפינות"   של מנואל דה פאיה. 
נוסף לקונצרטים הקבועים שלה, התזמורת מלווה מופעים של להקת הבלט ושל תוכנית "האמנים הצעירים" של האופרה של צ'אוטקואה. 
כיום המנהל המוזיקלי של התזמורת משנת 2015 הוא המנצח והאבובן הבולגרי רוסן מילאנוב.
הכוחות המזוינים של ערב הסעודית

הצבא הערבי הסעודי

זרוע היבשה של הכוחות הסעודים נקראת הצבא הערבי הסעודי. זרוע זו היא הגדולה בזרועות הכוחות המזוינים ומונה כ-175,000 חיילים (כ-100,000 מתוכם משתייכים למשמר הלאומי של ערב הסעודית). בראש הזרוע עומד הגנרל סאלח אל-מוחאיה. מבין מערכות הנשק המתקדמות שמפעילה הזרוע היבשתית ניתן למנות את טנק הM1 אברהמס ואת מסוק התקיפה AH-64 אפאצ'י.

חיל האוויר המלכותי הסעודי

זרוע האוויר של הכוחות הסעודים נקראת חיל האוויר המלכותי הסעודי. זהו אחד מחילות האוויר הגדולים במזרח התיכון. מטוסי החיל נחשבים למתקדמים מבין חילות האוויר במזרח התיכון וכוללים בין היתר את הF-15 איגל והטורנדו. החיל אמור לקלוט בתקופה הקרובה 72 מטוסי יורופייטר טייפון הנחשבים מבין המתקדמים בעולם].

חיל הים המלכותי הסעודי

זרוע הים של הכוחות הסעודים נקראת חיל הים המלכותי הסעודי. החיל מונה כ-12,000 חיילים, מתוכם כ-1,200 נחתים. החיל הוקם ב-1960 ומתפעל 7 פריגטות ו-13 קורבטות.

זרוע ההגנה האווירית המלכותית הסעודית

זרוע ההגנה האווירית המלכותית הסעודית היא הזרוע הקטנה מבין ארבע זרועות הכוחות המזוינים הסעודים. נחשבה לחלק מחיל האוויר עד 1981.
האנדרטה לזכר הנספים באסון השריפה בכרמל

הקמה

לאחר האסון הוקמה אנדרטה זמנית קטנה בצורת להבת אש שכללה את הכיתוב יהי זכרם ברוך ואת דגלי ישראל, שירות בתי הסוהר ושירותי כבאות והצלה. לאחר הקמת האנדרטה המרכזית, היא הועברה לצידה.
האנדרטה המרכזית תוכננה על ידי האדריכל נתנאל בן יצחק והוקמה על ידי משרד הביטחון - אגף משפחות והנצחה ואגף ההנצחה והבינוי בתרומתם של הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד.
האנדרטה היא אתר זיכרון פתוח. על הקיר מונצחים שמות 44 הנספים - 37 צוערי השב"ס שנספו באוטובוס, 3 קציני משטרה, שלושה כבאים ונהג האוטובוס. מעליהם סמלי השב"ס, המשטרה והכבאות.
על הקיר מונצח גם משפט של דוד בן-גוריון: זהר גבורתם יעמוד לעד. בצד הקיר נמצא לוח זכוכית ועליו תמונת האוטובוס השרוף וסיפור האסון. בסוף פרטי האסון מופיע הציטוט "ואחר האש קול דממה דקה" (מלכים א' י"ט, י"ב).
מהקיר יוצאת קורת פלדת קורטן ענקית הדואה אל הרקיע בתנועה קשתית מעל מקום האירוע כלהבת אש הלוכדת את מי שנמצא מתחתיה.
אוסטין 3 ליטר

אוסטין 3 ליטר

דגם ה"אוסטין 3 ליטר" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות (London Motor Show) בלונדון בשנת 1967.
תאוצת "אוסטין 3 ליטר" בין 0–80 קמ"ש היא 10.8 שניות.
את פרויקט "אוסטין 3 ליטר" יזם ופיקח המהנדס הבריטי "Alexander Arnold Constantine Issigonis".
מהדגם יוצרו 9,992 יחידות.
אהרון חסון

אהרון חסון (1928 – 2004) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-40 וה-50.

ביוגרפיה

חסון נולד וגדל בירושלים. בצעירותו היה חבר האצ"ל, ולחם במלחמת העצמאות.
בנערותו שיחק בקבוצת מג"ל (מועדון גוגנהיים למשחקים). בשנת 1942, כשקבוצת בית"ר ירושלים חידשה את פעילותה לאחר חמש שנות הפסקה, הצטרף לקבוצה יחד עם חבריו אשר ברנבלום ויחזקאל ישראל. שיחק בתפקיד החלוץ והמקשר שמאלי. במקביל להיותו שחקן בקבוצה התפרנס חסון מעבודה קשה בבית חרושת ללבנים. 
חסון היה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הבכירה בעונת 1953/1954 והמשיך לשחק בה עד שנת 1956. חסון בישל שערים רבים והיה בועט עונשין מצטיין. זכור במיוחד שערו במשחק הדרבי נגד הפועל ירושלים באצטדיון ימק"א אז כבש בבעיטה חופשית מ-18 מטרים, בה השתמש בטכניקת ה"עין העקומה" והבקיע את שער הניצחון שלמעשה היה שערו האחרון בקבוצה. ב-3 עונותיו המתועדות בבית"ר ירושלים שותף חסון ב-32 משחקים והבקיע 6 שערים.
בשנת 2004 מצא חסון את מותו לאחר שנדרס על ידי אוטובוס בירושלים.
משרד החוץ של רוסיה

תחומי פעילות

לזרוע המבצעת ולאסיפה הפדרלית יש מחויבות חוקתית למדיניות החוץ של רוסיה. בתוך הזרוע המבצעת, משרד החוץ הוא הגוף הפדרלי המוביל בענייני קשרי חוץ, וראשה, שר החוץ, הוא היועץ העיקרי של הנשיא בהחלטות הקשורות למדיניות חוץ, אף על פי שלעובדים אחרים בממשל או ליחידים אולי תהיה יותר השפעה על החלטות הנשיא (כדוגמת ראש המודיעין). המשרד מקדם את האינטרסים והיעדים של רוסיה בעולם אף על פי שתפקידו העיקרי הוא לפתח ולבצע בפועל את מדיניות החוץ של הנשיא. המשרד אף תומך בשלל הפעילויות הקשורות לענייני חוץ בגופים אחרים בממשל, כמו משרד המסחר והתעשייה והסוכנות לשיתוף פעולה בינלאומי (Rossotrudnishestvo). המשרד גם מעניק מערך שירותים חשובים לתושבי רוסיה ולתושבי חוץ המבקשים לבקר או להגר לרוסיה. כל הפעילויות הקשורות לענייני החוץ - נציגויות רוסיה בחו"ל, תוכניות עזרה למדינות זרות, תוכניות הגבה לפשע בינלאומי, תוכניות אימון חוץ של הצבא, השירותים שהמשרד מספק, ועוד - כולם מתוקצבים מתוך תקציב משרד החוץ.

השירות הדיפלומטי הרוסי

השירות הדיפלומטי של רוסיה הוא השירות הדיפלומטי של הפדרציה הרוסית, המטפל בענייני החוץ שלה. תחת משרד החוץ מועסקים כ-13,000 במוסקבה וכן 240 שגרירויות ומשרדים ברחבי העולם, לצד צוותים שכירים מקומיים וחברי משרדי ממשלה אחרים. שר החוץ הוא גם ראש השירות הדיפלומטי.
נשים לא הורשו להצטרף לשירות הדיפלומטי הרוסי עד להקמת ברית המועצות ב-1922. אחת הנשים הראשונות שמונתה לשגרירה הייתה אלכסנדרה קולונטאי, אשר נעשתה שגרירת נורווגיה בשנת 1923 והייתה לאשה הראשונה בתקופה המודרנית שכיהנה כשגרירה (היא כיהנה לאחר מכן כשגרירה במקסיקו ובשוודיה) ושימשה כשגרירה במשך 22 שנים.
שונית וינסלו

השונית באיי קוק

שונית נוספת בשם זה מצויה באיי קוק במיקום 20°38′ דרום 160°56' מערב.
אוקונומיאקי

אוקונומיאקי (ביפנית: お好み焼き) הוא חביתית יפנית מתובלת. שם המאכל נגזר מהמילה お好み (בעברית: "מה שאתה אוהב" או "מה שאתה רוצה") ומהמילה 焼き (בעברית: "מעושן" או "על האש"). המאכל נפוץ בעיקר באזורי קנסאי והירושימה ביפן, אך מקובל ברחבי יפן. התוספות, הבלילה והתוספות נוטות להשתנות בהתאם לאזור בו הוא מוגש. לדוגמה, אוקונומיאקי בטוקיו הוא בדרך כלל קטן מאוקונומיאקי בהירושימה או בקנסאי.

אוקונומיאקי בקנסאי

סגנון הבישול של האוקונומיאקי באזור קנסאי הוא הסגנון המוביל של בישול אוקונומיאקי במטבח היפני. תערובת האפייה של הגרסה עשויה מקמח, בטטה מגורדת, מי דאשי, ביצים וכרוב מגורר. לעיתים מכילה תערובת האפייה מרכיבים נוספים כגון: בשר, בצל ירוק, תמנונים, דיונונים, שרימפסים, ירקות שונים, קימצ'י, מוצ'י או גבינות אחרות. אוקונומיאקי נחשב כאוכל הנשמה של אוסקה, העיר המרכזית בקנסאי.

אוקונומיאקי בהירושימה

באזור הירושימה, המרכיבים מרובדים באוקונומיאקי ולא מעורבבים. הרבדים בדרך כלל עשויים מכרוב וחזיר ומעוד מרכיבים פוטנציאליים כמו תמנון, דיונון וגבינה. אטריות (אודון, יאקיסובה ועוד) הן תוספות נפוצות לאוקונומיאקי, לצד ביצת עין ורוטב אוקונומיאקי. 
כמות הכרוב בה משתמשים בדרך כלל גדולה יותר פי ארבעה או שלושה מן כמות הכרוב בה נהוג להשתמש באוקונומיאקי בסגנון קנסאי.
וילם פיט רכנספורך

תולדות חייו

פיט רכנספורך נולד באנסחדה כבנה הצעיר של משפחה ענפה ומוכרת בעיר. את הכשרתו החל כחרש ברזל והתמחה בריקוע נחושת. במקביל למד ציור אצל הציירים בולינג (B.H. Boling) וחריטסן (W.Garritsen). הודות למלגה שקיבל, למד באקדמיה לאומנות בהאג את מקצוע הצורפות.
בתום לימודיו בשנת 1920 שב לאנסחדה ומיד קיבל הזמנות עבודה ממשפחות יהודיות אמידות. עבורם יצר כלי אוכל מכסף, אגרטלים וקערות מנחושת. בשנת 1928 יצר עבור בית הכנסת החדש שנבנה באנסחדה, מנחושת את נר התמיד את החנוכיה ושאר חפצי היודאיקה שמפארים את המקום עד היום. במקביל המשיך לצייר עצים גזעי עצים כרותים ואת נוף האברשים של עיר הולדתו.
הוא נישא ליט לפינג שתמכה בו והוותה לו מקור השראה, כשנפטרה בשנות החמישים התקשה להתגבר על האובדן. לאחר שנים נישא בשנית לוילי בוטסה, שלוותה אותו עד מותו ב-1966.
עם השנים פיתח פיט טכניקה ייחודית למיצוי גוני נחושת ייחודיים ושילב אותם בפסלים של דגים, צפרדעים ולטאות.
בתקופת השפל, ערב מלחמת העולם השנייה נאלץ לעבור למרכז העיר ונתמך על ידי העיר. בזמן הכיבוש הגרמני נתפס ונשלח לגרמניה שם עבד בעבודות כפייה. אחרי המלחמה שב לאנסחדה והמשיך ליצור בחנות והאטלייה הקטן בלב העיר. לפיט לא היו ילדים ולאחר מותו הורישה אלמנתו את יצירותיו למוזיאון בעיר הנגלו (Hengelo).
המשמר הקיסרי

משמר קיסרי או משמר מלכותי או משמר הארמון הוא קבוצת כוחות מיוחדת של אימפריה, בדרך כלל קשורה קשר הדוק ישירות עם הקיסר או המלך. בדרך כלל כוחות אלה בעלי מעמד אליטיסטי יותר מאשר שאר הכוחות הצבאיים באותה אימפריה. משמר כזה זוכה לאימונים מיוחדים ולזכויות יתר ושומר על מסורות מיוחדות. כבר בעת העתיקה היו משמרות כאלו, למשל המשמר הפרטוריאני והמשמר הקיסרי האלאני.
ראש מדינה שואף להיות מוגן על ידי החיילים הטובים ביותר והנאמנים ביותר. מספרם של חיילים אלו וארגונם ניתן לשינוי כך שיוכלו לבצע משימות נוספות. היניצ'רים והמשמר הקיסרי של נפוליאון הם דוגמה לכך. משמר המלכה הבריטי עדיין קיים ומתפקד.
ממשמר הקיסר התפתחו יחידות עילית (כמו ה-Gardekorps הפרוסי) ויחידות עילית של ימינו.
הביטוי התגלגל גם למשחקים, קומיקס ולמדע בדיוני למשל וורהאמר 40,000.
סנדו מזור

ביוגרפיה

מזור נולד ב-1945 בבוקרשט שברומניה, ועלה לישראל בשנות ה-60. ב-1964 הצטרף לשורות המשטרה תחילה כסייר במחוז תל אביב ובהמשך כקצין רישוי וכקצין חקירות. ב-1975 מונה לראש מחלק פשעים חמורים במרחב ירקון. ב-1977 הועלה לדרגת רב פקד ומונה לסגן ראש לשכת החקירות במרחב וב-1978 לראש מפלג התשאול ביחידה המרכזית של מחוז תל אביב. במסגרת זו עמד בראש צוות החקירה של חברי כנופיית מע"צ, לימים בוטלה הרשעתם של ארבעה מהמורשעים לאחר שכבר ריצו את עונשם, בשל חשד שהודאותיהם זויפו או נגבו בכוח, בעינויים ובהשפלות.
לאחר תפקידי הדרכה במכללה לקציני משטרה בכירים, מונה לעמוד בראש ענף חקירות במחוז המרכז, ובהמשך לראש אגף החקירות של המחוז. לאחר תקופת לימודים במכללה לביטחון לאומי עבר לשרת במטה הארצי של המשטרה, כיהן כסגן מפקד היחידה הארצית לחקירות הונאה, וב-1988 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירת פשעים.
ב-1993 הועלה מזור לדרגת ניצב ומונה לראש האגף לתמיכה לוגיסטית, ב-1996 מונה לראש אגף החקירות. כראש האגף פיקח על חקירת איש העסקים גרגורי לרנר והיה הממונה על החקירה המשטרתית בפרשת בר-און חברון, מזור היה לשוטר הראשון שחוקר באזהרה ראש ממשלה, צוות החקירה בראשותו המליץ להעמיד לדין את בנימין נתניהו, צחי הנגבי, אביגדור ליברמן ואריה דרעי, אך רק נגד האחרון החליטו היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין ופרקליטת המדינה עדנה ארבל להגיש כתב אישום.
בתחילת 1998 מונה לסגן המפכ"ל ופעל להקמת יחידה למניעת פשיעה כלכלית (שנוסדה לבסוף רק ב-2004), בספטמבר 2000 סיים את שירותו במשטרה. מיד לאחר פרישתו מונה מזור על ידי שר החוץ שלמה בן עמי לשגריר ישראל ברומניה, תפקיד בו כיהן עד אוגוסט 2003. לקראת תום תפקידו כשגריר ביקש מזור להשיב לו את אזרחותו הרומנית, כיוון ששאף להתמודד על משרת מנכ"ל קבוצת רסידו, חברת השקעות ישראלית ולהמשיך בפעילות כלכלית ברומניה.
עם סיום תפקידו כשגריר קיבל מזור מנשיא רומניה, יון איליאסקו את "העיטור הלאומי לזכויות" על תרומתו האישית למען חיזוק הקשרים בין ישראל לרומניה.
סימונה מרטיני

מקורות המידע

המידע המתועד על קורות חייו מועט, כך גם מועטות היצירות שהן שלו בוודאות. הוא מוזכר בספרו של ג'ורג'ו וזארי "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים המצוינים ביותר", אלא שספר זה נכתב מעל מאתיים שנה מאוחר יותר ויש ספקות לגבי דיוק נתוניו. על כן הביוגרפיה של מרטיני היא משוערת ברובה, משוחזרת על פי מעט המידע ובמידה רבה על סמך זיהוי יצירותיו שנעשה בעיקר על פי סגנון הציור.

חייו האישיים

מרטיני נולד בסיינה, או בסביבתה, בשנת 1284. בשנת 1324 נישא לג'ובנה, בת למשפחת אמנים: אביה ממו די פיליפוצ'ו ואחיה ליפו ממי. ב-1336 עבר לאביניון אל חצר האפיפיור בנדיקטוס ה-12. בעקבות הצלחתו האמנותית היה מרטיני לאיש אמיד. כבר ב-1324, שנת חתונתו, רכש בית בסיינה. בצוואתו מדובר על שני בתים, כרמים וסכום ניכר של כסף. הוא נפטר באביניון ב-4 באוגוסט 1344.

פעילותו האמנותית

מקובל על המחקר שהיה תלמיד של דוצ'ו. פעילותו האמנותית החלה בסיינה בזמן כלשהו בין 1305 ל-1310, שם נשאר מרכז פעילותו עד שעבר כעבור שנים לאביניון. אולם הוא עבד גם בערים אחרות באיטליה, ביניהן פיזה וסן ג'ימיניאנו. בשנים 1312 עד 1317 שהה מדי פעם באסיסי שם עבד על הפרסקאות ועל סקיצות לויטראז'ים בבזיליקה של פרציסקוס הקדוש. ב-1317 נסע, כנראה, לנאפולי על פי הזמנת רוברט מאנז'ו, מלך נאפולי. שם צייר את תמונת המזבח של לואי הקדוש. ב-1336 עבר לאביניון, שם נוצר מרכז אמנותי חשוב בעקבות המעבר של חצר האפיפיור.
סודו של וילהלם סטוריץ

העלילה

אנרי וידאל, רווק צרפתי בן 33, מקבל מכתב מאחיו מרק וידאל בן ה-28 העובד כצייר בהונגריה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית). מרק השתדך עם מריה רודריך היפהפייה, בתו של ד"ר רודריך ההונגרי, והוא מזמין את אחיו להשתתף בחתונתו. מסעו של אנרי להונגריה כולל תיאור אזורים וערים שהוא רואה בדרכו, וכאשר הוא מגיע להונגריה הוא זוכה לקבלת פנים חמה אצל משפחת רודריך, ומתוודע לאחיה של מריה, האראלאן. גרמני צעיר בשם וילהלם סטוריץ, אשר בזמנו חיזר חיזר אחר מריה, מגיע שוב כד לבקש את ידה, ומשנענה בסירוב מאיים על המשפחה. סטוריץ הוא בנו של האלכימאי אוטו סטוריץ אשר סופרו בו נפלאות. על פי מסורת עתיקה בעיר, הולכים מרק ומריה אל המושל כדי לבקש את אישורו לנישואים. הטקס משובש בידי קול מסתורי אשר שר שיר שנאה בגרמנית. חוזה הנישואים נמצא קרוע לגזרים, וזר פרחים מתרומם באוויר וגורם לבהלה בקרב המוזמנים. מפקד המשטרה היינריך סטיפארק חושד בסטוריץ, אולם חיפוש שנערך בביתו לא מעלה ממצאים חשודים פרט לנוזל צהוב מסתורי. כמה ימים לאחר מכן, לאחר שקיבלו את אישור המושל, מוכנים מרק ומריה להינשא, אולם גם הפעם הורס את הטקס הקול המסתורי. מריה מתעלפת ומוחזרת לביתה. ההמון הזועם בעיר מצית את ביתו של סטוריץ, חרף מאמצי המשטרה למנוע את המעשה. סטוריץ עצמו נעלם. מאוחר יותר, במהלך טיול, שומעים אנרי וסטיפארק שיחה בין סטוריץ למשרתו הרמן. מהשיחה הם מבינים שסטוריץ ירש מאביו סוד להכנת נוזל ההופך אותו לרואה ואינו נראה, ובאמצעות נוזל זה הרס סטוריץ את החתונה. הם מנסים לתפוס את סטוריץ, אך הוא נעלם. 
כאשר הם חוזרים לבית משפחת רודריך, הם מגלים שמריה נעלמה. על בסיס מידע שנאסף מהשיחה ששמעו, הולכים אנרי וחבריו אל ביתו של סטוריץ, ואחיה של מריה הארלאן מנהל דו-קרב נגד סטוריץ הבלתי נראה. אנרי מנסה למנוע ממנו להרוג את סטוריץ כדי שיוכלו לשמוע ממנו היכן מריה, אולם נכשל בכך. סטוריץ נהרג, וגופתו הופכת שוב לנראית. כאשר הם חוזרים הביתה, הם מגלים שמריה כלל לא נחטפה. היא הושארה במיטתה אולם סטוריץ הפך אותה לבלתי נראית. מריה ומרק משלימים עם המצב, ונישאים חרף העובדה שמריה אינה נראית. אנרי חוזר לצרפת, ושם עולה בו המחשבה שאולי דם הוא התרופה להיעלמות, ולכן גופתו של סטוריץ חזרה להיות נראית לאחר שאיבדה הרבה דם. כאשר הוא שומע שמריה בהריון ועומדת ללדת, הוא דואג שבלידה יצא יותר דם מהרגיל, וכך מריה חוזרת להיות נראית.
ועידת ג'נובה

ועידת ג'נובה - ועידה בינלאומית בנושאים כלכליים ופיננסיים שהתקיימה בעיר ג'נובה ב-10 באפריל-19 במאי 1922 בהשתתפות 29 מדינות ו-5 דומיניונים בריטים.
לוועידה הייתה חשיבות מיוחדת מצד רוסיה הסובייטית שהשתתפה בוועידה למרות שלא קיבלה הכרה דיפלומטית מיתר משתתפיה. ארצות הברית לא השתתפה בוועידה אך הוצגה על ידי משקיף - שגריר ארצות הברית באיטליה.
הנושא המרכזי של הוועידה היה הסדרת יחסים כלכליים עם השלטון הסובייטי. בכנס מומחים שפעל לפני התכנסות הוועידה סוכם לדרוש מרוסיה הכרה בכל החובות והתחייבויות של האימפריה הרוסית ולקחת אחריות על הפסדים שנגרמו כתוצאה מפעולות הממשל המרכזי או המקומי. המשלחת הרוסית הסכימה לדון בנושא, אך בתנאי שהמדינה החדשה תקבל הכרה בינלאומית ותקבל הלוואות.
האמיגרציה הרוסית מחתה על שיתוף המשלחת הסובייטית בוועידה.
במהלך הוועדה נחתם הסכם רפאלו ביו רוסיה הסובייטית לבין גרמניה.
בנוסף לכך, בוועידה הועלתה לדיון הצעה בנושא חזרה לתקן הזהב. לאחר דיונים סוכם על הפעלת התקן בצורה חלקית בלבד.