google/wiki40b huggingface dataset:
בנימין אלג'ם

ביוגרפיה

בני אלג'ם נולד בישראל בשנת 1953 ושירת בצה"ל כנהג טנק. בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקים אביו של בני אלג'ם בשיתוף עם אריה גבעוני את חברת "אלג'ם את גבעוני", שיצרה תנורי חימום הפועלים בגז. אלג'ם היגר לארצות הברית. בשנת 1986 ורכש יחד עם שני שותפים את "פאקרד-בל", מותג של יצרני טלוויזיות ומכשירי רדיו שהוקם בשנת 1933. הוא פתח חברה חדשה בשם מותג זה שהפכה ליצרן מחשבים-אישיים מוזלים, בדומה לחברת קומודור בראשית אותו עשור. בנוסף, אלג'ם היה הראשון להציע לרוכשי המחשבים תמיכה טלפונית בחינם.
החברה נחלה הצלחה, ובשנת 1994 הייתה ליצרן המחשבים הגדול בארצות הברית, והרביעי בגודלו בתבל. ברם, חברת קומפאק החלה לנגוס בנתח השוק שלה באמצעות מחירי היצף, ובתגובה מיזג אלג'ם את פאקרד-בל עם חברת NEC בשנת 1996, ונותר בתפקיד נשיא חטיבה בחברה המאוחדת. בספטמבר 1997 לקה אלג'ם באוטם שריר הלב ושנה לאחר מכן, כשברקע עומדים ההפסדים המאמירים, עזב אלג'ם את החברה. בהצהרה הרשמית על העזיבה היא הוסברה בסיבות בריאותיות, אך מאוחר יותר סיפר אלג'ם כי הגורם היה אי-הסכמות עם משקיעים ומנהלי החברה האחרים.
בינואר 1999 ניסה אלג'ם לשוב אל הענף, ברוכשו את שם המותג AST מחברת סמסונג. AST נמנתה עם חמשת גדולי יצרני המחשבים בראשית שנות התשעים, אך אלג'ם, שתיכנן למכור מחשבים-אישיים באופן ישיר ובמחירי רצפה, לא הצליח לשחזר את הצלחותיו משנות השמונים באקלים העסקי הקשה של שנת 1999, ועד לקיץ 2001 התפוגג שמה של AST משוק המחשבים האמריקאי.
בדצמבר 2003 רכש אלג'ם את בית-המלון בוורלי הילטון מהיזם מרב גריפין. שווי העסקה הוערך ב-130 מיליון דולר. אלג'ם הוסיף להשקיע בנדל"ן ובמגוון מיזמי טלקומוניקציה. בשנת 2004 עמד אלג'ם בראשות קבוצה שניגשה למכרז השליטה בבזק, אך הפסיד לקבוצתו של ישראלי אחר המתגורר בארצות הברית, חיים סבן.
אלג'ם מתגורר בקליפורניה ונחשב למקורב של מי שהיה מושל המדינה, ארנולד שוורצנגר, ואף סייע בארגון ביקורו של האחרון בישראל. אלג'ם משקיע בישראל באמצעות חברת אלקמינו-קפיטל-גרופ שבבעלותו, ונציגו בישראל הוא שאול קוברינסקי.
קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה

קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה (בקיצור: CIIP) הוא פרויקט בינלאומי שמטרתו לתעד את כל הכתובות העתיקות שהתגלו בשטח ישראל המתוארכות בין המאה הרביעית לפני הספירה ועד למאה השביעית לספירה. הפרויקט כולל איתור כל המידע הקיים וקיטלוגו בצורה שיטתית וכן איתור כתובות שלא תועדו מעולם לתעד אותן באופן מדעי, לקטלג ולפרסם בפרסום אחיד את כל הכתובות העתיקות. בפרויקט שותפים חוקרים מהאוניברסיטה העברית בראשות פרופ' חנה כותן ראש הקתדרה ללימודים קלאסיים באוניברסיטה, פרופ' יונתן פרייס מאוניברסיטת תל אביב וצוות של חוקרים גרמניים בראשות הפרופסורים ורנר אק וולטר אמלינג.
הפרויקט החל בשנת 1999 במימון שרובו מגיע מקרן מחקר גרמנית שהעניקה לפרויקט כמיליון יורו. הפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2017 והוא יכלול 7 כרכים: שני כרכים העוסקים בכתובות מירושלים, כרך העוסק בכתובות מקיסריה ומישור החוף הצפוני, כרך העוסק בכתובות מיפו ומישור החוף הדרומי, כרך כתובות מעין גדי ומצדה, כרך על אזורים שסביב ירושלים וכרך כתובות שנמצאו בגליל. בשל הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובשל המימון של הפרויקט בידי גוף חיצוני הוחלט שלא לפרסם כתובות משומרון והגולן. נכון לספטמבר 2012 פורסמו שלושה כרכים: שני הכרכים העוסקים בכתובות מירושלים והכרך על קיסריה ומישור החוף הצפוני.
הכתובות שפורסמו ויפורסמו הן בטווח התקופות מהתקופה הלניסטית (המאה ה-4 לפנה"ס) ועד הכיבוש הערבי של ארץ ישראל (המאה השביעית), והוא כולל בתוכו את כל הכתובות שאותרו ותועדו של עמים שונים שחיו בארץ בעשר שפות שונות כגון עברית, יוונית עתיקה, לטינית, פיניקית, ארמית, סורית ונבטית ללא הפרדה לקבוצות נפרדות לפי שפות.
הפרסום כולל גם כתובות שלא תועדו עד כה, במסגרת מאמצי התיעוד נסרקו כתובות במרתפי כנסיית הקבר בכנסיות ומסגדים ומוזיאון הוואקף. מתועדות גם כתובות שנמצאות במוזיאונים שונים בעולם כגון מוזיאון הלובר והמוזיאון הבריטי שמקורן בשטח ארץ ישראל, נכון למרץ 2012 תועדו כ-12,000 כתובות.
צוות הפרויקט כולל מומחים בתחומים שונים כגון: היסטוריונים, ארכאולוגים פילולוגים ואפיגרפים ביניהם פרופ' בנימין איזק מאוניברסיטת תל אביב, ד"ר עדה ירדני, ד"ר חגי משגב פרופ' אלה קושניר-שטיין, ד"ר לאה די-סגני וכן צוות של סטודנטים בעלי ידע בהיסטוריה עתיקה השולטים בשפות עתיקות.
ישראלה אורון

ביוגרפיה

אורון נולדה בבוסק שבברית המועצות ובשנת 1957 עלתה לישראל. אורון התגייסה לצה"ל באוקטובר 1970 ושימשה בו במגוון תפקידים. בשנת 1991 הייתה לאשה הראשונה שמונתה לתפקיד סגן דובר צה"ל, שם הייתה אחראית למחלקת מבצעים, ופיקדה עליה במהלך מלחמת המפרץ הראשונה. בשנת 1993 מונתה למדריכה במכללה לביטחון לאומי, והייתה לאשה הראשונה בתפקיד.
בשנת 1994 מותנה לקצינת ח"ן ראשית, תפקיד אותו מלאה עד שנת 1997. ביוני 2006 מונתה אורון לתפקיד סגנית היועץ לביטחון לאומי לתכנון ותשתיות במועצה לביטחון לאומי.
ישראלה בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת חיפה ומוסמכת מנהל עסקים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
אורון פעילה ביוזמת ז'נבה, במועצה לשלום ולביטחון, בתנועת אחריי! ובוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון. 
התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה במקום ה-29 ברשימת התנועה.
אצטדיון המילניום

מאפיינים

לאצטדיון יש 74,500 מושבים וגג שניתן להזזה. זהו האצטדיון השני באירופה שעושה כך, והשני בגודלו בעולם עם גג כזה, אחרי אצטדיון AT&T, ביתה של דאלאס קאובויס. הגג מגן על המשטח מכוחות הטבע. מבנה העל של האצטדיון מבוסס על ארבעה תורנים בגובה 90.3 מטרים.
משטח הדשא הטבעי בנוי כולו ממערכת מודולרית שהותקנה על ידי גרינטק. למשטח יש מערכת השקיה וניקוז מובנית.
מושבים מוספים באירועים מיוחדים כמו גמר גביע ה-FA. המגרש עצמו מונח על 7,400 מזרנים שניתנים להזזה, כך שהאצטדיון יכול לשמש לקונצרטים, תערוכות ואירועים אחרים.
בכל אחד מהברים באצטדיון, "מכונות האושר" יכולות למזוג 12 כוסות בירה בפחות מ-20 שניות. בזמן משחק בין ויילס לצרפת, 63,000 אוהדים שתו 77,184 כוסות בירה, כמעט כפול מ-44,000 הכוסות שנשתו על ידי כמות דומה של אוהדים במשחק באצטדיון טוויקנהאם.
באצטדיון מתגורר נשר, הנקרא "דאד", והוא אולף להרחיק שחפים ויונים מן האצטדיון.

היציע הצפוני

גודל האצטדיון הוגבל במעט עקב קרבתו לאצטדיון הביתי הקטן יותר של קבוצת הרוגבי של קארדיף. איגוד הרוגבי הוולשי לא הצליח לגייס מספיק כסף לבניית היציע הצפוני של האצטדיון, וועדת הפיס הלאומי לא הסכימה להשקיע בבניית אף חלק של המבנה. האיגוד פנה לקבוצת הכדורגל של קארדיף בשאלה אם תוכל לעבור אצטדיון או לגייס כסף להרחבת האצטדיון הקיים, אך נענו בשלילה. כתוצאה מכך נאלצו לבנות את האצטדיון עם רווח בצורת הקערה שלו. קבוצת הרוגבי של קארדיף הגיעה להסכם עם קבוצת הכדורגל של קארדיף ומועצת העירייה להעביר את "קארדיף בלוז" (קבוצת רוגבי) לאצטדיון העיר קארדיף החדש בתחילת עונת 2009/2010. על אף החשש מבטון חלש באצטדיון של קבוצת הרוגבי של קארדיף, האצטדיון צפוי להיות פעיל עד שנת 2020 לפחות, אלא אם כן האצטדיון ישופץ.
SR-25

עיצוב ותכנון

הרובה, שתוכנן על ידי יוג'ין סטונר, מבוסס על המנגנון והבסיס של ה-AR-10, שמאוחר יותר הוליד גם את סדרת רובי ה-M16 וה-M4 קרבין, ששונו על מנת להגביר את הדיוק של הרובה. מכיוון שה-SR-25 מגיע מאותו יצרן ומשפחה של ה-M16/M4, חלקים רבים ניתנים להחלפה ביניהם: ידית אחיזה, בית הדקים, פינים וקפיצים מסוימים בתוך הנשק.
ל-SR-25 קנה איכותי שמגיע במספר אורכים שונים: 20 אינץ' (510 מילימטרים) או 24 אינץ' (610 מילימטרים). הקנה יוצר תחילה על ידי חברת נשקי רמינגטון, ולכן בעל 5 סלילים (בניגוד לרובי 7.62 מ"מ רבים שיש להם 4 סלילים) במעלה סליל 1:11.25, ובעל מתפסי פיקטיני צפים (מחוברים לגוף הנשק בלבד).
מכלול ה-SR-25 עשוי ניקל (כדי להתלכלך פחות), ודומה בעיצוב למכלול ה-M4. מלבד הבדל הגודל נעשו מספר שינויים בתכנון, שכללו: פין תפס הנוקר ("פין שבת") שאינו ניתן לפירוק מהמכלול (למנוע אבדן בשטח), פין בריח ("פין טלוויזיה") שאינו מסתובב, ומבנה מכלול רובסטי יותר, ללא שיניים בקצה (מכיוון שאין נועלן). מכיוון שתכנון המכלול נועד לאפשר דריכה לאחר כל ירייה על ידי לחץ גזים, ולא פין מחזיר (כמו ב-HK417) יש צורך לשמן היטב את הבריח ("שושנה") במכלול, אחרת נוצרים מעצורים רבים (במיוחד כשמשתמשים בעמעם).
ידית אחיזה הותאמה לשימוש צלפים, ולכן תוכננה עבה יותר, עם משען בולט לאגודל (כדי למנוע מהצלף להניח את היד בכל פעם בצורה שונה, וע"י כך לפגוע באחידות סחיטת ההדק).
הדק ה-SR-25 הוא בעל 2 שלבים (שלב "רך" ושלב "קשה") ומשקל שניתנים לתיאום על ידי הצלף עצמו, בעזרת מפתח אלן.
קת ה-SR-25 אינה ניתנת לתיאום וכוונון, לכן מספר חברות (לדוגמת FAB Defence הישראלית או Magpul האמריקאית) ייצרו קתות מותאמים ל-SR-25 שניתנת לכוונון (אורך קת ותמוכת לחי).
המתפסים ב-SR-25 שודרגו במהלך השנים (ממתפסים עגולים ללא מתאמים) וכיום המתפסים הם בעלי מתאמי פיקטיני שמאפשרים חיבור אביזרים לדוגמת דו-רגלים, צייני לייזר, טלסקופ לילה קליפ-און (דוגמת MUNS), קולט תרמילים, פלס קטן (לוודא שהירי מתבצע בכוונות זקופות) ועוד.
לוע הקנה שודרג כדי לקבל עמעם (משתיק קול) שניתן לחיבור ופירוק מהיר על ידי הצלף בשטח.

שימוש בצה"ל

ה-SR-25 (בדגם הקודם שלו) נכנס לשימוש בצה"ל בתחילת שנות ה-2000, כדי לאפשר לצלף ללכת איתו בידיים (רובי הצלפים שהיו עד אז היו ה-M24 SWS והמאוזר 86SR הבריחיים) וכך לחסוך משקל וסרבול רב. ב-2006 נכנס הדגם החדש והמשופר (Mk 11) שמאופיין בקנה באורך 20 אינץ' (510 מילימטרים), עמעם, דורגלי הריס ומסילות פיקטיני על המתפסים. חלק מהרובים דוגמו באופן ספורדי בקת משופרת של CAA כיוזמה מקומית של היחידות עצמן. ה-SR-25 Mk 11 נכנס לשימוש ביחידות מובחרות ומיוחדות וייעודו העיקרי הוא צליפת לוחמה בטרור בשטח בנוי בה נדרש ירי מהיר ומדויק.
התחמושת המקובלת בשימוש (בישראל) היא M118LR (ארצות הברית) או IMI (תעש מערכות, ישראל), שתיהן במשקל 175 גריין, כשההבדל המשמעותי ביניהן הוא מהירות הלוע, כשה-M118LR מגיע ל-780 מטר לשנייה, התחמושת של IMI איטית יותר, ומגיעה ל-760 מטר לשנייה. אף על פי שמהירות הלוע בתחמושת הישראלית נמוכה יותר, יכולת הקביצה שלה טובה יותר (0.75 דקת קשת מול 1 דקת קשת‏).

שימוש ביחידות נוספות

ה-SR-25 Mk 11 נמצא בשימוש כוחות מיוחדים ויחידות השתלטות נוספות של מערכת הביטחון הישראלית. הוא משמש כרובה צלפים ללוחמה בטרור ביחידת הימ"מ של משטרת ישראל וביחידות הימ"ס ("מסתערבים") של משמר הגבול.
ראמי מחלוף

ראמי מחלוף (בערבית: رامي مخلوف; נולד ב-10 ביולי 1969) הוא איש עסקים סורי אמיד ובן-דודו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד מצד אמו של הנשיא. הוא נחשב לאחד האנשים החזקים בסוריה ולפי פרשנים מומחים לסוריה, לא ניתן לבצע עסקים במדינה זו ללא הסכמתו או שותפותו. מחלוף הוא חלק ממעגל המקורבים לבאשר אל-אסד. הוא נחשב לאיש העשיר בסוריה והונו הוערך בשנת 2011 ב-5 מיליארד דולר.

פעילות עסקית

מחלוף הוא בעל השליטה בחברת התקשורת הסלולרית סיריאטל, אחת משתי המפעילות המורשות של תקשורת סלולרית בסוריה. לצד בעלותו בסיריאטל למחלוף עסקי נדל"ן, בנקאות, אזורי סחר חופשי לאורך הגבול עם לבנון, חנויות דיוטי פרי וחנויות למוצרי יוקרה. על פי הערכה שהתפרסמה ב-Financial Times בשנת 2011 מחלוף שולט בכ-60% מכלכלת סוריה באמצעות רשת מורכבת של קשרים עסקיים.
מחלוף היה חלק מקבוצה קטנה של אנשים מקושרים לשלטון אשר השתלטו על השוק הפרטי שהחל להתפתח בסוריה בשנות ה-90. במקביל להכנותיו של הנשיא חאפז אל-אסד להכין את בנו לשלטון, החלה משפחת מחלוף להשתלט על השוק הפרטי. אסד האמין כי ניתן לסמוך על נאמנותה של משפחת מחלוף לשלטון, כך שתתמוך בבנו בשאר אל-אסד מיד לאחר מות אביו. כל זאת בניגוד למקורבים אחרים לשלטון, בהם סגן הנשיא לשעבר עבד אל-חלים ח'דאם, אשר קיימו קשרי עסקים הדוקים עם המיליארדר רפיק חרירי, ראש ממשלת לבנון. בתקופה זו זכו ראמי ואחיו איהב לגישה חופשית להזדמנויות עסקיות בהן רישיון בלעדי לרשת חנויות דיוטי פרי אשר הזרימו חלק ניכר מסחורותיהן לתוך המדינה. עם עלייתו לשלטון של בשאר אל-אסד בשנת 2000, ראמי מחלוף היה כבר איש עסקים בולט.
בשנת 2004 ניסה ראמי מחלוף להשתלט על סוכנות מרצדס-בנץ בסוריה כאשר יזם חקיקה שתאסור על מרצדס יבוא של חלקי חילוף למדינה אלא אם כן מחלוף יקבל את הסוכנות הבלעדית של מרצדס בסוריה. חברת מרצדס, אשר רצתה להמשיך ולהעניק את הסוכנות למשפחת סקנדר אשר החזיקה בה מאז שנות ה-60, הפסיקה את יבוא מכוניותיה למדינה עד לפתרון הסכסוך.
רשת עסקיו של מחלוף, נכון לשנת 2013, סבוכה ורחבה. הוא מחזיק בשליטה בחברת החזקות חאם שלה עסקי תיירות, מסעדות, ועסקי נדל"ן. החברה אף שולטת בחברת תעופה פנימית בסוריה בשם Syrian Pearl Airlines, שהיא חברת התעופה הפרטית הראשונה בסוריה. למחלוף בעלות במספר בנקים פרטיים בסוריה, חברות ביטוח וחברות לשירותים פיננסיים. מחלוף אף פעיל בתחום תעשיית הנפט. למחלוף קרקעות רבים באיי הבתולה של ארצות הברית, שעליהן התנהל סכסוך משפטי וכתוצאה ממנו הועברה הבעלות בהן לאחיו איהב. משפחת מחלוף היא אף בעלת מונופול לייבוא מוצרי טבק לסוריה. בשנת 2008 הקפיא משרד האוצר האמריקני נכסים שהחזיק מחלוף בארצות הברית והגביל את פעולותיו העסקיות. 
למחלוף יחסים קרובים עם בושרה אל-אסד, אחותו הבכורה של בשאר אל-אסד ואלמנתו של אסף שווכאת. מחלוף אף שותף למאהר אל-אסד במספר עסקים בלבנון.
עמותת שכן טוב

שכן טוב היא עמותה ישראלית העוסקת בקידום אוכלוסיות חלשות בתחומים שונים, תוך עידוד התנדבות מקומית לעזרה לשכניהם מהשכבות החלשות. החברה החלה את פעילותה בראשית שנות ה-2000.
העמותה נוסדה במטרה לפעול לצמצום מצבי המצוקה תוך הענקת סיוע לאוכלוסיות חלשות בחברה, באמצעות בניית פרויקטים מקומיים המבוססים על התנדבות וללא כל תמורה כספית. 
העמותה הוקמה ביוזמתם של מספר צעירים אשר הציבו לעיניהם את שאלת הסיוע ופתרון המצוקה היום-יומית של אוכלוסיות חלשות בחברה. לעמותה סניפים במספר ערים בישראל כאשר בהתאם לצורכי המקום נפתחים פרויקטים ייעודיים.
נחום יואל הלפרין

קורות חיים

נולד בדליטין שבגליציה, בנו השני של יעקב הלפרין. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1914, נמלטה משפחתו לווינה, שם שהתה מספר חודשים ומשם עברה לאמסטרדם, והתגוררה בה במשך שבע שנים. 
בשנת 1920, בהיותו בן תשע, נשלח על ידי אביו לתלמוד תורה בלייפציג, שם למד תורה אצל הרב דוד פלדמן. כעבור שנה שבה משפחתו לווינה והוא למד בתלמוד תורה מקומי. היה חבר צעירי אגודת ישראל בווינה. השתתף בשתי הכנסיות הגדולות של אגודת ישראל שהתקיימו בווינה בשנות ה-20. היה מקושר לאדמו"רי חסידות רוז'ין שהתגוררו בווינה ובראשם האדמו"ר רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב. 
בשנת 1933 עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה התיישבה בתל אביב. הוא ניהל עסקים ענפים, בין השאר היה בעל מחסני קירור, אולם ומסעדה בתל אביב.
הלפרין היה מקורב מאוד לחזון איש, אשר העיד עליו "בכל ביתי נאמן הוא". הוא סמך על יושרו ונאמנותו ומינה אותו כגזבר במוסדות וארגונים שונים, בין השאר של קרן השביעית. 
בשנות ה-40 וה-50 היה פעיל מרכזי בנושאים הדתיים ובמאבקי היהדות החרדית על שמירת צביון הדת בארץ ישראל. בביתו בתל אביב נערכו אסיפות וכינוסים ציבוריים שונים. הוא אירח בביתו רבנים ואדמו"רים ידועים, וכמו כן ביתו שימש כהכנסת אורחים לעניים ונזקקים. 
על פי בקשת החזון איש הוא כיהן כנציג ברשימה החרדית של עיריית בני ברק. היה יו"ר "משמרת השבת" בתל אביב ופעל למניעת חילולי שבת בעיר. היה פעיל מרכזי בתחום החינוך החרדי ביישוב החדש ומראשי העסקנים של החינוך העצמאי בשנותיו הראשונות. התפרסם כשנכנס לקיבוץ של הבחרות הסוציאליסטית כדי להציל יריעות של ספר תורה שחוללו. 
היה חבר ההנהלה של ארגון אתרא קדישא, ובשנות ה-70 התמנה ליו"ר הארגון. פעל להצלת בית הקברות היהודי העתיק בווינה, ובעקבות זאת כתב לו הרב יעקב ישראל קנייבסקי: "ולוואי שיהא חלקי עם חלקך בעלמא דקשוט" (=בעולם האמת).
הלפרין היה פילנתרופ של מוסדות תורה, חינוך וחסד בארץ ישראל ובארצות הברית. 
נפטר מדום לב בשנת תשמ"ז, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק, שהוקם על ידי אביו.

הנצחתו

על שמו של נחום יואל הלפרין הוקמו שתי ישיבות בבני ברק בשם "חזון נחום" - ישיבה קטנה במתחם של "מוסדות הלפרין" בבני ברק וישיבה גדולה בשיכון ה' בעיר. כמו כן הוקמו על שמו בית כנסת "חזון נחום" בשכונת גילה בירושלים ו"כולל עיון הלכה חזון נחום יואל" בבורו פארק. הונצח בשערי בית הכנסת המרכזי של "רחמסטריווקא" בירושלים.
על שמו ולזכרו נוסד ארגון ההצלה החרדי הראשון בישראל - "ארגון הצלה לב נחום יואל". לימים שונה שמו להצלה-גוש דן. בשנת 2010 תרמה משפחתו לארגון אמבולנס לזכרו. באותה שנה תרם בנו, אברהם הלפרין, חצי מיליון דולר לשיפוץ המקווה בשכונת זיכרון מאיר בבני ברק, לזכרם של אביו וסבו, מייסד השכונה.
הבן הנגיד ר' אהרן הלפרן מלונדון - ירושלים תרם בית כנסת בלייקואוד בשם בית נחום ואשל הלפרן בקרית צאנז בנתניה.
ציפי שוחט

ביוגרפיה

ציפי שוחט נולדה בשטייר, שבאוסטריה כציפורה טננבאום לרבקה והילל, ניצולי שואה במהלך מסע עלייתם לארץ ישראל מפולין, לאחר תום מלחמת העולם השנייה. המסע הסתיים בהפלגה באניית מעפילים מנאפולי, שבאיטליה, לארץ ישראל בעת מלחמת העצמאות.
 האחות הבכורה, רחל, נפטרה במעון לילדים בסיביר, שברוסיה, בעת מלחמת העולם השנייה, לשם הוגלו הוריה והועבדו בפרך לאחר שברחו מורשה, בה התגוררו בתחילת המלחמה. האחות הצעירה, שולי, נולדה בישראל.
שוחט גדלה תחילה בשכונת כפר שלם, שבתל אביב, ואחר כך ברמת גן, בה התגוררה חלק עיקרי מחייה. למדה בתיכון בליך. בוגרת אוניברסיטת תל אביב במגמות תיאטרון וקולנוע וטלוויזיה.
עבדה כעיתונאית בידיעות אחרונות במשך ארבע שנים. לאחר מכן, עבדה בעיתון הארץ במשך 22 שנה (עד שנת 2012). ככתבת תרבות בעיתון סיקרה את שלל תחומי התרבות - מחול, אמנות פלסטית, מוזיקה, אופרה ובמיוחד תיאטרון. הייתה מבקרת תיאטרון וכתבה תחקירים. בשנת 1997 תבע אותה ואת העיתון פסנתרן בשם גילארד לרנר בגין הוצאת לשון הרע, על סך של 1.2 מיליון שקל. בשלהי שנת 1995 ניהל לרנר מסע פרסום לקידום סדרת קונצרטים ופסטיבל, אותו כינה "פסטיבל הפסנתר" ואת את עצמו הציג כ"נסיך הפסנתרנים". כשבוע לפני הקונצרט הראשון נכווה בכף ידו, ונאלץ לבטל את הפסטיבל ולהשיב לרוכשי הכרטיסים את כספם. הביטול גרר מספר כתבות לא מחמיאות בעיתונות, במסגרתן נשאלה השאלה מיהו אותו "נסיך" ולאן הוא נעלם, ביניהם כתבה של ציפי שוחט. התביעה נדחתה וכן תביעה דומה שהגיש נגד דוד ויצטום ורשות השידור.
בשנים 1992–1993 הנחתה את תוכנית הטלוויזיה "בין הכיסאות", מגזין בנושא משפחה וחברה, בערוץ הראשון.

חיים אישיים

הייתה נשואה ליהודה שוחט, שהיה מורה למתמטיקה ומנהל מכללת מקס פיין, ונפטר בשנת 2010. אם לשני בנים. בנה הצעיר הוא המלחין, המנצח והפסנתרן, גיל שוחט.
מתגוררת בתל אביב.
חגיגה (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי הנרי, הולחן על ידי הנרי והופק על ידי הנרי, איתי זילברשטיין וביג אם. השיר הוקלט על ידי הזמרת דיאנה גולבי בשנת 2010, ונכלל באלבומה דיאנה גולבי - הרגעים הגדולים, שיצא באותה השנה.
בנוסף לכך, נכלל השיר באלבומה ה-16, שרית חדד - האוסף הקצבי, שיצא בשנת 2008.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי טל פיטל, ופורסם לראשונה ביוטיוב ב-24 בספטמבר 2009. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את חדד יושבת מסביב לשולחן, ואת אמה כביכול,גילה אלמגור צועקת עליה. בין לבין ניתן לראות את חדד במועדון לילה, כשהיא רוקדת שם על הבמה.
נכון ל-16 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.2 מיליון צפיות.
דן ביטון (כדורגלן)

קריירה

ביטון החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי באר שבע, ובגיל 13 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל באר שבע. ב-2 בספטמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף בתיקו 0–0 נגד מכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. בהמשך העונה המשיך ביטון לשחק בקבוצת הנוער, ובעונת 2015/2016 צורף באופן רשמי לסגל הקבוצה הבוגרת. ב-26 בספטמבר 2015 ערך ביטון את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 להפועל עכו. ב-13 בדצמבר 2015 בישל לג'ון אוגו את שער הניצחון בדקה ה-90 במשחק הליגה נגד עירוני קריית שמונה, שהסתיים בתוצאה 2–1. ב-2 במרץ 2016 הבקיע ביטון את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 2–0 על בית"ר תל אביב רמלה במסגרת רבע גמר גביע המדינה. בסך הכל שותף ב-14 משחקים בכל המסגרות בעונה זו, והיה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות לראשונה אחרי 40 שנים.
את עונת 2016/2017 פתח ביטון בהפועל באר שבע, וב-7 בספטמבר 2016 עבר למועדון ספורט אשדוד בהשאלה עם אופציית רכישה, במסגרת עסקת העברתו של מיכאל אוחנה להפועל באר שבע. כעבור ארבעה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בתיקו 0–0 נגד הפועל אשקלון. במשחקו השני בקבוצה כבש את שער הבכורה שלו, בהפסד 1–3 להפועל חיפה, ובסך הכל כבש שלושה שערי ליגה בעונה זו. ב-15 באוגוסט 2017 מימשה אשדוד את אופציית הרכישה בחוזהו של ביטון, והוא חתם לארבע שנים במועדון. בעונת 2017/2018 כבש ביטון שלושה שערי ליגה.
ב-30 במאי 2019 סיכם את תנאיו ל-3 שנים בלודוגורץ ראזגרד, אלופת ליגת העל הבולגרית, תמורת דמי מעבר של 1.25 מיליון אירו. ב-3 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה בניצחון קבוצתו 2–0 במשחק הסופר קאפ הבולגרי.
סמניבקה

יהודי סמניבקה

בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-1,700 יהודים. במהלך התקופה הסובייטית עזבו את העיירה רוב יהודיה, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-25 באוגוסט 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ושוד ביהודיה, תוך לקיחתם לעבודות כפייה.
בנובמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, ובתחילת דצמבר 1941 נרצחו כולם בסמוך ליישוב.
אוואנטי!

אוואנטי (איטלקית: Avanti; קדימה!) הוא עיתון יומי בשפה האיטלקית שהיה עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית מסוף המאה ה-19 עד לשנת 1993.
הגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ברומא ב-25 בדצמבר 1896, בעריכתו של הסוציאליסט לאונידה ביסולטי. העיתון הציע מבחר של מאמרים וכן חדשות פנים וחוץ, וזכה לתפוצה נרחבת.
ב-1911 עברה מערכת העיתון למילאנו. בימי מלחמת העולם הראשונה תמך העיתון בתחילה בקו של נייטרליות מוחלטת של איטליה במלחמה, אך לאחר מינויו של בניטו מוסוליני לעורך העיתון, תמך העיתון בהצטרפות למעצמות ההסכמה. בשל נקיטת קו מערכתי זה פוטר מוסוליני מעריכת העיתון, ולאחר מכן גורש מן המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית. מוסוליני החל בעריכת עיתון משלו "איל פופולו ד'איטליה" בשנת 1914.
בשנת 1926 הורתה המפלגה הפשיסטית בראשות מוסוליני על סגירת העיתון, ומשרדיו נשרפו על ידי פורעים פשיסטים ב-31 באוקטובר 1926. העיתון יצא לגלות, והחל מופיע בפריז ובציריך.
בשנת 1943 לאחר נפילת שלטונו של מוסוליני החל העיתון להופיע שוב באיטליה, אך בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ירדה תפוצתו, והוא לא שב לתפוצה ולהשפעה שהיו לו בשנים שלפני עליית הפאשיזם לשלטון. בשנות השמונים נהג מזכיר המפלגה הסוציאליסטית בטינו קראקסי לכתוב את מאמרי המערכת של העיתון תחת השם ג'ינו די טאקו (דמות היסטורית הידועה בשל הופעתה בספר "דקמרון" של בוקאצ'יו).
המשבר במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, במסגרתו נחשד קראקסי בפרשיות שחיתות, הביא לבסוף לסגירת העיתון בשנת 1993. מזה מספר שנים החל העיתון לצאת מחדש, והוא משמש כעיתונה של "המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית החדשה" פלג של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, תחת הכינוי "עיתון ליברל סוציאליסטי".
הדרבי של חיפה

הדרבי של חיפה הוא כינוי למשחק הכדורגל בין שתי קבוצות הכדורגל הבכירות של חיפה, מכבי חיפה והפועל חיפה.

היסטוריה

בכדורגל בישראל יש לשני המועדונים של חיפה היסטוריה ארוכה של יריבות סוערת, הכוללת איבה וסכסוכי אוהדים. יריבות זו נמשכה גם בשנים בהן שיחקה הפועל חיפה בליגה השנייה. שורשי היריבות נעוצים בהיסטוריה של שני המועדונים ובזיהוי הפוליטי שלהם. הפועל חיפה הוקמה כקבוצת פועלים סוציאליסטית שזוהתה בעיקר עם שלטון מפא"י, הן הארצי והן המוניציפלי. כמו כן, נתמכה הפועל בידי השלטונות ונחשבה לקבוצה המייצגת את הממסד. מנגד, מכבי חיפה נתמכה פחות בידי השלטונות ונאלצה להיאבק על קיומה. ההבדלים בין המועדונים גרמו גם להבדלים בין אוהדיהם, כאשר אוהדי הפועל חיפה זוהו באופן מסורתי עם תנועות השמאל, ואף היו ברובם בני המעמד הבינוני ועסקו כפועלים בתעשיות השונות בחיפה וכללו ביניהם משכילים ובעלי מקצועות חופשיים רבים. לעומתם, אוהדי מכבי חיפה היו ברובם בני המעמד הבינוני-נמוך. בשנים האחרונות התמעטו ההבדלים בין אוהדי שתי הקבוצות בשל הצלחותיה של מכבי חיפה, שהגדילו וגיוונו את קהל אוהדיה. בנוסף, הפכה היריבות בין שני המועדונים ליותר ספורטיבית, והיא בולטת לקראת משחקי הדרבי בין הקבוצות. יריבות זו קיימת גם בענף הכדורסל.

הדרבי בליגה

מאז קום מדינת ישראל הייתה הפועל הקבוצה הבכירה ביותר בחיפה, אך בעונות 1983/1984 ו-1984/1985 זכתה דווקא מכבי חיפה בשתי אליפויות רצופות. החל משנות ה-90 החלה קבוצת מכבי חיפה גם לשחק בגביעי אירופה השונים בנוסף לתארים רבים בהם זכתה. עובדה זו עודדה את היריבות בין הקבוצות כאשר הפועל חיפה השכילה לזכות בתואר האליפות רק פעם אחת בעונת 1998/1999 לאחר השקעה כספית גדולה מצד בעלי הקבוצה רובי שפירא והופיעה בשנים אילו גם באירופה. ב-18 בפברואר 2002 אירחה הפועל את מכבי והפסידה 2-1, הדרבי זכור בעיקר בגלל פרשת ישראל כהן, הבלם, אשר הכשלה שלו ברחבה הובילה לשער הניצחון של מכבי. כהן נחשד כמי ש"מכר" את המשחק, בשל הכשלות חוזרות במחצית השנייה. ב-2004 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק נגד כהן בשל מחסור בראיות, אך הדגישה כי התנהגותו של כהן מעוררת תהיות רבות. דרבי זה, הראשון שנערך לאחר שרובי שפירא שם קץ לחייו, מציין בעייני רבים את הדעיכה המקצועית של הפועל.
ב-18 ביוני 1949 נערך משחק הדרבי הראשון בין הקבוצות מאז קום המדינה, בו ניצחה הפועל 0-2. משנת 1955 נערכו כמעט כל משחקי הליגה בין הקבוצות באצטדיון קריית אליעזר. את המשחק הראשון באצטדיון זה ניצחה מכבי חיפה 1-4.ב-1951 עונת 1951/1952 נערך הדרבי שבו הובסה מכבי חיפה בתוצאה 1:7, בדרבי זה נכבש השלוש שער הראשון על ידי חלוץ הפועל ,שמואל אורבך, (דקות 6,59,61) כבשו גם, משה הנדלר (8, 45) אברהם נסטרפובר (9) וטיבי נוימן (55) בשער מכבי עמד אביו של ניר דוידוביץ (בני דוידוביץ), במהלך עונת 1966/1968‏ נערך משחק הדרבי הראשון באצטדיון קריית חיים, אצטדיונה הביתי של הפועל חיפה, שהסתיים בתיקו 1-1. משחק דרבי בודד התקיים באצטדיון בלומפילד בעונת 1993/1994 עת נענשה מכבי חיפה בשל התפרעות אוהדיה ונאלצה לארח את האדומים באצטדיון בלומפילד - עובדה זו לא הפריעה למכבי חיפה  להביס את יריבתה בתוצאה 1-6 שהינה למעשה ניצחון השיא של מכבי בדרבים בליגה. בסך הכל שוחקו בליגת העל 102 משחקי דרבי, כאשר מכבי מנצחת ב-45 משחקים, הפועל ב-29 ו-28 משחקים הסתיימו ללא הכרעה. מאזן השערים בין שתי הקבוצות במפגשיהן בליגה הראשונה עומד על 149 שערים לירוקים כנגד 110 לאדומים.