google/wiki40b huggingface dataset:
מישור ימין

מישור ימין הוא מישור גדול (כ-100 קמ"ר) במזרח הנגב, דרומית-מזרחית לעיר דימונה. צורתו כמרובע התחום ממערב על ידי כביש 206 ורכס חתירה, מדרום על ידי כביש 227 ("דרך מעלה עקרבים"), מצפון על ידי כביש 25 (חלק המישור הנמצא צפונה לכביש זה נקרא "מישור רותם") וממזרח על ידי הר חצרה והמכתש הקטן. במרכז המישור נמצאת הקריה למחקר גרעיני ולפיכך רובו ככולו הוא שטח צבאי סגור לכל תנועה בלתי מורשית. עם זאת, לאורך כביש 227 ובפינה הדרום-מערבית סמוך לכביש 206 מוצעת שמורת טבע. בפינתו הצפון-מערבית של המישור נמצא פארק תעשיות רותם השייך לדימונה. כן מתוכנן באזור מיזם לניצול אנרגיה סולארית.

גאוגרפיה וגאולוגיה של המישור

גובהו של המישור בין 300 ל-470 מטרים מעל פני הים הוא משתפל כלפי צפון לנחל אפעה וכלפי דרום לנחל ירקעם ובמרכזו עובר קו פרשת המים. את המישור חורצים מספר נחלי אכזב, הגדול בהם הוא נחל ימין (בערבית ואדי ימן, כלומר הדרומי), שנתן למישור את שמו, שהינו רדוד במישור והופך לקניון במהלכו דרומה לאחר חציית כביש 227 ובו מספר גבים.
תשתית המישור בנויה מחולות מיוצבים בעובי של מטרים אחדים שנוצרו בתקופת המיוקן. לפני כ-25 מיליון שנה החלה היווצרות הבקע הסורי-אפריקני שקטע את הזרימה במערכת אפיקי הנהרות הגדולים שניקזו את הרי אדום ומואב מערבה לכיוון ים טתיס. החולות נותרו כשריד מאפיקי זרימה אלו וניתן למצוא במישור חלוקי צור וחול ים.

צומח

מבחינה פיטוגאוגרפית המישור מהווה מובלעת ייחודית ומעבר בין האזור האירנו-טורני במערבו לבין האזור הסהרו-סודאני במזרחו. 
החולות כולאים יותר מי נגר מאדמת הלס ולפיכך המקום עשיר יחסית בצמחייה לעומת סביבתו.
המישור מהווה בית למגוון צמחייה. הפרחים העיקריים הם אירוס ירוחם וחבצלת הנגב. כמו כן צומחים באזור מספר צמחים רב-שנתיים בהם מנתור מחוספס ומנתור ערבי, לוניאה צרת-עלים, מררית שסועה, מלוח קטן-עלים, לשון-פר נגבית (מין אנדמי שאינו מוכר במקומות אחרים) ועוד.
יוסי וסרמן

ביוגרפיה

וסרמן נולד ברומניה בשנת 1943, עלה לישראל, גדל ולמד בתל אביב ובלוד. בשנת 1965, החל לעבוד כמורה בבית הספר הממלכתי א' על שם ויצמן בלוד, שם גם למד בילדותו.
בשנת 1967 מונה לסגן מנהל בית הספר, ולאחר שנתיים נוספות, בהיותו בן 26, מונה לתפקיד מנהל בית הספר היסודי במושב פדיה, אותו ניהל במשך כארבע שנים במקביל להתנדבות בכלא רמלה בו לימד בערבים את אסירי בית הכלא.
בשנת 1973, החל לנהל את בית הספר עירוני י"ב (בית ספר "הבנים" בשמו הנוכחי). וסרמן ניהל את בית הספר במשך 20 שנים עד שנת 1993.
בשנת 1971 החל את עבודתו בהסתדרות המורים.

הסתדרות המורים

בשנים 1971 ועד שנת 2002 כיהן כיו"ר סניף רמלה לוד של הסתדרות המורים, בשנים 1985–1992 ניהל את קרנות ההשתלמות של הסתדרות המורים.
החל משנת 1992, ובמשך עשר שנים, ניהל את מערך הכספים בהסתדרות המורים, וכיהן כיו"ר אגף הכספים. בשנת 2002 מונה למזכ"ל הסתדרות המורים.
במסגרת הסתדרות המורים הוביל את הקמת המינהל הכלכלי לרווחת עובדי ההוראה, חברי הסתדרות המורים. כמו כן הוביל את המאבק בדו"ח ועדת דוברת, ופעל בניסיון לצמצום פיטורי מורים המוניים בתקופת שרת החינוך לימור לבנת. בנוסף, וסרמן שותף ברפורמה המוסכמת במערכת החינוך – "אופק חדש" - ויישומה במערכת החינוך בישראל.
ב-7 בדצמבר 2016 הגישה פרקליטות מחוז תל אביב נגד וסרמן כתב אישום, שבו הוא מואשם בלקיחת שוחד, סחיטה באיומים שהביאה לידי מעשה, מרמה והפרת אמונים, פגיעה בפרטיות, שיבוש מהלכי משפט והטרדת עד. בעקבות הגשת כתב האישום התפטר וסרמן מתפקידו כמזכ"ל הסתדרות המורים. ב-3 באוקטובר 2017 הורשע לפי הודאתו בעבירות של מרמה והפרת אמונים, שיבוש מהלכי משפט, פגיעה בפרטיות והטרדת עד. ב-19 באוקטובר נגזרו עליו 4 חודשי מאסר בפועל.
יעקב טמרקין

ביוגרפיה.

טמרקין נולד בצ'רניהיב, שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית עשירה. אביו, דוד טמרקין, היה רופא ואמו סופי קרסילסקיקוב הייתה ממשפחה של בעל קרקעות. הוא עבר לסנט פטרבורג כילד, ושם גדל. בגימנסיון המקומי התיידד עם אלכסנדר פרידמן, קוסמולוג, שעמו כתב את הפרסום הראשון במתמטיקה בשנת 1906, ונשאר ידידו הקרוב עד מותו הפתאומי של פרידמן ב-1925. 
ולדימיר סמירנוב היה חבר אחר מאותו גימנסיון אשר שנים רבות לאחר מכן, חיברו במשותף ספר קורס פופולרי תחת הכותרת "קורס במתמטיקה גבוהה".
בשנת 1925, עקב דאגה ליציבות רוסיה, החליט להגר לארצות הברית. לימים סיפר כי הזיכרון החביב עליו היה בחינה שנאלץ לעבור בגאומטריה אנליטית בידי קונסול אמריקאי בריגה, כאשר הוא ניסה להוכיח את זהותו. בארצות הברית, היה למרצה בדארטמות' קולג'. בשנת 1927, טמרקין קיבל פרופסורה באוניברסיטת בראון, שם הוא נשאר עד פרישתו בשנת 1945, לאחר שעבר התקף לב. הוא מת מאוחר יותר באותה שנה בבת'סדה, מרילנד, פרבר של וושינגטון.
עבודתו של טמרקין התפרסה על פני מספר תחומים, לרבות תורת המספרים, משוואות אינטגרליות, טורי פורייה, אנליזה מרוכבת, בעיות תנאי שפה ומשוואות דיפרנציאליות. הוא היה מייסד-שותף ועורך של "Mathematical Reviews" (אשר היה יצא לאור בבראון באותו זמן), יחד עם אוטו נאוגבאואר וויליאם פלר. הוא היה גם פעיל התומך של האגודה האמריקאית למתמטיקה, חבר המועצה מתחילת 1931, וסגן נשיא ב 1942-43. היו לו מעל עשרים דוקטורנטים באוניברסיטת בראון, כולל דורותי לואיס ברנשטיין, נלסון דנפורד, ג'ורג' פורסיית'  ודריק להמר.
טמרקין היה נשוי להלן וייקרדט (1888-1934), שבאה ממשפחה עשירה ממוצא גרמני. בנם, פול טמרקין (1922-1977), היה פיזיקאי במכון ראנד.
הלנה מטסון

ביוגרפיה

מטסון נולדה בסטוקהולם ובגיל צעיר עברה ללונדון על מנת ללמוד בבית ספר לתיאטרון, בגיל תשע עשרה עברה להוליווד ותפקידה הראשון היה בסרט טלוויזיה קצר הנקרא "שוודיה, אוהיו".
ב-2007 שיחקה בסרט "מין מסוכן 4". בשנת 2009 שיחקה בסרט המחליפים לצד ברוס וויליס. בשנת 2010 שיחקה בסרט איירון מן 2 ובאותה שנה דיבבה את סנורקה בסרט "המומינים ומרדף כוכב השביט".
בטלוויזיה היא שיחקה את אירינה, חברתו הרוסייה רודפת הבצע של בנה של לינט בסדרה עקרות בית נואשות ובנוסף היא הופיעה בפרקים של סדרות רבות ובין היתר בCSI: ניו יורק ושני גברים וחצי.
ב-2011 החלה לשחק תפקיד משני בסדרה ניקיטה. והתארחה בסדרה "עובדים מצטיינים". בשנת 2012 השתתפה בסרט הקומי "מלווין המתחכם", לצדו של טיילר הקלין.  
בין השנים 2012–2013 שיחקה כדמות ראשית בסדרה "שדרות פארק 666" בABC. ב-2014 התארחה בסדרה "בפארגו". שנת 2015 שיחקה באימה אמריקאית: המלון בתור אגתה.  
בשנת 2017 דיבבה את דמותה של אינגה בסדרת האנימציה "ג'ף וכמה חייזרים" בקומדי סנטרל, דיבבה בסדרת הילדים "הרפתקאות פין וג'ייק" ושיחקה בסרט "חכמולוגית" בתור האנה, בכיכובה של ג'ואי קינג. בשנת 2018 גילמה את בריט אקלנד בדרמת הטלוויזיה של HBO, "ארוחת ערב עם הרווה", לצד ג'יימי דורנן ואנדי גרסיה.
שלמה קורח

תולדות חייו

נולד ליחיא ולנעמי בצנעא. למד אצל הרב חיים צאלח ואצל סבו הרב עמרם קורח, רבה הראשי האחרון של יהדות תימן. באלול ה'תש"ט (1949) עלתה משפחתו עם סבו לארץ ישראל, במבצע על כנפי נשרים. תחילה יושבה במעברה בראש העין. אחר כך עברה המשפחה לירושלים. לטענת המשפחה, אחותו נעלמה בפרשת ילדי תימן.
למד בישיבת מקור חיים אצל הרב ברוך יצחק לוין, ובישיבת אור ישראל בפתח תקווה, שם למד אצל הרבנים יעקב ניימן ויוסף רוזובסקי. בשנת ה'תשי"ג למד בישיבת מרכז הרב שבירושלים אצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא. הגעתו לשם הייתה בגלל קשיים עם היידיש שדוברה בישיבות הליטאיות. הוא למד שם כשנה, ולאחר מכן עבר לישיבת פוניבז' בבני ברק בראשות הרב יוסף שלמה כהנמן.
בשנות החמישים פעל עם חבריו במחנות העולים כדי להשפיע עליהם מבחינה רוחנית. בהמשך הקים את "ארגון בני הישיבות יוצאי תימן" ועמד בראשו. היה מעורכי הביטאון "המסילה".
בשנת ה'תש"ך עבר ללמוד בישיבת לייקווד בארצות הברית בראשות הרב אהרן קוטלר. הוא למד שם במשך כשנה. לאחר נישואיו עם אסתר לבית שרעבי (דור שישי לרש"ש) שב לישיבת פוניבז' ולמד בכולל אברכים שלה עד שנת ה'תשכ"ד. נסמך לרבנות בידי הרבנים איסר יהודה אונטרמן, אברהם נשר וברוך יצחק לוין, ומונה לחבר הרבנות בבני ברק.
בשנת ה'תשכ"ה נבחר לרבה של הקהילה התימנית בבני ברק, ובהמשך נבחר לרב העיר הספרדי. היה הרב היחיד של בני ברק שהוכר על ידי הרבנות הראשית לישראל. בשנות ה-70 ייסד בשכונת נחלת אחים בירושלים ישיבה לבני עדת תימן, שפעלה מספר שנים. בית מדרשו "חניכי הישיבות" שכן ברחוב מימון בעיר בני ברק.
בתחילת שנות ה-80 נעצר ונאשם במתן שוחד לשר הדתות אהרן אבוחצירא ואנשי משרדו, בתמורה להעברת כספים לעמותת "מרכז מורשת יהדות תימן" בראשותו. הוא זוכה בבית המשפט מן ההאשמות.
נפטר בי"ג בחשוון ה'תשע"ט (2018) בבית החולים שערי צדק. הלוויתו יצאה מבית מדרשו והוא נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
לרב קורח בן ושלוש בנות. בנו, הרב עמרם, רב קהילה ומו"ץ בביתר עילית, ומחבר הספרים "שינון התוספות", "בינת עם" על הש"ס ועוד. בתו צילה נשואה לרב חזקיהו סאמין, מנהל המחלקה לרבנים ברבנות הראשית לישראל.
ציגאן

ציגאן (Tzigane) היא יצירה רפסודית ווירטואוזית לכינור מאת מוריס ראוול. היצירה בוצעה לראשונה באוקטובר 1924. פירוש השם הוא "צועני", אך הכוונה היא לא למוזיקה של הצוענים באירופה, אלא לסוג של מוזיקה עממית הונגרית עם השפעות צועניות, שהייתה פופולרית בקרב מלחינים קלאסיים, אשר שילבו אותה ביצירותיהם כדי להוסיף להן יסוד אקזוטי.

היסטוריה

הכנרת היהודייה-הונגרייה יֶלי ד'אוֹרָאני (Jelly d'Arányi), אחייניתו של יוזף יואכים, הזמינה אצל ראוול את היצירה, והיא מוקדשת לה. ראוול חיבר שתי גרסאות ליצירה: האחת בליווי תזמורתי והשנייה בליווי פסנתר המצויד בהתקן "לוּתֵיאָל" (luthéal). לותיאל היה התקן חדש (הפטנט עליו יצא בשנת 1919) שנועד להרכבה על פסנתר כנף רגיל, ואפשר ליצור כמה אפקטים צליליים באמצעות הפעלה של מנופים. באמצעות שילוב של כמה מנופים אפשר היה ליצור אפקט שהזכיר את צליל הצימבלום (כלי עממי שבו מנגנים באמצעות פטישונים על מיתרים המתוחים על תיבת תהודה, ושהיה נפוץ במוזיקה עממית הונגרית) וזה היה האפקט שמשך את ליבו של ראוול יותר מכול; מאוחר יותר השתמש בלותיאל גם באופרה שלו הנער והקסמים. 
הופעת הבכורה, בביצועה של אוראני ובליווי אנרי ז'יל-מרשה בלותיאל, התקיימה ב-15 באוקטובר 1924 באולם גאבוֹ בפריז; הופעת הבכורה של הגרסה המתוזמרת הייתה באמסטרדם, בביצוע הכנר סמואל דושקין עם תזמורת הקונצרטחבאו בניצוח פייר מונטה. חודש לאחר מכן ביצעה אוראני עצמה את היצירה בפריז עם תזמורת קולון בניצוח גבריאל פיירנה. ב-1925 כבר בוצעה היצירה לראשונה בליווי פסנתר רגיל, ללא לותיאל. הלותיאל לא צבר פופולריות וירד במהרה מהבמה, וכיום מנוגנת היצירה כמעט תמיד בליווי פסנתר, אם כי בשנים האחרונות שבו ונתגלו לותיאלים ישנים וכיום ניתן לשמוע ביצועים עם הצבעים הייחודיים שהכלי מפיק.

היצירה

"ציגאן" נפתחת בקדנצה ארוכה לכינור ללא ליווי, שאמורה להישמע כנגינה מאולתרת. הקדנצה מתחילה בצלילים ארוכים ואיטיים, אך האינטנסיביות שלה הולכת וגוברת והיא נעשית וירטואוזית יותר ויותר, עם צלילים מהירים וגבוהים ועם שלל "אפקטים מיוחדים" של נגינה בכינור: פיציקטו ביד ימין וביד שמאל, צלילים כפולים, אקורדים, טרמולו, נגינה בצלילים עיליים ("פלאז'ולט") וכן הלאה. בסוף הקדנצה מצטרף לכינור הפסנתר (או הנבל, בגרסה התזמורתית) בארפז' ארוך, שמביא את הקדנצה לידי סיום. אז מתחיל החלק המהיר יותר של היצירה, שהוא בעצם מחרוזת של ריקודים בסגנון צועני. 

אף על פי שראוול מזוהה על פי רוב עם הסגנון האימפרסיוניסטי במוזיקה, היצירה הזו איננה דוגמה מובהקת לכתיבה אימפרסיוניסטית. ההרמוניות שלה טונאליות למדי, במיוחד בחלק המהיר, עם שימוש זהיר בהרמוניה מודאלית, ואלמנטים שנחשבו כמזוהים עם הסגנון הצועני, במיוחד הטרצה המוגדלת. 

כיום נהנית "ציגאן" מפופולריות רבה, והיא אחד מקטעי ההדרן הנפוצים.
דוסה מק'דאף

דוסה מק'דאף (Dusa McDuff FRS, נולדה ב-18 באוקטובר 1945) היא מתמטיקאית אנגליה, שמחקרה עוסק בעיקר בטופולוגיה וגאומטריה סימפלקטית. מק'דאף חברה בחברה המלכותית משנת1994, זוכת פרס סאטר לשנת1991 והרצאת נתר לשנת1998.

קורות חיים

מרגרט דוסה וודינגטון נולדה ב-18 באוקטובר 1945 בלונדון, אנגליה לקונרד וודינגטון ומרגרט ג'סטין בלנקו וויט. אביה כיהן כפרופסור לגנטיקה באוניברסיטת אדינבורו, בעוד אימה הייתה ארכיטקטית בשירות הציבורי באדינבורו. מק'דאף מעידה שרוב ילדותה רצתה להיות מתמטיקאית.
את לימודיה האקדמיים התחילה דוסה באוניברסיטת אדינבורו, שם סיימה בשנת 1967 את לימודי התואר הראשון. עוד באותה השנה היא נישאה לדויד מק'דאף ועברה לקיימברידג' לצורך לימודי דוקטורט. בקיימברידג' היא עסקה באנליזה פונקציונלית ופתרה בעיה מורכבת באלגברת פון נוימן. לאחר השלמת הדוקטורט למדה טופולוגיה. היא מעידה שבאותה התקופה היא לא מצאה נושא אחר למחקר מתמטי.
בשנת 1973 מונתה מק'דאף למרצה באוניברסיטת יורק. ביורק היא עבדה בשיתוף פעולה עם גראהם סגל וכתבה בשיתוף פעולה עמו עבודת תזה שנייה. לקראת השלמת התזה, היא קיבלה הצעה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס לעבוד במכון כחוקרת מבקרת במשך שנה. מק'דאף מעידה שלאחר אותה הצעה היא החליטה להיות מעורבת יותר במחקר מתמטי, מכיוון שהיא הרגישה שהיא לא מנצלת את מלוא יכולתה כמתמטיקאית, ובשנת 1974 פנתה למכון למחקר מתקדם באוניברסיטת פרינסטון וקיבלה שם משרת חוקרת. בפרינסטון היא מצאה רעיון למחקר חדש, שהתפתח למאמר משותף עם סגל בנושא משפט ההשלמה החבורתית.
בשנת 1975 מק'דאף התגרשה מדויד, ובשנת 1976 היא מונתה למרצה באוניברסיטת וורוויק שבבריטניה. באותה התקופה היא הכירה את המתמטיקאי ג'ק מילנור ושנתיים לאחר מכן היא עברה לחקור ולהרצות באוניברסיטת סטוני ברוק בניו יורק. היא נישאה למילנור בשנת 1984. החל משנת 1980 היא חוקרת טופולוגיה סימפלקטית ומרצה באוניברסיטת סטוני ברוק. בנוסף, החל מ 2007 מק'דאף מחזיקה במשרת ראש הקתדרה על שם הלן ליטל קימל בקולג' ברנרד, אוניברסיטת קולומביה.

מחקר מתמטי

העבודה המחקרית המרכזית של מק'דאף עסקה בטופולוגיה וגאומטריה סימפלקטית. היא תרמה לתחומים אלו מספר מאמרים ותגליות, שהעיקריים שבהם הם משפט העוסק בבניית ניפוח סימפלקטי, משפט על בעיית האריזה הסימפלקטית (במשותף עם ליאוניד פולטרוביץ') וסדרת מאמרים משותפים עם פרנסואה ללונד העוסקים באנרגיה סימפלקטית וביציבות של זרמים המילטוניאנים.
בין היישומים של עבודות אלו נכללת הרחבה חשובה של משפט הבלתי סחיטות של גרומוב ומשפט נוסף של מק'דאף, המראה שקיימים שני מבנים סימפלקטים להם אותה מחלקת קוהומולוגיה היכולים להיקשר בידי מסילה של צורות סימפלקטיות, אבל לא בידי מסילה שמייצגת את אותה מחלקה קוהומולוגית. זוהי תוצאה יוצאת דופן מכיוון שאותן צורות סימפלקטיות לא ניתנות להבדלה על ידי שמורות גרומוב-וויטן שלהן.

לקריאה נוספת

Donald J. Albers & Gerald L. Alexanderson (2011) Fascinating Mathematical People: interviews and memoirs, Princeton University Press
דובלטוב (סרט)

תקציר עלילת הסרט

בסרט מוצגים ארבעה ימים בשנת 1971 בחייו של הסופר המפורסם סרגיי דובלטוב. הסרט צולם כרומן ביוגרפי, מוצגים בו גם סצנות של שיחות רבות של הגיבור עם משורר צעיר בשם יוסף ברודסקי.

הפקה

אלכסיי גרמן הקדיש תשומת לב רבה לפרטים הקטנים ביותר וכך למשל הקפיד להציג את מראה העיר לנינגרד בשנות השבעים של המאה העשרים, את קפה "סייגון", תיאטרון הדרמה הגדול, אולפן הסרטים "לנפילם", כל זאת הופכים את הסרט לא רק לדרמה ביוגרפית, אלא לדיוקן של תקופה.

ליהוק

שמו של השחקן הראשי נשמר במשך זמן רב בסוד. ב-2 בספטמבר 2015 נודע כי מדובר בשחקן הסרבי מילאנו מאריץ' (Милан Марић), אליו הצטרפו השחקנים: ילנה ליאדובה, דנילה קוזלובסקי, אנטון שאגין, ארתור בסצ'אסטני וסבטלנה חודצ'נקובה.
שטייף

שְׁטַיף (בגרמנית: Margarete Steiff GmbH) היא חברה גרמנית הידועה בזכות בובות ממולאות  שהיא מייצרת באיכות גבוהה ובמחירים גבוהים. 
החברה נוסדה על ידי מרגרט שְׁטַיף בשנת 1880, אליה הצטרף אחיה פריץ. בתחילה ייצרה מרגרט שְׁטַיף צעצועי פילים, על פי עיצוב שמצאה בירחון, אותם מכרה ככריות סיכות לידידיה. אולם, ילדים החלו משחקים בהן כצעצועים, ועל כן החלה מעצבת ומייצרת צעצועי חיות רבים אחרים שנועדו לילדים, בהם כלבים, חתולים וחזירים. את עיצוביה יצרה במו ידיה.
בשנת 1897 הצטרף לחברה אחיינה של מרגרט, ריכרד, וביוזמתו החלה החברה מייצרת, בשנת 1902, את המוצר בזכותו התפרסמה ברחבי העולם: דב צעצוע. בשנת 1907 ייצרה שְׁטַיף 947,000 דובי צעצוע, ומאז היא מגבירה בעקביות את כושר הייצור.
המוטו של החברה, כפי שנקבע על ידי מרגרט שְׁטַיף, הוא "רק הטוב ביותר הוא טוב דיו לילדים". מוצרי חברת שטייף עוברים ביקורת טיב מוצר קפדנית. הצעצועים עמידים לאש, וחלקים קטנים, כגון עיניים, צריכים לעמוד במתיחות גבוהה כנגד קריעה או בלאי.
החומרים הנמצאים בשימוש הרב ביותר במוצרי שְׁטַיף הם צמר אלפקה, לבד, צמר אנגורה ופילוסין. עיני הבובות עשויות בדרך כלל מעץ או זכוכית, ומילוי הבובות עשוי שבבי עץ או סיבי פוליאסטר. הבובות עשויות ברובן בעבודת יד. סימן מסחרי לבובות שְׁטַיף הוא "כפתור באוזן" (בגרמנית: Knopf im Ohr), אשר עוצב על ידי אחיינה של מרגרט, פריץ, בניסיון להילחם בזיופי תוצרתם. הכפתור עשוי מתכת ובעבר הוטבע עליו סמל פיל, מאוחר יותר הוטבע שם החברה, "שְׁטַיף". בובות מעטות יוצרו עם כפתור שעליו סמל הפיל ושם החברה גם יחד.
בחודש אוקטובר 2010 נערכה בבית המכירות "כריסטיס" בלונדון המכירה הפומבית היקרה ביותר של דובי צעצוע מתוצרת שְׁטַיף. באירוע נמכר אוסף של 1,300 דובי צעצוע מתוצרת החברה, במחיר כולל של 1.75 מיליון דולר.
באיה

היסטוריה

אזור באיה היה מיושב ברציפות מסוף תקופת הברזל, אך יש עדויות להתיישבות אנושית קודמת. היישוב הנוכחי מוזכר במסמכים מ-1308. לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית עלתה חשיבותו של היישוב והוא קיבל זכויות עיר ב-1696. אל העיר היגרו סרבים ונזירים פרנציסקנים מבוסניה. מכאן בא שמה הלטיני של העיר, Francillo.
במאה ה-18, כשהייתה הונגריה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, התיישבו בעיר גרמנים, קרואטים, סרבים ויהודים. מיקומה על הדנובה סייע להפיכתה לציר תעבורה ומסחר מרכזי. יין ודגנים הועברו ממנה לגרמניה ואוסטריה. 
במאה ה-19 הונחה בבאיה מסילת ברזל והעיר הפכה לצומת רכבות אך עם הנחת מסילה שהגיעה לרייקה ומתן אפשרות לייצא תבואה מהונגריה בדרך הים, פחתה חשיבותה המסחרית של באיה. עם זאת, העיר המשיכה להוות מרכז שירותים ומסחר.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה באיה ליוגוסלביה. בעקבות הסכם טריאנון סופחה באיה להונגריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודעה העיר בתעשיית הטקסטיל שלה ובגשר העובר מעל הדנובה.

דמוגרפיה

מבין תושבי העיר 93% הם הונגרים והיתר הם גרמנים (2.7%), קרואטים (1.3%) ומיעוטים קטנים (0.5% ומטה) של סרבים, סלובקים וצוענים.

אתרים

בעיר מספר גלריות אמנות ומוזיאונים, רובם עם תצוגות קבע. בהם מוזיאון אישטוון טור  ומוזיאון לתרבות הבונייווצי . בעיר קיימת ספריה על שם אנדרה אדי, ספריה ששוכנת במבנה ששימש לפני כן בית כנסת. בספריה אוסף עשיר של כ-4,500 ספרים מהמאה ה-18. בחצר המבנה ניצבת אנדרטה ליהודי העיר שנספו בשואה. בעיר מתקיימת תחרות שנתית של מרקי דגים.
בעיר 15 כנסיות ובהן כנסיות קתוליות, פרוטסטנטיות, אוונגליסטיות, אוניטריאניות, אורתודוקסיות ולותרניות.

יהודים

ב-1941 היו בבאיה 1,378 יהודים, רובם נאולוגים.
עם כיבוש פולין בספטמבר 1939 הגיעו לבאיה פליטים יהודים רבים מפולין 
בשנת 1942 גויסו יהודים מבאיה לשירות העבודה בצבא הונגריה. רובם נספו בעת שירותם באוקראינה. 
במרץ 1944 כבשו הגרמנים את באיה והקימו בה מחנה מעצר ליהודים. לפי מפקד קהילות הונגריה חיו באותו זמן בעיר 1,200 יהודים. היהודים עברו אליו בכפייה במאי 1944. באותו חודש גורשו ליישוב ליד וינה כ-640 מיהודי באיה ומשם גורשו חלקם לאושוויץ. יתר תושבי הגטו הועברו ביוני 1944 לגטו בצ'למש ומשם גורשו לאושוויץ.
מת מצווה

מת מצווה על פי ההלכה הוא אדם שמת ואין מי שמופקד על קבורתו. כל הנתקל במת מצווה חייב לקוברו, גם אם כתוצאה מכך ייגרם לו הפסד מרובה או יתבטל ממצווה חשובה (אפילו כזו שדינה כרת, כגון קרבן פסח). קבורתו נחשבת לחובה משום כבוד הבריות.

דיני מת מצווה

לגבי מת מצווה יש דינים מיוחדים. לדוגמה: אפילו לנזיר ולכהן גדול, שאסור להם להיטמא למתים (ואפילו לאביו ואמו), מותר להתעסק בקבורת מת מצווה.
אחת מהתקנות המיוחסות ליהושע בן נון היא ש"מת מצווה קונה מקומו". כלומר, ניתן לקבור אותו במקום בו הוא נמצא, גם אם זהו שטח פרטי.

המונח בהשאלה

בהשאלה מקובל להשתמש במונח "מת מצווה" לתיאור נושאים תורניים שונים שכמעט ואין עוסקים בהם, כדוגמת לימוד מסכתות מסוימות (בעיקר מסדר קודשים וסדר טהרות) או קיום מצוות לא שכיחות, כדוגמת פדיון פטר חמור או ראשית הגז. כך נכתב בספר חסידים:
אהוב לך את המצוה הדומה למת, מצוה שאין לה עוסקים. כאשר תראה מצוה בזויה שאין לה עוסקים, כגון שתראה שבני עירך לומדים סדר מועד וסדר נזיקין, ואתה תלמוד סדר קדשים. ואם תראה שאינם [צ"ל: שהם] חוששים ללמוד מועד קטן ומי שמתו מוטל לפניו, אתה תלמדם ותקבל שכר גדול כנגד כולם. כי הם דוגמת מת מצוה, אותם מסכתות ואותם הלכות שבני אדם אין רגילים בהם.
— סימן א, עמ' 2
עבדאללה בן משה חיים

חכם עבדאללה בן משה חיים (לעיתים בקצרה: עבדאל; בגדאד, תקכ"ה (בערך) - כ"ט או ל' בחשוון תרכ"ה, 29 בנובמבר 1864), היה רב וראש ישיבה, עסקן ציבורי ויהלומן. בסוף ימיו היה מרבני ופרנסי ירושלים. הוא היה דודו של חכם יוסף חיים מבגדאד (הבן איש חי).

ביוגרפיה

עבדאללה היה בנו השני של חכם משה חיים, ראש רבני בגדאד (נפטר ח' בסיוון תקצ"ז, 11 ביוני 1837), הבן השלישי היה חכם אליהו חיים, רבה של בגדאד ואביו של חכם יוסף חיים מבגדאד, ה"בן איש חי". עבדאללה נולד וחי בבגדאד. במקביל ללימודיו עסק במסחר יהלומים, וקנה לו שם של אדם אמין, עד שנפוצו אגדות אודות יושרו.
בעקבות סכסוך עם נשיא הקהילה היהודית בעירו, עקר לדמשק, וב־1840 היה מעורב בשתדלנות היהודית סביב עלילת דמשק.
ב־1841 עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים. הוא ניצל את קשריו העסקיים בבגדאד ובהודו, ושימש כגזבר הצדקה של פילנתרופים יהודים כמו יחזקאל יהודה מכלכותא, שהעביר דרכו את כל כספי תרומותיו ליישוב היהודי בארץ ישראל. הנוסע הירושלמי יעקב ספיר מונה אותו בתחילת ספרו "אבן ספיר" עם "הרבנים הגדולים וזקני העדה יקירי ירושלים".
ב־1844 יסד בירושלים את ישיבת "כנסת יחזקאל", שבראשה עמד עד יום פטירתו.
הוא נפטר בסוף חודש חשוון תרכ"ה (חורף 1865), בגיל מאה שנים. בצוואתו ביקש כי יקברו אותו בין פשוטי העם, ולא יספידוהו, אך אנשי ירושלים לא שעו לבקשתו, וליוו אותו למנוחות בכבוד רב. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הוא הניח אחריו שלושה בנים וארבע בנות. אחד מבניו היה פקיד חברון, החכם יוסף שלום, שעמד בחיי אביו במוקד מחלוקת גדולה ביישוב היהודי בחברון.
שמואל וינברג מסלונים

קורות חייו

נולד לרב יחיאל מיכל אהרן, בנו של מייסד חסידות סלונים, אברהם וינברג (הראשון). את עיקר דרכו ומשנתו רכש אצל סבו. הרבה לנסוע אל אדמו"רי דורו, בהם רבי חיים הלברשטאם, אצלו שהה תקופה ארוכה, ורבי דוד משה מטשורטקוב.
ניהל פעילות עניפה בענייני ציבור. ניהל יחד עם החפץ חיים קרן כספים שתמכה בהקמת תלמודי תורה ומקוואות. השתתף בהקמת הארגונים "כנסת ישראל" ו"מחזיקי הדת", ובהמשך היה שותף להקמת אגודת ישראל. עמד בקשר עם רבי חיים מבריסק, החפץ חיים ועוד רבים. בקשריו עם אדמו"רי ורבני דורו שימש כשליח בן אחיו רבי אברהם וינברג (השלישי) שהפך לימים לאדמו"ר מסלונים.
כדרכם של אדמו"רי חסידות סלונים עמד בקשר הדוק עם היישוב החסידי בארץ ישראל ותמך בו. בצעירותו ביקר פעמיים בארץ. עמד בנשיאות כולל רייסין שתמך במאות משפחות שגרו בטבריה, צפת וירושלים והתרים עבורו. בשנת תר"ס פעל להקמת ישיבת אור תורה על ידי חסידו הרב משה קליערס, רבה האשכנזי של העיר.
נפטר בי"ט בשבט תרע"ו, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בעת שהותו בוורשה לצורכי רפואה, ובשל קשיי ההתניידות בעת מלחמה נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
שיחותיו ודברי תורתו ששרדו יצאו לאור בתשרי תשכ"ט על ידי האדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי (ה"נתיבות שלום"), בספר "דברי שמואל".
סם ג'ונס (מוזיקאי)

קריירה

ג'ונס נולד בג'קסונוויל שבפלורידה, וב-1955 עבר לניו יורק, שם ניגן עם בובי טימונס, טייני בראדשו, Les Jazz Modes, קני דורהאם, אילינוי ג'אקט, פרדי האברד, דיזי גילספי ות'לוניוס מונק. הקלטותיו הידועות ביותר הן שיתופי פעולה עם הסקסופוניסט קנונבול אדרלי (1959-65). ג'ונס ניגן גם עם הפסנתרנים ביל אוונס בשנות ה-50 ואוסקר פיטרסון (1966-1970) וסידר ולטון מאוחר יותר . ג'ונס בילה את מרבית הקריירה שלו  בסצנת הג'אז הניו יורקית והוא אחראי למספר סטנדרטי ג'אז, ביניהם "Del Sasser" ו-"Unit 7" שנכתבו במהלך עבודתו עם אדרלי.
היוגב

היסטוריה

המושב נוסד באוגוסט 1949 על אדמות חירבת ליד על ידי גרעין של יוצאי חברות נוער מאוסטריה, מגרמניה ומרומניה ומילידי הארץ שהתארגנו בשנת 1941, עברו הכשרה בכפר ויתקין ובאר טוביה ואיישו את בית אשל שליד באר שבע, משנת 1943 עד לאחר מלחמת העצמאות. לאחר שבית אשל נהרסה במלחמת העצמאות הם עברו לעמק יזרעאל והתמקמו באופן זמני במבנים של מנחת מגידו, שדה תעופה בריטי קטן שננטש. בעת ייסודו מנה המושב 70 משפחות, אך הוא תוכנן לכלול 120 משקים וכ-30 משפחות נוספות של בעלי מקצוע. באפריל 1950 הונח אבן פינה לבתי הקבע של המושב, אותם בנו אנשי המושב בעצמם.
ביוני 1951 כבר עמדו 60 הבתים הראשונים על כנם והמושב כלל 110 משפחות לאחר שקלט עולים חדשים, עוזבי קיבוצים ובני מושבים. בהמשך, עזבו רבים מהמייסדים את המושב ובמקומם באו אחרים. מספר המשפחות במושב ירד ל-88 בתחילת 1957 ובשנת 1957 הגיע לכ-80 משפחות.
כביש הגישה למושב באורך כ-3.5 קילומטר נסלל בשנת 1951 אולם רק חלק זופת, דבר שהקשה על תושבי המושב במשך שנים, עד סיום סלילת הכביש בסוף 1956. במושב הוקצו לכל משק בין 65 ל-70 דונם, חציו לפלחה וחציו למטעים משותפים, אולם התפתחות המושב נבלמה בתחילתה בגלל מחסור במים. בעיה זו נפתרה ב-1955 עת חובר המושב לבארות של מקורות באזור מגידו. בעיה נוספת איתה התמודדו במושב הייתה גניבות של פרות בידי מסתננים. בסוף שנת 1958 חובר המושב לרשת החשמל ובשנת 1960 נפתח במושב סניף דואר.
המושב סבל מקשיים כלכליים רבים. חלק מהאדמות שהוקצו למושב היו אדמות זיבורית שלא התאימו לייעודן. מטעים שניטעו הכזיבו והמשבר בענף הלול בסוף שנות ה-50 הביא על אנשי המושב חובות. בעקבות הבעיות הכלכליות עבר המושב בשנת 1963 לטיפול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית ובמסגרת השיקום הוקצו למושב 400 דונם במקום האדמות הירודות. מצב המושב לא שפר ובשנת 1976 נחתמה אגרת חוב שלפיה מקרקעי המשבצת החקלאית של המושב, לרבות מקרקעי הנחלות הבלתי-מאוישות, שועבדו לבנק החקלאות לישראל. משנת 1988 מצוי המושב בכינוס נכסים שהומרה בשנת 1992 לטיפול משקם בעקבות הסדר חובות המושבים.
המושב הוא הארוך ביותר בעולם, מאחר שהוא הארוך בארץ ואין מושבים מחוץ לישראל].
כלכלת חברי המושב מבוססת על ענפים חקלאיים - גידולי שדה, רפת, דיר, לול וחממות פרחים, על עסקים קטנים בתחומים שונים - חנויות פרחים, מחלבת גבינות, צרכנייה, מעצב שיער, מוסכים בעלי התמחויות שונות (אופנועים ומכוניות שטח), סוכנות ביטוח, קוסמטיקאית, סדנאות בישול ואפייה, חוות סוסים, הדרכות לבניית קומפוסטרים ובנייה ירוקה וצימרים שבהם ניתן לבקר ולרכוש מתוצרתם, ועל עבודה מחוץ למושב.
בשנת 2007, לכבוד חג השבועות, הושק אתר אינטרנט ובו מידע ותמונות אודות המושב .
ביולי 2011 נערכה מחאת אוהלים על מדשאת בית העם, במטרה למחות על מדיניות המזכירות בנושא הרחבת היישוב].
בשנת 2019 נחגג חג ה-70 למושב ברצף פעילויות בכל החגים ובהוצאת ספר על המושב.