כלא ניוגייט

היסטוריה

בתחילת המאה ה-12, מלך אנגליה הנרי השני הנהיג רפורמות משפטיות אשר נתנו לכתר שליטה רבה יותר על מערכת המשפט. עקב כך, ב-1166 הורה על בנייה של בתי כלא, בהם ניתן יהיה להחזיק את הנאשמים בזמן שהשופטים המלכותיים ידונו ויכריעו בחפותם או באשמתם וכן לצורך ענישה. בשנת 1188, כלא ניוגייט היה המוסד הראשון שהוקם למטרה זו.
כמה עשורים מאוחר יותר, ב-1236, במטרה להגדיל באופן משמעותי את הכלא, המלך המיר את אחד מהצריחים של ניוגייט (שעדיין שימש כאחד מהשערים הראשיים לתוך העיר) להרחבה של הכלא. תוספת זו כללה צינוקים חדשים ובניינים סמוכים, ונשארה ללא שינוי במשך כמעט מאתיים שנה.
במאה ה-15, עם זאת, כלא ניוגייט היה כבר זקוק לשיפוץ משמעותי. הבניין היה במצב של קריסה ובלאי. אסירים רבים מתו עקב צפיפות, מחלות ותנאים סניטריים גרועים. בשנה אחת נרשמו 22 אסירים שמתו ממה שכונה "קדחת כלא" ("gaol fever"). המצב היה כל כך קשה עד כי ב-1419, פקידי העירייה סגרו באופן זמני את הכלא.
בעקבות לחץ ציבורי על כך שאגף הנשים קטן מדי ולא הכיל כלל בתי שימוש (ובשל כך נאלצו הנשים לעבור דרך אגף הגברים על מנת להגיע לשירותי הנשים), בשנת 1406 התווסף למבנה הכלא מגדל נוסף עבור האסירות.
בשנת 1422 ניתן אישור לחידוש של הכלא, והשער ומבנה הכלא נהרסו ונבנו מחדש. במבנה החדש היה אולם מרכזי עבור ארוחות, כנסייה חדשה, וכמו כן נבנו תאים ומרתפים נוספים ללא אור וללא אוורור.
הכלא נהרס בשריפה הגדולה של לונדון בשנת 1666 ונבנה מחדש בשנת 1672 על ידי סר כריסטופר רן, תוך הרחבתו לתוך בניינים חדשים בצד הדרומי של הרחוב.
בשנת 1770, הפרלמנט הקצה סכום של 50,000 ליש"ט ועיריית לונדון הקצתה שטח בגודל של 500 מטרים על 15 מטרים על מנת להרחיב את הכלא ולבנות בית משפט חדש. העבודה כבר כמעט הושלמה כאשר הכלא הותקף על ידי המון במהלך מהומות גורדון ביוני 1780. הבניין עלה באש, וניזוק קשה. עלות התיקונים נאמדה ב 30,000 ליש"ט. הכלא החדש הושלם לבסוף ב-1782.
הכלא נסגר בשנת 1902, והוא נהרס בשנת 1904. על האתר בו היה הכלא נמצא בית המשפט הפלילי של לונדון, הידוע גם בתור "אולד ביילי" (על שם  הרחוב שבו הוא עומד).

החיים בכלא

מימיו הראשונים הכלא איכלס סוגים שונים של פושעים: חלקם ביצע מעשי פשע קלים יחסית, כגון גניבה, פריצה לבתים או שוד, בעוד אחרים ביצעו פשעים חמורים כגון אונס ורצח. מספר האסירים בניוגייט עבור סוגים מסוימים של פשעים עלה וירד בהתאם לחששות הציבור בתקופות שונות. כך, למשל, לקראת סוף תקופת שלטונו של אדוארד הראשון (תחילת המאה ה-14), הייתה עלייה במקרי שוד ברחובות. כתוצאה מכך העונש על שליפת פגיון היה 15 ימים בניוגייט, ופציעתו של אדם גררה 40 ימים בכלא.
עם הגיעם לניוגייט, האסירים נכבלו בשלשלאות והובלו אל הצינוק המתאים לפשע שלהם. אלו שנידונו למוות מוקמו במרתף מתחת למגורי השומרים שהיה למעשה ביוב פתוח משובץ בשלשלאות. עבריינים אחרים הופרדו לאגפים שונים לפושעים ולבעלי חוב. הצינוקים היו מלוכלכים, חשוכים, ובמצב כה גרוע עד כי רופאים נמנעו מלהיכנס אליהם.
התנאים לא השתפרו במשך זמן רב. אסירים אשר יכלו להרשות לעצמם לרכוש אלכוהול נשארו שיכורים באופן קבוע. היו כינים בכל מקום והסוהרים השאירו את האסירים לרעוב כשהם כבולים אל הקיר. במקום התפתחה אגדה על "הכלב השחור", מעין רוח כחושה אשר סימלה את היחס האלים והאכזרי אל האסירים. משנת 1315 ועד 1316, נחקרו 62 מקרי מוות בניוגייט על ידי חוקר מקרי המוות.
על פי חוק מימי הביניים, הכלא נוהל על ידי שני שריפים שנבחרו מדי שנה, אשר השכירו את הניהול השוטף לסוהרים פרטיים תמורת תשלום. סוהרים אלו היו רשאים לגבות תשלום ישירות מן האסירים, מה שהפך את התפקיד לאחד הרווחיים ביותר בלונדון. באופן בלתי נמנע, מערכת זו סיפקה תמריצים עבור השומרים להפגין אכזריות כלפי האסירים, ולגבות מהם תשלום על כל דבר, החל מעל עצם הכניסה לכלא ועל כבילתם ושחרורם משלשלאות. לעיתים קרובות הם החלו להעניש אסירים עוד לפני שגזר דינם נכנס לתוקף. השומרים, אשר ההכנסה שלהם הייתה מבוססת חלקית על סחיטת האסירים, דרשו מהם כסף תמורת מזון, מצעים ושחרור מהאזיקים, ואף עינו אסירים תמורת כסף נוסף.
אפשר לקבל אינדיקציה לתנאים בכלא מרשימת הדברים שאסור היה לסוהרים לעשות: אסור היה להם לקחת נדבות המיועדות לאסירים, למנוע מכירת מזון, לגבות תשלום מופרז עבור מיטות, או לדרוש כסף עבור הבאת האסירים לבית המשפט הסמוך. בשנת 1393, תקנה חדשה נוספה כדי למנוע מהסוהרים לגבות תשלום עבור מנורות או מיטות.
בשנת 1431, נציגי העירייה החלו לדון במספר הצעות רפורמה. ההצעות כללו הפרדת האסירים שאינם צמיתים למגורים נפרדים לגברים ולנשים, תוך השארת שאר האסירים בתאים תת-קרקעיים. אסירים שהפגינו התנהגות טובה ולא הואשמו בפשע חמור היו רשאים להשתמש בבית התפילה ובחדר פנאי ללא עלות נוספת. בנוסף, בעלי חוב אשר לא היו חייבים סכומים גדולים מדי לא נדרשו להיות אזוקים. על הסוהרים נאסר למכור מזון, פחם, ונרות. הכלא היה אמור לעבור ביקורת שנתית, אולם לא ידוע אם בדיקות אלו אכן התבצעו בפועל. רפורמות נוספות ניסו להפחית את זמן ההמתנה בכלא עד למשלוח אל בית המשפט, אך ללא תוצאות ממשיות.
בכלא שוכנו אסירים ואסירות שהורשעו בפשעים או שהיו בעלי חוב, והיו אגפים נפרדים לגברים ולנשים. על אף שהאסירים חיו במגורים נפרדים, הם יכלו להיפגש ולהתערב באופן חופשי אלו עם אלו וגם עם מבקרים בכלא.
בכלא היו מחלקות שונות: מחלקת המאסטר (Master's) הייתה עבור אלו שיכלו לשלם בעצמם עבור המזון והמגורים, והתנאים בה היו נוחים למדי. מחלקת פשוטי העם (Common's) הייתה עבור אלו שהיו עניים, והתנאים בה תוארו כ"גיהנום". מחלקה נפרדת הייתה עבור אסירים "מיוחדים". המלך השתמש בניוגייט לעיתים קרובות כמקום להחזיק בו כופרים, בוגדים ונתינים מרדניים שהובאו ללונדון למשפט.
בתחילת המאה ה-19, הכלא משך את תשומת לבה של פעילת זכויות האדם אליזבת פריי. היא דאגה במיוחד באשר לתנאים בהם הוחזקו בכלא נשים וילדיהן. לאחר שהציגה ראיות בנושא לבית הנבחרים התנאים במקום שופרו. ב-1858, פנים הכלא נבנה מחדש עם תאים אישיים.

הוצאות להורג

ב-1783, אתר ההוצאות להורג של לונדון הועבר מטייברן לניוגייט. הוצאות להורג מחוץ לכלא – שהיה בתקופה זו הכלא המרכזי של לונדון – משכו קהל רב. היה אפשר לבקר בכלא באישור הלורד ראש העיר של לונדון או של השריף. הנידונים הוחזקו בתאים צרים שהופרדו מרחוב ניוגייט על ידי חומה עבה, והוארו רק באור עמום מהרחבה הפנימית. הגרדום עצמו הוקם מחוץ לדלת ברחוב ניוגייט. עד המאה ה-20, תליינים בריטיים למדו והתאמנו בניוגייט.
החל מ-1868, הוצאות פומביות להורג הופסקו, ומאז הן בוצעו בגרדום שנבנה בתוך צריף ברחבה הפנימית של הכלא, אליו הוביל שביל מרוצף אבנים, פתוח חלקית לשמיים ומקורה בסבכת ברזל. אסירים שהוצאו להורג נקברו מתחת לאבני הריצוף של השביל, וראשי התיבות של שמם נחרטו בקיר האבן הסמוך. האדם האחרון שהוצא להורג באופן פומבי (בניוגייט וכן בכל הממלכה המאוחדת) היה מייקל בארט, ב-26 במאי 1868. האדם האחרון שהוצא להורג בצריף הגרדום שבתוך ניוגייט היה ג'ורג' וולף, ב-6 במאי 1902. בסך הכל הוצאו להורג בכלא 1,169 אנשים.