האשליה הגדולה

אודות הסרט

האשליה הגדולה יצא לאקרנים ב-1937 וזכה לתשבחות. אפילו בשנת 1970 נכלל הסרט ברשימות רבות כאחד מעשרת הסרטים הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע.
בשנת 1938 היה האשליה הגדולה לסרט הראשון בשפה הזרה שהיה מועמד על ידי האקדמיה לאמנויות סרטי הקולנוע והמדע לפרס האקדמיה עבור הסרט הטוב ביותר (הנודע גם כפרס האוסקר). הסרט זכה לפרסים כסרט הטוב ביותר בשפה הזרה על ידי אגודת מבקרי הקולנוע של העיר ניו יורק ועל ידי חבר הנאמנים הלאומי של המבקרים ב-1938.
לאחר זכייתו של הסרט ב-1937 בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה כ'מופע האמנותי הטוב ביותר', הצהיר שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כי הוא אויב קהל הקולנוע מספר אחת והורה להחרים ולהשמיד את עותקיו. ב-1 באוקטובר 1940 נאסר הסרט להקרנה על ידי משרד התעמולה של הרייך. ב-1940, בזמן שהצבא הגרמני פלש לצרפת, תפשו הנאצים את העותקים והתשלילים של הסרט, בעיקר מכיוון שהם נשאו מסר בעל אופי אנטי מלחמתי, ומה שנראה היה כביקורת אידאולוגית המכוונת לעבר גרמניה ערב מלחמת העולם הראשונה.
במשך שנים רווחה הסברה כי העותקים הושמדו בפשיטת כוחות האוויר של בעלות הברית בשנת 1942, שהשמידו מעבדה מובילה מחוץ לפריז. ב-1958 התגלו מחדש העותקים של הסרט ושוחזרו על מנת להפיצם מחדש בתחילת שנות השישים. אז התגלה כי התשליל המקורי לא הושמד, כי אם נשלח לברלין (בוודאי הודות למאמציו של דוקטור פרנק הנסל) על מנת לשמרו בארכיב של הרייך.
בזמן כיבושה של ברלין על ידי בעלות הברית ב-1945, היה ארכיב הרייך באזור הרוסי וכתוצאה מכך נשלחו ביחד עם סרטים רבים אחרים לארכיב הסרטים הסובייטי במוסקבה. באופן תמוה למדי הושבו התשלילים לצרפת בשנות השישים, אולם נותרו לא מזוהים במחסן בסינמטק בטולוז במשך למעלה משלושים שנה, היות שאיש לא היה בדעה כי הנגטיב המקורי שרד. בזמן גילויים מחדש בשנות התשעים, כשהועבר אוסף הניטרט של הסינמטק באיטיות לארכיב הסרטים הצרפתי ב-Bois d'Arcy, שוחזר התשליל המקורי והופק כ-DVD של ה-criterion collection. מהדורה זו נחשבת כמקורית ביותר מאז הקרנת הבכורה של 1937.

תמצית העלילה

במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, יוצאים לטיסה שני טייסים צרפתים: סרן דה בולדיו (שאת דמותו מגלם פייר פרסניי וסגן מרשל (אותו משחק ז'אן גאבן). מטרת הטיסה הייתה לבחון איתור מתצלומים מטושטשים של משימת סיור אווירית קודמת. הם נורו בידי הטייס והאציל הגרמני סרן פון ראושפטיין (השחקן אריך פון שטרוהיים). פון שטרוהיים מצהיר בעת חזרתו לבסיס כי הפיל מטוס צרפתי ומורה לאחד מן הכפופים לו לבדוק אם הטייסים הם קצינים, ואם כן, להזמינם לסעוד עמו ארוחת צהריים, טרם ישלחם כאסירים למחנה לשבויי מלחמה. במהלך הסצנה אנו למדים כי וון ראופנשטיין ובולדיו התוודעו זה אל זה בעברם - מובא תיאורה של ידידות, אם גם לא סולידריות, בתוככי המעמד העליון (דהיינו האצולה) החוצה גבולות לאומיים.
דה בולדיו ומרשל מוצבים כאסירים בבית כלא לשבויי מלחמה, שם הם פוגשים ומתיידדים עם כמה מבני ארצם. מעט אחרי הגעתם הם לוקחים חלק בניסיונם של חבריהם לחפור מנהרה מתחת למחנה כאמצעי להימלט. על כל פנים, מיד כשהמנהרה מושלמת, הם נאלצים להחליף מחנות ומפאת מחסומי השפה אין ביכולתם ליידע על קיומה של המנהרה את השבויים הבריטיים שבאו במקומם.
במשך המלחמה הוצבו בולדיו ומרשל במחנה אחר מחנה והגיעו לבסוף לוינטרסבורן, מעוז כלא השוכן בקרים, שעליו פיקד וון ראופנשטיין, שנהפך מאז פגישתם האחרונה להיות נכה בקרב והוצב מחדש. וינטרסבורן, כך אומרים היא מצודה בלתי ניתנת לבריחה, המזכירה באופן מוזר את המחנה האמיתי POW בקולדיצ' שבמלחמת העולם השנייה. אולם במהרה אנו לומדים שלבולדיו ולמרשל ישנה היסטוריה של ניסיונות בריחה עזי רוח. 
בוינטרסבורן, בולדיו ומרשל פוגשים את אחד מן האסירים אשר שהה עימם בבית כלא מוקדם, רוזנטל (בכיכובו של השחקן מרסל דליו) הוא יהודי עשיר. השלושה מתכננים יחדיו את בריחתם, נתקלים ברעיון כשהם שתים תשומת לב מרובה לדרך בה מגיבים השומרים הגרמנים למצבי חירום. בולדיו מודה כי תוכניתם יכולה לשמש רק שניים, ומציע כי מרשל ורוזנטל ימלטו, בעוד שבאותו עת הוא ימשוך את תשומת לבם של השומרים הגרמנים. לאחר תסיסה בבית הסוהר מכנסים השומרים את מכלול העצירים בחצר המצודה, וממשיכים לקרוא מתוך רשימת שמותיהם. ברגע שמוקרא שמו של בולדיו אין הוא מצוי באספה והם נוכחים לדעת כי הוא נעדר, הוא דואג לכך שנוכחותו תיוודע בהיותו במרומי המצודה, מושך את השומרים הגרמנים לרדוף אחריו. מרשל ורוזנטל מנצלים הזדמנות זו שנקלעה לידיהם, במהלך מרדפו של בולדיו, על מנת להשחיל עצמם דרך החלון ולרדת מטה באמצעות חבל מעשה יד ונסים על נפשם.
ברצף האירועים הקדחתני שמתרחש אחרי כן, דוחקים פון ראופנשטיין ושומריו הגרמנים את בולדיו לפינה. וון ראופנשטיין מתחנן לפניו כי יסגיר עצמו. דה בולדיו מסרב, ווון ראופנשטיין יורה בו באי רצון. וון ראופנשטיין סועד את בולדיו ברגעיו האחרונים והלה נפטר מפצעיו. בולדיו מבטא את הרהוריו האחרונים שהם קינה על התועלתיות שלהם לחברה (כבני אצולה) המסתיימת עם המלחמה וכי הוא מרחם על וון ראופנשטיין שנותר מאחור, על מנת למצוא את תכליתו בסדר החברתי החדש שהגיח לעולם.
הסרט ממשיך בהימלטותם של מרשל ורוזנטל במסע בו הם חוצים את אזורי הכפר של גרמניה, בתורם אחר נתיב חזרה לצרפת. רוזנטל נפצע ומאט את השניים, ושני הגיבורים מוצאים מקלט באסמה של אשה גרמניה בשם אלזה (בכיכובה של דיטה פארלו) שהתאלמנה במהלך המלחמה. אלזה מטפלת בשני הנמלטים בעין יפה ומרשל מתחיל להתאהב בה. ברם, הוא ורוזנטל חייבים בסופו של דבר לעזוב לשווייץ (משם לצרפת, על מנת לשוב ולהילחם במלחמה). חרף הבטחתו של מרשל לשוב, אם יעלה בידו לשרוד והם עוזבים. רגע לפני שמסתיים הסרט, פטרול של כיתת חיילים גרמנים מבחין בשני הנמלטים חוצים את העמק עטוי השלג. החיילים יורים לעברם כדורים מספר ומחטיאים. אולם במהרה הורו להם להניח למרשל ורוזנטל לנפשם, מאחר שנדמה היה שהם חצו את הגבול השווייצרי הבלתי נראה בעמק מכוסה השלג המשתרע מתחתם.

נושאים פוליטיים והיסטוריים

באשליה הגדולה משתמש הבמאי ז'אן רנואר במלחמת העולם הראשונה (1914-‏1918) כעדשה שדרכה הוא מתבונן באירופה, בעודה משקיפה על חזיון התעתועים של עלייתו של הפשיזם, במיוחד בגרמניה הנאצית, ואימתה הממשמשת ובאה של מלחמת העולם השנייה (1939-‏1945). רנואר מותח ביקורת על הפוליטיקה והאידאולוגיה בת זמנו ומעלה על נס את האנושות האוניברסלית, שמתעלה מעל גבולות לאומיים וגזעיים ולאומנות קיצונית. רנואר מציע כי ניסיונותיהם המשותפים של בני האדם יגברו על מחלוקת פוליטית והתבטאותו המוקצנת: המלחמה.
רנואר מספר בעצמו אודות המסר של הסרט, זאת בראיון שנערך בזמן הפצתו המחודשת של הסרט בשנות השישים המוקדמות. "(האשליה הגדולה) היא סיפור אודות מערכות יחסיהם של בני האדם. בטוחני כי סוגיה זו היא כה חשובה כיום, שאם לא נפתור אותה יהא עלינו פשוט להגיד 'להתראות' לעולמנו היפהפה".

מעמדות

הסרט האשליה הגדולה בוחן את מערכות היחסים בין מעמדות חברתיים שונים באירופה. 
שתיים מן הדמויות העיקריות הן אריסטוקרטים: דה בולדיו (פרשניי) ווון ראופנשטיין (פון שטרוהיים). הם מוצגים כדמויות קוסמופוליטיות שהתחנכו בתרבויות רבות ובקיאות בשפות שונות. רמת חינוכם ומסירותם למוסכמות והטקסים החברתיים גרמה להם לחוש קרובים יותר זה לזה, מאשר לאנשים בני המעמד הנמוך ממדינותיהם. הם חולקים ביניהם חויות חברתיות דומות: סעודה במסעדת מקסים שבפריז, תינוי אהבים עם אותן הנשים ואפילו הכירו זה את זה דרך היכרות. הם משוחחים זה עם זה בצרפתית ובגרמנית ברשמיות ובכבדות וברגעים של שיחה אישית אינטימית, נמלטים לתוך האנגלית, כאילו על מנת להסוות את תגובותיהם מעמיתיהם בני המעמדות הנמוכים.
רנואר מראה את ירידתה של האצולה מגדולתה, כשבמקומה עולה סדר חברתי חדש, שמובל בידי אנשים שלא נולדו למעמד הגבוה. הוא מדגיש כי מעמדם אינו מהווה כיום מרכיב הכרחי לפוליטיקה הייחודית של אומותיהם. הן וון ראופנשטיין והן דה בולדיו רואים בשירותם הצבאי כחובה, ורואים את המלחמה כממלאת תכלית, כך מתווה אותם רנואר כדמויות ראויות לתהילה, אולם טרגיות שעולמן נעלם, ושלכודות בתוך מערכת קודים וכללי התנהגות בחיים שנעשים במהירות נטולי חשיבות. שניהם מודעים לכך שזמנם עבר, אולם תגובתם למציאות זו שונה: דה בולדיו מקבל את גורלה של האצולה כשיפור חיובי, אולם וון ראופנשטיין אינו רואה זאת כך, ומקונן על מה שהוא מכנה "מורשת קסומה של המהפכה הצרפתית".
רנואר מנגיד את האריסטוקרטים עם דמויות בנות המעמד הנמוך כמו מרשל (גאבן), מכונאי מפריז שהוא פחות בקי בהלכות התרבות, ומאוחר יותר בסרט לא עולה בידו לתקשר כהלכה עם אלזה (פארלו) בגרמנית, ואף היא אינה דוברת צרפתית. עם זאת, למרות מחסום השפה, גם הדמויות בנות המעמדות הנמוכים חושפות לפנינו את המשותף להן כבני-אדם, שבניגוד למשותף שבין המעמדות הגבוהים, מבוסס על היסודות האנושיים הפשוטים ומתבטאים במפוחית הפה שהסוהר הגרמני נותן למרשל, בפרה של אלזה בה מרשל מטפל כשהיא נותנת לו תחושת בית מתוך זיכרון פרתו של סבו, בחג המולד המשותף, ומעל לכל באהבתם של אלזה ומרשל ובקשר המיוחד של רוזנטל ומרשל עם ילדתה של אלזה החוצות גבולות השפה.
המסר של רנואר מתברר ברגע שהאציל הצרפתי דה בולדיו מקריב עצמו, זאת על מנת ליצור הסחת דעת שתאפשר למרשל ורוזנטל, האנשים הפשוטים, להימלט. וון ראופנשטיין נאלץ לירות בדה בולדיו (מתוך חובה), צעד שדה בולדיו מודה שהוא מוכרח לעשותו מכורח הנסיבות. על כל פנים בקבלו את מותו הבלתי נמנע מתנחם דה בולדיו ברעיון ש"עבור העם הפשוט מוות במלחמה זו טרגדיה. ברם, עבורך ועבורי זוהי דרך טובה לסיים בה את חיינו". ומצהיר כי הוא מרחם על וון ראופנשטיין, שייאבק למצוא את מקומו בסדר החברתי החדש שנוצר. זאת בעולם שבו אבד הכלח על מסורותיו, מנהגיו ורקעו.
מושגי הכבוד והחובה של האריסטוקרטיה אינם נחלתם של המעמדות הנמוכים באירופה - אנשי היומיום והמשרתים את ארצותיהם רואים במלחמה כמעשה רמייה פוליטי חסר הכרה ומתאכזבים. ניתן להשוות את ביקורתו של הסרט על האידיאליזציה הרומנטית של החובה לסרט המוקדם במערב אין כל חדש (1930), המבוסס על הרומן בשם זה פרי עטו של אריך מריה רמרק.

גזענות

רנואר נוגע בקצרה בשאלת האנטישמיות באמצעות דמותו של רוזנטל, בן למשפחת בנקאים  נובו-רישית) עשיר, אולם לא אציל), שהוא גם יהודי (השוואה ברורה למשפחת הבנקאות רוטשילד מצרפת). סוברים כי רנואר יצר את הדמות שלו על מנת להתעמת עם המערכה האנטי-יהודית הגואה, שנוהלה בידי ממשלתו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית. מעבר לכך, מיוצג רוזנטל כסמל של האנושיות החוצה גבולות מעמדיים, ולמרות היותו עתיר הון, הוא חולק את כל האוכל שלו עם כל אחד אחר, כך שהוא ועמיתיו האסירים אוכלים היטב - כשמשווים אותם עם שוביהם הגרמנים. באמצעות רוזנטל, מתריס רנואר כנגד הביקורת האנטישמית, בהצהירו על סטריאוטיפים יהודים כחסרי חשיבות.
סמל אניגמטי יותר של חלוקה גזענית הוא האסיר האפריקאי המופיע במחנה לכלואי מלחמה השני, הוא חי בקרבם של השבויים האחרים מבעלות הברית ונדמה שהוא מתקבל על ידיהם, אף על פי כן איש אינו מדבר עמו, אפילו כשהוא מנסה ליזום שיחה.

מלחמה

רנואר מחפש להפריך את הרעיון שניתן להשיג במלחמה הכול, או שניתן להשתמש בה ככלי פוליטי לפתירת בעיות על מנת ליצור עולם טוב יותר. 
האשליה הגדולה הוא סרט מלחמה ללא תיאור כלשהו של קרב. במקום זאת, האתר המוסרט הוא שבויים במחנה מלחמה, בו מצויים חיילים בני אומות רבות, החולקים ביניהם חויות משותפות. רנואר משרטט מלחמה בה מתחולל ניסיון עקר. לדוגמה אלזה, האלמנה הגרמניה, מראה למרשל ורוזנטל תצלומים של ושל אחיה שנהרגו בקרבות ורדן, ליז', שרלרוי, וטננברג בהתאמה. באופן אירוני היו קרבות אלו כמה מן הניצחונות הכי מכריעים של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. באמצעות התקן זה מפריך רנואר את המושג של גבורתו, כבודו או חובתו של אדם אחד פשוט כמחוללת אימפקט רב עוצמה על אירוע גדול. הדבר חותר תחת כוונתם האידיאליסטית של מרשל ורוזנטל לשוב לחזית, כך שעל ידי חזרה לקרב יעלה בידם לסיים את המלחמה. 
כאחד מן האנשים הרבים בני המעמד הנמוך והעובד שלחמו במלחמת העולם הראשונה, תר רנואר אחר פתרון למשבר המלחמה בטרם הכוחות האירופיים יפתחו שוב במלחמה נואלת. בהתייחסו למלחמת העולם הראשונה כבזבוז ענק ואכזרי של חיי אדם וזאת עבור סיבות מפוקפקות, כמעט מגוחכות, הוא קיווה לפתרון שימנע חזרה על הקטל והשממון של מלחמה זו. ייתכן שתפקידו של מרשל בסרט היה גילום תפקיד מרכזי של המצע הפוליטי שצמח מהחזית הפופולרית (גוש המפלגות הפוליטיות השמאלניות שהגיח בזמן שהסרט הזה שוחרר) בצרפת.