חווקה פולמן רבן

ילדות ונעורים

נולדה ב-19 באפריל 1924 בקילצה שבפולין לרוזליה (שושנה) לבית קצנגולד ולאברהם-בנימין פולמן. הצעירה מבין שלושה ילדים, אחות לוולף (וֶוֶק) ומרדכי (מארק) אשר היוו חלק גדול בגיבוש זהותה האידאולוגית. אביה התפרנס מתחזוקת בתי מגורים וניהולם. הוא גדל בבית מסורתי, בעוד אמה לא הקפידה על קיום מצוות, הזדהתה עם הציונות וערכי תנועות הנוער החלוציות ובשל כך הייתה חלוקה עם האב בנושא חינוך הילדים. כשהייתה כבת שנה עברה המשפחה לוורשה.
בהיותה בכיתה ז' עברה המשפחה לגור ברחוב דז'לנה 43, מול דז'לנה 34, שם שכן מרכז תנועת "החלוץ", עובדה שתרמה לבחירת המשפחה להיות מעורבים בפעולות התנועה עם בניית גטו ורשה. באותה שנה החלה ללמוד בגימנסיה "יהודיה" בה לשון ההוראה הייתה פולנית והיו שיעורים ומקצועות יהודיים. מספר רב של מורים ידועים לימדו בגימנסיה, ביניהם ד"ר עמנואל רינגלבלום, לימים יוזם ארכיון "עונג שבת" בגטו ורשה. בהשפעת אחיה מארק, שהיה חבר בתנועת "דרור", הצטרפה בשנת 1939 לקבוצה קטנה של בני נוער, שהייתה לחוג הנוער הלומד של תנועת "דרור".

פעילות חינוכית בתנועת "דרור"

כשהתפרסמה הפקודה על הקמת הגטו בוורשה עם כיבוש פולין על ידי הנאצים, משפחת פולמן לא היו צריכים לעבור דירה משום שהרחוב שלהם היה כלול בגבולות הגטו. מורי הגימנסיה ניסו להמשיך את הלימודים במסגרת חוגים מחתרתיים, אולם הדבר לא החזיק מעמד והיא החלה ללכת יותר ויותר לדירה ברחוב דז'לנה 34 שם נפגשה עם חבריה מתנועת "דרור". לקראת שנת הלימודים של שנת 1940 הגו מארק פולמן ויצחק צוקרמן את הקמת הגימנסיה של תנועת "דרור" בגטו ורשה, בית ספר תיכון במחתרת בניהולו של מארק פולמן, בה היו בחינות ושיעורים לכל מקצוע וגם לימודים ייחודיים של תנועות הנוער. עם המורים נמנה המשורר יצחק קצנלסון. הגימנסיה התקיימה עד קיץ 1942, האקציה בגטו היא זו שהביאה לסיומה. בשנת 1941 עברה חווקה פולמן מבית הוריה לגור בבית "דרור" שם חלקה חדר עם חנצ'ה פלוטינצקה, אחותה הצעירה של פרומקה פלוטניצקה וצעירות נוספות. צביה לובטקין ויצחק צוקרמן שהיו בין המדריכים בבית עיצבו את דרכה בחיים והשפיעו על התנהגותה בימי המלחמה ואחריה, כאשר דחפו להקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות והיו ממעצבי דמותו. ביולי 1940 השתתפה בסמינר הכשרה של תנועת "דרור" שבסיומו יועדה לתפקידי קישור ושליחות מחוץ לגטו.

כאסירה בחווה החקלאית בצ'רנוב

בשנת 1941 הוצבה לעבודה בחווה חקלאית בצ'רנוב, בחבל אוסטרוביץ פודולסקי. אחד מתפקידיו של הממשל הצבאי הגרמני בשטחי הכיבוש היה לתרום למאמץ המלחמתי בצד המשקי- כלכלי, לכן התירו הנאצים ליהודים לעבוד במשקים חקלאים שנלקחו מהפולנים לשם ייצור מזון. התנועות החלוציות נאחזו בזה וקיימו במשקים אלו קיבוצים. העבודה הייתה בתנאי אריסות והמשגיחים הפולנים ניצלו את העובדה שעובדיהם יהודים, שילמו להם שכר אפסי והכו את הגברים היהודים. על התנאים הקשים התלוננו חברי הקיבוץ ושלחו משלחת בה הייתה גם חווקה פולמן לבעל האחוזה שיעלה להם את השכר, אך ללא הועיל. לאחר מספר ימים נקראה על ידי התנועה לצאת לשליחות בוורשה ועזבה את החווה שהתפרקה מספר שבועות לאחר מכן.

כקשרית בארגון היהודי הלוחם

בשנים הראשונות של המלחמה ניסו תנועות הנוער בפולין לפרוץ את חומות הגטאות ולקיים קשרים ארציים ומסגרות ארציות באמצעות רשת של שליחים- קשרים ובעיקר קשריות. במסגרת פעולותיה כקשרית העבירה חווקה פולמן פרסומים תנועתיים ומסרים לחברי התנועה במקומות שונים ברחבי גנרלגוברנמן. פרסומי המחתרת הודפסו במכונות שכפול ידניות על נייר דק, כדי לאפשר את הטמנת העיתונים במקומות סתר על גופן של הקשריות. הדבר שאפשר לה לעשות זאת היה המראה החיצוני שלה, כשל נערה פולניה, בלונדינית כחולת עיניים ודוברת פולנית שוטפת ובעגה ורשאית. היציאה מהגטו המוקף חומות והשמור לא הייתה פשוטה. היא נהגה להיצמד לאחת מקבוצות הנשים היהודיות שיצאו לעבודות כפייה ובהימצאותן בצד הארי, בהמולת הרחוב הסואן, הסירה את הטלאי הצהוב וחמקה לדרכה. סכנה נוספת ארבה מצד מלשינים שארבו כדי לזהות יהודים ולסחוט מהם שוחד בשביל שאלו לא יסגירו אותם. גם לאחר שיצאה מהגטו ציפתה לה דרך קשה שהרי כל יציאה מתחומי הגטו כדי לעבור ברחובות העיר עד הרכבת הייתה מסוכנת. אם מראה הפנים היה עצוב היו מזהים זאת, אם היו מסתכלים לעברה והייתה משפילה את מבטה היו רואים זאת כסימן ליהדותה.
בהמשך צוידה במסמכים מזויפים ונעה בדרכים בשם הבדוי אמה מרצ'יניאק. בשל גילה הצעיר לא נשלחה מעבר לגבולות הגנרלגוברנמן. בנסיעותיה הראשונות לקרקוב העבירה חומרים להכנת מסמכים ותעודות, לרוב לידיו של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב. לפני הנסיעות תודרכה על ידי בכירים בתנועה, יצחק צוקרמן ומרדכי טננבוים־תמרוף. מפעם לפעם נדרשה גם להתלוות לחברים, שמראם או הלשון שבפיהם היו עלולים להסגירם. שליחותה הראשונה כקשרית הייתה עם צביה לובטקין לחוות ההכשרה צ'רניאקוב. עקב קרבתה לוורשה, שימשה החווה כתובת בטוחה לקשרים ולקשריות שבאו לגטו או יצאו ממנו, וכן נערכו בה מפגשים בין יהודים ופולנים בענייני המחתרת. היות שבידי הגרמנים הייתה רשימה מדויקת של העובדים בחווה, הכניסה והיציאה חייבות היו להיעשות בהתגנבות וצביה לובטקין, שיהדותה ניכרה במראה פניה, נזקקה לליווי.
לאחר שעזבה את החווה בצ'רנוב, עברה לדירת המסתור של תנועת "דרור" בצד הארי של ורשה וגרה עם טוסיה אלטמן וטמה שניידרמן. בדירתן החביאו מזוודה שהכילה אקדחים ורימונים, שהיו אמצעי הלחימה הראשונים שיועדו לפלוגות של הארגון היהודי הלוחם שהלך והתארגן בגטו. באחת הפעמים יצאה עם טמה שניידרמן לשליחות ובה הסתירו בתחתוניהן רימונים לשם העברה לגטו. בנוסף, פעלה להברחת חברות וחברים מהגטאות ליערות במטרה שאלו יחברו לשורות הפרטיזנים. עם קבלת הידיעות על השמדה המונית באזור וילנה ובמקומות אחרים במזרח פולין נשלחו הקשריות, והיא ביניהן, לאסוף מידע ולספר על המתרחש ליהודים בערים השונות. באחת הפעמים נשלחה עם פרומקה פלוטניצקה לעיר הרוביישוב שבמחוז לובלין כדי להיפגש עם חברי התנועה ולהכין אותם לכך שהקשר בינם לבין מרכז התנועה בוורשה הולך להינתק. כשהגיעו לתחנת הרכבת בהרוביישוב ראו מבעד לחלון המוני יהודים שכולם נשלחו להשמדה. בפעם אחרת נשלחה מוורשה כדי לבדוק האם נכונה הידיעה לפיה שולחים אנשים להשמדה בטרבלינקה. כשהתקרבה לתחנה שמעה פולנים מדברים על ריח של אנשים שרופים וחזרה עם הידיעה לוורשה. לראדומסק נשלחה כדי לספר ליהודים על ההשמדה צפויה ואף נפגשה עם ראש היודנראט שם, אך נאצלה להימלט, מחשש שתעורר בהלה שתגרום להסגרתה. בכל מקום אליו הגיעה התמודדה עם חוסר האמונה וההקשבה לידיעות שהביאה עימה, אך היא ידעה כי רק אם תצליח לגרום ליהודים להבין את המציאות הנוראית הם יצטרפו לפעולות המרד.

במחנה אושוויץ-בירקנאו

בינואר 1943 נשלחה למחנה אושוויץ-בירקנאו. ראשה גולח, היא נדרשה לפשוט את בגדיה ולהיכנס למקלחות והמספר 32291 קועקע על ידה. היא קיבלה קבקבי עץ ושמלת פסים אליה הוצמד משולש אדום של אסירה פוליטית. עבודתה הראשונה במחנה הייתה בהעברת אבנים ממקום למקום. בהמשך עבדה גם ב"קומנדו אפינגר" - יחידת עבודה באושוויץ, שם פגשה את זושה, בחורה פולנייה מוורשה, שהגנה עליה עד סוף המלחמה. ב"קומנדו אפינגר", כאשר עסקה במיון חפציהם של המגורשים שנשלחו לתאי הגזים, מצאה תמונה של קבוצת בני נוער בה זיהתה את יצחק צוקרמן. היא גזרה את ראשו והחזיקה בתצלום כמעט שלוש שנים. היה זה הזיכרון הממשי היחיד מחייה מחוץ למחנה. כאשר הייתה מוצאת דולרים או מטבעות זהב הייתה מחביאה אותם ואחר כך משליכה אותם בהסתר לביתי השימוש במטרה להרגיש כי היא פוגעת ברכוש הרייך ומורדת בדרך כלשהי. לאחר כשלושה חודשים במחנה חלתה בטיפוס והועברה לחדר חולים בו שכבה בסמוך לקשרית לונקה קוז'יברודסקה, אחת הקשריות הראשיות בתנועה, שלא הצליחה לשרוד.
בהמשך נשלחה לעבודת בחווה לגידול בעלי חיים שיועדו לספק מזון לגרמנים במחנה. בחווה זו ערכו הנאצים גם ניסויים בארנבות. ד"ר יוזף מנגלה עקב אחרי ניסויי העיקור בארנבות ואת תוצאותיהם מימש על גופן של אסירות יהודיות במחנה. בתקופת מאסרה במחנה חלתה במלריה, אך המשיכה לצאת לעבוד. זושה גנבה ביצים ודאגה שיהיה לה בשר ארנבות ובכך הצילה אותה. פעם נוספת בה ניצלה בזכות אחווה נשית הייתה כאשר נשלחה ל'שטרפקומנדו' (פלוגת עונשין). בפלוגה זו הומצאו שיטות שונות לענישה, ביניהן לקיחת הנשים לתעלות עמוקות מגובה אדם וכיסויין באדמה. כאשר חזרה לחווה הנשים האחרות רחצו אותה וטיפלו בפצעיה. בזיכרונותיה כתבה כי רק בזכות חברות זו ניצלו חייה.

במחנה הריכוז רוונסבריק

עם תחילת ההפצצות על אושוויץ-בירקנאו החליטו הגרמנים על פינוי האסירים במחנה. היא וחברותיה נדרשו להעמיס על עגלות את המשק החי וכשסיימו החלו בצעדה מבלי לדעת לאן בחורף המקפיא. לאחר הליכה ארוכה של מספר שבועות הגיעו לתחנת רכבת במקום לא ידוע ובו הועלו על רכבת משא. על פלטפורמות פתוחות עשו את שארית הדרך עד למחנה רוונסבריק הסמוך לברלין, שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר לנשים בגרמניה. היו בו אסירות פוליטיות, פושעות פליליות, יהודיות ועוד שהוכרחו לבצע עבודות כפייה שונות. היא נמצאה ברוונסבריק שלושה חודשים ונשלחה לעבוד בבניית גדרות מעץ ומחמת המחסור במזון הלכה ונחלשה.
בסוף אפריל 1945 שוחררה ממחנה רוונסבריק בזכות פעולת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, אז ראש הצלב האדום. את האסירות העבירו לקופנהגן תוך נסיעה ברחבי גרמניה. ב-1.5.45, שמונה ימים לפני סיום המלחמה הגיעה לקופנהגן. מדנמרק הפליגו לשוודיה, שם התרחצו ועברו בדיקות רפואיות. רק שם הרגישה חופשייה לחשוף את יהדותה מול חברותיה. בחצות ליל ה-8 במאי 1945 פרצו עשרות סטודנטים בצעקות כי המלחמה נגמרה. היא לא לקחה חלק בשמחה, בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה הבינה את האובדן שלה וחשה עצב על אובדן חלק גדול ממשפחתה.

העלייה ארצה וקיבוץ לוחמי הגטאות

בנובמבר 1947, מספר שבועות לפני ההחלטה על תוכנית החלוקה באו"ם, הגיעה בעלייה ד' ממרסיי לארץ ישראל. עם הגעתה נפגשה עם מפקדי הפלמ"ח יצחק שדה ויגאל אלון. לאחר מכן נסעה לקיבוץ יגור, שם התרכזו החברים והחברות שהקדימו אותה בעלייתם. תחילה עבדה בחקלאות ואחר כך בעבודות חוץ. בלילות השתתפה בתורנויות השמירה ועל אף שרצתה להתנדב לצבא הוחלט עבורה על ידי חברי הגרעין כי רצוי שהיא לא תעשה זאת מתוך חשש לביטחונה. באפריל 1949 נמנתה עם מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, והייתה בין הנואמים בטקס העלייה על הקרקע, ב-19 באפריל 1949, יום השנה השישי למרד גטו ורשה. בקיבוץ עבדה בחקלאות ובבתי הילדים. היא למדה הוראה בסמינר אורנים ועבדה כ-14 שנה כמורה בבית הספר.

משפחתה

עם כניסת הגרמנים לוורשה, פנו הוריה ואחיה למקומות שונים. בעוד שילדיו ואשתו היו חלק מתנועת "דרור", אביה יצא עם קבוצת עבודה מחוץ לגטו. באחת הפעמים הבריחה לו פולמן תעודת שייכות לקבוצת עובדים. הייתה זו הפעם האחרונה שראתה אותו, ובאקציה של שנת 1942 הוא נשלח לטרבלינקה.
וולף פולמן, אחיה הבכור, הצטרף לארגון המחתרת הקומוניסטי "ארמייה לודובה" ועסק בזיוף תעודות. בפברואר 1943 יצא עם חבורת פרטיזנים פולנים ליערות ובהתנגשות עם הגרמנים נורה ונהרג בגיל 29.
אחיה האמצעי מארק השתתף בינואר 1943 בתחילתו של מרד גטו ורשה, נפל לידי הגרמנים ונשלח לטרבלינקה. בדרך קפץ מהרכבת, חזר לוורשה והצטרף ליחידת הפרטיזנים של ה"ארמייה לודובה". הוא השתתף במרד גטו ורשה באפריל 1943 ויצא דרך תעלות הביוב עם חברי אי"ל. משם עבר לבנדין וניסה ליצור קשר עם קבוצה פולנית שבגדה בו ובקבוצתו. מארק שהרגיש אשם בכישלון, עזב את בנדין ובדרכו לוורשה נלכד על ידי הנאצים ונורה במקום. בן 27 היה במותו. על פעולותיו קיבלה אמו בשמו את עיטור "צלב הגבורה", מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
אימה, רוזיליה פולמן, פנתה ליצחק צוקרמן וצביה לובטקין וביקשה להתקבל כפעילה במחתרת במקום בניה. היא עברה לדירה בצד הארי והעבירה כספים שהיו מגיעים מלונדון ליהודים שהסתתרו בוורשה. היא עלתה לארץ ישראל, התגוררה בתל אביב ונפטרה בשנת 1954. בנו של אחיה וולף, עלה ארצה עם אמו ותקופה מסוימת אומץ על ידי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן בקיבוץ יגור. בשנת 1953 החליטה אמו, שנישאה מחדש, להגר לקנדה, שם הוא חי עד היום. בזיכרונותיו כתב יצחק צוקרמן כי "הייתה זו משפחת מפוארת שראוי כי תיכתב עליה אפופיאה! הבנים והאם - משפחת לוחמת!".
ביגור פגשה את יחזקאל רבן, הם נישאו בזמן מלחמת העצמאות בשנת 1948. רבן עלה לארץ ישראל טרם מלחמת העולם השנייה ובמלחמה התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תותחנים ארצישראלית, שפעלה במזרח התיכון ובאירופה. עם הקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות עסק בחינוך ובעיקר בעיתונות ושימש כעורך במוזיאון בית לוחמי הגטאות. יחזקאל רבן נפטר בשנת 1998 לאחר מחלה ממושכת. לשניים נולדו שלושה ילדים.

פעילותה החינוכית

מיום הקמתו של מוזיאון בית לוחמי הגטאות בשנת 1949 הייתה מעורבת בפעילותו ובשנת 1985 החלה להדריך ולהנחות קבוצות במרכז החינוכי של המוזיאון. בשנת 1954 נשאה בפעם הראשונה את "דבר הלוחמים" בעצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות ומאז עשתה זאת פעמים רבות. היא ליוותה מסעות נוער לפולין, סיפרה את סיפורה האישי ואת סיפור התנועה.

היא ראתה חשיבות רבה בהפצת סיפורה ברבים בגלל הסבל שראתה והאלימות שחוותה. פולמן רבן השתמשה בסיפורה להעברת השקפת עולמה ולכן העבירה בהרצאותיה מסרים חינוכיים הקשורים לזכויות אדם, ואף את עמדותיה הפוליטיות. במסגרת הסדנאות שמעביר המרכז ההומניסטי במוזיאון, שעוסק במשמעויות האוניברסליות ובדילמות השונות שעולות מתקופת השואה, נפגשה עם קבוצות נוער שונות מהמגזר היהודי והערבי. בעצרת בבית לוחמי הגטאות בשנת 2013 אמרה:
המשיכו במרד, מרד אחר, עכשווי, נגד כל רוע, גם זה שפגע בארצנו האהובה והיחידה. תמרדו נגד גזענות ואלימות ושנאת אחר. בחוסר שוויון, בפערים, בעוני, ברדיפת בצע ובחמדנות. חיזוק חינוך להומניות וערכי מוסר וצדק גם הם מרד נגד אלכוהוליזם בקרב הנוער ותופעות מחרידות של תקיפת קשישים. תמרדו בכיבוש - לא! לנו אסור לשלוט בעם אחר, להשפיל אחר. הכי חשוב להגיע לשלום ולקץ מעגל הדמים. הדור שלי חלם על שלום, אני כל כך רוצה להספיק לזכות בו. יש לכם כח לעזור. כל תקוותי בכם. לו יהי!

חווקה פולמן רבן טענה כי לימוד השואה לבני נוער צריך להתקיים באמצעות חשיפה לסיפוריהם של ניצולי השואה, כך ילמדו לא רק את ההיסטוריה אלא יראו את האדם שמאחוריה. ב-9 בינואר 2014, ח' בשבט תשע"ד נפטרה ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ לוחמי הגטאות. עם פטירתה ספד לה נשיא המדינה, שמעון פרס: 
חווקה הייתה דוגמה ומופת לגבורה יהודית יוצאת דופן, עת שירתה כקשרית ולוחמת בזמן מרד גטו וורשה, כאשר נתפסה על ידי הגרמנים וישבה בכלא, כשגורשה והועברה למחנות, כשצעדה את מצעד המוות וכשהייתה עדה לזוועות הרצח ולהבות העשן הנאצים. חווקה מעולם לא הפסיקה לחלום על ארץ ישראל ועל הקמת חיים חדשים בה... הייתה אמיצה גם במחשבותיה בצורה בלתי רגילה, לרגע לא פחדה לבטא את תקוותיה וחרדותיה בנוגע למדינה. עם ישראל איבד היום גיבורה גדולה.