google/wiki40b huggingface dataset:
מטא-אתיקה

תאוריות מטא-אתיות

תאוריה מטא-אתית, בניגוד לתאוריות מוסריות פרסקריפטיביות, איננה כוללת שיפוטים מוסריים כלשהם. תשובה לאחת מחמש השאלות דלעיל לא תהווה כשלעצמה טענה מוסרית.
התאוריות המטא-אתיות העיקריות נחלקות בדרך-כלל לתאוריות ריאליסטיות ואנטי-ריאליסטיות, על אף העובדה שתאוריות מסוימות, דוגמת הקוגניטיביזם, לא משתלבות בחלוקה זו כלל:

חלוקה חלופית

חלוקה אפשרית נוספת של התאוריות המטא-אתיות היא ההבחנה בין תאוריות מוניסטיות (שבהן יש אמת אחת, או למצער, טוּב עליון אחד) לבין תאוריות פלורליסטיות.
לפי הפלורליזם הערכי ישנם לפחות שני ערכים אמיתיים, הידועים ככאלה, שלא ניתנים להשוואה, כך שכל תיעדוף של ערכים אלה יהא או נון-קוגניטיבי או סובייקטיבי. פלורליסט ערכי יטען, למשל, שגם החיים של נזירה וגם החיים של אם מגשימים ערכים אמיתיים (במובן האובייקטיבי והקוגניטיביסטי), אולם אין בנמצא אף אמת-מידה רציונלית לחלוטין שלפיה האחד נעלה על השני. (ראו ישעיה ברלין).

היסטוריה

אחדים סוברים שבמאה העשרים ובמאה העשרים ואחת מטא-אתיקה החליפה את האתיקה הפרסקרפטיבית כעיסוק השכיח יותר בקרב הפילוסופים האקדמיים. זה קרה לכאורה בו-זמנית עם ירידה כללית באמונה בערכים מוחלטים במרבית התרבויות הפופולריות כמו גם העניין הגובר בתהליכים וסיווגים בניגוד לזיהוי ויישום של נורמות, הן באקדמיה והן בקרב החברה העולמית בכללה.
אחרים גורסים שמגמה זו מדומה ומצביעים על ההתרחבות המתמדת של תחום האתיקה הפרסקרפטיביות.
אקיהיטו, קיסר יפן

ראשית חייו

אקיהיטו, החמישי מבין ילדיו של הקיסר הקודם הירוהיטו ובנו הראשון, כונה בילדותו צוּגוּ נוֹ מִיאַה (מילולית: הנסיך צוגו), וכבר בגיל שלוש הופרד מהוריו. הוא חונך וגודל על ידי מחנכים פרטיים ולמד בבתי ספר פרטיים.

מלחמת העולם השנייה

במהלך הפצצות האמריקאים על טוקיו במהלך מלחמת העולם השנייה, הוברח אקיהיטו יחד עם אחיו הצעיר מאשאהיטו (כיום הנסיך היטאצ'י) אל מחוץ לעיר. בתקופת הכיבוש האמריקאי הוצמדה לנסיך אקיהיטו בן ה-12 מורה פרטית לאנגלית, אליזבת וינינג, פעילה בקהילת הקוויקרים המיסיונרית.

לאחר המלחמה

הוא החל ללמוד בפקולטה למדע המדינה באוניברסיטת גאקושוין בטוקיו, אולם לא השלים את לימודיו ולכן אינו נושא תואר אקדמי כלשהו. על אף היותו יורש העצר של יפן מיום היוולדו, הוא הוכתר רשמית לנסיך וליורש עצר ב-10 בנובמבר 1951 בגיל 17.
ביוני 1953 ייצג הנסיך אקיהיטו את יפן בטקס ההכתרה של מלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה.

מלכותו

לאחר מות אביו ב-7 בינואר 1989, הוכתר אקיהיטו רשמית לקיסר ב-12 בנובמבר 1990.
לאחר הכתרתו הביע אקיהיטו התנצלות רשמית בפני אזרחי קוריאה וסין על הסבל שנגרם להם בתקופת הכיבוש היפני, ואף יצא למסע דיפלומטי בסין באפריל 1989, שלושה חודשים לאחר מותו של אביו, שהנהיג את יפן בתקופת הכיבוש.
תקופת שלטונו של הקיסר אקיהיטו מכונה ביפן תקופת הייסי.
רוב רכושה של משפחת הקיסר הולאם לאחר מלחמת העולם השנייה, ואפילו הארמונות ובתי הנופש של הקיסר ומשפחתו נמצאים בבעלות המדינה. עם זאת, בספר שפורסם ב־2003 נטען כי אקיהיטו ירש מאביו 22 מיליון דולר.]
התקציב השנתי הכולל של בית הקיסר מנוהל על ידי סוכנות ממשלתית מיוחדת בשם סוכנות משק הבית הקיסרי, ומחולק לשלוש קטגוריות: הוצאות אישיות של הקיסר (3 מיליון דולר), הוצאות שוטפות הכרוכות במילוי תפקידו (58 מיליון דולר) ומימון הוצאותיה של יתר משפחת הקיסר (2.6 מיליון דולר).
הקיסר מתגורר בארמון הקיסרי בעיר טוקיו.

פרישתו

באוגוסט 2016 הודיע הקיסר אקיהיטו כי בשל הדאגה מפני גילו המתקדם ובריאותו המידרדרת הוא מעוניין לפרוש בעודו בחיים כשהוא כשיר וכשמצבו טוב יחסית, ולהעביר את הכתר לבנו נארוהיטו.
אקיהיטו הוא הקיסר הראשון זה 200 שנה שפורש מתפקידו בעודו בחיים. מכיוון שאין בחוקי בית המלוכה היפני התייחסות להעברת הכתר על ידי קיסר חי ושולט, ועל פיהם העברת הכתר יכולה להתבצע רק כשהקיסר מת, הממשלה הכניסה לתוקף חוק חד-פעמי שיאפשר לאקיהיטו להעביר את הכתר לבנו.
ב-30 באפריל 2019 נערך טקס פרישה בארמון המלכותי, והקיסר כיהן עד לחצות הלילה. ב-1 במאי נכנסה לתוקף כהונתו של הנסיך נארוהיטו כקיסר.
אקיהיטו הוא גם הקיסר הראשון שביקש שגופתו תישרף לאחר מותו, בניגוד למסורת שהייתה נהוגה עד אז.

משפחתו

באפריל 1959 הוא התחתן בארמון בטקס שינטואיסטי עם שוֹדה מיצ'יקו, בתו של תעשיין יפני חשוב. נישואיו של אקיהיטו היוו פריצת דרך בחצר הקיסרית של יפן מאחר שאשתו הייתה פשוטת-העם הראשונה בהיסטוריה שהתחתנה עם נסיך קיסרי. לזוג נולדו שלושה ילדים: יורש העצר הנסיך נארוהיטו, הנסיך פומיהיטו והנסיכה סאיקו.
פירמוס ותיסבי

פִּירָמוֹס ותיסבֵּי (במקור: Πύραμος καὶ Θίσϐηê) הוא סיפור קצר מהמיתולוגיה היוונית, המספר על זוג אוהבים והקשר ביניהם, המסתיים בסוף טרגי. הסיפור היווה השראה רבה לאמנים רבים ובכל העולם ניתן למצוא יצירות שמתארות אותו, כגון רומיאו ויוליה.

עלילה

פירמוס ותיסבי הם שני שכנים שהתאהבו והוריהם התנגדו לקשר ביניהם, והם נאלצו לשמור עליו בסוד. פירמוס מצא סדק בקיר משותף של בתיהם, הרחיב אותו, ודרכו הם דיברו זה עם זה. לבסוף החליטו להיות ביחד, ברחו, וקבעו להפגש ליד בית קברות. תיסבי הקדימה וכעבור זמן מה ראתה לביאה, שירדה למעיין להרוות את צמאונה לאחר ציד. תיסבי נבהלה ורצה למקום מחבוא, ובמהלך ריצתה צעיפה נפל לאדמה, ונמצא על ידי הלביאה, שקרעה אותו לגזרים.
פירמוס, שהגיע למקום זמן קצר לאחר מכן, לא מצא את תיסבי, אך ראה את צעיפה מוטל על הרצפה וקרוע לגזרים. בנוסף, דם הטרף של הלביאה הכתים את הצעיף, ופירמוס טעה וחשב שתיסבי נטרפה, ומרוב צער התאבד. תיסבי יצאה ממחבואה וראתה שפירמוס מת, וחרבו העקובה מדם מוטלת לצדו, התאבלה עליו, והתאבדה אף היא. לפני מותה התפללה תיסבי לאלים שהיא ופירמוס לא יישכחו, ומכיוון שהתאבדו ליד עץ תפוחים, מאז ועד היום צבע התפוחים הוא אדום כדמם של השניים.

בתרבות

במחזהו של ויליאם שקספיר "חלום ליל קיץ" ממחיזים בעלי המלאכה סיפור זה, אך עושים זאת בצורה נלעגת ומעוררים אצל הצופים צחוק, במקום הרגשות הנעלים שהם מנסים לעורר.
האסטרואיד 88 Thisbe  שהתגלה ב-1866 נקרא על שם תיסבי.
ויליאם טינדייל

תולדות חייו

טינדייל נולד בכפר במחוז גלוסטרשייר. בשנת 1515 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה מקולג' מגדלן (הרטפורד) שבאוניברסיטת אוקספורד והחל להתמחות בתאולוגיה, בצד לימודי הפילולוגיה שבהם הצטיין. טידייל ידע על בוריין, בנוסף לאנגלית גם צרפתית, יוונית עתיקה, עברית, לטינית, גרמנית, איטלקית וספרדית. בשנים 1517-1521 שהה באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1523 עבר ללונדון והחל לבדוק אם יורשה לו לתרגם את התנ"ך לאנגלית. הבישוף קתברט טאנסטול, ידידו של ההומניסט ארסמוס, שאליו פנה, דחה אותו וסירב אף לשהות בצל קורתו. טינדייל נשאר בלונדון תחת חסותו של סוחר בדים בשם האמפרי מונמאות' והמשיך לעבור על התרגום.
באביב 1524 יצא טינדייל לאירופה, כשמגמת פניו העיר ויטנברג. ב-1525 סיים את תרגום הברית החדשה. דפוס פטר קוונטל (Peter Quentell) מקלן ניסה להדפיס את הספר, אך ההדפסה נעצרה בהשפעת אנטי-לותרנים. ב-1526 ראה הספר אור בעיר וורמס, בדפוס פטר שפר (Peter Schoeffer). העיר הייתה עיר קיסרית חופשית ובדרכה לאמץ את הלותרניזם. עותקים נוספים הודפסו באנטוורפן.
הספר הוברח לאנגליה ולסקוטלנד ועורר התרגשות בקרב אלו שקראו אותו באופן מחתרתי. מאידך, הכנסייה נלחמה בחורמה נגד האפשרות שההמון יקרא באופן חופשי את הברית החדשה ויפרש את הכתבים בכוחות עצמו. הבישוף טאנסטול אסף ספרים ושרף אותם בפומבי והקרדינל תומאס וולזי הוקיע את טינדייל ככופר.
ב-1528 פרסם ספר בכותרת "The Obedience of a Christian Man" ("ציות האדם הנוצרי"), ובו הביע את הרעיון שהמלך הריבון של ממלכה מסוימת צריך להיות גם ראש הכנסייה שלה (ולא האפיפיור).
ב-1529 לערך החל טינדייל לתרגם את הברית הישנה (התנ"ך). הקולופון לתרגום טינדייל לספר בראשית מציין כי הודפס על ידי הנס לופט (Hans Lufft) במרבורג, אך זהו כיתוב שקרי, כיוון שללופט לא היה בית דפוס בעיר זו. ב-1530 ראו אור ספרי התורה ("חמשת ספרי משה") בתרגומו באנטוורפן בדפוס מרטן דה קייסר (Merten de Keyser). ב-1534 ראתה אור מהדורה שנייה ומתוקנת של תרגומו לברית החדשה, שנאסרה לפרסום ונכללה באינדקס הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית. בנוסף, פרסם טינדייל מספר פמפלטים, ובהם פירט את אמונתו הדתית הפרוטסטנטית, ובהם גם תשובה פומבית לתומאס מור, שבה קבע שאין להתפלל לעזרת קדושים או להעריץ שרידי קדושים ושכמרים אינם יכולים להבטיח את מקומה של הנשמה בעולם הבא.
ב-1530 חיבר טינדייל פמפלט בשם "The Practyse of Prelates" ("מעשי רבי הכהונה"), המגנה את רצונו של הנרי השמיני מלך אנגליה לבטל את נישואיו לקתרין מאראגון. דבר זה, שהילרי מנטל, מחברת הרומן "וולף הול" על אודות התקופה, מכנה אותו התעקשות טראגית על עקרונות, עורר את זעמו של מלך אנגליה, שדרש מקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להסגיר לידיו את הכופר. טינדייל נמלט לאנטוורפן ונדד בין אתרים שונים. לבסוף הוסגר לידי הקיסרות ב-1535. במהלך מעצרו, חקירתו ומשפטו, הוחזק טינדייל בטירת וילוורדה (Vilvoorde), סמוך לבריסל. בראשית אוגוסט 1536 הוקרא גזר דינו ככופר ובוגד וזמן מה לאחר מכן הוצא להורג. התאריך המקובל לציון מותו הוא ה-6 באוקטובר, אך התאריך המדויק אינו ידוע. טינדייל נחנק למוות באמצעות שרשרת ברזל, ומילותיו האחרונות היו "אלוהים, פתח את עיני מלך אנגליה". לאחר שיצאה נשמתו, נשרפה גופתו על המוקד.
העותק המלא היחיד של התנ"ך בתרגומו לאנגלית ששרד נמצא בספריית המדינה של וירטמברג בשטוטגרט.
חיים הגר (אוטיניה)

תולדותיו

נולד כבן שני לרבי ברוך הגר, האדמו"ר השני מוויז'ניץ, ולציפורה, בת נין של רבי פנחס מקוריץ. גדל אצל סבו רבי מנחם מנדל הגר, ה"צמח צדיק", אבי חסידות ויז'ניץ. סבו חיבבו ואף בחוליו האחרון בימים נוראים כשלא הרשה לאף אחד להיות בנוכחותו בשעת תפילתו, הרשה לרבי חיים להיות לידו ולהתפלל בקול. 
בגיל 13 הוסמך על ידי רבי שלמה דרימר (ה"בית שלמה", מחשובי רבני גליציה בזמנו), רבי יצחק אהרן איטינגא, רבי יעקב וידנפלד, רבי יצחק שמלקיש ועוד. נישא לקרובת משפחתו פסיא לאה, בתו של רבי יצחק פרידמן מבוהוש. 
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרנ"ג (1892) קנה שטח בעיירה הקטנה אוטיניה והקים שם את חצרו. על אף שאחיו הגדול, רבי ישראל ירש את חצרו של אביהם ורוב החסידים הלכו אליו, חלק מהחסידים פנו לרבי חיים, בהם תלמידי חכמים רבים ולמעשה חסידיו נמנו באלפים. בתי כנסת של החסידות היו נפוצים ברחבי גליציה, כמו בלייפציג ולבוב. אף בקראון הייטס נבנה בית מדרש של החסידות (קיים עד היום ברשות חסידי חב"ד). 
נישא בשנית לחיה חאשא, בתו של רבי שרגא יאיר מביאלוברזיג (בנישואיה הראשונים הייתה אשת המנחת אלעזר), ובשלישית לבתו של רבי צבי מרוזבדוב. 
במלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה ולאחר המלחמה חזר לגליציה אך אוטניא הייתה חרבה ועל כן התיישב בסטניסלב הסמוכה לה. נפטר בקרקוב בדרכו לווינה למטרת ניתוח. נקבר בסטניסלב.
רוב דברי תורתו אבדו במלחמת העולם הראשונה. חסידיו הדפיסו לאחר פטירתו את הספרים "טל חיים" על התורה ו"נימוקי חיים" על הש"ס. מלבד כוחו בתורה, היה בעל תפילה ויודע נגן, והכניס נעימות ו"הדגשות" בנוסח התפילה של ויז'ניץ. כמו כן נשארו ניגונים ממנו, כמו חלקו השני של ניגון "אודה לקל" של חסידות ויז'ניץ.
משנת ה'תרס"ד (1904) נחלה וסבל ייסורים קשים. עבר עשרות ניתוחים מאז ועד סוף ימיו. פעם עבר סדרת ניתוחים שארכה מספר ימים ולבסוף כשעמדו לתפור אותו היה אמור לקבל הרדמה לזמן ארוך. רבי חיים סירב וביקש שיביאו לו ספר זוהר, סיגריה ושידליקו נרות מעליו וביקש שלאחר חצי שעת לימוד יתחילו בתפירה ואכן הוא לא זז כל מהלך הניתוח. סיפור זה התפרסם בעיתונות המקומית. היה נוהג לשאול למה אין מברכים ברכת שהחיינו על המעבר מהעולם הזה לעולם הבא והיה אומר שהוא ימצא פתרון. פטירתו הייתה בליל שבת, ביום הראשון של חנוכה. בערב שבת לאחר שסיים לברך את ברכת שהחיינו של הדלקת נרות חנוכה לא דיבר יותר ונפטר לאחר כמה שעות.
שיטת הסלאמי

שיטת הסָלָאמִי (הונגרית: Szalámitaktika) היא הכינוי שהוענק לשיטה הסטליניסטית של כפיית תהליך הקומוניזציה והסובייטיזציה בארצות מזרח אירופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, ויצירת "הגוש המזרחי". השיטה הופעלה בשנים 1944–1948 בשש מדינות: פולין, מזרח גרמניה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, רומניה ובולגריה. את המונח טבע הסטליניסט ההונגרי-יהודי מתיאש ראקושי, שכוונתו הייתה שהשלטון ייתפס שלא במהפכה – אלא בצעדים מדודים, וכך יחוסלו האופוזיציות ללא זעזועים מיותרים או מחאות ציבוריות.

הסבר המונח

כשפורסים נקניק סלאמי, פורסים פרוסה דקה אחר פרוסה דקה, קמעא קמעא ושלב אחר שלב. לאחר פריסת פרוסה אחת קשה להבחין בשינוי כלשהו בגודל הסלאמי הנשאר, אולם לאחר פריסות חוזרות ונשנות, מוצאים כי כל הסלאמי נפרס ואזל.

רקע היסטורי

סטלין היה נחוש בדעתו להשתלט על מזרח אירופה, ובועידת יאלטה (1945) אף נראה היה כי קיבל לכך את הסכמתם של רוזוולט ושל צ'רצ'יל. התנאי היה שלא ייגע ביוון בשל חשיבותה הסמלית לתרבות המערב. סטלין אכן עמד בדיבורו ולא הפעיל את השיטה ביוון, על אף שהייתה למפלגה הקומוניסטית ביוון תמיכה עממית רחבה והיה ביכולתו להשתלט עליה בקלות. בהימנעו מהדבר, הבטיח לעצמו סטלין חופש פעולה בשש הארצות שחשק בהן, תוך כדי העלמת עין מצד ארצות הברית ואנגליה, שנרתעו מהסלמת המלחמה הקרה על אדמת אירופה.
עם תום מלחמת העולם השנייה היו מדינות מזרח אירופה הרוסות מבחינת התשתית החברתית והכלכלית. בכולן (חוץ מצ'כוסלובקיה) לא הייתה מסורת של משטר דמוקרטי. בפולין דאגו הסובייטים מראש לחסל את רוב אוכלוסיית האליטות והמשכילים בטבח יער קאטין, בשאר שטחי פולין ובארצות האחרות עשו זאת ביסודיות הנאצים. לכן נכנסו הסובייטים לתוך "חלל ריק", פיזי ורוחני. על אדמת שש המדינות המדוברות שהה הצבא האדום כצבא כיבוש, וזה הקל על סטלין את המלאכה. ביוגוסלביה ובאלבניה, שהשתחררו מעול הכיבוש הנאצי בעצמן וצבא סובייטי לא שהה בתחומן, לא הייתה לסטלין יד חופשית להפעלת השיטה, ולכן המשטרים הקומוניסטיים שקמו שם היו מעט עצמאיים יותר מבחינה מדינית ולא גרורים מובהקים של ברית המועצות (יוגוסלביה הקימה את גוש המדינות הבלתי-מזדהות בעוד שאלבניה עברה לאזור ההשפעה של סין העממית עם בוא הקרע הסיני-סובייטי).

שימושים מושאלים

השם "שיטת הסלאמי" משמש בהשאלה לכל טקטיקה שמטרתה השתלטות עוינת בשלבים, כשכל שלב מבוצע כביכול מרצונו החופשי של הקורבן, שאינו רואה את התמונה הכוללת ואת התוצאה הסופית. המונח משמש, לדוגמה, גם בעולם העסקים: הצגת בעיה עסקית או פתרונה בשלבים מורכבים, המקשים על תפיסת התמונה בכללותה.
בפוליטיקה הישראלית צוטט המושג בעיקר על ידי אנשי הימין הפוליטי, שראו בתוכנית השלבים של אש"ף אסטרטגיה כוללת להשמדת ישראל ב"שיטת הסלאמי". על פי גישה זו נכונות אש"ף להכרה בישראל ולניהול משא ומתן עמה, לא היו אלא שלבים טקטיים שנועדו "לאייד" ההתנגדויות בציבור הישראלי של מי שערים לסכנה זו.
דוגמה הפוכה: במאי 1967, כחודש לפני מלחמת ששת הימים, תכנן ראש הממשלה לוי אשכול מצעד צבאי בירושלים. וולט רוסטוב, עוזרו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון, הסב תשומת לב נשיאו לכך שלדעת הבריטים, ישראל מנסה בדרך זו להשתלט על ירושלים ב"שיטת הסלאמי".

שיטת הסלאמי בתרבות

המונח "שיטת הסלאמי" הוזכר בפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה הבריטית 'כן, אדוני ראש הממשלה'. בפרק זה מביע היועץ בפני ראש הממשלה את דעתו כי הסובייטים לא יפלשו לעולם למערב אירופה, אלא יספחו אותה פיסה אחר פיסה. מדברים אלה הבין ג'ים האקר שלעולם לא תהיה לו עילה מוצדקת ללחוץ על הכפתור האדום של הנשק הגרעיני כדי לעצור את הסובייטים.
סנפיר (יחידה)

סיירת סנפיר (בעבר: היחידה לביטחון נמלים, בר"ת: יב"ן) הוקמה בשנת 1977 על ידי חיל הים הישראלי כדי להפחית את הנטל על שייטת 13 ומתוך שאיפה להתמקצעות בהגנה על הנמלים בישראל. בראשית, תפקידה היה לאבטח את נמלי ישראל האזרחיים והצבאיים ואת בסיסי חיל הים בשגרה ובחירום מפני איומים יבשתיים, על-מימיים ותת-ימיים. איומי הייחוס  הם בין היתר פעילות חבלנית עוינת, מיקוש וכיוצא בזאת. במהלך העשור האחרון שינתה את פניה והוכפפה תחת פלגות הבט"ש (פלגה 916, פלגה 915, פלגה 914), להבדיל מהעבר בו הייתה כפופה ליחידה למשימות תת-מימיות או לפלגת אג"מ, כמו כן בשנת 2006 שונה שמה לסיירת סנפיר. השינויים אפשרו מעבר תודעתי אצל לוחמיה לצד שינוי משימות, מיחידה מגננתית שכל תפקידה הוא הגנה על נמלים, ליחידה יוזמת היוצאת למשימות בט"ש מיוחדות בגבולות הימיים של המדינה.

תהליך הכשרה

במהלך המסלול עוברים חיילי היחידה קורסי הכשרה ייעודיים: קורס טכנאי קשר אלקטרוני תת-ימי, קורסי גילוי, זיהוי ושליית מוקשים וניטרולם, קורס לוט"ר וקורסי לחימה אחרים. לאורך המסלול משרתים יחד לוחמות ולוחמי סנפיר. ללוחמים שסיימו את המסלול הבסיסי בבה"ד חיל הים, בהצטיינות, ניתנת אפשרות הבחירה לעבור לשרת ביחידה למשימות תת-מימיות. 
לאחר הקורס מוצבים לוחמי סנפיר ביחידות השטח, שם מתחיל תהליך "הכשרת הלוחם" הכולל הכשרה לתפעול אמצעי לחימה של היחידה, מטווחים ימיים בתרחישי פח"ע, התמחות בצלילה הגנתית ותפעול סירות גומי והסמכות בסירות הליבה של היחידה ("צרעות"). בסוף מסלול ההכשרה מוענקת ללוחמים סיכת "לוחם סנפיר". לאחר שירות בן שנה וחצי ביחידה ניתנת האפשרות להתחיל במיונים והכשרות לקראת קורס מתקדם בבה"ד חיל הים המסמיך לוחמים לתפקיד מפקדי "צרעות". זהו מסלול לא שגרתי בחיל הים, לאור העובדה שללוחמים אלה ניתנת האפשרות לפקד על כלי שיט לוחם בהיותם חוגרים ולא קצינים כמו בשאר כלי השייט של החיל.
אמצעי לחימה
רוב אמצעי הלחימה של היחידה הם כנראה מסווגים. הנשק הקל של הלוחמים הוא רובה מסוג m16 וm4.].
במהלך האימונים לוחמי הסנפיר שטים על סירות גומי מסוג צרעה וכאשר הם צריכים הם יורדים ממנה למשימות מיוחדות על הקרקע].
מאיר פישלס

רבי מֵאִיר פִישֶׁלְס (~ה'תס"ג, 1713 - י"ז בכסלו ה'תק"ל, 16 בדצמבר 1769) היה רב, ראש ישיבה ודיין אשכנזי, ראב"ד פראג וראש הישיבה בה במשך ארבעים שנה. מכונה לעיתים מהר"ם בומסלא על שם עיר הולדתו.

משפחתו

רבי מאיר פישלס נישא לייטל בת ר' משה גינזבורג. לאחר פטירתה נישא בשנית לריצ'ל בת ר' שמעון פרנקל שפירא, ראש הקהל בפראג, שהייתה אלמנת ר' ברוך שפיץ. לאחר פטירתה נישא בשלישית לייטל לבית לייטרסדורף, אלמנת רבי עקיבא איגר מפרשבורג.
בניו היו רבי ליב פישלס שכיהן אחרי אביו בראשות הישיבה, ורבי משה פישר מחותנו של הרב שמואל לנדא, בן הנודע ביהודה, רבה של פראג. חתנו הרב ברוך בנדט דושנית, היה רבה של ניימכן שבהולנד. נכדו, דוד פישל, היה גביר מנכבדי הקהילה בפראג.
הלגיון החמישי מקדוניקה

הלגיון החמישי מקדוניקה (לטינית: LEGIO QUINTA MACEDONICA או בקיצור LQM) היה לגיון רומאי, שהוקם במקור על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 43 לפני ספירה, הוא הוצב בפרובינקיה מואסיה עד המאה החמישית לספירה. סמל הלגיון היה שור, אולם הנשר היה גם בשימוש. השם מקדוניקה מגיע מהעובדה כי הלגיון הוצב במקדוניה זמן משמעותי בתקופת קיומו. הלגיון השתתף בדיכוי המרד הגדול וכן בדיכוי מרד בר כוכבא.
בין השנים 30 לפני הספירה ועד ה-6 לספירה, הלגיון החמישי שירת במקדוניה, שם הוא קיבל את הכינוי שלו. בשנת 6 לספירה, הלגיון הועבר למואסיה, שם הוא נשאר עד שנת 61, תוך שהוא שומר על הגבול הדנובה כנגד השבטים הדאקים. בשנת 62 הלגיון הועבר למזרח, לפונטוס, מדרום לים השחור. הלגיון החמישי השתתף בדיכוי המרד הגדול תחת אספסינוס, בשנת 68, כשהמלחמה הופסקה בגלל התאבדותו של נירון, הלגיון נשאר זמן מה באמאוס. מציאתן של כמה מצבות באזור זה מצביעות על מספר קרבות קשים בזמן דיכוי המרד הגדול. הלגיון החמישי מקדוניקה השתתף גם בדיכוי מרד בר כוכבא וכיבוש המעוז האחרון של המרד, ביתר, בשנת 136 לערך.

השתתפות הלגיון במרד הגדול

לאחר מינוי אספסינוס לדכא את המרד הגדול, הוא שלח את בנו טיטוס לאלכסנדריה על מנת להגיע מדרום עם שני לגיונות, הלגיון השנים עשר פולמינטה, והלגיון החמישה עשר אפולינריס. בהגיעו לעכו פגש טיטוס את אביו עם הלגיון החמישי מקדוניקה שהגיע מקפדוקיה, והלגיון העשירי פרטנסיס שהגיע מסוריה. בקיץ שנת 70, הלגיון השתתף במצור על יודפת, ובזמן המצור נשלח לדכא את המרידה של השומרונים בהר גריזים. בראש הלגיון עמד סקסטוס וטולנוס קריאליס, ועמו שש מאות פרשים ושלושת אלפים חיל רגלים. לאחר נפילת יודפת, הוצב הלגיון בקיסריה. הלגיון השתתף בכיבוש גמלא, והקים סוללה מול מרכז העיר. כשהגיע החורף הציב אספסינוס את הלגיון החמישי באמאוס ניקופוליס.
כשאספסינוס נסע לאיטליה, הוא שלח את טיטוס ליהודה. לקראת המצור על ירושלים שלח טיטוס את הלגיון החמישי מאמאוס לירושלים, הלגיון הקים מחנה בהר הצופים. באייר שנת 70, הקים הלגיון סוללה מול מצודת אנטוניה, לאחר קריסת החומה, תקפו החיילים ואיתם נושא הנס של הלגיון החמישי את האנטוניה וכבשו אותה. בזמן המצור על בית המקדש, הציב טיטוס, כ-7000 חיילים, ומינה את קריאליס למפקד החיילים, אולם התקיפה הלילית הסתיימה ללא הכרעה. בקיץ שנת 70, קריאליס, מפקד הלגיון החמישי השתתף במועצת המלחמה שדנה בגורל בית המקדש. לאחר כיבוש המקדש, טיטוס לקח את הלגיון החמישי והחמישה עשר איתו לקיסריה, משם עבר איתם למצרים, ושלח את הלגיון החמישי חזרה לפרובינקית מואסיה. טיטוס מינה את קריאליס, מפקד הלגיון החמישי מקדוניקה, כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
CQD

CQD (להאזנה (מידע · עזרה)) הוא אחד מאותות המצוקה הראשונים בהם נעשה שימוש המורכב מהאותיות C Q D שנות השימוש בהם הקוד פעל הם מתחילת 1904 עד שנת 1908 ברדיו באמצעות שפת מורס ושימוש במכשיר הטלגרף. השימוש באות חירום זה הוכרז ב-7 בינואר 1904 על ידי חברת מרקוני תקשורת ימית בינלאומית הבריטית, ונכנס לשימוש במתקני החברה החל מה-1 בפברואר של שנת 1904, ובשנת 1908 החולף עם האות החירום החדש: SOS.

משמעות השם

משמעות הקוד הייתה זהה מאוד למשמעות קוד החירום CQD, שניהם היו בכוונה לשלוח אות מצוקה לסכנת חיים מיידית לנמצאים על כלי הטיס או על כלי השיט, כל השומע קריאה זו נדרש להגיע לעזרה מיידית.
מקובל לחשוב כי משמעות המילים CQD הם ראשי תיבות של Come Quick, Distress (באנגלית: בואו מהר, מצוקה) או Come Quick, Danger (באנגלית: בואו מהר, סכנה). הוסכם שסימן זה הוא קל לשימוש וקל לזיכרון בידי חובבן ובליווי הפרעות.
תוכן משותף עם הקוד CQD והקוד SOS, היה הוא משודר כאות בודדת ולא כשלושה אותות נפרדים.
אות הCQD לא היה תקף זמן רב, בכינוס הבינלאומי בברלין ב-1906 התקן הגרמני של SOS אומץ, ואושר בשנת 1908. אות ה-CQD היה בשימוש לעוד כמה מספר שנים.
שימוש בקוד זה הפך למוכר לאחר שאושר ב-1908 הקוד SOS, בידי משדרים באוניות בריטיות לרוב לשנת 1912, רובם של חברת: "וייט סטאר ליין".

שימוש

ההצלה המשמעותית הראשונה בשימוש קוד זה התרחשה בינואר 1909, שניצלו כ-1500 איש מההתנגשויות הספינות ריפבליק ופלורידה בידי הבאלטיק לאחר ששמעה את איתות ה-CQD.
ב-15 באפריל שנת 1912, אוניית הנוסעים הבריטית, טיטניק שלחה את הקוד CQD לספנות אחרות לאחר התנגשותם בקרחון בשימוש בקוד מורס כדי לבקש עזרה ולהציל את האנשים הנמצאים על הספינה, יותר מאוחר הוצע שימוש בקוד החירום החדש:SOS
משום שחשבו שכך השדרנים באוניות האחרות יזהו את האות שטיטניק שולחת. לאחר זמן מה, האוניות שקלטו את הקוד היו: "קרפטיה", "מאונט טמפל", "פרנקפורט", ו"אולימפיק" אשר דיווחו לרב-חובל שלהם לנסוע לכיוון האונייה טיטניק.
"קרפטיה" שהייתה הקרובה מביניהם, הייתה במרחק של 58 מיילים ימיים מהאונייה טיטניק
השדרן שהיה באונייה "קרפטיה" דיווח לרב-חובל שלו, הרב-חובל הורה להגביר למלוא המהירות שהייתה כ17 קשר, ואמרה שתגיע כ4 שעות.
שושנת הרוחות

שושנת הרוחות היא תרשים המראה את כיווני רוחות השמים: צפון, דרום, מזרח ומערב. השרטוט מורה גם את כיווני הביניים צפון-מזרח, דרום-מזרח, דרום-מערב, וצפון-מערב.  
לעיתים יש שושנות רוחות המראות כיוונים משניים נוספים (ראו שרטוט משמאל), הנותנים זווית נוספת של 22.5 מעלות, או אף פחות כמו 11.25 מעלות. למעשה צורתו של המצפן האנלוגי היא בצורת שושנת הרוחות.

היסטוריה

שושנת הרוחות בעלת 12 הכיוונים, היא פרי המצאתו של טימוסתנס מרודוס, ספן ומלומד שחי במאה השלישית לפנה"ס. תלמי השני, מלך מצרים מינה אותו לנתב ראשי בצי האוניות שלו, מכיוון שתלמי אהב מאד טכנולוגיה ומדע, ובימיהם התקדמה מצרים בתחומים רבים בצעדי ענק, וביניהם הניווט. 
טימוסתנס חיבר ספר של הוראות שיט לטובת הצי המצרי. בנוסף לכך היו בספר הנחיות לניווט, שהתבססו על שושנת הרוחות בעלת 12 כיוונים. בעקבות ספר זה יצאו במשך השנים עוד ועוד ספרי שיט, שנהיו חיוניים לספנים וליורדי הים.

שושנת הרוחות בתנ"ך

בתנ"ך השמות "קדם", "קדים", "קדמה" ומזרח מכוונים למזרח, המונח "ימה" מכוון למערב, המונחים צפון ושמאל מכוונים לצפון והשמות "נגבה", "ימין" ו"דרום" מכוונים לדרום.
שא נא עיניך וראה מן המקום אשר אתה שם צפנה ונגבה וקדמה וימה
— בראשית, י"ג, יד
מנקודת מבטו של אדם הניצב ופניו קדימה אל כיוון זריחת השמש במזרח.
נחלתם מעבר לירדן ירחו קדמה מזרחה
— במדבר, ל"ד, טו
ובגבו הים התיכון, הנקרא לעיתים גם הים האחרון, ייתכן מלשון אחורי.
וְאֵת כָּל נַפְתָּלִי וְאֶת אֶרֶץ אֶפְרַיִם וּמְנַשֶּׁה וְאֵת כָּל אֶרֶץ יְהוּדָה עַד הַיָּם הָאַחֲרוֹן
— דברים ל"ד, ב
בנקודת מבט זו, בה הפנים למזרח והגב למערב, התקבעו גם הכיוונים בהתאמה ימין (=תימן) ודרום ושמאל וצפון
בֶּן אָדָם שִׂים פָּנֶיךָ דֶּרֶךְ תֵּימָנָה וְהַטֵּף אֶל דָּרוֹם וְהִנָּבֵא אֶל יַעַר הַשָּׂדֶה נֶגֶב
— יחזקאל, כ"א, ב
וַיֵּחָלֵק עֲלֵיהֶם לַיְלָה הוּא וַעֲבָדָיו וַיַּכֵּם וַיִּרְדְּפֵם עַד חוֹבָה אֲשֶׁר מִשְּׂמֹאל לְדַמָּשֶׂק
— בראשית, י"ד, ט"ו