שארל רישה

שנותיו המוקדמות

שארל רובר רישה נולד בפריז בשנת 1850, בנם של האנטומיסט והכירורג אלפרד רישה (1891-1816), פרופסור לכירורגיה קלינית בפקולטה לרפואה בפריז, ושל אז'ני רנואר (Renouard).
סבו מצד האם היה המשפטן והפוליטיקאי שארל רנואר (1878-1794), יועץ בבית המשפט העליון של צרפת, שעורר בנכדו את האהבה לספרות, לפילוסופיה ולסוציולוגיה, והרדיפה אחרי החופש, השלום והצדק. סבא רבא שלו היה מהנדס הבניין פייר-סימון ז'יראר (1836-1765). דרך האחרון היה רישה בן דוד של השר ז'וזף קאיו (1944-1863).
רישה למד בתיכון "בונפרט" בפריז, בו התלבט האם להמשיך במסלול מדעי או ספרותי.
בעת לימודי הרפואה בפריז עבד רישה כסטאז'ר בבית החולים סלפטרייר. עבד כ-interne במחלקה כירורגית בראשות ל. לה-פור (Le Fort) ובאותו זמן הוקסם על ידי הפסיכולוגיה וחקר את תופעות הסהרוריות.
בשנת 1869 הוא סיים את לימודי הרפואה עם התואר MD.
תופעות פסיכולוגיות מסוגים שונים -סהרוריות, אנסתזיה עם פיצול אישיות, השראת הזיות מלאכותיות, אותן ראה במחלקה הכירורגית הביאו אותו לוותר על הקריירה כירורגית ולהתמחות בפיזיולוגיה. לצורך התמחותו, בשנים 1873–1875 תוך כדי סטאז' במחלקת נשים למד רישה היפנוזה וערך ניסויים היפנוטיים. ז'אן-מרטן שארקו התחיל בשנת 1878 במחקריו המפורסמים על ההיפנוזה, בין היתר, גם בהשפעת רישה. בשנים 1876–1882 עבד רישה במעבדה של אטיין ז'ול מארה בקולז' דה פראנס על מנת ללמוד את השיטות הגרפיות שמארה השתמש בהן לשם קליטת התנועות. כמו כן השתלם רישה במעבדה הכימית של מרסלן ברטלו ובמעבדה הפיזיולוגית של אלפרד וולפיאן בפקולטה לרפואה. בנוסף עבד גם אצל קלוד ברנאר ואצל וורץ.
השתלם גם בבדיקות היסטולוגיות אצל שארל רובן וערך מחקרים על מערכת העיכול של הדגים בתחנה לביולוגיה הימית שבניהולו של פול בר (Paul Bert). ב-1876 עבד לצד המנתח אלפרד ורניי (Verneuil).
רישה סיים את עבודת הדוקטור שלו למדעים בתחום הפיזיולוגיה בשנת 1878.נושא העבודה היה "מחקרים ניסויים בקליניקה בנוגע לכושר התחושה" (Études expérimentales en clinique sur la sensibilité),
התמנה מיד ל-professeur aggrégé לפיזיולוגיה לצידו של וולפיאן. משנת 1883 לימד בעצמו קורס לפיזיולוגיה במסגרת הפקולטה לרפואה.
החל משנת 1887 ועד 1925 כיהן כראש הקתדרה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה.

פעילותו האקדמית והמדעית

בשנת 1887 התמנה פרופסור ראש הקתדרה לפיזיולוגיה בפקולטה לרפואה ובשנת 1898 נבחר לאקדמיה לרפואה.
רישה היה למשך 24 שנה עורך כתב העת המדעי "Revue Scientifique" והחל מ-1917 היה עורך שותף לז'ורנל לפיזיולוגיה ולפתולוגיה כללית (Journal de Physiologie et de Pathologie Générale).
על סמך מחקריו במעבדה לפיזיולוגיה הוא פרסם מחקרים בתחום הפיזיולוגיה, הכימיה, הפתולוגיה הניסויית, הפסיכולוגיה הנורמלית והפתולוגית ובתחומים אחרים.

בתחום ויסות החום

רישה ביצע מחקרים בתחום מנגנון ויסות החום אצל בעלי חיים הומיאותרמיים. בשנים 1885–1895 חקר את המנגנונים - באמצעות נישום היתר (פוליפנאה) והצמרמורת - שדרכם בעלי החיים שנמנעת מהם ההזעה העורית, מתגוננים נגד התחממות-יתר.

סרותרפיה וטיפולים אחרים

בניסוייו במישור הטיפולים הניסויים בנובמבר 1888 הראה רישה כי דם בעלי חיים שחוזנו נגד זיהום עשוי לגונן מפני אותו זיהום. תוך יישום עקרון זה במקרה השחפת, ב-6 בדצמבר 1890 ביצע רישה את ההזרקה הטיפולית הראשונה של נסיוב דם (סרותרפיה) אצל אדם.
בשנת 1900 מצא שארל רישה כי תזונת חלב ובשר נא ("זומותרפיה") יכלה לרפא כלבים חולי שחפת.
בשנת 1901 מצא שאם הפחית את כמות המלח (נתרן כלוריד) במזון, חולי הכפיוןן יוכלו להוריד את המנות המועילות של אשלגן ברומיד מ-10 גרם ל-2 גרם בלבד.

אנפילקסיס

גילויו את האנפילקסיס זיכתה אותו בפרס נובל בשנת 1913. אנפילקסיס היה המושג שהמציא רישה בשנת 1902 ככינוי לתגובה, לפעמים קטלנית, של הפרט, שעבר סנסיטיזציה על ידי הזרקה בשריר של קולואיד או חלבון או רעלן מסוים, להזרקה שנייה במנה קטנה של אותו חומר.
האנפילאקסיס בפרט והיווצרות נוגדנים בכלל תוארו על ידי רישה כ"זיכרון הומורלי של כל ההזרקות ושל כל הזיהומים הקודמים".
התגלית אירעה בעת קרוז מדעי לאיים האזורים, במימון הנסיך אלבר של מונקו, כשיחד עם פול פורטייה, הזריק רישה תמצית זרועות של שלפוחן מצוי לכלב. כתוצאה של זריקה ראשונה זו לא קרה כלום. לעומת זאת זריקה שנייה הייתה קטלנית. תוצאה זו נוצרה עקב סנסיטיזציה לאותו חומר בעקבות הזריקה הראשונה. האנפילקסיס היא חלק מתהליך חיסוני.
מאוחר יותר הוכיח גם קיומן של תופעות אנפילקסיס פאסיבי ואנפילקסיס in vitro. הסתבר לו כי הזריקה של חומר חלבוני משנה עמוקות ולתמיד את ההרכב הכימי של נוזלי הגוף.
מחקר זה עזר להבנת רגישויות-היתר האימונולוגיות ומחלות כמו קדחת השחת, אסתמה ותגובות אלרגיות אחרות לחמרים זרים והסביר תופעות של הרעלה ומוות פתאומי שקודם היו בלתי מובנות .
כבר בשנת 1913 נכתבו בסוגיית האנפילקסיס מעל 4,000 תזכירים. רוב מחקריו של רישה בתחום האנפילקסיס פורסמו בבטאון "Travaux du Laboratoire de la Faculté de Médicine de Paris (הוצאת Alcan בפריז, 6 כרכים בשנים 1890–1911).

בזמנו הפנוי

פרט לפעילותו המדעית התעניין רישה בפוליטיקה ובספיריטואליזם, בפסיכולוגיה, בפילוסופיה וסוציולוגיה, מימי לימודי הרפואה כתב מחזות, משלים ושירים בסגנון עתיק.

למען דרייפוס

בפרשת דרייפוס ראה רישה דוגמה לעוות משפטי. הוא תמך בעמדתו של הסופר אמיל זולה שניהל מאבק למען זיכויו של אלפרד דרייפוס.

אאוגניקה ותורת הגזעים

כמו רופאים וביולוגים רבים בתקופתו האמין רישה ב"היגיינה של הגזע" ונמנה עם חסידי האאוגניקה. לפי אידאולוגיה זו תמך בעיקור ובאיסור הנישואים אצל בעלי פיגור שכלי ועידוד ילודה אצל אנשים מחוננים. כפי שציין הפסיכולוג גוסטב יהודה (Jahoda) האמין רישה גם באי שוויון הגזעים, למשל ב"נחיתות" השחורים,
השקפות מסוג זה באו לידי ביטוי בספרו "La Sélection Humaine ("ברירת המין האנושי") משנת 1919

פציפיזם

בימי מלחמת פרוסיה-צרפת בשנת 1870 הקדים רישה את צו הגיוס כדי להילחם למען הגנת ארצו. בהמשך ביטא רעיונות פציפיסטים. הוא ראה בפציפיזם סוג של אאוגניקה, אמצעי לשמירת הפוטנציאל העצום הטמון בבני אדם והעלול להיהרס במלחמות.
בשנת 1902 עמד רישה בראש משלחת פציפיסטית צרפתית קבועה כשהמזכיר הכללית שלה היה לוסיין לה פואייה.
פריצת מלחמת העולם הראשונה ב-1914 קוממה אותו.
כתב מספר מסות נגד המלחמה ולמען השלום, אחד מהם נקרא Coupables "האשמים" (1916).
"המלחמה שפרצה ב-1 באוגוסט 1914, כתב רישה בשנת 1916, כבר הביאה 5 מיליון הרוגים, 12 מיליון פצועים, שהפכו ברובם לנכים. כ-17 מיליון בני אדם שהיו האליטה של הנוער האירופי, היפים ביותר, האמיצים ביותר. שני מיליון אזרחים, נשים, טף, זקנים, נספו ממחסור ורעב... למשך שנתיים אף תושב באירופה לא העז לחייך... זהו יבול הפשע העצום הזה. קיימים אשמים?"
הציע במקום השימוש במלחמות שבני הפלוגתא יפנו לבית דין לבוררות בינלאומי. סבר שאחד הפתרונות הוא חקיקה משותפת אירופית. בסיכום לספרו שצוטט קודם, בעמוד 265 כתב:
די לשפיכת הדם, די לדמעות, די למכאוב...על כל מדינה ריבונית להיכנע בפני ריבונות עליונה, היא זו של המשפט"
.
בעיצומה של המלחמה, בגיל 66 ערך סיור באיטליה, וברומניה, מדינות "אחיות לטיניות", וברוסיה, שבה היו לו תלמידים רבים, כדי לעודד את המאמצים לוותר על מנהג המלחמה. בשובו לצרפת ביקר ביחידות צבאיות וחקר את תופעת ההלם הנפשי אחרי הפגזות.
בבית החולים הצבאי בלה קוט סנט אנדרה במחוז איזר יישם את שיטת הזומותרפיה (שימוש באכילת בשר נא) אצל חיילים שלקו בשחפת.

אחד מחלוצי התעופה

בעקבות ניסוייו של מארה על מעוף הצפורים, התחיל רישה להתעניין בתעופה. בסביבות 1895 כידיד של משפחת ברגה, שניהלה מפעל עצמאי לאלקטרוטכניקה בעיר דואה, התחיל רישה לעורר את עיניין בני המשפחה, האחים ז'אק ולואי ברגה, בבניית אווירונים. הם אכן פיתחו מאוחר יותר כלי טיס נשלט עם המראה אנכית ומונע במנוע בנזין חזק (45–50 כוח סוס) מסוג "אנטואנט" V8, שהיווה פריצת דרך באותו זמן. בשנת 1907 הצליחו לבנות אוטוג'ירו שהיה אחד המטוסים הניסויים הראשונים שהצליחו להתרומם מעל האדמה בכוחות עצמם. האווירון הניסויי שתוכנן ונבנה על ידי האחים לואי וז'אק ברגה (Breguet) בשיתוף פעולה עם רישה נודע כ "ז'ירופלן ע"ש ברגה-רישה" (Breguet-Richet Gyroplane) ונוסה במגרשים הסמוכים למפעל של משפחת ברגה. ב-24 באוגוסט או אולי ב-19 בספטמבר, לפי מחברים שונים, הוא התעלה לראשונה לגובה של 50 סנטימטר. הז'ירולפן הצליח לאחר מכן להתרומם לגובה של 1.52 מטר ב-29 בספטמבר 1907. לואי ברגה ורישה הציגו אותו בפני האקדמיה למדעים וב-1908 הקימו ביחד חברה לבניית כלי טיס. הז'ירופנים ברגה-רישה נחשבים בין מבשרי המסוקים.

חייו הפרטיים

שארל רישה היה נשוי משנת 1877 לאמלי אוברי. לזוג נולדו חמישה בנים - ז'ורז', ז'אק, שארל, אלבר ואלפרד - ושתי בנות - לואיז, אחרי הנישואים לואיז לנה (Lesné) ואדל, אחרי נישואיה אדל לה בר (le Ber).
שארל רישה הבן היה לימים, בדומה לאביו, פרופסור בפקולטה לרפואה בפריז וכך גם בנו - גבריאל רישה.
בימי הכיבוש הנאצי בצרפת נשלח שארל רישה הבן למחנה הריכוז בוכנוולד. גבריאל רישה (2014-1916) היה נפרולוג וחבר באקדמיה הצרפתית לרפואה.
רישה אהב לשחק שחמט, ברידג', Boules ואף המציא גרסה חדשה של משחק הקלפים "ויסט" שהוא קרא לה "גובפיש".
שארל רישה הלך לעולמו ב-4 בדצמבר 1935 בפריז.