google/wiki40b huggingface dataset:
להרוג טורקי ולנוח

להרוג טורקי ולנוח הוא ביטוי בעברית מדוברת שמשמעו להתקדם אט-אט, שלב אחר שלב, בביצוע משימה. גרסה מקוצרת ומרומזת של הביטוי היא "טורקי טורקי". הביטוי עלול להתפרש באופן גזעני, ויש הרואים את הצירוף "פרה פרה" כביטוי תקין פוליטית שמשמעותו זהה.

מקור הביטוי

מקור הביטוי בבדיחה יהודית עממית שבה אומרת אֵם לבנהּ, היוצא למלחמת רוסיה-טורקיה, שישמור נפשו, ולכן הרגת תורכי – דַּיֶּךָ, שֵׁב וְהִנָּפֵשׁ. בתגובה עונה לה הבן, כי אם ינוח, חייל טורקי אחר יהרגהו, ותשובתה של האם:
"בני ובר בטני, מה טענה יש לו, חלילה, עליך?" (הבדיחה מופיעה גם בספר הבדיחה והחידוד של אלתר דרויאנוב).
רעיון זה מופיע גם בשיר של נתן אלתרמן ושלמה שמולביץ', "מכתב מאמא", שבאחד מבתיו נאמר:
ואם בשבי טנקים יש לקחת

אל תעשה את זה בבת אחת

אל תתאמץ לסחוב שני טנקים יחד

מוטב תסחב אותם אחד אחד
אלתרמן השתמש בבדיחה על הריגת הטורקי גם באחד משירי "הטור השביעי":
תקלע בתורכי, ותשכב קצת לנוח,

תקלע בתורכי, ותלך קצת לשוח,

תקלע בתורכי, ותשב לאכול,

וזכור: הבריאות היא למעלה מכל.

תקינות פוליטית

השימוש במינוח "להרוג טורקי" קיים לפחות משנותיה הראשונות של האימפריה העות'מאנית. עוד לפני כן הייתה נהוגה בקרב הצלבנים במסעות הצלב האמרה "אם אינך יכול להרוג טורקי, הרוג יהודי". ההצלחה המוסלמית במלחמה נגד הצלבנים, ולאחריה עליית העות'מאנים, כיבושיהם באסיה הקטנה ונפילת האימפריה הביזנטית, עוררו פחד ושנאה בקרב האוכלוסייה הנוצרית כלפי הטורקים. 

המלומד הנוצרי ארסמוס כתב במאה השש עשרה כי 
"טועים המוני הנוצרים בסוברם כי מותר להם להרוג טורקי כמו היה כלב שוטה, רק משום שהוא טורקי. אם זה היה נכון, כי אז כל אחד היה מורשה להרוג יהודי, אך אז הוא לא היה חומק מעונש..."
— ארסמוס, "על המלחמה בטורקים"
אף שבניגוד לשימושים בשפות אחרות, השימוש בביטוי בעברית אינו גזעני כלל, הוא עשוי להתפרש ככזה כאשר הוא מחוץ להקשרו. השימוש בביטוי בשפת היומיום מנותק לחלוטין מכל קשר לטורקים, קל וחומר להריגת טורקים, אך לאוזניים טורקיות הוא עלול להישמע כפוגע.
במהלך טיסה לביקור רשמי לטורקיה השתמש נשיא המדינה עזר ויצמן בביטוי וגרם לתקרית דיפלומטית זוטא.

בטורקיה

הביטוי "להרוג טורקי ולנוח" (טורקית: Bir Türk öldür, rahat et - "הרוג טורקי (ו)נוח") מוזכר בספרו של ד"ר ג'מאל אנאדול "טורקיה בצבתות ישראל והציונות". לפי אנאדול, זמן קצר לאחר הפצצת הכור הגרעיני בעיראק הזכיר ראש ממשלת ישראל מנחם בגין את הביטוי בראיון שהעניק למגזין הלונדוני "מידל איסט רוויו". ההתבטאות גרמה לסערה בקרב בכירים במשרד החוץ הטורקי, שדרשו לדעת את משמעות הביטוי. מיופה הכוח של ישראל באנקרה באותם הימים הוזמן למשרד החוץ ונשאל למה הכוונה ב"תהרוג טורקי, ותנוח!". תחילה טען מיופה הכוח כי לא ייתכן שבגין אמר זאת, אבל כשהציגו לפניו את המגזין, נאלץ להודות: "זה ביטוי", הוא אמר, "זו אמרה ישראלית!".
לביטוי Bir Türk öldür, rahat et מספר מופעים רב ברשת האינטרנט, בחלקם בהקשרים אנטי-ישראליים.
יעקב משורר

תולדותיו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
יעקב משורר נולד לזמירה למשפחת מני מחברון; נכדתו של הרב אליהו מני, רב הקהילה היהודית בחברון במחצית השנייה של המאה ה-19 ולאבא זינגרמן שעלה לארץ ב-1925, מהעיירה סרנה בצפון אוקראינה, אז פולין. 
משורר נולד כתאום זהה לאחיו אשר. המשפחה התגוררה בשכונת רחביה, ולאחר מכן בשכונת מחניים, ליד סנהדריה בירושלים. בשיטוטיו בשדות הסמוכים התוודע לנושא המטבעות כשמצא מטבעות מתקופת בית שני.
בירושלים, היו אתרי עתיקות רבים סמוכים ופתוחים למשוטטים, ומטבעות קדומים טמונים בשפע באדמותיה. הילדים שטיילו בהם נהגו לאסוף חרסים, אבני צור ומטבעות: 
"השדות שמצפון לביתנו וממזרח לו, חורשת שנלר ושפע המערות העתיקות שנקרו על דרכנו, שימשו לנו מגרש משחקים אדיר בממדיו ועשיר בהפתעותיו. בהליכה התכופה לנגריה של אבא דרך שדה פתוח פגשנו מערות מופלאות מעוטרות וחצובות היטב - הלוא הן "קברי הסנהדרין" ... נהגנו למלא את כיסנו גם אבנים, חרסים ואבני צור, וגם מטבעות עתיקים שהיו פזורים בכמות לא מבוטלת בשדות תל ארזה, רובם מתקופת אלכסנדר ינאי. ל"ציד מטבעות" נהגנו לצאת בייחוד לאחר הגשם, שאז נשטפת האדמה והמטבעות הטמונים בה נחשפים. פעם אחת, לאחר סיור בשדה, כאשר ניקיתי את נעליי מהבוץ שדבק בהם, מצאתי מטבע בבוץ שהסרתי מן הנעל!"
אביו נהג לטייל עמו ועם אחיו התאום ל"מוזיאון לעתיקות היהודים" של האוניברסיטה העברית בהר הצופים, ל"מוזיאון לפולקלור" במגדל דוד, ולמוזיאון רוקפלר, שבו נמצא אוסף עתיקות גדול, מדי שבת בשבתו.
בנוסף, מצויים היו בירושלים של ילדותו ונערותו, מלומדים ומומחים שדלתם פתוחה לתלמידים צעירים ולחובבים; בהם: החוקר מרדכי נרקיס שניהל את "בית הנכות בצלאל" או "מוזיאון בצלאל". יעקב נהג לבקר אותו עם אביו ואחיו בשבתות. נרקיס פתח להם צוהר אל האוסף בהנהלתו ואל הספרים המתאימים בספריית בית הנכות.
במקביל, למד משורר בגימנסיה רחביה. את שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל, ואחר כך הצטרף לקיבוץ חצרים. משורר עזב את הקיבוץ כדי ללמוד באוניברסיטה העברית היסטוריה וארכאולוגיה. לאחר סיום לימודי הדוקטורט הפך לאוצר מחלקת המטבעות במוזיאון ישראל, שהפכה לגדולה מסוגה בעולם בנושא מטבעות עבריים וארץ ישראליים עתיקים.
קרן וולפסון (זאב וולפסון)

קרן וולפסון (באנגלית: Wolfson foundation) היא קרן יהודית-חרדית אמריקאית. עד 2012 עמד בראשה זאב וולפסון, מייסד נס טכנולוגיות. כיום עומד בראשה הרב אברהם יצחק גרינבוים. 
הקרן תומכת בפרויקטים הקשורים לחינוך יהודי בישראל, בארצות הברית, בצרפת ובמדינות אחרות. אחד הפרויקטים הבולטים שלה הוא פעילות אברכים בקרב האוכלוסייה החילונית בישראל. התקציב השנתי של הקרן הוא בסדר גודל של עשרות מיליוני דולרים בשנה.
הקרן תומכת בעשרות כוללים הנמצאים ברובם בערים חילוניות. האברכים הנתמכים נדרשים לגור עם משפחתם בעיר, ללמוד במשך היום בכולל ובערב ללמוד עם חילוניים ומסורתיים. הקרן תומכת גם בפרויקטים בקרב יוצאי חבר המדינות. נציגותה המרכזית של הקרן בארץ נמצאת בירושלים.
לאחר פטירתו של זאב וולפסון עומדים בראשה כיום בניו ממשיכי דרכו.
יו"ר הקרן בישראל הוא הרב אברהם יצחק גרינבוים, ראש ישיבת נהורא.
Scratch

תסריטים

תסריטים מיוצגים בסביבת העבודה על ידי בלוקים שמזכירים במידת מה תרשים זרימה. גם פסוקיות בשפה מיוצגות בצורה ויזואלית.

התוכנה

סקראץ' נכתבה בעזרת Squeak (מימוש של שפת התכנות Smalltalk). עד שנת 2012 קוד המקור שלה היה זמין, אך ברישיון (Scratch Source Code License) שהגביל שינויים. החל ממרץ 2012 התוכנה זמינה גם לפי תנאי רישיון ה-GPL (גרסה 2)‏.
הלוח האנטארקטי

הלוח האנטארקטי הוא לוח טקטוני שנמצא מתחת ליבשת אנטארקטיקה וגולש צפונה כלפי האוקיינוסים השונים. הלוח האנטארקטי גובל עם לוח נסקה, הלוח הדרום-אמריקאי, הלוח האוסטרלי, לוח סקוטיה, הלוח האפריקאי והלוח הפסיפי, כולם גובלים מצפון ללוח האנטארקטי.
הלוח האנטארקטי מתפרש על פני שטח של 16,900,000 קמ"ר מה שהופך אותו ללוח החמישי בגודלו בכדור הארץ. הלוח זז סנטימטר אחד בשנה לכיוון האוקיינוס האטלנטי.
צ'אן צ'אן (שיר)

צ'אן צ'אן (בספרדית: Chan Chan) הוא שיר בסגנון סון קובני, שנכתב בידי המוזיקאי הקובני קומפאי סגונדו ב-1987.
השיר עוסק באהבתם של צ'אן צ'אן וחואניקה, שתי דמויות מהפולקלור הקובני, המתוארת באופן אירוטי מרומז. הוא הוקלט מאוחר יותר גם על ידי איברהים פרר, והיה השיר הראשון באלבום הפסקול של בואנה ויסטה סושיאל קלאב, מה שהקנה לו הצלחה ברחבי העולם.
על כתיבת השיר אמר סגונדו:
לא הלחנתי את צ'אן צ'אן, חלמתי אותו. אני חולם על מוזיקה, ולעתים מתעורר עם מנגינה בראשי. אני שומע בבירור את כלי הנגינה. אני יוצא למרפסת, מתבונן החוצה ולא רואה איש, אך בכל זאת אני שומע זאת כאילו מישהו מנגן ברחוב. לילה אחד התעוררתי כשהתווים היו בראשי. התאמתי להם מילים שכתבתי בהשראת סיפור ששמעתי בילדותי, חואניקה וצ'אן צ'אן, ועכשיו שרים עליהם בכל העולם
—

בתרבות

בין השנים 2006 - 2008, השיר היה מנגינת הנושא של "לופ 23" בחינוכית. השיר גם הופיע בפרק 603 בסדרה "משפחת סימפסון".
יחידות התעמולה של הוורמאכט

יחידות התעמולה של הוורמאכט (בגרמנית: Wehrmachtpropaganda, ובקיצור - WPr) היו יחידות בוורמכט ובאס-אס בגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה. הם היו כפופות לפיקוד העליון של הוורמאכט (ה-OKW - Oberkommando der Wehrmacht), ותפקידן היה לייצר ולהפיץ חומרי תעמולה המכוונים לכוחות הלוחמים הגרמנים ולאוכלוסייה הגרמנית האזרחית.

תכנון והקמה

תכנון פעילות התעמולה של הוורמאכט החל בשנת 1938. יוזף גבלס, ראש משרד התעמולה, ביקש ליצור שיתוף פעולה אפקטיבי עם הוורמאכט כדי להבטיח זרימה חלקה של חומרי תעמולה מהחזית. הוא ביקש להקים ולשלוט ביחידות התעמולה, ולכן לא סייע לצבא בהקמת היחידות, אך סייע להן באספקת כוח אדם.

פונקציה ותפעול

היחידות הוכפפו לרמטכ"ל, גנרל אלפרד יודל. ופיקד עליהן גנרל האסו פון ודל . יחידות התעמולה הרבות של הוורמאכט והוואפן אס-אס, היו צמודות לכוחות הלוחמים. בשיאן, בשנת 1942, כללו כוחות התעמולה 15,000 איש.
ליחידות התעמולה ניתן תפקיד בלעדי בדיווח על החדשות מאזורי הפעולה הצבאית, שכן נאסר על כתבי חדשות אזרחיים להיכנס לאזורי לחימה. החיילים ייצרו את החומרים הכתובים, האודיו והסרטים בחזית ושלחו אותם למרכז עיבוד בגרמניה, שם נבדקו חומרים אלה על ידי צנזורים, לרוב למטרות ביטחון. החומרים המסוננים הועברו למשרד התעמולה של גבלס לשם הפצה מיידית. בין חומרי התעמולה שהופקו היה ה-Wehrmachtbericht , הודעת חדשות רשמית על מצבו הצבאי של הרייך, דו"ח שיועד לצריכת פנים וחוץ כאחד.
ורנר גולדברג

ורנר גולדברג (בגרמנית: Werner Goldberg‏ 3 באוקטובר 1919 - 28 בספטמבר 2004) היה חייל גרמני מישלינג, ששירת בצבא גרמניה במלחמת העולם השנייה. תמונתו במדים הופיעה בברלינר טאגבלאט כ"חייל הגרמני האידיאלי" והוורמאכט השתמש בתמונתו ככרזת גיוס.
על פי חוקי נירנברג מ־1935 מי ששלושה מסביו וסבתותיו היו יהודים נחשב כיהודי, אולם אלו שרק שניים מסביהם וסבתותיהם היו יהודים, ולא חונכו כיהודים או שלא נישאו ליהודים נחשבו כבני הגזע הארי (מישלינג מדרגה ראשונה).
אביו של גולדברג היה יהודי, אולם אימו הייתה ארית ולפיכך גם גולדברג הבלונדיני ובעל העיניים הכחולות נחשב בעיני השלטונות הנאציים (עד 1940) כארי, וגויס, כמו צעירים אחרים ממוצא מעורב, לצבא.

תולדות חייו

אביו של גולדברג גדל בקניגסברג כחבר בקהילה היהודית המקומית, אך החליט להתנצר. הוא הוטבל בכנסייה הלותרנית המקומית ונישא לאימו הנוצרייה של ורנר. לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדברג האב איבד את משרתו בשירות המדינה הגרמני על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי. דודו של גולדברג מצד אימו הצטרף למפלגה הנאצית וניתק את קשריו עם משפחת גולדברג, כולל עם אחותו (אימו של גולדברג).
ב-1935, לאחר סיום כיתה י', לא המשיך גולדברג בלימודים פורמליים בבית-ספר והפך לשוליה בחברת הטקסטיל "שנלר ושמיידר" (Schneller und Schmeider), חברה בבעלות מעורבת של שותף יהודי ושותף ארי. רבים מהשוליות בחברה היו יהודים או מישלינגים.
בתחילת 1938 שירת גולדברג במשך חצי שנה בשירות העבודה של הרייך  כשהוא לובש מדים הכוללים סרט זרוע ועליו צלב קרס. ב-1 בדצמבר 1938 גולדברג הצטרף לצבא הגרמני. הוא לקח חלק בפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, התצלום של גולדברג הופיע במהדורת יום ראשון של העיתון ברלינר טאגבלאט עם הכיתוב "החייל הגרמני האידיאלי". התצלום נמכר לעיתון על ידי הצלם הרשמי של הצבא. מאוחר יותר השתמשו בצילום בכרזות גיוס.
אחרי שביתת הנשק של 22 ביוני 1940  גורש גולדברג מהצבא בהתאם לצו של היטלר מ-8 באפריל 1940, בו נקבע שיש לגרש מהצבא את כל בני התערובת מדרגה ראשונה (כלומר חצי יהודים). גולדברג חזר למקום עבודתו הקודם, שבינתיים מחק את שם השותף היהודי שנלר ושינה את שמו ל"פיודור שמיידר" (Feodor Schmeider). הוא התקדם לתפקידים בכירים יותר בחברה בזמן שהחברה זכתה במכרזים לאספקת מדים לצבא ולצי הגרמני. במקביל למד בבית הספר ללימודי עבודה של הרייך, והיה אחד מתוך 4 בוגרים (מתוך 80) שעברו את הבחינות להיות מורי REFA - האגודה לעיצוב, ארגון תעשייתי ופיתוח ארגוני.
בדצמבר 1942 אביו של גולדברג אושפז בבית חולים בבוואריה. הגסטאפו העביר אותו לבית חולים יהודי ששימש למעשה ככלא וכמרכז שילוח לאושוויץ. בערב חג המולד, הימר גולדברג כי השומרים יהיו שיכורים וייעדרו מהמשמרת וחילץ את אביו מבית החולים. באפריל 1943 זומן האב לגסטאפו למטרות גירוש, אולם גולדברג שכנע אותו לא להתייצב וכך ניצלו חיי האב. אביו של גולדברג היה היחיד מבני משפחת גולדברג שהצליח לשרוד את המלחמה.
אחרי המלחמה הצטרף גולדברג למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית. מ-1952 היה חבר במועצה של מחוז וילמרסדורף בברלין. היה חבר בית הנבחרים של ברלין  בין השנים 1979-1959. ב-1985 זכה לתואר זקן העיר של ברלין.
גולדברג נפטר בברלין, הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
ב-2006 הפיקה רשות השידור את הסרט "החיילים היהודים של היטלר, 2006" המספר גם את סיפורו של גולדברג.
הרלד בליכל

ביוגרפיה

הרלד בליכל נולד ב-19 בפברואר 1963 בנירנברג, גרמניה. את החיבור עם המוזיקה החל כבר בגיל 7 כאשר החל לנגן בפסנתר. הוא אהב מאוד מוזיקה קלאסית והעריץ את בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי. רק בשנת 1976 נחשף בפעם הראשונה למוזיקה אלקטרונית וקיבל את ההזדמנות בפעם הראשונה לנגן על סינתיסייזר. הוא החל להאזין להרכבים כמו קרפטוורק שהם חלוצי המוזיקה האלקטרונית.
הזיקה שלו למוזיקה לא פסקה ובשנת 1986 הוא עבר למערב ברלין והחל ללמוד טכנאות קול במכון הטכנולוגי של ברלין. זמן קצר לאחר מכן הכיר את המפיק המוזיקלי, קיד פול. בשנת 1988 החל לראשונה לייצר מוזיקה אלקטרונית והאוס.
בשנת 1991 בליכל הופיע לראשונה בשם 'קוסמיק בייבי' בהופעה במועדון בברלין. באותה שנה הוא גם חתם בלייבל MFS. בשנת 1992 יצא אלבום הבכורה שלו, "Stellar Supreme". באותה שנה הוא התחבר לפול ואן דייק וביחד הם הקימו את ההרכב "The Visions of Shiva". תחת שם זה הם הוציאו לאור לאור שני מיני אלבומים: "Perfect Day" בשנת 1992 ו"How Much Can You Take?" בשנת 1993. לאחר שיצאו שני המיני-אלבומים הללו נפרדו הצדדים וכל אחד הלך לדרכו.
בליכל עזב את הלייבל MFS וחתם ב"Logic Records" השייכת ל-BMG.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יסד בליכל יחד עם קיד פול את ההרכב 'Energy 52'. הם הוציאו לאור את הלהיט הנצחי שלהם 'Cafe Del Mar' בשנת 1993 שהפך לקלאסיקה במוזיקה האלקטרונית וזכה לאין ספור רמיקסים.
בשנת 1994 הוא הוציא לאור את אלבומו השני, "Thinking About Myself". שנה לאחר מכן הקים את הלייבל 'Time Out'.
האלבום השלישי שלו " Fourteen Pieces" שוחרר בשנת 1996. בשנת 1999 את האלבום "Heaven".
בין האלבום הרביעי שלו לאלבום החמישי עברו 7 שנים. האלבום החמישי " Industrie und Melodie" יצא בשנת 2006. האלבום הוקלט בשנים 1997–1999.
מיכאל לנדאו

קורות חיים

מיכאל לנדאו, בנו השביעי מבין תשעת ילדיו של מנחם-מנדל לנדאו, סוחר וגבאי בית כנסת, נולד בחרלאו, רומניה. סבו מצד אמו היה הרב ישראל איזיקזון, שהיה בעצמו פעיל בתנועות הטרום-ציוניות בחבל מולדובה. אחרי לימודים בחדר ובבית ספר יסודי, מיכאל לנדאו למד לימודי תיכון בעיר ברלאד שם היה יושב ראש מועדון צעירים ציונים. בהמשך למד משפטים באוניברסיטאות גרנובל ויאסי, קיבל תואר דוקטור למשפטים. את אשתו לעתיד הכיר מעיירת הולדתו, חרלאו.
מאוחר יותר עבר לקישינב והיה מנהל העיתון היומי ביידיש "אונזער צייט" ("זמננו") והעיתון "דער ייד" ("היהודי"). כעורך דין עזר לפליטים היהודים הרבים שבאו מרוסיה הסובייטית לרומניה בדרכם לארץ ישראל. כיהן שלוש פעמים כציר בבית הנבחרים הרומני בבוקרשט מטעם מפלגת האיכרים הלאומית.
בשנת 1928 הקים את המועדון הלאומי היהודי - מועדון הצירים היהודים בפרלמנט הרומני.
בשנת 1930 נמנה עם מייסדי "המפלגה היהודית הרומנית" שבראשות תיאודור פישר ואדולף שטרן.  
עלה לארץ ישראל עם משפחתו ב-1935. בארץ ישראל הקים את כופר היישוב ומגבית ההתגייסות שדאגו לממן את "ההגנה". כשהוקמה מדינת ישראל היה משנה לממונה על הכנסות המדינה במשרד האוצר. סמוך לפרישתו הקים את מפעל הפיס וניהל אותו במשך 20 שנה (עד שנת 1970). 
כתב מספר ספרים על חייו בעיירה בה גר, ספר על תולדות הציונות ברומניה, ועל הגרלות מפעל הפיס. 
מפעל הפיס הקים על שמו את פרס לנדאו, המחולק מדי שנה וניתן בתחומי מדעי הרוח, מדעי הטבע והאמנויות לישראלים המובילים בתחומם.
על שמו רחוב בחיפה.
היה נשוי למרים לבית אַבֶּלֶס (נפטרה ב-1986) ואב לבן: חתן פרס ישראל במזרחנות, פרופ' יעקב לנדאו.
מצד אשתו היה לנדאו גיסם של ד"ר ולטר אבלס (רופא, פעיל פוליטי ודיפלומט, שכיהן כמנהל מחוז ירושלים של קופת חולים כללית ובשנות ה-60 כיהן כשגריר ישראל בקולומביה ולאחר מכן כשגריר בקוסטה ריקה ובניקרגואה) ושל ד"ר שמואל שטרן-כוכבי (ממנהיגי ציוני רומניה) ודודם של פרופ' משה אבלס (חוקר מוח, חתן פרס א.מ.ת) ומשה כוכבי (ארכאולוג).
עופר יעקובי

קריירת משחק

יעקובי גדל בקריית שמונה ובנעוריו עבר ללמוד בפנימייה צבאית בחיפה. הוא החל לעסוק בכדורסל בגיל 16. מאמן נבחרת הנוער באותה תקופה, אריה מליניאק, התרשם מכישוריו, ועודד אותו להתמקד בכדורסל. בהמלצתו של מליניאק, עזב יעקובי את הפנימיה והצטרף להפועל גן שמואל, שם שיחק בשנים 1978–1982. בעונתו הראשונה בקבוצה, מיעט לשחק, אך עם הזמן גילה שיפור ביכולתו, ובעונתו הרביעית בגן שמואל העמיד ממוצע של 15 נקודות למשחק. במקביל שיחק יעקובי בנבחרת הנוער, שם שיתף פעולה, בין השאר, עם דורון ג'מצ'י וארז חזן, והיה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער במקום השביעי באליפות אירופה ב-1980, שנערכה ביוגוסלביה.
ב-1982 עבר יעקובי להפועל חולון, שם חזר לשתף פעולה עם מאמנו אריה מליניאק. אוהדי הקבוצה העריכו את סגנון משחקו האגרסיבי והלוחמני והוא התאקלם בקבוצה היטב מבחינה חברתית ומקצועית. בעונתו השלישית בחולון, עונת 1984/5, הודרכה הקבוצה על ידי אייוואן דאנקן ויעקובי קלע כ-18 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 1985/6 עבר יעקובי להפועל תל אביב שם העמיד ממוצע של כ-13 נקודות למשחק. עם זאת, הוא לא הצליח להשתלב היטב בקבוצה, בעיקר בשל יחסים עכורים עם המאמן פיני גרשון (שהוחלף במהלך העונה על ידי יעקב אדלר) וארל ויליאמס. יעקובי שב לחולון לעונה נוספת, אז קלע כ-9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת 1987/8 שיחק יעקובי בבית"ר תל אביב וקלע כ-12 נקודות בממוצע למשחק. בעונת 1988/89 שיחק בהפועל גבת, שם חווה את עונתו הטובה ביותר מבחינה סטטיסטית כאשר קלע כ-20 נקודות למשחק, אך גבת נשרה לליגה הארצית בתום העונה. יעקובי עבר למכבי פתח-תקווה בליגה הארצית, שם שיחק שתי עונות עד לפרישתו.
בנבחרת ישראל רשם יעקובי 43 הופעות. הוא היה בסגל הנבחרת באליפות אירופה ב-1983 שנערכה בצרפת; באליפות אירופה בכדורסל ב-1985 שנערכה בגרמניה, קלע כ-8 נקודות בממוצע למשחק; והשתתף גם באליפות העולם ב-1986 שנערכה בספרד וקלע כ-3 נקודות בממוצע למשחק.

חייו האישיים

בשנת 1986 נישא יעקובי לפזית כהן, שנבחרה לנערת החן של ישראל ב-1985. הם התגרשו לאחר 10 שנים מבלי שהביאו ילדים לעולם. לאחר פרישתו מכדורסל ניהל יעקובי בית קפה. בשנים האחרונות מתגורר בלאס וגאס כשהוא עוסק בנדל״ן ובעל עסק פרסום בעיר.
Adobe Dreamweaver

סקירה

בגרסאותיה הראשונות הוצעה דרימוויבר כתוכנת עריכה המשלבת את הפרודוקטיביות של עיצוב ויזואלי WYSIWYG, עם מצב שליטה ועריכה של קוד ה-HTML. שילוב זה היה נדיר כאשר התוכנה יצאה לשוק בסוף שנות התשעים, דבר שסייע רבות לתפוצתה. בהמשך הוספו לה טכנולוגיות חדישות, כגון תמיכה בCSS, ג'אווה סקריפט, ותמיכה בשפות צד-שרת כגון PHP ו-ASP.
כחלק מעורך ה-WYSIWYG, דרימוויבר יכולה להסתיר מהמשתמש את הפרטים של קוד ה-HTML, דבר המקל על מתחילים בתחום ביצירת דפי אינטרנט ואתרים בסיסיים. כמו כן, עורך הקוד של דרימוויבר מקל על כתיבה של תסריטים מסובכים על ידי הטעמה של הפקודות והאופרטורים השונים בצבעים נבדלים.
עם כניסתה של גירסת ה-MX, שולבו בה כלים דינמיים ליצירת תוכן. באותה הרוח של WYSIWYG, מאפשרת דרימוויבר התחברות לשרת בסיס נתונים דרך ממשק ויזואלי, כמו גם סינון והצגה של תוכן, כאשר הקוד מוחדר באופן אוטומטי לתוך דפי האתר.
היבט מכובד של דרימוויבר בגרסאותיה החדשות הוא המבנה בר-ההרחבה. כעת ניתן להרכיב תוספות לתוכנה ("Extensions"), אשר כל אחד יכול לפתח, בדרך כלל ב-HTML או Javascript. דרימוויבר נתמכת בקהילה רחבה של מפתחים, המפתחים הרחבות מגוונות, ומאפשרים את הורדתם או רכישתם של אלה דרך אתר התוכנה.

תמיכה בעברית

כדי לעצב דפים המכילים עברית או ערבית יש צורך בגרסה ה"מזרח תיכונית" הנתמכת על ידי חברת Winsoft-International. התפריטים בגרסה זו הם באנגלית בלבד.]
דפים למחקר בספרות

דפים למחקר בספרות הוא כתב עת בהוצאת החוג לספרות עברית והשוואתית של אוניברסיטת חיפה. בכתב העת מתפרסמים מאמרים העוסקים בספרות עברית ובספרות עולם.
כתב העת נוסד בשנת 1984 בידי ד"ר שלום לוריא, שהיה גם עורכו הראשון.
יחסי החוץ של אוקראינה

מדיניות החוץ

גישתה האסטרטגית של אוקראינה בתחום החוץ מתמקד בשיתוף פעולה בינלאומי תוך קידום האינטרסים הלאומיים והגנת זכויות אזרחיה בניכר.
מטרות המדיניות העיקריות הן הצטרפות לברית נאט"ו ולאיחוד האירופי, בעיקר מאז תחילת המאה ה-21 ולאור התרחקות המדינה מההשפעה הרוסית והתנתקותה מחבר המדינות. בכירי המדינה מנהלים מגעים של התקרבות עם הממשל האמריקאי.
דני לדר

ביוגרפיה

לדר התאמן בקבוצת הפועל פתח תקווה.
בשנת 1961 זכה לדר בפעם הראשונה באליפות ישראל בהתעמלות מכשירים. 
ביוני 1963 זכה לדר במדליית זהב באליפות ישראל בהתעמלות בתוצאה של 53.55 נקודות, לפני פרדי יושין (50.90 נקודות) ודמיטרוב סלביק (48.30 נקודות).
בשנת 1964 זכה לדר בפעם הרביעית ברציפות באליפות ישראל בהתעמלות בתוצאה של 55.35 נקודות, לפני דב לופי מהפועל שריד (52.50 נדודות) וקרול שטרק מהפועל תל אביב (52.75 נקודות)
בתחרויות ההתעמלות במכביה השביעית שנערכו באוגוסט 1965 זכה לדר במדליית זהב על תרגיל המקבילים בתוצאה של 9.5 נקודות, לפני מ. כהן (9.4 נקודות) וגרוספילד (9.35 נקודות), שניהם מארצות הברית.
בכינוס הפועל השמיני שנערך בירושלים במאי 1966 זכה לדר במדליית זהב בסיכום הכללי בתוצאה של 56.65 נקודות, לפני פרנץ דבורגר מבלגיה (54.05 נקודות) ופריץ טורקוט מאוסטריה (53.25 נקודות). באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בדורטמונד, גרמניה בספטמבר אותה שנה סיים במקום 103 כללי בתוצאה של 99.75 נקודות.
בשנת 1967 זכה לדר בפעם השביעית ברציפות באליפות ישראל בהתעמלות מכשירים בתוצאה של 110.35 נקודות, לפני דב לופי (102.55 נקודות) ואריה ברלוב מהפועל חיפה (97.95 נקודות).
בשנת 1967 עבר לדר להתגורר בגרמניה שם למד חינוך גופני. 
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בלובליאנה שבסלובניה באוקטובר 1970 סיים לדר במקום 96 בתוצאה של 100.60 נקודות.
ברכה עדן

ברכה עדן (15 ביולי 1928 – 23 במאי 2006) הייתה פסנתרנית ישראלית.

ביוגרפיה

עדן נולדה בירושלים (שם נעוריה היה לוצ'ינסקי-אור). בין מוריה היה יוסף טל. את אלכסנדר תמיר (וולקוביסקי), הכירה כששניהם היו תלמידי האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. שניהם הרבו להופיע בארץ ובעולם, ולהקליט (בין השאר לחברת דקה, בשנת 1964),
מאז שנת 1955 הופיעה בצמד עם הפסנתרן אלכסנדר תמיר. בין השאר ניגנו בישראל את הנוסח לשני פסנתרים של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, באישור המלחין עצמו, וכיהנו כמורים בכירים באקדמיה. עדן הייתה גם מנהלת הקונסרבטוריון שליד האקדמיה וייסדה את אגודת שופן בישראל. בשנת 1968 ייסדה יחד עם אלכסנדר תמיר את "מרכז טארג למוזיקה" בשכונת עין כרם בירושלים. לאחר מותה שונה שם המרכז למרכז עדן-תמיר למוזיקה.
עדן המשיכה לנגן ולהופיע עד ימיה האחרונים, על אף בעיות בריאות. עברה אירוע מוחי בשעת חזרה לקונצרט מרכז טארג. ומאז הייתה שרויה בחוסר הכרה עד מותה.
קרב מילאי (36 לפנה"ס)

קרב מילאי הוא קרב ימי שניטש בשנת 36 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים הרומית, בין ציי אוקטביוס וסקסטוס פומפיוס. הלחימה נערכה ליד מילאי (כיום מילאצו) בחוף הצפון-מזרחי של סיציליה, והסתיימה בניצחונו של אוקטביוס.

רקע

לאחר תבוסתם של שרידי המחנה הרפובליקאי בקרב מונדה בשנת 45 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר, הצליח סקסטוס פומפיוס לברוח לסיציליה וניצל את חוסר היציבות הפוליטית ברומא כדי לבנות לעצמו בסיס בטוח לפעילות. פומפיוס עסק בעיקר בשוד ימי וכך איים על אספקת המזון לרומא.
כל ניסיונותיהם של אנשי הטריאומווירט השני להביסו עלו בתוהו, חוזה שלום שנחתם איתו לא קוים על ידו. מעשי האיבה התחדשו בשנת 37 לפנה"ס, פומפיוס הביס את אוקטביוס בקרב מסינה כתוצאה מחוסר ניסיונו של האחרון בלוחמה ימית. כתוצאה מהתבוסה אוקטביוס העביר את השליטה בצי למצביאו הראשי מרקוס ויפסניוס אגריפה וזה החל לבנות ולאמן את הצי מחדש.

הקרב

בשנה הבאה הצי החדש של אוקטביוס גמר את אימוניו והיה מוכן לצאת למלחמה. תחילה נחת אגריפה עם הצי בסטרונגילי (כיום סטרומבולי) שבאיים הליפאריים, משם הוא הצליח לכבוש את האי היקסיאה (כיום באסילוצו) ללא התנגדות ונערך לתקוף את מילאי.
במילאי היה מוצב צי של 40 ספינות בפיקודו של דמוקרטס. פומפיוס, שהבין את הסכנה שבפלישה על בסיס פעולתו, שלח כתגבורת צי נוסף בן 45 ספינות בראשותו של אפולופאנס.
בתחילה תכנן אגריפה לתקוף את מילאי בעזרת חצי מכוחותיו, אולם כשהגיע נוכח לדעת שרוב הצי של פומפיוס נמצא במקום, ולכן הוא הזעיק את שאר כוחותיו מהיקסיאה. במקביל הודיע אגריפה לאוקטביוס על התפתחות העניינים ואוקטביוס הצטרף אליו לקרב. אגריפה פיקד על האגף המרכזי בצי שהיה מורכב מאוניות חמש-חתרית כבדות בעוד שציו של פומפיוס היה מורכב מליבורניות. יתרון התמרון והניסיון היה לצדו של פומפיוס בעוד שיתרון חוזק הספינות היה שייך לאגריפה.
למרות יכולת התמרון של פומפיוס חוזקו של הצי הקיסרי הכריע את המערכה. האוניות הגדולות והחזקות של אגריפה הצליחו לנגח את האוניות הקטנות והחלשות. כמו כן עשה הצי הקיסרי שימוש במתקן "העורב", שנועד ללכוד ספינות אויב. פומפיוס הורה לצי שלו לסגת והם ברחו למים רדודים היכן שספינותיו הכבדות של אגריפה לא יכלו לרדוף אחריהם. אגריפה ניסה בהתחלה לצור על הצי של פומפיוס אולם עד מהרה וויתר על תוכנית זאת בעקבות מצבם הרע של מלחיו.
הצי המובס של פומפיוס הצליח לסגת לבסיסו. בסך הכל איבד הצי 30 ספינות לעומת 5 ספינות של הצי הקיסרי שהוטבעו. הניצחון הקיסרי במילאי היה ראשית הסוף של פומפיוס ותרם רבות להגדלת יוקרתו וביסוס כוחו ושליטתו של אוקטביוס ברומא ואיטליה.
באר לימון

באר לימון הוא אתר ארכאולוגי קטן באזור בית שמש.

העתיקות באתר

באתר באר לימון הנמצא קרוב ליישוב ישעי נמצאת באר בת כאלפיים שנה מן התקופה הרומית, מעליה בנוי מבנה צלבני מרשים בגובה 7 מטרים הבנוי מאבני גזית גדולות.

שוד העתיקות בבאר לימון

בתחילת 2012 האתר עלה לכותרות לאחר שנלכדה חוליית שודדי עתיקות בדואים מהפזורה הבדואית שהחריבו את האתר. השודדים פעלו באתר מספר לילות עם כלי חפירה, פטישים, וציוד הרמה כבדים. הם חפרו בתוך באר המים העתיקה שתחת המבנה הצלבני הגבוה, שברו את קירות הבאר, ריסקו את האבנים העתיקות, וחפרו בורות עמוקים בשכבות המבנה הארכאולוגי, תוך גרימת נזק בלתי הפיך לאתר העתיקות. בחקירתם התברר כי אגדות שהתהלכו בקרב הפזורה הבדואית סיפרו על מטמון זהב הנמצא באתר, בעקבות כך הגיעו שודדי העתיקות לחפש את המטמון במקום.