google/wiki40b huggingface dataset:
אסלאמאבאד

אקלים

בקרבת העיר נמצאים שלושה אגמים מעשי ידי אדם (אגם ראוואל, אגם סמלי, ואגם חאנפור) המשפיעים על אקלים העיר. עונת המונסון היא עונת הקיץ ועיקר הגשמים יורדים בחודשים יולי-אוגוסט. בעונת החורף הטמפרטורות נמוכות, ובדצמבר-פברואר אף יורדות מתחת לאפס מעלות צלזיוס.

היסטוריה

אזור אסלאמאבאד נחשב לאחד האזורים המיושבים הראשונים ביבשת אסיה, וישנן עדויות ארכאולוגיות על פעילותו של האדם הקדמון מלפני מאות אלפי שנים. נמצאו אף גולגולות אדם משנת האלף ה-5 לפנה"ס.]
במהלך ההיסטוריה שליטים ידועים וחשובים כגון אחמד שאה דוראני, טימור לנג, ג'ינגיס חאן ובאבור נהגו לעבור בסביבת העיר בדרכם לכבוש את תת-היבשת ההודית.
הבריטים כבשו את אזור העיר מן הסיקים בשנת 1849.
החל מעצמאותה של פקיסטן ועד שנת 1958, הייתה העיר קראצ'י, שבמחוז סינד בירת המדינה. בשל רצון למנוע ריכוז ההשקעות במדינה באזור אחד, ומתוך רצון לפתח את צפון המדינה הוחלט לבנות בירה חדשה. שיקולים נוספים בבחירתה של בירה חדשה היו שקראצ'י ליד הים, ולכן קל יותר לתקוף אותה מכיוון הים הערבי, וכי יש צורך לבנות בירה אשר תהיה נגישה לכל המדינה.
בשנת 1958, משאיוב ח'אן ביצע הפיכה והפך לנשיא המדינה, הוא נתן לבניית בירה חדשה עדיפות לאומית. נבחר אתר בנייה צפונית לרוואלפינדי, ורוואלפינדי הפכה לבירה הזמנית של המדינה עד לסיום העבודות. העבודות החלו בשנות ה-60 של המאה ה-20. את העיר תכנן אדריכל הערים היווני קונסטנטינוס א. דוקסיאדיס, שתכנן עיר ובה ארבעה רבעים המופרדים על ידי רצועות פארקים רחבים.
הממשלה עברה לעיר בשנות ה-80. באותה עת עמדה אוכלוסיית העיר על 250,000 תושבים. בשנות ה-90 גדלה האוכלוסייה של העיר, ונבנו שכונות חדשות.
מפקדת הצבא הפקיסטני נותרה ברוואלפינדי הסמוכה ולא עברה לאסלאמאבאד.
ב-8 באוקטובר 2005 התרחשה רעידת אדמה בקשמיר, בדרגה 7.6 בסולם ריכטר, ונגרם נזק מסוים לעיר.

דמוגרפיה

בשנת 2011 אוכלוסיית העיר עצמה נאמדה ב-1.67 מיליון נפש.
השפה הנפוצה ביותר באסלאמאבאד היא אורדו.
האסלאם היא הדת הדומיננטית בעיר, עם כ-95.53% מאמינים. הדת השנייה בגודלה היא הנצרות, עם 4.07% מהאוכלוסייה.
בנק בני ברק

בנק בני ברק ובשמו המלא הבנק לחקלאות ולתעשייה בני ברק היה בנק קואופרטיבי ארץ-ישראלי שפעל כאגודה שיתופית והתקיים בין השנים 1936-1925.
בנק בני ברק אגודה שיתופית בע"מ נוסד ב-1925 על ידי ועד המושבה של בני ברק ומייסדי המושבה בראשות יצחק גרשטנקורן, בדומה לקופות הלוואה וחסכון שנוסדו אז במושבות ברחבי ארץ ישראל. גרשטנקורן תיאר את הסיבות להקמתו בזכרונותיו: "בתחילת החורף תרפ"ה ראינו צורך דחוף להקים מוסד כספי, שישמש לנו מכשיר למימון, הן למפעלי יחידים והן למפעלי הציבור. ועד המושבה היה זקוק לסכומים גדולים לצורכי היישוב בימים הראשונים, והיחיד אף הוא לא היה לו אל מי לפנות להלוואה. ננעלו בפניו דלתות הבנקים בתל אביב, שהרי הבנקים בכלל לא היו רוחשים אמון ביותר לעולים ולמתיישבים חדשים, ועל אחת כמה וכמה למתיישבי בני ברק ... יהודי בני ברק לא הוכשרו בעיניהם כראויים לכך". 
נציגי החברים הורשאים של אגודת בית ונחלה מחו נגד הקמת הבנק והודיעו שאינם אחראיים לפעולותיה.
עם הקמתו של הבנק יצא גרשטנקורן לפולין במסע לגיוס הון מקרב חברי אגודת "בית ונחלה" ומקרב חסידות גור שיוצאי שתי הקהילות היו ממייסדי המושבה בארץ ישראל. כן אסף גרשטנקורן השקעות בבנק בביקור באמריקה. המסעות של גרשטנקורן הוכתרו בהצלחה ובנק בני התרחב מעבר לקופה הלוואה וחסכון רגילה. האגודה היוותה המוסד הכספי העיקרי של מושבת בני ברק בשנותיה הראשונות לצורכים ציבוריים ופרטיים כאחד. בין השאר היא מימנה הקמת תשתיות מים זורמים, בתי חרושת ורכישת קרקעות ובתים. בסוף 1928 דווח ש-65% ממניות הבנק נמכרו באמריקה, 10% בפולין והשאר בארץ ישראל. 
בסוף 1927 תרם הבנק מרווחיו לקרן קיימת לישראל, לקרן היסוד ולבניין בית הכנסת הגדול של בני ברק. כן השתתף הבנק של תרומת מיל לקרן הקיימת על כל הלוואה של הבנק. 
הבנק נוסד בבני ברק אך כעבור כחצי שנה ראשונה של פעילות עבר הסניף המרכזי לתל אביב וד"ר זליג סוסקין החל לשמש יושב ראש ההנהלה. אולם המעבר לא הביא איתו לגיוס הון חדש ולגידול בהכנסות וכעבור כחצי שנה התפטר סוסקין והבנק חזר לפעול מבני ברק. בהמשך ניהל את הבנק ח. ד. אוירבך. בשנת 1929 הוחל בבניית בית לבנק במרכז בני ברק והבנק נכנס למשכנו במחצית הראשונה של 1930. 
ב-1928 גרשטנקורן יצא למסע גיוס כספים בארצות הברית ולהקמת משרד להפצת מניות הבנק בוושינגטון הבירה. במסע גיוס הון זה הוצבה מטרה למכירת מניות בשווי מיליון דולר אך התוצאות היו דלות ביותר עם פרוץ המשבר הכלכלי העולמי של 1929. 
בשנת 1931 התברר שהבנק נמצא בגרעון גדול. החברה שהקימה את בני ברק הייתה בקשיים ולא עמדה במחויבותה לפרוע את הלוואותיה שקיבלה מהבנק. גם ההלוואה שניתנה לבית חרושת ברקאי נחשבה לאבודה. בעקבות זאת פוטר אוירבך מנהל הבנק ומונה לבנק מלווה מטעם בנקים אחרים שהלוו לו כספים. בניין הבנק הוצא למכירה בשנת 1932, אך הודות למסע גיוס כספים בדרום אפריקה הבנק המשיך להתקיים עוד כמה שנים.
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הביאה ב-1936 להתמוטטות הבנק ולפירוקו בעקבות הגידול החד בבקשה למשיכת חשבונות.
סוסואה

יהודים בסוסאה

בועידת אוויאן, שנתכנסה, ב-1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים שנמלטו משטחי גרמניה הנאצית, הכריז רפאל טרוחיו שליט הרפובליקה הדומינקנית על הסכמתו לקלוט 100,000 פליטים יהודים. בפועל הגיעו רק כ-600 פליטים מאוסטריה וגרמניה. הם נשלחו לסוסואה שהייתה אז כפר נידח ובתמיכת הממשלה החלו לעסוק בחקלאות. לשיווק מוצרי החלב והבשר שלהם הקימו קואפרטיב בשם "תוצרת סוסואה" (Productos Sosúa) הקיים עד היום (נכון ל-2013). לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו פליטים יהודים נוספים מאירופה ומשנחאי. בשנים שלאחר מכן עברו רוב בני הקהילה לארצות הברית.
כיום מתגוררים בסוסואה רק כמה עשרות יהודים. יש בה בית כנסת, בית עלמין יהודי, מוזיאון, פארק ואתר זיכרון לקהילה היהודית.
ויקטור קנדינסקי

חייו האישיים

קנדינסקי נולד במרץ 1849, בכפר קטן בסיביר. מעט ידוע על ילדותו עד למעבר למוסקבה בהיותו בן ארבע עשרה. במוסקבה התקבל לגימנסיה נחשבת וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה. בהיותו בן 23 (בשנת 1872), סיים את לימודיו והתקבל להתמחות כרופא כללי באחד מבתי החולים של מוסקבה.
בשנים 1876 עד אפריל 1879 שירת בצבא כרופא צבאי והשתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית.
במאי 1877 אושפז בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ניסיון אובדני שחווה בתקופת שירותו בצבא; הוא אושפז עד לאפריל 1878. בתקופת אשפוזו התאהב באחת מן האחיות שטיפלו בו. לאחר שמצבו של קנדינסקי השתפר, השניים התחתנו.
קנדינסקי אושפז שנית בין השנים 1878-1879 עקב הרגשה של מרה שחורה והזיות, ועקב כך הוחלט לשחררו מן השירות הצבאי. קנדינסקי התאושש, ובשנת 1881 עבר לסנקט פטרבורג והחל לעבוד כפסיכיאטר בבית חולים פסיכיאטרי. הוא המשיך לעבוד בבית חולים זה עד להתאבדותו בשנת 1889.

תרומתו למדע

בין השנים 1874-1876 פרסם 31 מאמרים על נושאים רפואיים שונים, במקביל לעבודתו בקליניקה. מאמרים אלו כוללים תרומה מקורית ומשמעותית לרפואה, וסקירת ספרות. שלושה מן המאמרים היו על נושאים פסיכיאטריים. בשנים אלו עסק גם בפילוסופיה ובפסיכולוגיה של הרפואה.
בין השנים 1879-1883 פרסם מספר מאמרים, שני ספרים, ותרגם שלושה ספרים חשובים ברפואה מגרמנית לרוסית. 
בין השנים 1881-1889 עבד כפסיכיאטר ומחקריו התרכזו בפסיכופתולוגיה ובפסיכיאטריה משפטית. קנדינסקי התמנה למזכיר הכנס הפסיכיאטרי הרוסי הארצי הראשון, שנערך ב-1887. הוא נודע בעיקר על עבודתו בשנים אלו.
בשנת 1885 תורגם לגרמנית ספרו הראשון על הזיות והפך ברבות השנים לספר קלאסי בפסיכיאטריה.
בשנת 1888 הוא פיתח והציע שיטה חדשה למיון אבחנות פסיכיאטריות; שיטה זו מזכירה במידה רבה את שיטות המיון המודרניות המקובלות כיום.
בעקבות חוויותיו החל בתצפית קפדנית על שלבי מחלתו וכך כתב ספר ובו פירט מגוון רחב של סימנים פסיכופתולוגים. קנדינסקי היה הראשון שתיעד וטבע את שמם של ה"הזיות המדומות", וכן תיאר הזיות מוזיקליות והזיות של תחושה כללית. על שמו נקראת תסמונת קנדינסקי.
לאחר התאבדותו קיבלה אשתו חזקה על ירושתו המדעית, והמשיכה לפרסם את מאמריו המדעיים. בנוסף היא פרסמה גם שני ספרים שכתב, האחד ספר חלוצי בפסיכיאטריה משפטית על היכולת של חולה נפש לעמוד לדין, והשני על הזיות מדומות.
אסכולת תל אביב

אסכולת תל אביב לחקר הספרות התפתחה באוניברסיטת תל אביב בשנות ה-60, במסגרת החוג לתורת הספרות שייסד בנימין הרשב (הרושובסקי). בין האישים המרכזיים בה, מלבדו, אפשר למנות את מנחם פרי, מאיר שטרנברג ויעל רנן.

בסיס ועקרונות

אסכולת תל אביב נבנתה על יסודות הפורמליזם הרוסי, והיא שואבת רבות מתורתם של ויקטור שקלובסקי ורומן יאקובסון, כמו גם מרעיונות של גשטאלט. בין המאמרים המכוננים שנכתבו על ידי אנשי אסכולת תל אביב: "המלך במבט אירוני", מאת פרי ושטרנברג, המציעים קריאה בסיפור דוד ובת שבע; ו"לשמוע את רחש הגלים", מאת רנן, החוקרת בפירוט רב את רעיון ההזרה. 
נאמנים לפורמליזם הרוסי, חוקרי אסכולת תל אביב ביקשו "למצות את הטקסט הספרותי". הם טענו כי הטקסט בנוי קומות-קומות, וכי קורא שנצמד בקריאתו לטקסט, יכול ליצור קריאה מקיפה ולעיתים חדשנית וחתרנית. יש המוצאים בטענה זו דמיון רב לרעיון הנאת הטקסט של רולאן בארת.

מונחי יסוד

אסכולת תל אביב דנה ב"מילוי פערים" בטקסט. במספר מאמרים מזכירים פרי ושטרנברג דוגמה קלאסית למילוי פערים על ידי הקורא: בשיר "יונתן הקטן", לא מציין הטקסט כי מכנסיו של יונתן נקרעו בשל הטיפוס על העץ; אך הקורא, המבקש לקשור כמה שיותר פרטים זה לזה, מסיק זאת בעצמו – ובכך ממלא פער בטקסט. אסכולת תל אביב מכנה קריאות כאלה בשם "היפותזות", ומכלילה מספר היפותזות תחת ההגדרה "מסגרת". כל קורא ניגש לטקסט כשהוא מצויד במסגרות – תמונות שלמות של "התנהגות" של העולם. קיימת אצל כל קורא מסגרת של מסעדה, למשל (מסגרת זו כוללת מלצר, שולחנות, מפות, טבח וכו'). כשהקורא נתקל בפרט מידע, הוא מנסה להכפיף אותו אל מסגרת מוכרת לו, במסגרת היפותזת הקריאה שלו. לשיטתה של אסכולת תל אביב, ומנחם פרי בפרט, הטקסט הספרותי מערער על המסגרות ועל ההיפותזות. הטקסט טורף את היפותזות הקריאה של הקורא, ומחייב אותו לבנות היפותזות חדשות תוך כדי קריאה.
עוד דנה האסכולה ברעיונות כגון אופוזיציות בינאריות – מעין קטגוריות אד הוק שאלמנטים של הטקסט מתארגנים לפיהן (למשל: יש מול אין, מינוס מול פלוס). פעמים רבות, עם התקדמות הטקסט, נטרפות האופוזיציות הבינאריות, ומשמעות הטקסט מתגלה כשאלמנטים הופכים זהים זה לזה בעולם הסיפורי. כך, במסגרת טריפת האופוזיציות הבינאריות, יכול שקט להיות שווה לצבע, ורעש להיות שווה לאור (למשל). כמו כן, דבר עשוי להיות ההפך מעצמו: מוזיקה אינה שווה למוזיקה, שקט אינו שווה לשקט. כשהשיוך הקטגוריאלי של האלמנטים נטרף, לרוב בעקבות רגע הקליימקס בטקסט, מגלה הקורא הממצה את הטקסט את משמעותו האמיתית.
רעיונות חשובים נוספים שאסכולת תל אביב דנה בהם בהרחבה הם מבע משולב, מספר, מספר מובלע, אלמנטים של סלקציה וקומפוזיציה, נקודת תצפית משולבת, ועוד.
אהרון מויאל (קצין)

ביוגרפיה

מויאל נולד בשנת 1914 בתל אביב. למד בגימנסיה העברית "הרצליה", ולאחר מכן נסע ללימודי משפטים באוניברסיטת לונדון. בשובו עבד כעורך דין במשרד של גיסו, עו"ד דוד גויטיין. במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ושירת בו כקצין במשך 4 שנים. 
ב-1948 התגייס לצה"ל, שירת כתובע ראשי בחיל האוויר וכסגן הפרקליט הראשי. השתחרר ב-1950 ועבד במשרד המשפטים. באוקטובר באותה שנה נקרא לחזור לצבא, ומונה לפרקליט הצבאי הראשי בדרגת אלוף-משנה. 
היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים, לאחר הצטרפותה לממשלת ישראל הרביעית בדצמבר 1952, השתחרר מצה"ל ומונה למנכ"ל משרד הפנים בינואר 1953. בתפקידו כמנכ"ל משרד הפנים פעל להקמת רשויות מקומיות במגזר הערבי כחלק ממהלך לביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל. בהמשך היה פעיל במפלגה הליברלית העצמאית וממקימי חוג ספרדים ובני עדות המזרח במפלגה. כיהן כחבר במליאת רשות השידור בשנים 1967–1968 ופעל להגביל את התערבות הממשלה בניהולה.  וחבר הוועדה לשחזור יפו העתיקה.
אחותו, אורה, נשאה לעו"ד ושופט בית המשפט העליון לשעבר, דוד גויטיין.
נפטר באופן פתאומי מהתקף לב ב-1968, בגיל 53. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו של מויאל נקרא רחוב בשכונת צהלה בתל אביב-יפו.
ריינהרד זלטן

ביוגרפיה

זלטן נולד בוורוצלב שבפולין (אז: ברסלאו שבשליטת גרמניה) לאב יהודי, אדולף זלטן, ולאם פרוטסטנטית, קתה לותר. בגיל 14 עזב ריינהרד יחד עם אימו ואחיו את ברסלאו והגיע להסן, שם עבד כנער חווה עד שנת 1946. הוא התחנך כפרוטסטנט.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת פרנקפורט בשנים 1951–1957. הוא כתב תזה בנושא תורת המשחקים השיתופית בהנחיית אוולד בורגר. בשנת 1961 הוא השלים דוקטורט במתמטיקה. 
זלטן הוזמן על ידי אוסקר מורגנשטרן להגיע לאוניברסיטת פרינסטון, ובה פגש את קבוצת המחקר בה היה חבר ישראל אומן. ב-1965 הוזמן להשתתף בסמינר מחקר בירושלים בן שלושה שבועות בו השתתפו חשובי חוקרי תורת המשחקים בעולם באותה עת (17 איש). בעקבות הסמינר נוצר שיתוף פעולה בינו לג'ון הרסני. בהמשך שיתף פעולה עם עמוס פרלמוטר ואבי שמידע בתחומים המשיקים לתורת המשחקים.
זלטן זכה בפרס נובל בכלכלה בשנת 1994 יחד עם ג'ון הרסני וג'ון נאש על עבודתו בפיתוח שיווי משקל תת-משחקי משוכלל.
הוא ידוע גם בזכות עבודתו ברציונליות חסומה וכאחד מהאבות המייסדים של הכלכלה הניסויית. 
זלטן היה פרופסור באוניברסיטת בון. בהיותו אספרנטיסט פעיל מאז 1959, היה חבר ומייסד-שותף (1983) של האקדמיה הבין-לאומית למדעים של סן-מרינו. 
נישא לאליזבת, שאותה הכיר במסגרת פעילותו בתנועת האספרנטו.
ג'יימס פרנק

השכלה ופעילות

ג'יימס פרנק נולד כבנם הבכור של רבקה ויעקב, בנקאי, בהמבורג שבגרמניה.
פרנק סיים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1906 באוניברסיטת הומבולדט שבברלין בה הוא למד ולימד עד לשנת 1918. ב-1914 התנדב לצבא הגרמני כדי להשתתף במלחמת העולם הראשונה וב-1915 הועלה לדרגת לוטננט וקיבל אות צלב הברזל, דרגה ראשונה. לאחר המלחמה, התמנה לראש תחום פיזיקה במכון קיסר וילהלם בברלין. בשנת 1920 התמנה לראש המכון לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת גטינגן, גרמניה. באותה התקופה עבד עם מקס בורן. בשנת 1925 קיבל פרס נובל לפיזיקה על גילוי החוקים השולטים בפגיעה של אלקטרון באטום, יחד עם גוסטב הרץ, שותפו לעבודה זו. העבודה בוצעה ברובה בשנים 1912–1914 וכללה בין היתר את ניסוי פרנק-הרץ, המהווה שלב חשוב בהוכחת מודל האטום של בוהר.
עם עליית הנאצים לשלטון, ופיטורי המורים היהודים, סירב לנצל את האפשרות להמשיך לעבוד בגרמניה על סמך שירותו בצבא הגרמני והיגר לארצות הברית. תחילה עבד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו. פרנק השתתף באופן פעיל בפרויקט מנהטן.
חיבר את דו"ח פרנק על הבעיות בשימוש בפצצת אטום לצרכים צבאיים.
בשנת 1953 הגיע לגרמניה לצורך קבלת אזרחות כבוד של העיר גטינגן.
מדליות ופרסים נוספים בהם זכה: 1951 - מדליית מקס פלאנק של ארגון הפיזיקאים הגרמני, 1955 - פרס רמפורד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים. חבר בחברה המלכותית של לונדון מאז 1964.
נישא ב-1911 לאינגריד לבית יוזפסון. לשניים נולדו שתי בנות.
ג'יימס פרנק נפטר במהלך ביקור בגטינגן ונטמן בבית עלמין בהמבורג.
Nothing Else Matters

כתיבת השיר

הזמר והגיטריסט ג'יימס הטפילד, כתב במקור את השיר לחברתו דאז, אך איננו זוכר מדוע ]. הוא החשיב את השיר כשיר קרוב ונוגע ללבו, ולכן לא שקל לפרסמו, עד שהמתופף לארס אולריך שמע אותו באופן מקרי והפציר בהטפילד לצרף את השיר לאלבום.
בראיון לסרט הדוקומנטרי על הלהקה, Classic Albums: Metallica, הטפילד הודה כי כתיבת המנגינה אירעה באופן מקרי, בזמן שניגן בגיטרה באופן בלתי מכוון תוך כדי שדיבר בטלפון עם חברתו, וכך נותרה לו רק יד אחת פנויה לנגינה.
זהו אחד השירים היחידים של הלהקה שבהם הטפילד מנגן את הסולו, ולא הגיטריסט המוביל, קירק האמט. למעשה, הטפילד הקליט את כל חלקי הגיטרה לבדו, ללא עזרתו של האמט. זהו השיר השני בסך הכל אשר הוקלט ללא השתתפותו של האמט (יחד עם Anesthesia: Pulling Teeth).
מנגינתו העדינה והמלודית של השיר, לא התקבלה תחילה בברכה על ידי מעריצי הת'ראש מטאל הוותיקים של הלהקה, אשר סברו ששיר זה הוא מושא ישיר של התמסחרותה של הלהקה, אך אט אט למדו לקבל את השיר וכיום השיר מבוצע ברוב ההופעות של הלהקה.
בנוסף, זהו שירה הראשון של הלהקה בו נעשה שימוש בתזמורת סימפונית. חברי הלהקה פנו למנצח מייקל קהאמן על מנת שיבצע לשיר עיבוד סימפוני, אשר נכנס בסופו של דבר בעוצמה חלשה יחסית במיקס. מטאליקה הוציאה בנפרד את "גירסת המעלית (the Elevator Version)" שבה שר ג'יימס הטפילד בליווי של התזמורת ושתי גיטרות אקוסטיות כאשר התזמורת מהווה את עיקר ההרמוניה.
נינה ווינר

ביוגרפיה

ווינר נולדה באלכסנדריה שבמצרים, בת ליונה פאפו אבידר, בתו של המנהל הראשון של יקבי ראשון לציון, אשר נולדה בשנת 1896 בראשון לציון ולראובן אבידר (פרלמוטר), אשר נולד באוקראינה ועלה ארצה עם אביו כמה שנים לאחר המהפכה הרוסית. הוריה נפגשו והתחתנו בתל אביב בשנת 1926 ועברו להתגורר באלכסנדריה מצרים, שם נולדו נינה ואחותה רותי כאשר המשפחה חיה עם זיקה ציונית חזקה, חיבור לשליחים ופעילויות של התנועה הציונית טרם קום המדינה. בשנת 1949, עם קום המדינה, החרפת רדיפות השלטון המצרי את הקהילה היהודית ולאחר שאביה נשלח למחנה מעצר, שבה ווינר עם משפחתה למדינת ישראל. אביה הפך לשליח של הבונדס ובעקבות עבודתו נדדה המשפחה לברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי וצרפת. 
ווינר למדה פסיכולוגיה עם ז'אן פיאז'ה בז'נבה וקיבלה תואר שני בייעוץ מקצועי מאוניברסיטת קולומביה (TC). במהלך תקופת לימודיה בשנות החמישים עבדה כפסיכולוגית חינוכית עם פרופ' פויירשטיין במחנות המעבר של עליית הנוער בצרפת.
בהמשך עברה ווינר לארצות הברית, נישאה לוולטר ווינר והמשיכה את פעילותה למען ישראל במסדרונות האומות המאוחדות כחברה במשלחת ויצו ובאמצעות הקמת אייסף - הקרן הבינלאומית לחינוך יחד עם הבנקאי והנדבן אדמונד ספרא ורעייתו לילי ספרא, קרן אשר משנת 1977 ועד היום העמידה אלפי בוגרים ושורת חוקרים, רופאים, אנשי משפט, רוח ועסקים מהפריפריה הגאוגרפית והחברתית בישראל בעלי מחויבות לצמצום פערים באמצעות השכלה גבוהה. 
בדצמבר 2017, לאחר ארבעים שנים כנשיאה של קרן אייסף, נטלה נינה ווינר את התואר יו"ר של כבוד (Chairwoman Emerita) וקרלוס בנעים מונה לתפקיד נשיא הקרן. ווינר ממשיכה לכהן כחברה פעילה במועצת הוועד המנהל של אייסף כיו"ר ועדת יחסי הציבור שלה וכחברה בוועדת התכנון שלה.
בהוקרה על תרומתה הרבה של קרן אייסף לישראל, קיבלה ווינר פרסים ואותות הוקרה מיושב ראש הכנסת, מנשיאי האוניברסיטאות בישראל, הוועד היהודי-האמריקאי, ישיבה יוניברסיטי, הסמינר התאולוגי היהודי, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, המרכז הבינתחומי הרצליה, דוקטורט לשם כבוד מהטכניון ואות מיוחד מבוגרי הקרן, חברי הכנסת יוסי יונה ומירב בן-ארי.
ירושלים של ברזל

הרקע לאלבום

לפני מלחמת ששת הימים עיקר העיסוק המוזיקלי של מאיר אריאל היה במסגרת המשמרון, להקת קיבוץ משמרות בו גדל. במסגרת להקה זו עסק בנגינה וכן בכתיבת שירים, וכמה מהשירים יצאו לאור, מאוחר יותר, בביצוע אמנים אחרים, ביניהם השירים "אגדת דשא" ו"ריסים".
בעת מלחמת ששת הימים שרת אריאל בחטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים. אריאל שירת בגדוד 28 ולחם עימו במסגרת הקרב על ירושלים. לאחר כיבוש העיר העתיקה כתב את השיר "ירושלים של ברזל" על בסיס שירה של נעמי שמר "ירושלים של זהב", שהתפרסם זמן קצר לפני המלחמה. אריאל ביצע את השיר בפעם הראשונה בכינוס של החטיבה יום או יומיים לאחר תום המלחמה. רבקה מיכאלי, שהנחתה את הערב, ביקשה מאריאל לשיר את השיר פעם נוספת והקליטה אותו בטייפ שנשאה עימה. למחרת שידרה את השיר ברדיו, והוא עורר הדים רבים. בעקבות השיר הודבק לאריאל התואר "הצנחן המזמר".
לאחר שקיבל אריאל הכרה ציבורית רחבה על יצירתו בעקבות השיר המשיך אריאל והוציא מיני-אלבום ובו השיר ירושלים של ברזל ועוד שלושה שירים שגם הם נכתבו בהשפעת המלחמה. השיר מזכיר בכוונה תחילה בחרוזיו ובמילותיו את "ירושלים של זהב":
ירושלים של ברזל ושל עופרת ושל שחור
הלא לחומותייך קראנו דרור
השיר "ירושלים של ברזל" בוצע על ידי עדנה לב בתקליטון הבכורה שלה. ביצוע נוסף לשיר ביצע הזמר יהורם גאון.

תגובתה של נעמי שמר לשיר הנושא

באופן כללי נעמי שמר לא הסכימה שיבוצע שינוי כלשהו בשירים שכתבה. בתחילה זעמה על כך שמישהו העז לקחת את לחן השיר ולבצע אותו עם מילים שונות, והציעה לאריאל להלחינו בלחן חדש. שמר אף שקלה תביעה משפטית.
בהמשך התקיימה פגישה בינה לבין מאיר אריאל, ובעקבות הכימיה שהייתה ביניהם היא שינתה את דעתה על השיר והסכימה להשאירו כפי שהוא. בעקבות הפגישה, לא זו בלבד שנעמי שמר קיבלה את הביצוע של מאיר אריאל, אלא היא אף ניאותה לתת לו זכויות יוצרים על המילים שכתב - דבר שלא קרה עם אף גרסה לשיר אחר שלה].
מירון בלייברג

מירון בלייברג (נולד ב-1955 בחיפה) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
בלייברג החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של מכבי חיפה. לאחר שלא קיבל מעמד של ספורטאי פעיל החליט להתנדב לקורס חובלים בסיומו שירת בסטי"ל ובהמשך אף פיקד על ספינת דבור. בעת שירותו בצה"ל שיחק בנבחרת חיל הים ולאחר מכן החל לאמן כדורגל. בשנות ה-80 אימן בקבוצת הפועל קריית חיים. 
את קריירת האימון שלו מחוץ לישראל החל בקבוצת הנוער של מלבורן ויקטורי ולאחר מכן עלה לאמן את הקבוצה הבוגרת. לאחר מכן עבר לאמן קבוצות מליגה ה-NSL, היידלברג יונייטד, בריסביין ליונס ונורת' סטאר. במהלך עבודתו כמאמן באוסטרליה הוא גם הפך לאיש עסקים מצליח מאוד והוא כיום בעל תחנת דלק ומפעל לייצור שטיחים. בשנת 2005, עם הקמת הליגה האוסטרלית, יונדאי אוסטרליה A, הוא חתם בקבוצת קווינסלנד רואר. לאחר עונה בקווינסלנד חתם בשנת 2009 בגולד קוסט יוניטד, ועזב אותה בפברואר 2012, אחרי ויכוח עם הבעלים, עשרה ימים לפני שהתאחדות הכדורגל של אוסטרליה שללה את רישיון הקבוצה. ב-2013, הוא החל לאמן את אוקליי קנונס בליגה השנייה באוסטרליה.
יורם בק

יורם בק (נולד ב-19 במאי 1945, ז' בסיוון ה'תש"ה) הוא היסטוריון, משורר ומסאי.

תולדות חייו

בק נולד בעיר סרטוב אשר בברית המועצות. כאשר היה בן תשעה חודשים נאסר אביו יוליוס בק בגלל פעילות ציונית. יוליוס, שהיה עו"ד במקצועו, נידון למאסר ולגלות במחנה העבודה של גולאג באזור וורקוטה.
עובדה זו הטילה חותם כבד על חייו של בק הצעיר. הוא עלה לארץ ישראל עם אמו בשנת 1949 וגר ביפו בתנאי דיור קשים עם סבתו מצד אביו. אב המשפחה יצר עמם קשר בשנת 1953, אחרי מות סטלין. לאחר ההפשרה החלקית ברוסיה בשלהי 1956, שוחרר יוליוס באביב 1957 והתאחד עם משפחתו בישראל. עד האיחוד עם אביו חונך בק באופן חלקי על ידי שכן וידיד דתי שהשפיע רבות על עיצובו הרוחני, אך עם הגעתו של אביו עבר בק שינוי קיצוני ונעשה חילוני. הוא החל כותב שירים בגיל צעיר מאוד ופרסם בעיתונות הילדים של התקופה, "דבר לילדים" ו"הצופה לילדים". 
בק למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר שלישי באוניברסיטת פריס בהיסטוריה כללית. היה עורך "כיוונים", רבעון ליהדות וציונות, בשנים 1978-1988, וכן שימש כעורך בהוצאת "מוסד ביאליק" בשנים 1993-1994.
בהמשך עבד בק במשך שנים רבות כמורה להיסטוריה ולימודים קלאסיים בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים. כיום, הוא מעביר בבית הספר שיעורי אורח לעיתים קרובות.
נשוי למלכה, בתו של המשורר שמשון מלצר, ואב לחמישה.

יצירתו

יצירתו של בק כוללת בעיקר שירה, והוא פרסם 20 ספרים בהוצאות שונות ביניהן מוסד ביאליק, הוצאת כרמל והוצאת עיתון 77. שיריו פורסמו במוספים שונים בעיתונות היומית, וכן בכתבי עת כמו "מאזנים", "משיב הרוח" ו"האומה". 
השירה הלירית של בק מתאפיינת בניסיון להקיף את תחומי ההגות והקיום. היא יונקת רבות ממקורות יהודיים, אך אינה יכולה להיחשב כשירה דתית במובן הצר של המילה.
נושאי שירתו הם בדידות האדם ואימת הקיום, האהבה וכוחה האינסופי, חלופיות הזמן, געגועים לנעורים, והגדולה הנשקפת מתופעות הטבע.
נושא מיוחד בטרילוגיה שראשיתה "אבן השתייה" (1989), המשכה ב"אהבת יעקב" (1990) וסיומה ב"ספר הנתיבות" (1991), הוא יכולתה של השירה לברוא עולם ולהעניק משמעות לחיי האדם.
שירתו של בק מתאפיינת בשמירה על צורות מסורתיות, כמו גם בכתיבה חופשית ללא משקל. שפתו אינה שפה יומיומית והיא מנסה לשמור על רוממות ההבעה. חביבה עליו מאוד צורת הסונטה שלה הקדיש את הספרים "מאה סונטות" (1982) ו"טור הטוהר" (2013). "טור הטוהר" מהווה שלב חדש ביצירתו: ספר זה מורכב ממכלול של 123 סונטות המאוגדות לכדי יצירה אחת שלמה, שנושאה מסעו הרוחני של האדם אל גאולת עצמו.
בצד כתיבתו הספרותית פרסם בק מאמרים רבים על ענייני דיומא וכן מאמרי הגות היסטורית בעיתונות היומית והפריודית. בעמדותיו הפוליטיות הוא מקורב לחוגים הלאומיים אך אינו נוטל חלק בפעילות ציבורית. עובדה זו וכן התרחקותו המכוונת מקבוצות ספרותיות גרמו לשירתו להיות בלתי ידועה לקהל הרחב ולאור הזרקורים.
שון יאנג

ביוגרפיה

יאנג נולדה בשם מארי שון יאנג בלואיוויל, קנטקי שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי וגרמני. בתה של לי גוטרי (נולדה בשם מרי לי קיין), חזאית, אשת יחסי ציבור ועיתונאית, ודונלד יאנג הבן, מפיק חדשות בטלוויזיה ועיתונאי. היא למדה בבית הספר התיכון קליבלנד הייטס באוהיו ואז עברה לאקדמיה לאומנויות אינטרלוקן שבמישיגן. כמו כן למדה בבית הספר לבלט אמריקאי בניו יורק. לפני שהפכה לשחקנית עבדה יאנג כדוגמנית וכרקדנית.
יאנג החלה בקריירת הקולנוע ב-1980 בסרט "ג'יין אוסטן בניו יורק" ולאחריו בסרט "שים פס על הפס" ב-1981. ב-1982 הופיעה בתפקיד הראשי לצידו של האריסון פורד בתפקיד רחל בסרט המדע הבדיוני "בלייד ראנר". ב-1992 שיחקה בסרט "זיוף חושני" לצד דרו ברימור. ב-1994 כיכבה לצד ג'ים קארי וקורטני קוקס בסרט אייס ונטורה: בלש בצחוק, בו גילמה את לויס איינהורן, סגן במשטרת מיאמי. שחקנית פעילה לאורך השנים. 
ב-2000 כיכבה בקומדיה "זבל לבן ועני" לצדה של ג'יימי פרסלי. ב-2001 שיחקה בקומדיה "הורמונים בפעולה" לצד מרלה סוקולוף. ב-2003 שיחקה בסרט הטלוויזיה "המלך והמלכה של מונלייט ביי" בכיכובה של קריסטן בל. ב-2006 השתתפה בסרט האימה "הגן" לצדן של קלאודיה כריסטיאן וויקטוריה ג'סטיס.ב-2008 שיחקה בסרט "פאראסומניה". ב-2017 השתתפה בסרט הפעולה "בלייד ראנר 2049".
ב-2013 התחרתה בתוכנית "ידוענים מחליקים".

חיים אישיים

ב-1990 התחתנה יאנג עם רוברט לויאן, ונולדו להם שני בנים. הזוג התגרש ב-2002. בינואר 2008 התאשפזה יאנג מרצונה במוסד גמילה עקב התמכרות לאלכוהול. בעת שהותה במוסד הגמילה ב-2011 השתתפה בתוכנית המציאות "ידוענים בגמילה עם דוקטור דרו".
קרב כרכמיש

קרב כרכמיש הוא קרב שהתרחש בעיר כרכמיש שבגבול הפרת הצפוני (טורקיה של היום) בסביבות שנת 605 לפנה"ס בין בבל, בפיקודו של נבוכדנצר השני, לבין מצרים העתיקה ואשור, בהנהגת פרעה נכו השני. הקרב היה אחד הקרבות המכריעים של המזרח התיכון העתיק, והוא הסתיים בניצחון בבלי, אשר סלל את הדרך להקמת האימפריה הבבלית. הקרב מוזכר מספר פעמים בתנ"ך, בין היתר בהקשר של קרב מגידו.

רקע ותוצאות

בשנת 612 לפנה"ס כבשו הבבלים את נינוה בירת האימפריה האשורית, והעיר נהרסה עד יסוד. כתוצאה מכך, העבירו מלך אשור אשור-אובליט השני, את עיר הבירה של אשור לחרן. כאשר חרן נכבשה על ידי הבבלים בשנת 609 לפנה"ס, הזעיק אשור-אובליט את המצרים שוב לעזרתו. האשורים העבירו שוב את בירתם, והפעם לכרכמיש. למצרים היה אינטרס לסייע לאשורים, כי הם היוו כוח חוצץ בינם לבין הבבלים שהיו כוח חזק שעלה בדרום מסופוטמיה.
בשנת 609 לפנה"ס עלו המצרים צפונה בדרך הים ונחלצו לצד בעלי בריתם האשורים. במגידו, אשר נמצאת על דרך הים, התעכב הצבא המצרי בעקבות המלחמה נגד צבאו של המלך יאשיהו בקרב מגידו. יחד, צרו צבאות האשורים והמצרים על חרן, אך נכשלו לכבשה מחדש. בעקבות כישלון זה נעלמה האימפריה האשורית החדשה והם לא הוזכרו יותר בכרוניקות הבבליות. הכוחות המצרים נסוגו בחזרה לסוריה וניסו למנוע מהבבלים לחצות את נהר פרת מערבה. הצבא הבבלי הצליח לעבור את הנהר בשלוש נקודות ובקרב מכריע ליד כרכמיש השמיד את הצבא המצרי.
צבא מצרים נפגעו קשות מידי הבבלים, והמצרים מצדם חדלו להיות כוח משמעותי במזרח הקרוב ולא הוסיפו לצאת מארצם.
לעומת זאת, הבבלים הפכו למעצמה אזורית והגיעו לשיא מבחינה כלכלית בעקבות הקרב.