google/wiki40b huggingface dataset:
ממשל תאגידי

ממשל תאגידי (או לעיתים משטר ארגוני או מֶשִילוּת ארגונית) (באנגלית: Corporate Governance) הוא מכלול התהליכים, המנהגים, המדיניות, החוקים, המוסדות ומבני הבקרה שלפיהם מתנהל ומבוקר תאגיד או ארגון. משטר ארגוני מגדיר גם את היחסים בין נושאי הסיכון השונים ואת יעדי המשילות של הארגון. בעלי עניין עיקריים הם בעלי המניות, ההנהלה ומועצת המנהלים. בעלי עניין נוספים הם העובדים, הספקים, הלקוחות, בנקים ומלווים אחרים, רגולטורים, הסביבה העסקית, והקהילה בה פועל הארגון.

התפתחות ה"ממשל התאגידי" בישראל

בשנת 2005 מינתה הרשות לניירות ערך ועדה בראשות זוהר גושן שמטרתה להמליץ על קוד ממשל תאגידי לחברות ציבוריות בישראל, וזאת כחלק מאסטרטגיה של חיזוק גורמי הבקרה בשוק ניירות הערך הציבורי בישראל. מגמה זו בישראל ממשיכה מגמות עולמיות של התפתחות המושג של "ממשל תאגידי", בעקבות משברים שחוו שוקי ההון לאחר התפוצצות בועת ההי-טק והשערוריות הניהוליות והחשבונאיות שהתגלו בקרב תאגידי הענק הבינלאומיים.
בתחילת ינואר 2006, פרסמה הרשות לניירות ערך את דוח הוועדה, שכלל המלצות ב-6 נושאים עיקריים: 1. הרכב ועבודת הדירקטוריון, לרבות שיפור עצמאותו. 2. הרכב ועבודת ועדת הביקורת. 3. אישור עסקאות עם בעלי שליטה. 4. יצירת מנגנוני בקרה נוספים. 5. דרישות מגופים מוסדיים. 6. כינון בית משפט מתמחה לדיני חברות ודיני ניירות ערך.
המלצות הוועדה אומצו על ידי הרשות לניירות ערך.
נמתחה ביקורת על המלצות הוועדה, בעיקר על ידי איגוד החברות הציבוריות, שעיקרה הכבדה וסירבול נוספים, כביכול, על פעילותן של חברות ציבוריות והעדר התאמה בין המבנה והפעילות שלהן בישראל לאלו שבארצות הברית, שם יושמו קודים של ממשל תאגידי.
אור השם

היסטוריה

תוכניתו המקורית של רח"ק הייתה לכתוב חיבור מקיף בשם "נר אלהים" שיעסוק בפרטי כל המצוות, וספר אור השם היווה למעשה את תחילת הספר (בדומה לספר המדע שבראש ספר "משנה תורה" לרמב"ם). תוכנית זו לא יצאה לפועל, ורק הספר אור השם ראה אור בסופו של דבר.
סגנון הספר קשה ביחס לספרי פילוסופיה יהודית אחרים, ועל כן הוא נלמד מעט ותפס מקום שולי יחסית בארון הספרים היהודי.
בשנת ה'תרס"ה (1903) הודפס בווילנה פירוש אוצר חיים לספר, מאת רבי חיים ירמיהו פלנסברג, אב"ד שאקי (מחבר ספרי "נזר הניצחון" ו"שאלות חיים"). בשנת ה'תש"ן (1990) הוציא הרב שלמה פישר מהדורה חדשה ומתוקנת של הספר.

תגובות לספר

הספר עורר ביקרות חריפה בקרב תומכי שיטת הרמב"ם. רבי יוסף שלמה דלמדיגו כינה בפירושו למורה הנבוכים את השגותיו של רח"ק "הזיות". גם רבי יצחק אברבנאל ורבי שמעון בן צמח דוראן ביקרו בחריפות את ביקורתו על הרמב"ם.
מנגד, הספר עורר גם תגובות נלהבות. רבי יעקב בן חביב מביא ב"פירוש הכותב" בעין יעקב מפירושיו של רח"ק לאגדות מסוימות שהובאו בספר, וכינה את דבריו "מתוקים מדבש". רבי יוסף יעב"ץ כתב: "הרב ר' חסדאי ז"ל גבר בשכלו על כל הפילוסופים אשר בזמנו... וגדול לאלהיו היה כי קרא אל ה' ויענהו במקהלות רבבות עמים רבים, ונתקדש השם על ידו, ורבים מגדולי המלכות נתייהדו בלבם".
גם השפעתו על תלמידו רבי יוסף אלבו ניכרת בספר העיקרים שכתב האחרון, אם כי ר"י אלבו לא נמנע מלחלוק על רבו במקומות מסוימים.
קסטל דה ריבולי

תולדות המקום

מניחים כי המצודה נבנתה בין המאה ה-9 למאה ה-10, אך העדות הראשונה לקיומה היא מסמך משנת 1159, בחתימת ידו של פרידריך "ברברוסה" קיסר האימפריה הרומית הקדושה, המאשר את העברת הבעלות על אזור ריבולזה (Rivolese) הכולל את המצודה, לבישוף של טורינו.
במאה ה-11 נרכשה המצודה על ידי בית סבויה, אשר הסתכסך תוך זמן קצר עם הבישוף, סכסוך שבשנת 1184 גרם נזקים למבנה. בשנת 1330 הועברה למצודה פעילות המועצה המנהלית העליונה (Consiglio dei Principi) של האזור הכפרי, על ידי הרוזן אמדאו ה-4. שם גם הוצגו לראשונה תכריכי טורינו בדרכם ליעדם הסופי לתצוגה בכנסייה בטורינו.
בשנת 1559 נקבע ב"הסכם שאטו-קאמברסיס" (Treaty of Cateau-Cambrésis) כי הדוכס אמנואלה פיליברטו לא יוכל לשבת בטורינו אלא אם ייוולד לו בן זכר. הדוכס עבר להתגורר במצודה וביצע בה שיפוצים עד להולדת בנו, צ'ארלס אמנואלה ה-1, בשנת 1562, אז עזב את המצודה וחזר לטורינו. השיפוצים במצודה נמשכו עד 1644 עם ייסוד מיבנה ה"גלריה של בית סבויה" אשר נקרא "מניקה לונגה" (Manica Lunga). רוב שכיות החמדה שהוצגו בגלריה נבזזו על ידי החילות הצרפתיים במהלך מלחמת תשע השנים, בסוף המאה ה-17, וכיום ניתן לצפות רק בשרידיהן.
בתחילת המאה ה-18 חידש האדריכל פיליפּוֹ יובָרָה את מלאכת השיפוצים בהזמנתו של הדוכס ויקטור אמדאו ה-2, אשר התגורר במצודה כאסיר לאחר שוויתר על כס המלוכה ונכשל לזכות בו שוב. יובָרָה הקים רק את חזית המצודה, אך גם אותה לא הספיק לסיים. עם מותו של אמדאו ה-2 ננטשה המצודה עד לשנת 1863, אז החליטה עיריית ריבולי להפכה לקסרקטין. עשרים שנה מאוחר יותר שימש אגף של המצודה כספרייה.
במלחמת העולם השנייה ניזוקה המצודה קשות ונשארה נטושה עד לשנת 1979, אז חודשו עבודות השחזור. כיום כוללת המצודה שני מבנים בלבד: ה"מניקה לונגה" (הגלריה) והחזית הבלתי גמורה שהקים יובָרָה. בשנת 1984 נפתחה המצודה לקהל כמוזיאון לאמנות בת זמננו, הנחשב לאחד המוזיאונים הידועים מסוגו באירופה.
עבודות השיפוץ הראשונות נעשו על ידי האדריכל אנדריאה ברונו. היוזמה לא הושלמה מכיוון שהתקציב הספיק רק לתיקון הנזקים למבנה. כעבור כמה שנים, בשנת 1967, המשיך ברונו לשבור את החלקים המתפוררים של האטריום, שנבנו בתחילת המאה ה-10. הוא שימר את הטירה במלואה והקים שם את המוזיאון לאמנות מודרנית.
באטן גווינט

חייו

גווינט נולד בגלוסטרשייר שבאנגליה להורים ממוצא ולשי. אביו, סמואל, היה כומר. גווינט הוטבל בשנת 1735, למד בבתי ספר מקומיים ולאחר מכן החל לעבוד כסוחר בעיר בריסטול. בשנת 1755 עבר להתגורר בוולברהאמפטון וכעבור שנתיים נישא. בשנת 1762 היגר גווינט אל אמריקה עם רעייתו.
גווינט התיישב תחילה בקרוליינה הדרומית ובשנת 1765 עבר אל סוואנה שבג'ורג'יה. מרכולתו נמכרה על ידו לצורך קניית קרקע באי סנט קתרין וגווינט החל לעבוד בחקלאות. הצלחתו הביאה לצבירת הון ומעמד וב-1769 הוא לאספת הנבחרים של ג'ורג'יה. לאחר מכן הוצע לו לעמוד בראש המיליציה של ג'ורג'יה, אך הוא דחה את התפקיד. באותה עת הוא נבחר לכהן בקונגרס הקונטיננטלי השני. גווינט היה בין התומכים בהכרזת העצמאות של ארצות הברית והיה בין חותמי מסמך ההכרזה. באותה תקופה הוא היה בין המועמדים לתפקיד צבאי בכיר בצבא הקונטיננטלי.
בשנת 1777 כיהן גווינט בבית הנבחרים של ג'ורג'יה. הוא ניסח את הנוסח הראשוני של חוקת המדינה וכעבור זמן קצר נבחר ליו"ר בית הנבחרים. בעקבות מותו של מושל ג'ורג'יה ארצ'יבלד בולוק, מונה גווינט לממלא מקומו וכיהן בתפקיד במהלך הפלישה אל מזרח פלורידה, שהייתה נתונה תחת שלטון הבריטים. הפלישה כשלה ובמאי 1777 הפסיד גווינט בבחירות לתפקיד המושל.
לאורך שנות פעילותו הפוליטית היה גווינט נתון במאבק מתמשך מול לאכלן מקינטוש. מקינטוש היה, בין היתר, המועמד שנבחר לתפקיד שאליו התמודד גווינט בצבא הקונטיננטלי והוא ששלח את פקודיו אל הפלישה במזרח פלורידה. מקינטוש ביקר רבות את התנהלותו של גווינט בפלישה ובתגובה קרא גווינט לקיום דו-קרב ביניהם. הדו-קרב, שנערך ב-16 במאי 1777, הביא לפציעתם של השניים, וכעבור שלושה ימים נפטר גווינט מפצעיו.
חתימת ידו של גווינט מוערכת כחתימה היקרה ביותר עבור אישיות אמריקנית, וזאת לאור היותו דמות שולית קודם לחתימה על הכרזת העצמאות ופטירתו זמן קצר לאחריה. טווח הזמנים הקצר הותיר מסמכים בודדים שנושאים את חתימתו וזו נמכרת בסכום שעולה על 150,000 דולרים.
ג'נדרסייד

ג'נדרסייד (מאנגלית: Gendercide) הוא השמדה שיטתית של בני מגדר מסוים, בעיקר סמוך להולדת תינוק ממגדר זה או קודם לכן, באמצעות הפלה מלאכותית בעקבות גילוי מין העובר. בתקופתנו רווחת גישה זו במדינות מסוימות כהשמדה שיטתית של בנות, בזמן ההיריון, בהפלה מלאכותית, או מיד לאחר הלידה, ברצח תינוקות בנות. אזכור ראשון לרעיון מופיע בספר שמות, בציווי של פרעה: "כָּל הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ, וְכָל הַבַּת תְּחַיּוּן".

ג'נדרסייד בהיסטוריה

האזכור הראשון לתופעה זו, הוא כאמור בספר שמות כאשר פרעה גזר על השמדת הזכרים של עם ישראל בתקופת השעבוד במצרים.
בקרב שבטי ערב, בתקופת הג'אהליה, היה מקובל מנהג "ואד אל-בנאת". כאשר הייתה תקופה קשה של רעב או בצורת, היו קוברים תינוקות נקבות מיד לאחר הלידה, מתוך העדפה להשקיע את מלאי המזון, בגבר שיוכל בעתיד להצטרף כלוחם בשבט, ולא באישה.

ג'נדרסייד כלפי גברים

במלחמות נצפית לעיתים השמדה שיטתית של גברים בוגרים. בשנים 1986–1989 ערך המשטר בעיראק את מבצע אל-אנפאל נגד האוכלוסייה הכורדית בצפון המדינה. המבצע הפך לרצח עם, שבו נרצחו גברים ונשים, אך ניתנה בו תשומת לב מיוחדת להשמדת גברים "בגיל לחימה" (15–50 שנים). בטבח סרברניצה, שהתרחש ביולי 1995 בסביבות העיר סרברניצה בבוסניה והרצגובינה, נרצחו בין 7,800 ל-8,000 גברים בוסנים.
בירגיט אנטונסן

ביוגרפיה

אנטונסן נולדה ביבלבורג, היא למדה באוניברסיטת אופסלה וב-1972 קיבלה את התואר דוקטור לפילוסופיה ונושא הדוקטורט שלה היה כתיבתו ההיסטורית ספרותית של הסופר השוודי פר פרוידנטל.
מ-1974 ועד 1975 הייתה ספרנית בספרייה הציבורית של גוטנבורג, מ-1975 ועד 1981 עבדה בספרייה של אוניברסיטת לינשפינג, מ-1981 ועד 1985 הייתה הספרנית הראשית של אוניברסיטת אופסלה, מ-1985 ועד 1987 ניהלה את ספריית "בית הספר לכלכלה של סטוקהולם" (Handelshögskolan i Stockholm).
ב-1987 החלה לעבוד בספרייה הלאומית של שוודיה וב-1988 מונתה למנהלת הספרייה, תפקיד אותו ביצעה עד 1995, לאחר מכן החלה לעבוד במשרד החינוך השוודי.
מ-1989 ועד 1995 הייתה יושבת ראש "מועצת המחקר במדעי החברה ולימודים הומאניים" (Humanistisk-samhällsvetenskapliga forskningsrådet), מאז 1990 היא חברה בסניף השוודי של ארגון אונסק"ו, בנוסף היא כתבה ספר אודות טובה ינסן.
הרכבת הטרנס-סיבירית

היסטוריה

עם הקמת ולדיווסטוק ב-1860 התגשמה שאיפה ותיקה של רוסיה לעיר נמל לחוף האוקיינוס השקט. עד 1880 התפתחה ולדיווסטוק לעיר נמל ראשית, ותוך זמן קצר התברר הצורך בתחבורה נאותה בין החבלים המזרחיים והמערביים של רוסיה. בנייה סדירה של הקו הטרנס-סיבירי החלה ב-1891 תחת פיקוח שר האוצר דאז, סרגיי ויטה. בדומה לבניית קו הרכבת בין החוף המזרחי לחוף המערבי בארצות הברית, החלו בוני הקו הרוסים לבנותו במקביל משני קצותיו לכיוון אמצע המסלול. מוולדיווסטוק הונח הקו צפונה לאורך גדתו המזרחית של נהר אוסורי עד חברובסק ליד נהר אמור - קו אוסורי. ב-1890 נבנה גשר מעל נהר אורל ובניית המסילה המשיכה לתוך אסיה. ב-1898 נבנה גשר מעל נהר אוב והעיר הקטנה נובוניקולבסק שהוקמה ב-1883 התפתחה למרכז סיבירי גדול - נובוסיבירסק. באותה שנה הגיעה הרכבת הראשונה לאירקוטסק ולחופי ימת באיקל. המסילה נמשכה מזרחה, לאורך נהרות שילקה ואמור, ובמהרה הגיעה לחברובסק. עוד קודם לכן, ב-1897, נבנה ענף המסילה המחבר את חברובסק לוולדיווסטוק. יישובים רבים הוקמו לאורך המסילה בעקבות הקמת קו הרכבת. אוכלוסייתם הכוללת מונה כמיליון נפשות.
ימת באיקל, 60 קילומטר מזרחה לאירקוטסק, הייתה אחד המכשולים הגדולים בבנייה: אורך הימה 640 קילומטר ועומקה המרבי הוא מעל קילומטר וחצי. עקיפה של הימה הייתה כרוכה בהארכה ניכרת של הקו, ואילו בניית גשר לא הייתה אפשרית. המסילה הסתיימה משני צדי הימה ומעבורת מיוחדת, שוברת קרח, נקנתה באנגליה כדי לשאת את הנוסעים מרכבת בצד אחד של הימה לרכבת שנייה בצדה השני. בחורף הוסעו הנוסעים והמטען על גבי הימה הקפואה במזחלות, עד שהושלם ענף המסילה מצדה הדרומי של הימה. עם השלמת קו נהר אמור צפונה לגבול עם סין, ב-1916, הושלמה מסילה רציפה בין סנקט פטרבורג לוולדיווסטוק - קו שהיה לארוך בעולם במשך כ-101 שנים.
חשמול המסילה החל ב-1929 והושלם ב-2002. הוא מאפשר הכפלה של קיבולת הרכבת, עד מטען כולל של 6,000 טון. כיום מוסעות בקו הטרנס-סיבירי מדי שנה 20,000 מכולות מטען לאירופה, מתוכן מגיעות 8,300 מיפן, חלק זעום מהייצוא היפני הכולל לאירופה - 360,000 מכולות בשנה. משרד התחבורה הרוסי זיהה את פוטנציאל הגידול הרב ושם לו למטרה לשלח 100,000 מכולות בשנה ברכבת הטרנס סיבירית, ב-120 רכבות ביום לאורך הקו, עד סוף 2005. גידול זה ניתן להשגה רק אם חלקים שונים של המסילה שבהם עדיין רק צמד פסים יחיד יוכפלו כדי לאפשר נסיעת שתי רכבות (בכיוונים מנוגדים) בו זמנית. 
הקו הטרנס-סיבירי הוא נתיב התחבורה החשוב ביותר ברוסיה גם כיום. כ-30% מהייצוא הרוסי משונע ברכבת זו, ותושבים רוסים רבים משתמשים ברכבת לנסיעה בארצם העצומה. עד להפעלת מסילת הרכבת בייקל-אמור בשנות ה-80 של המאה ה-20 זה היה הנתיב המסילתי היחיד שמקשר את סיביר המזרחית עם מרכז רוסיה.
בכל תחנות הרכבת המשמשות את הקו ברוסיה מותאם השעון בתחנה לפי שעון מוסקבה. בתחנות המשרתות את הקו בתחומי מונגוליה וסין הזמנים בתחנה מותאמים לשעון המקומי. 
חלקים ישנים של הקו, שאינם משמשים את הקו הפעיל, באזורים שמצפון לולדיווסטוק, משמשים לצרכים רפואיים של כפרי האזור. מדובר בבית חולים בתוך רכבת, אשר עוברת בין הכפרים ונותנת שירותים רפואיים מגוונים, עוד מהתקופה הסובייטית. מסע הרכבת הייחודית נמשך כשבועיים עד שהיא חוזרת לולדיווסטוק, ומתכוננת למסע הבא.
עזתאללה נגאהבאן

עֵזָתאללה נגאהְבּאן  (פרסית: عزت‌الله نگهبان, נהגה: אֶזָּתוֹללָה נֶגַהְבָּאן; 1 במרץ 1926 - 2 בפברואר 2009
) היה ארכאולוג איראני שנודע כאבי הארכאולוגיה המודרנית האיראנית.

תולדות חייו

עזתאללה נגאהבאן נולד באיראן בעיר אהוואז. הוא למד בבית הספר התיכון פִירוּז בַּהְרָאם,
ב-1949 סיים את לימודי התואר הראשון בארכאולוגיה באוניברסיטת טהראן,  וב-1954 קיבל את התואר השני בארכאולוגיה מאוניברסיטת שיקגו. ב-1955 התמנה למרצה מן המניין במחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת טהראן, וב-1962 נעשה פרופסור. מ-1967 עד 1978 הוא שימש בתפקיד ראש המחלקה, ומ-1975 עד 1979 – דקאן הפקולטה לספרות ולמדעי הרוח. מ-1960 עד 1965 היה המנהל הטכני של השירות הארכאולוגי האיראני, ומ-1965 עד 1979 – יועץ טכני של משרד התרבות האיראני. מ-1980 עד 2000 היה אוצר אורח במוזיאון האוניברסיטה של אוניברסיטת פנסילבניה.
הוא היה המדען הראשי בחפירות רבות באתרים איראניים קדומים, ובכללם מָארְלִיכּ (במחוז גילאן), הַפְט טַפֶּה (ליד שוש ואהוואז), שם ייסד מוזיאון להצגת הממצאים מהאתר, ומישור המדאן שהוקם בו מרכז הכשרה לסטודנטים.
עם תרומותיו החשובות של פרופ' נגאהבאן לארכאולוגיה האיראנית נמנים הרפורמות שערך בתוכנית הלימודים של המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת טהראן, וייסודו של המכון הארכאולוגי. כשהצטרף נגאהבאן למחלקה לארכאולוגיה, הוא הציג ועודד את הגישה המדעית יותר לתחום, אך רק בשנת 1967, כשנעשה ראש המחלקה, הוא בנה את תוכנית הלימודים מחדש עם דגש על עבודת שטח, ובשנים 1970-1971 הפכה עבודת השטח לחובה.  כדי לקדם את כל אלה, הוא הקים מחנה לבית ספר השדה של המחלקה במישור קזווין באתר של חאן ספווי משוחזר, והשיג רישיון חפירה לתקופה ארוכה מהשירות הארכאולוגי האיראני.  לאחר שהוסיף רכיב מעשי משמעותי למחלקה, הוא הנהיג תוכנית לתואר שני הכוללת עבודת שדה נוספת בחפירות  הַפְט טַפֶּה  במחוז ח'וזסתאן בחורף. למכון הארכאולוגי שייסד ב-1958 והיה המנהל שלו עד 1979, היה תפקיד חשוב בכל הפיתוחים האלה: הוא נתן למדריכים ולסטודנטים את המשרדים, המעבדות ושירותי הספרייה שהיו צריכים כדי לנתח את התוצאות  של עבודת השטח ולפרסם מאמרים.   
הוא היה חבר קרוב של הארכאולוג הבריטי סר מקס מלוואן, שהיה בעלה השני של אגאתה כריסטי.
אלנור חוסיינוב

ביוגרפיה

חוסיינוב נולד בשנת 1987 בעיר אשגבאט שבטורקמניסטן הסובייטית (טורקמניסטן של היום) להורים אזרים. כשהיה בן 5 נשלח ללמוד בבית ספר למוזיקה לילדים מחוננים, שם הוכשר בנגינה על פסנתר. בשנת 1999 הגרו הוריו לבאקו. 
בשנת 2008 ייצג את אזרבייג'ן לראשונה באירוויזיון, יחד עם סמיר ג'וואדזאדה תחת השם "אלנור וסמיר". הם צלחו את חצי הגמר והעפילו לגמר, שם סיימו במקום השמיני. חוסיינוב השתתף בעונה הרביעית של דה ווייס בגרסה הטורקית (O Ses Türkiye), וסיים שני בתוכנית. הוא נבחר בבחירה פנימית שוב לייצג את אזרבייג'ן באירוויזיון 2015 עם השיר "Hour of the Wolf" ("שעת הזאב"), אתו צלח את חצי הגמר השני והעפיל לגמר, שם סיים במקום ה-12.
קהילת תורה ויראה

קהילת תורה ויראה היא הקהילה הראשונה של אנשי נטורי קרתא. מאוחר יותר התפלגה קבוצה זו לכמה פלגים.

היסטוריה

בשנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה בירושלים "חברת החיים" על ידי הרב עמרם בלוי והרב אהרן קצנלבוגן. החבורה הייתה הבסיס להקמת הקבוצה הקנאית "נטורי קרתא", שדגלה בהתבדלות מוחלטת מהציונות.
בשנת תרצ"ד (1934) ייסדו השניים בית כנסת בשם 'תורה ויראה' בשכונת מאה שערים]. בהמשך פתחו השניים גם ישיבה ותלמוד תורה. את הישיבה ניהל הרב אהרן קצנלבוגן, ביחד עם הרב עמרם בלוי]. בראשות הישיבה עמדו הרב בנימין שיקוביצקי והרב אליהו זלוטניק. את התלמוד תורה ניהל הרב שלום יעקב שמחה רוטמן.
לאחר פטירת הרב אהרן קצנלבוגן מונה הרב חיים קצנלבוגן לראש הקהילה והישיבה ולאחר מכן מונה גיסו הרב אברהם יעקב אפשטיין. מנהל המוסדות הוא זליג ראובן קצנלבוגן, בנו של הרב חיים.
הרב ירחמיאל ישראל יצחק דומב מלונדון נחשב לאחד ממנהיגי הקהילה, ובשהותו בישראל נהג לדרוש בבית הכנסת. הרב דומב התנגד למפגשים עם הפלסטינים והאיראנים, והתבטא על הנפגשים: "האנשים האלה אינם חלק מן נטורי קרתא, אינם חלק מציבור היראים שנשארו באמונה, המה בודדים, מטורפים".
בראשית המאה ה-21, פרשה מהקהילה קבוצה, בראשות הרב שמעון אליהו קרישבסקי והרב ראובן מרצבך, בשל טענות על ההנהגה שאינה מספיק קנאית. קבוצה זו השתכנה בבית הכנסת אוהל שרה. בין חברי קבוצה זו היו גם חברי נטורי קרתא שתומכים במפגשים עם הפלסטינים, כמו משפחת הירש. בהמשך פרשה משפחת הירש גם מאוהל שרה.
שמעון אור

ביוגרפיה

נולד וגדל בבני ברק. עם סיום לימודיו במדרשית נעם התגייס לחטיבת גולני. לאחר מכן פנה ללימוד תורה בישיבות מרכז הרב ועטרת כהנים. בשנת תש"ן התחתן עם בת-ציון, בתו של הרב יהושע צוקרמן. לזוג שמונה ילדים.
ב-1998 הקים את הישיבה לתורה מנהיגה בקצרין שברמת הגולן. ב-2001 עברה הישיבה לשכונת קריית היובל בירושלים ומאוחר יותר נסגרה. ב-2004 הקים הרב אור גרעין תורני במקום. ב-2000 הקים את עמותת תנועה לתורה מנהיגה. 
בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות דרש הרב אור, יחד עם התנועה שהקים, כי המפלגות הדתיות לאומיות יציבו את עצמן כאלטרנטיבה שלטונית להנהגת המדינה, כתחילה של תהליך, שיביא את התורה להוות גורם תרבותי מנהיג במדינת ישראל. ביולי 2011 יזם התפקדות בשם "ישראל ייעודית", במטרה לפקוד כשלושים אלף איש אשר יתמכו במטרה זו. באוגוסט 2013 קיימה התנועה כנס יסוד.
ביוני 2013 השיק את סדנת הלימוד "כנפי האדמה", המתמודדת עם שורשי הקונפליקט שבין יסודות התורה ויסודותיה האזרחיים של מדינת ישראל. 
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד בפריימריז של הבית היהודי לראשות המפלגה תחת הסלוגן "מנהיגות שמובילה תרבות". הוא קיבל 12% מהקולות והפסיד לנפתלי בנט. במקביל הוא התמודד גם בפריימריז לרשימת המפלגה, הגיע למקום נמוך והוצב במקום ה-41 ברשימה לכנסת. בספטמבר 2016, זמן קצר לאחר תחילת המפקד בבית היהודי, הודיע על כוונתו להתמודד בשנית על ראשות המפלגה ועל מקום ברשימתה. סמוך לסגירת רשימת המתמודדים הודיע על פרישה מההתמודדות, והעביר את תמיכתו ליונתן ברנסקי.כיום עובד הרב אור כמאמן אישי במרכז כיוון בירושלים.

שיטתו התורנית

לדעת הרב אור, עוצמות החיים שמייחסת התורה במאורעותיה, דיוניה והלכותיה, לכל רמות החיים – האדם, האדמה וכל היוצא ממנה - החי הצומח והדומם, וכן רמת הקשרים הנוצרים ביניהם, כדוגמת קשרי האישות והקניין, עולות לאין ערוך מאלו שאנו חווים כיום. הוא סבור כי בכוחה של הבנה זו לפתור סוגיות רבות שלא ניתנות לביאור במסגרת תובנות החיים הידועות, ובהן סוגיות העוסקות בקו התפר שבין תורה ומדינה. על יסוד זה הוא מבסס את קביעתו כי מטרת התורה היא לעורר חיים אלו מחדש במסגרת המדינית.
תובנות אלו עמדו ביסוד המניפסט "מגאולה לגאולה" שכתב בתקופת הסכמי אוסלו, המבוסס על הטענה כי אנחנו נמצאים בתקופת התעוררות של אותם חיים, וכי ההנהגה העתידית של מדינת ישראל תורכב בידי אלו שיהיו מודעים לעוצמת החיים הזו, ישאפו אליה ויהיו בעלי יכולת לממשה.
יעקב יפה

יעקב יפה (כינוי: קובה) (1907–1993) היה רופא עיניים ודוקטור לרפואה טרופית, בשנות השלושים של המאה העשרים היה אחראי על ביעור המלריה בצפון הכנרת, כיהן כלוטננט קולונל (סגן-אלוף) בצבא הבריטי ואפידמיולוג ראשי במשרד הבריאות.

קורות חיים

נולד בזכרון יעקב, בנם של רבקה (לבית גליקשטיין) והד"ר הלל יפה. המשפחה עברה לחיפה ויפה סיים את בית הספר הריאלי.
יפה למד רפואה בסטרסבורג וסיים את לימודי הרפואה בפריז. בפריז סיים התמחות ברפואת עיניים.
בשובו לארץ, עבד יפה כרופא עיניים ב-חיפה.
הקולונל ג'ורג' הרון (Heron), מנהל משרד הבריאות של ממשלת המנדט, פנה ליפה והציע לו לעבוד בראש פינה עם הפרופ' גדעון מר. יפה היה אחראי על ביעור המלריה בצפון הכנרת. בכנרת הפעיל יפה מעבדה קטנה לחקר המלריה.
ב-1936 יצא יפה לליברפול שבאנגליה והתמחה ברפואה טרופית. בסיום התמחותו חזר לראש פינה.
בשנת 1942 התגייס יפה לצבא הבריטי. שירת כמלריולוג בארץ ישראל, בעבר הירדן, וב"מעבדת השדה האנטימלרית מספר 1" בפיקודו של מורהו לשעבר, הקולונל גדעון מר. בהמשך שירת ב"מעבדת השדה האנטימלרית מספר 10". בפברואר 1944 הועלה לדרגת לויטננט קולונל.
עם שחרורו של יפה מהצבא הבריטי שירת במחלקת הבריאות של ממשלת המנדט, במחוז הצפוני.
בין השנים 1950–1952 עבד יפה בארגון הבריאות העולמי. בין השנים 1952–1967 עבד במשרד הבריאות וכיהן כאפידמיולוג ראשי.
יפה נפטר בשנת 1993 ונקבר בזכרון יעקב.

משפחתו

רעייתו חנה לבית לוי.
אחיו ירמיהו שירת כקצין בגדוד העברי ולאחר מלחמת העולם הראשונה סיים דוקטורט במדעי הכימיה. אחותו שרה למדה חקלאות באנגליה ונישאה ליוסף בנטוויץ', זוכה פרס ישראל לחינוך בשנת 1962.
דודתו, אחות אמו אסתר גליקשטיין, שנישאה לימים לחיים מרגליות קלווריסקי.
בן דודו, הד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ) בנה של חיה, אחותו של הלל יפה היה מהרנטגנולוגים הראשונים בארץ-ישראל, בת דודתו הד"ר שרה בן-עמי סולודר, פעלה להדברת המלריה ביסוד המעלה.
מרכז התערוכות אקסל

מרכז התערוכות אקסל (באנגלית: ExCeL Exhibition Centre) הוא מרכז תערוכות ומרכז כנסים הממוקם ברובע ניוהאם של לונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
שטחו הכולל של המרכז כ-404,000 מ"ר, והוא ממוקם ברציף הצפוני של רציף ויקטוריה המלכותי שבאזור הדוקלנדס של לונדון, בין קנרי וורף לנמל התעופה לונדון סיטי.
מרכז הכנסים נבנה על ידי חברת סר רוברט מקאלפיין ונפתח בנובמבר 2002. במאי 2008 נרכש המרכז על ידי חברת התערוכות הלאומית של אבו דאבי אשר החלה להרחיב את המרכז. השלמת המרכז צפויה להסתיים באביב 2010. במסגרת ההרחבה, בעלות של 164 מיליון ליש"ט צפויים להתווסף למרכז כ-100,000 מ"ר נוספים.
במבנה כ-90,000 מ"ר של שטחי תצוגה (במסגרת ההרחבה יתווספו כ-23,590 מ"ר של שטחי תצוגה). 
במרכז חמישה מלונות ובהם 1,500 חדרים. כמו כן במגרשי החניה של המרכז מקומות חנייה ל-4,000 כלי רכב.
סמוך למרכז ממוקמת התחנה הצפונית של רכבל האמירייטס.

אולימפיאדת 2012

המבנה אירח את משחקי אולימפיאדת לונדון בשנת 2012. במסגרת המשחקים האולימפיים חולקו שטחי התצוגה לארבעה אולמות שבהם 6,000 עד 10,000 מקומות ישיבה, אשר אירחו את תחרויות האיגרוף, סייף, ג'ודו, טקוואנדו, טניס שולחן, הרמת משקולות והיאבקות.
אלכסנדרו מצל

קריירת מועדונים

מצל החל את הקריירה המקצוענית בשנת 2005, בקבוצת פארול קונסטנצה. ב-2007, הושאל לתקופה של שנתיים לקבוצת דלתא טולצ'ה מהליגה השלישית ברומניה, בה צבר דקות משחק רבות לאחר ששיחק 52 משחקים. ב-2010, עבר לשורות אסטרה ג'יורג'יו, עימה זכה בתארים ראשונים בקריירה, ואף הופיע במדיה בליגה האירופית. לאחר חמש שנים, עזב לראשונה בקריירה את רומניה, שעה שחתם בינואר 2015, בקבוצת דינמו זאגרב הקרואטית. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקרואטיה, ב-7 בפברואר 2015, במשחק ליגת העל הקרואטית מול לוקומוטיבה זאגרב, אותה ניצחה קבוצתו בתוצאה 2-1. בסיום עונתו הראשונה בזאגרב, שיחק 13 משחקי ליגה וזכה עם דינמו בדאבל המקומי.

קריירה בינלאומית

ב-2 בספטמבר 2011, ערך מצל את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת רומניה, כאשר שיחק את מלוא 90 הדקות במשחק במסגרת מוקדמות יורו 2012 מול לוקסמבורג.
שרה שוהם

ביוגרפיה

שרה שוהם היא בוגרת האקדמיה למוזיקה תל אביב, שם למדה את מקצועות הניצוח, נגינה בפסנתר והלחנה. לאחר גמר לימודיה השתלמה בישראל ומחוצה לה במוזיקה ווקאלית.
כותבת בעיקר למקהלות, בישראל ובעולם. יצירתה "דברו אמת!", קוראת לשלום בין יהודים, נוצרים ומוסלמים, באמצעות נקודות חיבור חילוניות ואנושיות, בהשראת הסובלנות ופתיחות המחשבה והלב. הטקסטים שביצירה הם בעברית, בערבית ובלטינית ולקוחים מן התנ"ך, מספר ישעיהו, מספר זכריה ומתהילים. לצורך הלחנת היצירה, השמיטה שוהם את הביטויים המפרידים בין שלוש הדתות והשאירה רק אמירות אנושיות וחילוניות. וכך מתארת שוהם את כתיבת היצירה: "אף במוזיקה העדפתי את המשותף, אותו ליקטתי מן המוזיקה היהודית, האיסלמית והנוצרית, שלשלושתן אותו השורש."
בשנת 2007 הלחינה מוזיקה עבור סרטה הדוקומנטרי של זיוה פוסטק "באנו חושך לגרש".
שוהם הרבתה לעסוק בהנחיית מורים פלסטינים וישראלים למוזיקה ולדרמה, במיזם מיוחד של שיתוף פעולה חינוכי מטעם "אגודת ילדי המזרח התיכון" (MECA).
מקהלת לי-רון, מקהלה צעירה בניצוח רונית שפירא, ביצעה את יצירותיה של שוהם בתחרויות בינלאומיות וזכתה לפרסים ראשונים ולמדליות זהב.
באפריל 2012, במסגרת "הזמריה הים-תיכונית הראשונה" בעכו, בוצעו כמה מן ה"יצירות למען השלום" של שרה שוהם, בעברית, בלטינית, באנגלית ובערבית.
לילי לאבלס

קריירה

לאבלס עשתה את הופעת הבכורה שלה בעונה השלישית של 'סקינס' כששיחקה את הנערה הבוטה, פעילה פוליטית ומבולבלת מינית - 'נעמי קמפבל'. לאבלס סיפרה ש'נעמי קמפבל' היא הגרסה הקיצונית שלה.
לאבלס רקדה בלהקת המחול הפסיכוטי, קבוצת מחול שמתמחה בריקודי רחוב, איתם הופיעה בקרנבל טוטנהאם.
סטן לורל

ביוגרפיה

לורל נולד בשנת 1890, בעיר אולוורטון שבלנקשייר, אנגליה, והיגר לארצות הברית ב-1910. ב-1917 השתתף בסרט הראשון שלו - "משוגעים במאי" ("Nuts in May"). ב-1920 התחיל את הקריירה שלו ב-Scottish music hall. בהמשך הפך לורל למחליף של צ'ארלי צ'פלין ב-Fred Karno's comedy company, כאשר זה עזב את התיאטרון. 
ב-1921 הופיע לראשונה בסרט קצר עם אוליבר הארדי. לאחר מכן בשנים 1927 עד 1945 הופיע עמו בסרטים רבים, קצרים ובאורך מלא כחלק מהצמד לורל והארדי. 
ב-23 בפברואר 1965 נפטר לורל מדום לב, בביתו בלוס אנג'לס.
לורל היה נשוי במהלך חייו לארבע נשים. עם הראשונה התחתן פעם אחת, עם השנייה התחתן שלוש פעמים (מתוכם חתונה אחת לא הייתה תקפה כיון שהיה עדיין נשוי לאשתו הראשונה), עם השלישית התחתן בשלושה טקסים שונים ועם הרביעית פעם אחת, כך שלמעשה התחתן שמונה פעמים. ללורל הייתה ילדה אחת וילד שנפטר בגיל תשעה ימים.