google/wiki40b huggingface dataset:
רוב מיוחס

רוב מיוחס (או רוב מיוחד) הוא רוב בו נדרש יחס מסוים של תמיכה, הגדול מן היחס הנדרש לשם קבלת ההחלטה ברוב רגיל (או רוב פשוט) של 50% מהמצביעים ועוד אחד. הרוב נקבע אד הוק על פי צורכי הבחירות או המשאל. בניגוד לרוב רגיל, רוב מיוחס הוא רוב שעולה מכלל הנשאלים על פי יחס מסוים שנקבע מראש בחוק.
מצב בו קובעים דרישה לרוב מיוחס נקרא "שריון", זאת מכיוון שהוא מחייב הסכמה רחבה כדי לבצע שינויים במצב הקיים, כך למעשה נמנעים שינויים רבים בעלי רוב קטן, ונשמרים האינטרסים של קבוצות הרוב בחברה, מצב שעלול להוביל לפגיעה בקבוצות המיעוט.
לדוגמה, הדחת נשיא במדינת ישראל כרוכה בהשגת רוב מיוחס של שלושה רבעים מהמספר הכולל של חברי הכנסת, כלומר 90 חברי כנסת שיצביעו בעד הדחתו על מנת שההחלטה תתקבל.

רוב של שלוש חמישיות

זהו רוב הנדרש בארצות הברית על מנת להביא לשינוי משמעותי. לדוגמה, הוא משמש כרוב הנדרש ברוד איילנד במקרה בו רוצים לבטל וטו, או בניו יורק הוא נדרש כדי לאשר העלאת מיסים.

רוב מיוחס בעולם

במועצת השרים של האיחוד האירופי נדרש רוב מיוחס כדי לאזן את האינטרסים של המדינות הגדולות והקטנות החברות באיחוד.
החוקה ההודית דורשת רוב מיוחס של שני שלישים מן החברים הנוכחים בהצבעה בשני בתי הפרלמנט ההודי כדי לבצע תיקון חוקתי. בנוסף, בעניינים המשפיעים על מחוזים או מדינות מסוימות, לפחות 50% מהמדינות המושפעות מכך, צריכות לאשר את התיקון על מנת שיתקבל. 
בקנדה ניתן לפרלמנט הכוח להחליט האם משאל עם בנוגע לעצמאות מחוזית השיג "רוב ברור" ונרמז לכך שרוב מיוחס נדרש לכך. במידה ולא הושג רוב ברור, תוצאות משאל העם מבוטלות והמחוז לא יוכל להכריז על עצמאות באופן חוקי.
במשאלי עם המתקיימים ברפובליקה של סין ועוסקים בנושא טיוואן, נדרש רוב של כל הבוחרים הרשומים (לא רק אלה שהצביעו) כדי להעביר החלטה.
אמיך, נסיך ליינינגן

ביוגרפיה

אמיך נולד ב-18 בינואר 1866 בבית אוסבורן, האי וייט, הממלכה המאוחדת, לארנסט לאופולד, נסיך ליינינגן, בנו של קרל, נסיך ליינינגן והרוזנת מריה פון קלבלסברג, ולמריה, נסיכת באדן, בתם של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן וסופיה, נסיכת שוודיה. דרך אמו, הוא היה צאצא של מלכי שוודיה, גוסטב הרביעי אדולף וגוסטב השלישי. סבא שלו מצד האב קרל, נסיך ליינינגן, היה אחיה למחצה של המלכה ויקטוריה.
הסנדקים שלו היו דודתו של אביו, פאודורה, נסיכת ליינינגן דודו פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (שיוצג על ידי הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג) ודודו אדוארד, נסיך ליינינגן (שיוצג על ידי ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה).
ב-12 ביולי 1894 התחתן אמיך עם פאודורה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של הרמן, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ולאופולדינה, נסיכת באדן, ממנה היו לו חמישה ילדים.
בשנת 1904 מת אביו, ואמיך ירש את תאריו. אמיך שירת בצבא הקיסרות הגרמנית, ואף הגיע לדרגת אוברסט-לויטננט, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בכמה קרבות במסגרת הקורפוס ה-18. ב-18 ביולי 1939 מת אמיך, ובנו קרל, נסיך ליינינגן ירש את תאריו.
Get Together

וידאו קליפ

הקליפ מייצג את סוף המשכיות שני הסינגלים הקודמים "Hung Up" ו-"Sorry והשיר "Get Together" היה המסכם הקליפ בהשתתפות הופעה חיה של מדונה במועדון קוקו בלונדון ב-15 בנובמבר 2005 במהלך סיור קידום מכירות לאלבום שלה. הווידאו נוהל על ידי לוגן צוות ההפקה שלו. את הנפשות ועיצובים נעשו על ידי האמן נתנאל האו.
האו יצר קשר עם לוגן אולפני המפיק קווין שפירא והזמין גם אנימטור 3D/2D.
יוסף גוטפרוינד

יוסף (קורט) גוטפרוינד (כ"א בחשוון תרצ"ב, 1 בנובמבר 1931 - כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן היאבקות ושופט וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.

ביוגרפיה

יוסף גוטפרוינד נולד בטרנסילבניה, רומניה, ומנעוריו היה פעיל בספורט ההיאבקות. לאחר לימודיו התיכוניים למד רפואה וטרינרית ורצה לעסוק בתחום, אך האהבה לספורט ניצחה.
בגיל 17 הוא עלה לארץ עם משפחתו, התגורר בירושלים ולפרנסתו עסק במסחר של מוצרי חשמל לאזור יהודה ושומרון. הוא הצטרף לאגודת ההיאבקות של הפועל ירושלים והצטיינותו בענף הובילה אותו גם לתחום השיפוט והוא אף שימש כשופט באולימפיאדת טוקיו 1964.

נסיבות מותו

אור ליום שלישי 5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן. הם נקשו על הדלת וגוטפרוינד, שהתעורר ראשון משנתו, פתח את הדלת וזיהה מיד שמדובר במחבלים, בגבורתו נשען בגופו על הדלת וצעק: "חבר'ה, תברחו!" וכך ניצל חבר המשלחת טוביה סוקלובסקי (שנפטר בשנת 2017) ששבר את החלון וברח אל מחוץ למבנה והעיד על המקרה מספר פעמים. הוא לא הצליח לעצור את המחבלים בגופו והם פרצו לחדר, בו שהו שישה ישראלים. המחבלים דרשו מהישראלים ללוות אותם לחדרים של שאר חברי המשלחת ובדרך אספו עוד שישה ספורטאים ישראלים.
המחבלים הכריחו את 12 הספורטאים לרדת איתם במדרגות. בעודם יורדים ניסו שניים להימלט. אחד, משה ויינברג, נורה ונהרג והשני הצליח להימלט. בין המחבלים, שהחזיקו עשרה בני ערובה, לבין הרשויות הגרמניות נפתח משא ומתן מתיש שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
בסופו של היום הוסכם בין המחבלים לגרמנים, שבני הערובה והמחבלים יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו לקהיר. תשעת בני הערובה הועלו על שני מסוקים שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי המשטרה הגרמנית. במהלך הניסיון רצחו המחבלים את תשעת בני הערובה, וביניהם גם את גוטפרוינד.
הובא למנוחות בבית העלמין "הר המנוחות" בירושלים.
יוסף גוטפרוינד היה בן 40 במותו. הותיר אחריו אישה ושתי בנות. נכדתו היא אשת התקשורת לירון שמם, ממגישות תוכנית הבוקר "הבוקר של קשת".
כמאנה

היסטוריה

במהלך התקופה העות'מאנית הגיעו לאזור הר כמאנה (עוברת לכמון) בני שבט סואעד, חלקם ישבו קודם לכן בעמק החולה. בשכונה המזרחית נמצאת ח'רבת כמאנה ובה שרידים מהתק' ביזנטית והמאה ה-15-16, מסביבה נבנו בתי האבן הראשונים של הכפר. משפחות רבות התפרנסו מרעיית עיזים בחורש הטבעי ועיבוד אדמות ההר. עם הקמת היישובים כמון ומכמנים על אדמות מדינה בתחילת שנות השמונים, תוכנן על ידי מינהל מקרקעי ישראל מהלך של ריכוז התושבים הבדואים מפזורות הר כמון בכפר סלאמה. תושבים מעטים אכן עברו ובנו את בתיהם בסלאמה, אך רוב תושבי הכפר סירבו לעזוב את אדמותיהם על ההר. אל המצפים החדשים נסלל כביש צר והם חוברו למים וחשמל, אשר לא הגיעו לבתי כמאנה. התושבים הביאו מים מהיישובים או מכרמיאל במיכלים נגררים לטרקטור, והחלו להפעיל גנרטורים לאספקת חשמל. מצב זה נמשך עד אמצע שנות ה-90.
הכפר הוכר על ידי מדינת ישראל בשנת 1995, והחל לקבל שירותים מהמועצה האזורית משגב. עוד לפני אישור תוכניות המתאר ניתנו שירותים בסיסיים כמו חיבור למים, חשמל פינוי אשפה ומבנים יבילים לגני ילדים.

תוכנית מתאר

תוכנית מתאר אושרה ב-2009 אך במסגרת תוכנית זו נכללו רק שתי שכונות. בניית התשתיות והבתים בתחום התוכנית החלה ובמקביל הוכנה תוכנית חדשה ורחבה יותר אשר אושרה ב-2015, במסגרתה נמצאות שלוש השכונות ושטח מרכזי למבני ציבור. תשתיות הכפר מפותחות על פי התוכנית בהדרגה ונכון ל-2018 עדיין לא הושלמו. על הר כמון עוד 3 פזורות המקבלות שירותים במסגרת כמאנה אך לא נכללות בשטח הכפר ותוכנית המתאר, ואין בהם תשתיות, ביניהן משפחת שחאדה שבתיה נמצאים בתוך תחום היישוב כמון.

מתקנים ותשתיות

מאז אישור תוכנית המתאר, בנוסף לחלוקת המגרשים ובניית בתי המגורים הוקמו ממזרח לשכונה המערבית בשטח שהיה ריק בית ספר, מבנה רב תכליתי לשימושים קהילתיים ומנהליים, מגרשי ספורט, אמפי תיאטרון, מרפאת קופ"ח כללית ומסגד. מסגד נוסף נמצא בשכונה המזרחית. בבית ספר היסודי "הר כמאנה"  לומדים ילדי הכפר וילדים מהכפרים הבדואים השכנים חוסנייה, ראס אל-עין וערב אל נעים. ילדי התיכון לומדים בתיכון בכפר הבדואי סלאמה ובנחף.

שיתוף עם  היישובים כמון ומכמנים

כמון ומכמנים, אשר נבנו במסגרת תוכנית פריסת מצפים בגליל ההררי, הוקמו בתחילת שנות השמונים. מבחינתם של תושבי כמאנה, היישובים נבנו בתוך המרחב המסורתי של תושבי הכפר והם משפיעים מאז באופן ישיר על אורחות חייהם. בנוסף הוכרזה שמורת טבע שחוצצת בין שכונות הכפר במרחב נחל כמון, וגן לאומי במדרון המזרחי של ההר ונחל צלמון, דבר אשר משנה ומגביל את גם הוא את המרחב. הכפר כמאנה והישוב כמון הם יישובים צמודי דופן אחד לשני, כך שבתי השכונה המזרחית של כמאנה חופפים עם גדרות המגרשים המערביים ביותר של כמון. 
לשלושת יישובי ההר, ובעיקר לכמון וכמאנה המזרחית, ישנו הכרח לשיתוף וניהול משותף של סוגיות שעולות כמו שימוש במתקני ספורט ופנאי ותשתיות, רעש מאירועים וחתונות בכפר, שמירה על החורש והטבע על ההר וכן מתחים שונים על רקע אירועים בפוליטיקה הארצית. בשנים האחרונות עולה בכל קיץ סוגיית רעש מחתונות בחצרות הבתים בכמאנה המזרחית ותושבי ההר מנסים לרתום את המשטרה והמועצה האזורית להסדרת הנושא. הועלתה הצעה להקמת מינהלת הר כמון שתהיה משותפת ליישובים ולמועצה.
דמות

בספרות ובאמנות, דמות היא כל אחד מן המשתתפים ביצירה. דמות כזו שנוצרה בסיפור, במחזה או בשיר קרויה דמות ספרותית, בסרט קולנוע דמות קולנועית, וכאשר נוצרה בסדרת טלוויזיה (לרבות אנימציה), היא קרויה דמות טלוויזיונית. התהליך של פיתוח ויצירת הדמות נקרא אפיון. הדמות היא לרוב של אדם, אך קיימת גם דמות שאינה אנושית, לרבות דמות לא אנושית שמקבלת האנשה דרך היצירה.

שילוב של בדיון ומציאות

הדמות היא בדרך כלל בדיונית, שנבראה על ידי מחבר הסיפור. לעיתים נכתב הסיפור כרומן מפתח - אף שהשמות המופיעים בו בדיוניים, ניתן לזהות מאחורי מעשי הדמויות אנשים בשר ודם שאליהם רמז המחבר. 
במקרים אחרים משולבים ביצירה הבדיונית אנשים ממשיים. ספרו של גיירמו מרטינס, "רציחות נוסח אוקספורד", כולל עלילה בדיונית וגיבורים בדיוניים, אך מסופר בו שאחדים מהגיבורים נוסעים לקיימברידג' כדי לשמוע את הרצאתו של אנדרו ויילס על ההוכחה שמצא למשפט האחרון של פרמה, ואחד מגיבורי הספר מביע חשש לחייו של ויילס, עקב סדרת רציחות שהתרחשה באוקספורד. בניגוד לכל שאר גיבורי הסיפור, אנדרו ויילס הוא מתמטיקאי נודע, שאכן הציג ביוני 1993 את הוכחתו בהרצאה שנתן בקיימברידג'. בסרט שהופק על פי הספר, "רציחות באוקספורד", הוחלפה דמותו של ויילס בדמות בדיונית, המוכיחה משפט בדיוני, "המשפט האחרון של בורמאט".
העשור הראשון של המאה ה-18

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

טבע ואיכות הסביבה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מנהיגי עולם בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אמצעי התקשורת בישראל

המונח אמצעי התקשורת בישראל מתייחס לתקשורת ההמונים (דפוס, רשתות הרדיו והעיתונות המקוונת) אשר קיימים במדינת ישראל. התקשורת בישראל מכילה עשרות עיתונים, מגזינים, טלוויזיה ותחנות רדיו, הממלאים תפקיד חשוב בחיים הפוליטיים, החברתיים והתרבותיים של ישראל.
ישנם מעל ל-10 שפות שונות בתקשורת הישראלית, בעוד שהשפה העברית היא השלטת בתקשורת הישראלית. העיתונות הערבית נצרכת בעיקר על ידי ערביי ישראל. בשנות ה-80 וה-90 עברה העיתונות הישראלית תהליך של שינוי משמעותי, כאשר גופי התקשורת בישראל מנוהלים מאז ואילך על ידי מספר מצומצם של ארגונים, בעוד שהעיתונים שפורסמו על ידי המפלגות הפוליטיות החלו להיעלם. כיום, שלושה תאגידים גדולים שנמצאים בבעלות פרטית וממוקמים בתל אביב שולטים בתקשורת ההמונים בישראל.
הצנזורה בישראל פחות משמעותית ביחס למדינות אחרות, אך היא קיימת כאשר ישנו חשש כי פרסום של ידיעה עשוי לפגוע בביטחון הציבור. כאשר מידע מצונזר רשאי העיתון לערער על החלטת הצנזור לוועדה מיוחדת. החלטות הוועדה מחייבות, אך לאורך השנים הוועדה דחתה במקרים רבים החלטות לצנזור של מידע.

היסטוריה

בשנת 1863, במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל הוקמו העיתונים השבועיים הראשונים "הלבנון" (העיתון העברי הראשון בארץ ישראל) וכתב העת העברי "חבצלת".
הצנזורה נאכפה באופן תדיר בשנים שלאחר הקמת מדינת ישראל, במלחמת יום הכיפורים, ובמהלך שנות ה-70.
ב-1986 התירה הממשלה את ההקמה של גופי תקשורת פרטיים ומסחריים שיפעלו בתחרות עם אמצעי התקשורת הממלכתיים.

חופש העיתונות

ממשלת ישראל מכבדת בדרך כלל את חופש העיתונות, המוגן על ידי חוקי היסוד של ישראל ומערכת המשפט. חל איסור על פרסום דברי הסתה, ופרסום שבחים על מעשי אלימות או סוגיות שקשורות לביטחון הלאומי.
פרסום של עיתונים בישראל הוא בלתי חוקי ללא היתר מהממשלה. הממשלה רשאית לסרב לתת היתרים מסיבות שונות. מתחקיר שערך "הארץ" ב-2016 עלה שבמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 לפחות 62 בקשות מתוך מעל ל-500 בקשות להיתרים נדחו.
בעקבות המשבר הדיפלומטי הקטרי ב-2017, ישראל נקטה בצעדים לאסור את פעילותה בישראל של רשת השידור הטלוויזיונית אל-ג'זירה, אשר פועלת מקטר, על ידי סגירת משרדיה בירושלים, ודרישה מרשתות הכבלים והלוויין בישראל לאסור לשדר את ערוץ אל-ג'זירה. שר הביטחון אביגדור ליברמן תיאר כמה מדיווחי החדשות של אל-ג'זירה כתעמולה בסגנון "גרמניה הנאצית".
ארדאן די פיק

קורות חייו

ארדאן די פיק נולד בדורדון שבצרפת בשנת 1821. בגיל 21 התגייס לאקדמיה הצבאית סן-סיר, ולאחר סיום לימודיו התקדם בדרגות במהירות. בשנת 1855 במהלך מלחמת קרים נפל בשבי ונשאר בו כמה חודשים, מאוחר יותר, השתתף במסעות המלחמה בסוריה ובאלג'יר. בשנת 1869 נתמנה למפקד בריגדת חיל רגלים העשירית בצבא צרפת, ובהיותו בתפקיד זה פרצה מלחמת פרוסיה צרפת. כמה חודשים לאחר פתיחת המלחמה נפצע די פיק מרסיס פגז ומת מפצעיו כמה חודשים אחר כך.

כתביו

די פיק הפיץ לידידיו בשנת 1868 חוברת שלא פורסמה בציבור בשם "מערכות בעת העתיקה", פרט לחוברת זו לא פרסם די פיק דבר פרי עטו. לאחר מותו נמצאו בעזבונו מספר מאמרים, ומהם, בנוסף למסה על המערכות בעת העתיקה נערך הספר "מחקרים על הקרב" (Etudes sur le Combat) שיצא לאור בשנת 1980 במהדורה חלקית ובשנת 1902 במהדורה מלאה.

הגותו

די פיק שם את הדגש בלחימה על הגורם האנושי, הוא טען כי המלחמה מוכרעת בעיקר על ידי איכות הלוחמים והמוראל שלהם ולאו דווקא על ידי מספרם. על פי עיקרון זה, טען די פיק כי אימון הלוחמים הוא קריטי לניצחון והמעיט בחשיבות היתרון המספרי. הוא טען כי חייל בעל מורל נמוך וחסר אימון לא יסתער בשדה הקרב אלא ימצא דרך להעלם, לכן הוא בעיקר מפריע ללחימה ולא תורם לה. די פיק טען כי הדרך ללחימה יעילה איננה אומץ לב אלא דווקא הפחד, הוא הזדהה עם אלו שטענו שההתקפה היא 'מנוסה קדימה'. הדרך לעורר פחד בחיילים היא המשמעת וההכנעה של החיילים כלפי הפיקוד. בנוסף, חייל הפוחד מתוצאות כישלון הקרב יהיה לוחם טוב יותר. 
די פיק אמר כי יחידות המילואים אינן חשובות, שכן הם לא מאומנים די הצורך והם משמשים בעיקר כבשר תותחים. טענה זו השפיעה על ראשי הצבא הצרפתי לפני מלחמת העולם הראשונה והם ויתרו על הכללת המילואים בצבא, אף שכוחות אלו יכלו להגדיל משמעותית את מספרו, זאת בניגוד לצבא הגרמני. באופן כללי העדיף די פיק צבא מקצועי ומיומן על 'צבא אספסוף גדול'.
על פי תורתו זו, שם די פיק דגש על גורמים כגון הפתעה, שהיא גורם חשוב במלחמה, על אף שהוא הכיר שבמלחמה מודרנית השפעתה קצרת טווח. 
תורתו של די פיק השפיעה רבות בחוגי האריסטוקרטיה הצבאית הצרפתית לפני מלחמת העולם הראשונה. הוגים כמו פרדיננד פוש שאבו רעיונות מתורתו של די פיק.
מנחם ויינשטין

מנחם ויינשטין (נולד בי"א בתמוז ה'תרצ"ו, 1936) הוא מחנך והיסטוריון ישראלי שעסק בשני תחומי מחקר, האחד: הקהילות היהודיות באלג'יריה בימי הביניים והשני: שיקום הציונות הדתית בשארית הפליטה, ופרסם מספר ספרים בנושאים הללו.

ביוגרפיה

מנחם ויינשטין נולד בשנת 1936 בחיפה לדבורה ולשמחה, שעלו מלבוב שבאוקראינה.
בילדותו ארץ-ישראל הייתה תחת שלטון המנדט הבריטי, שלפני סיומו בשנת 1948 חיפה נכבשה בידי ההגנה במלחמת העצמאות. לאחר סיום לימודיו בבית הספר היסודי הדתי "יבנה", יצא לעבוד כשוליה במוסך, ובערב למד בתיכון גב"ע. בשנים תשי"ג - תשי"ד התחנך בחברת הנוער בקיבוץ "סעד".
לצה"ל התגייס לנח"ל במסגרת גרעין "איתנים" של "בני עקיבא". במסגרת השירות הצבאי זכה לתעודת הצטיינות מנשיא המדינה יצחק בן-צבי, ביום העצמאות 1956. במסגרת שירותו הצבאי במילואים השתתף בכיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים 1967, במלחמת ההתשה, ובמלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן.
מנחם ויינשטין נשוי לשולמית.
בשנת 1960 החל ויינשטין את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בר-אילן, בחוגים תלמוד והיסטוריה יהודית, בדגש על הספרות הרבנית. בשנת 1964 סיים את לימודי התואר הראשון, ובשנת 1965 סיים את לימודי התואר השני ותעודת הוראה לבתי ספר על-יסודיים. על מחקרו לתואר השני שעסק בחברה היהודית באלג'יריה במאה הט"ו, זכה ויינשטין במלגה על שם נשיאה השני של מדינת ישראל יצחק בן-צבי שהוענקה לו על ידי מר קדיש לוז יו"ר הכנסת ויד יצחק בן-צבי.
ויינשטין עבד בשנים 1959–1964 במחלקה לתרבות תורנית במשרד החינוך. בהמשך במכון ריבלין לחקר היישוב הישן באוניברסיטת בר-אילן, ובהוראת היסטוריה ותורה שבעל פה בבתי ספר על-יסודיים דתיים.
ויינשטין השתלב בשנת 1973 בעליית הנוער כמפקח חינוכי. בשנת 1980 התמקד בתפקידים חינוכיים בעליית הנוער.
כמפקח חינוכי עסק ויינשטין בקידום חינוכי של בני נוער ישראלים משכבות השוליים בכפרי הנוער הדתיים, בקידום חינוכי ולימודי של בני נוער עולים. בתחילה היו אלו עולים מברית המועצות ומאיראן, ומשנת 1984 גם בני נוער מאתיופיה.

פעילות אקדמית בחקר יהדות אלג'יריה

בין השנים 1968 - 1975 ריכז ויינשטין במסגרת האקדמית את הפעילות המחקרית של "המכון לחקר תולדות היהודים במזרח" באוניברסיטת בר-אילן, שבראשו עמד המזרחן חיים זאב הירשברג. בשנת 1975 סיים ויינשטין את לימודי התואר השלישי באוניברסיטת בר-אילן, הדיסרטציה נכתבה בהדרכת ח"ז הירשברג ונושאה היה "הקהילות היהודיות באלג'יריה בין השנים 1300 - 1830. היה זה אחד המחקרים הראשונים בתולדות יהודי אלג'יריה, שהצביע על המשכיות המרכז הרוחני היהודי הספרדי שגלה מספרד בעקבות פרעות קנ"א (1391) וגירוש רנ"ב (1492). מחקר זה מצוי ברשת באתר דעת, בעקבות פרסומו הוא זכה לאזכורים רבים בספרות המחקר של יהודי אלג'יריה.
בשנים 1970 - 1980 לימד ויינשטין במחלקה לתולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.

פעילות אקדמית בחקר השואה

בשנת 1996 פרש ויינשטין מעליית הנוער וניהל את "בית העדות" במושב ניר גלים שתפקידו לטפח את מורשת השואה והציונות הדתית. בתפקידו זה חקר ופרסם במספר נושאים: הציונות הדתית בקרב שארית הפליטה. בתחילה הוא חקר את פעילות הציונות הדתית במחנות המעצר של המעפילים שגורשו לקפריסין. פרי המחקר פורסם בספר: "ציונות דתית בשולי ארץ ישראל; תנועת תורה ועבודה במחנות המעצר בקפריסין". ספר זה זכה בשנת תשס"ג בפרס הרב ריינס מטעם מוסד הרב קוק בירושלים. ויינשטין לעבר ספרים נוספים העוסקים בציונות הדתית בקרב ניצולי השואה באיטליה ובמחנות העקורים בגרמניה. מקום מיוחד ניתן לבני הנוער בשארית הפליטה בספר "בני עקיבא בהעפלה".
השטעטל הווירטואלי

פורטל השטעטל הווירטואלי (בפולנית: Wirtualny Sztetl, בתרגום חופשי לעברית: העיירה הווירטואלית) לתולדות יהדות פולין, הוא פורטל אינטרנט רב-לשוני (בשפות פולנית, אנגלית, עברית וגרמנית), מייסודה של אגודת המכון להיסטוריה יהודית בפולין, המוקדש להיסטוריה, למורשת, ולתרבות יהודית בפולין בעבר ובהווה. הפרויקט הוקם ב-2009 ביוזמת ההיסטוריון אלברט סטנקובסקי. בשנת 2012 הועבר הפורטל לניהולו של המוזיאון לתולדות יהודי פולין.
הוא אחד ממאגרי המידע הגדולים בנושא היסטורית הקהילות היהודיות בפולין ובמדינות השכנות. וברשותו כ-90,000 תמונות, כ-1000 קובצי וידאו ושמע, ומעל ל-30,000 עמודי טקסט המכילים מידע על 2246 ערים ועיירות. בנוסף הפורטל הוא שיתופי ומעודד משתמשים לקחת חלק במלאכת התיעוד של החיים היהודיים באזור לפני, בזמן ואחרי השואה ולתרום תמונות וידע אודותם.
הפורטל משתף פעולה עם אגודת המכון להיסטוריה יהודית בפולין, פורטל הקהילה היהודית בפולין (jewish.org.pl), אתר "מחקר ישראל" (izrael.badacz.org) ומילון המונחים של מכון אדם מיצקייביץ'.

פעילות

בנוסף לדיווחים היסטוריים וחומרי ארכיון הנוגעים לקהילות יהודיות בפולין, הפורטל מביא גם מסמכים עדכניים, מפות, תמונות, קובצי ווידאו ושמע ומאמרים אקדמיים. 
המידע מובא מידי אקדמאים, פעילים מקומיים, ושלל אנשים אשר רוצים לשתף את העבר היהודי של עיירותיהם עם אחרים. המשתתפים לא רק תורמים מידע לאתר, אלא גם תומכים בפעילויות חינוכיות מקומיות, מקדמים דיאלוג מקומי, ונוטלים חלק בפעילויות שימור מורשת. 
כפרויקט חינוכי, השטעטל הווירטואלי מעודד למידה פעילה. חומרי לימוד המיועדים למורים ולתלמידים זמינים באתר. 
כפורטל חדשותי, הפורטל הוא אחד המקורות העדכניים ביותר למידע אודות פרויקטים ואירועים הקשורים למורשת יהודית ולחיים היהודיים בפולין ובמדינות השכנות כיום.
לינה דנהאם

ביוגרפיה

דנהאם נולדה בניו יורק שבארצות הברית לקארול דנהאם, צייר נוצרי-פרוטסטנטי ולאמנית היהודייה לורי סימונס. אחותה הצעירה גרייס היא שחקנית ומשוררת. היא מגדירה את עצמה כקשורה לתרבות היהודית. דנהאם היא בוגרת מכללת אוברלין שבאוהיו, שם היא למדה כתיבה יוצרת.
דנהאם זכתה להכרה מצד תעשיית הקולנוע העצמאי בשנת 2010, לאחר שביימה את סרטה השני "רהיטים זעירים" בו היא גם שיחקה בתפקיד הראשי. אמה, לורי סימונס, ואחותה גרייס שיחקו בסרט את אמה ואחותה של דמותה של דנהאם, בהתאמה. דנהאם, שכתבה את התסריט לסרט זכתה בפרס אינדפנדנט ספיריט לתסריט הראשון הטוב ביותר.
הצלחת הסרט "רהיטים זעירים" זיכתה אותה בחוזה עם HBO, שהוביל ליצירת הסדרה "בנות".
ב-2011 שיחקה במותחן האימה "בעלי הפונדק", ובשנת 2012 הופיעה בסרטו של ג'אד אפאטו "הכל יחסים" בתפקיד קאט, מעובדותיו של פיט (פול ראד). באותה שנה הייתה שותפה בכתיבת התסריט לסרט "הדרך ללב" לצד ריי רוסו-יאנג. 
בשנת 2014 פירסמה דנהאם את הספר "לא כזאת", אוסף של מאמרים אישיים פרי עטה. על אף ביקורות מעורבות, הספר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
בשנת 2015 יצרה דנהאם יחד עם ג'ני קונר, חברתה הקרובה ושותפתה להפקת "בנות", את הניוזלטר הפמיניסטי "לני", שמטרתו לתת במה לקולות נשיים צעירים לדון בנושאים פמיניסטיים.
בפברואר 2018 הוכרז שדנהאם וקונר יכתבו ויפיקו סדרה חדשה בשם "Camping" עבור HBO. הסדרה היא רימייק של סדרה בריטית באותו השם. בסדרה החדשה יככבו ג'ניפר גארנר ודייוויד טננט.

חיים אישיים

דנהאם אובחנה עם הפרעה אובססיבית כפייתית שהייתה בת 11 והחלה לקחת תרופות להקלה על החרדה בגיל 14. היא ממשיכה לקחת מינון נמוך של נוגדי דיכאון. ב-18 בפברואר 2018 פורסם בווג מאמר פרי עטה, על החלטתה לעבור כריתת רחם עקב אנדומטריוזיס.
יגאל דר

ביוגרפיה

יגאל דר נולד בקיבוץ אשדות יעקב איחוד להוריו שמעון ושושנה וולדרסקי. בגיל 17 הוא שיחק בליגה הלאומית (הליגה הראשונה של אז) בהפועל מעיין ברוך. כשחקן צעיר קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק לצידם של מוסא דניאל ושמעון שלח. בתום העונה סיימה הקבוצה במקום הרביעי ב-1954 חזר לקיבוצו ושיחק 5 עונות נוספות בהפועל אשדות יעקב, והיה בה לשחקן מוביל (ו"מלך הסלים" של הקבוצה) ומאמן במקביל. ב-1961 עבר לשחק בהפועל חיפה למשך 8 עונות, ובחלקן שימש גם כמאמן. לאחר מכן שיחק 3 עונות בהפועל ניר דוד במהלכן שימש כמאמן-שחקן ושיתף פעולה עם גבי טייכנר, בהפועל קריית חיים כמאמן-שחקן ובהפועל מגידו. באמצע שנות השישים שימש גם כמאמן הפועל אפיקים מהליגה השנייה. ב-362 משחקים שבהם שיחק קלע 2816 נקודות.
דר היה שחקן נבחרת ישראל והשתתף ב-82 ממשחקיה. הוא השתתף עם הנבחרת ב-5 אליפויות אירופה:טורקיה (1959), יוגוסלביה (1961), פולין (1963), צרפת (1965) ובאליפות אירופה בפינלנד (1967) בה קלע 16 נקודות ב-9 משחקים ב-1966 זכה עם הנבחרת במדליית הזהב במשחקי עמי אסיה שנערכו בבנגקוק. 
בשנת 1977 שימש כמאמן שחקן בהפועל רמת הכובש מליגת המשנה ונפטר מהתקף לב בגיל 41. על שמו נקרא גביע המדינה לנוער בכדורסל. היה נשוי ליהלומה ואב לשלושה.
רוי דוטריס

תולדות חייו

נולד באי גרנזי, אחד מאיי התעלה. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי ונפל בשבי הגרמני. בין השנים 1942–1945 שהה במחנה שבויים. עם שובו הופיע בהצגה בחסות הצלב האדום בשם "Back Home" ("חזרה הביתה"), שכל שחקניו היו שבויי מלחמה לשעבר.
ב-1947 נשא לאשה את השחקנית קיי ניומן, לה היה נשוי עד מותה ב-2007. רוי הוא גם אביהן של השחקניות מישל (נולדה ב-27 בספטמבר 1948), קארן (נולדה ב-9 בנובמבר 1955), ואיבט (נולדה ב-1960), שהלכו בעקבותיו. ב-1967 החל להופיע בהצגת יחיד בשם "Brief Lives", על פי סיפורים ביוגרפיים קצרים מאת ג'ון אוברי (John Aubrey). כל הצגה נמשכה כשעתיים ומחצה במהלכן נכח דוטריס על הבמה, כולל בזמן ההפסקה, בה דימה עצמו לשקוע בשינה. המחזה הועלה הן בווסט אנד בלונדון והן בברודוויי. דוטריס נכנס לספר השיאים של גינס לאחר שסיים 1,782 הופעות יחיד, המספר הגדול ביותר של הופעות יחיד של שחקן כלשהו. ההצגה שבה והועלתה ב-2008 בהשתתפותו של דוטריס ורצה בהפסקות עד ינואר 2010‏. בשנת 1981 היה דוטריס מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזה "A Life", הוא זכה בפרס ב-2001 על תפקידו במחזה "A Moon for the Misbegotten".
בשנות השבעים ושנות השמונים הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן "דיקנס של לונדון" בתפקיד דיקנס, בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" (בעריכת ג'ורג' ר. ר. מרטין) בתפקיד האב ובסדרה "Misleading Cases" לפי ספרו של א. פ. הרברט. ב-1984 הופיע בסרט הקולנוע זוכה פרס האוסקר "אמדאוס" בתפקיד לאופולד מוצרט (אביו של וולפגנג אמדאוס מוצרט).
משנת 1982 החל להקריא ספרות במסגרת תוכניות רדיו 4 של ה-BBC ובמסגרת ספרי שמע. בין היתר שימש קריין ספרי השמע של סדרת שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר. ר. מרטין, במסגרתה גילם בקולו כ-500 דמויות שונות. הוא אף נבחר לגלם את דמותו של המלומד העליון פייסל בסדרת הטלוויזיה של HBO, "משחקי הכס" שנעשתה לפי הספרים, אך הוחלף בשל סיבות רפואיות. עם זאת, בעונה השנייה גילם את תפקידו של האלין, ראש גילדת האלכימאים.
בשנת 2008 נבחר לקצין מסדר האימפריה הבריטית.
הוא נפטר בלונדון, ב-16 באוקטובר 2017, בגיל 94.
השד (אופרה)

רקע

השיר השד של לרמונטוב היה אסור בהפצה עד שנת 1860, מפני תוכנו שנחשב כפוגעני נגד הדת. השיר הפופולרי היווה מקור מהימן ללברית, כשרובינשטיין עצמו השתתף בתהליך העריכה יחד ויסקובטוב.
האופרה בוצעה לראשונה בתיאטרון מריאינסקי שבסנט פטרסבורג, ב-25 בדצמבר 1875 (13 בינואר 1876, לפי הלוח היוליאני), בניצוחו של אדוארדו נפרבניק.

ביקורת

רובינשטיין הזמין קבוצת אמנים, המכונה "החמישה" וכן את מבקר האמנות ולדימיר סטאסוב, בספטמבר 1871 לביתו לצורך קבלת חוות דעתם. האופרה לא התקבלה בצורה חיובית על ידי קבוצה זו. אולם מוטיבים מתוך האופרה חדרו לתוך יצירות פופולריות אחרות, כגון יבגני אונייגין של צ'ייקובסקי.