השתלת כליה

השתלת כליה (kidney transplantation) היא השתלת איברים הנעשית למי שסובל מאי-ספיקת כליות כרונית, ומקנה לו כליה תקינה. הטיפול קיים מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.

היסטוריה

הניסויים הראשונים בהשתלת כליה בוצעו בין השנים 1940-1930 בבעלי חיים, רובם שרדו. ב-25 בדצמבר ב-1952 בוצעה השתלת הכליה הראשונה בילד בן 15 שנפגע בכלייתו האחת, התורמת הייתה אמו. הכליה חדלה לתפקד לאחר הניתוח והחולה מת לאחר 10 ימים ללא אפשרות של טיפול בדיאליזה. כתוצאה ממקרה זה, בניתוחים מאוחרים יותר דוכאה המערכת החיסונית. השתלת הכליה הראשונה שהצליחה נעשתה בין תאומים זהים (כך שלא היה צורך יותר מדי בתרופות מדכאות חיסון שלא היו קיימות אז) ב-23 בדצמבר ב-1954.  המושתל מת כעבור 8 שנים
בשנת 1963 החל שימוש באזתיאופרין, תרופה מדכאת חיסון. למרות זאת, כ-30% מההשתלות נדחו בשלב מוקדם. הכנסת הציקלוספורין ב-1983 הורידה את שיעור הדחיה המוקדמת לכ-20% ומסוף שנות ה-90 ירד שיעור הדחיה המוקדמת לכ-10%.

שיעורי הצלחה ותוחלת חיים

באופן כללי, חולים בהם הושתלה כליה זוכים לתוחלת חיים ארוכה יותר מחולים המטופלים בדיאליזה. 
תרומה מאדם חי נחשבה למשיגה תוחלת חיים ארוכה יותר מאשר תרומה מאדם מת. בשנת 2002 עמד תוחלת התפקוד הממוצעת של שתל מקרוב משפחה על 11 שנים בעוד תוחלת התפקוד הממוצעת של שתל מהמת עמד על 8 שנים. לשתל מהמת היה 90% סיכוי להמשיך לתפקד שנה אחרי ההשתלה, 60% אחרי חמש שנים ו-35% אחרי עשר שנים.  הסיכוי להשאר בחיים של המושתל עצמו עמדה על 95% שנה אחרי ההשתלה, 80% אחרי חמש שנים ו-60% אחרי עשר שנים.
כיום מעריכים שטיפול נכון בכליה שתשמר אותו ותמנע נזק לכליה מהמת תשיג תוצאות דומות לאלו המושגות מתורם חי. במחקר שפורסם באפריל 1995 דווח שלא נמצא הבדל משמעותי בין שיעורי ההצלחה של כליות שנלקחו ממתים שלבם חדל לפעול לבין כליות שנלקחו ממתים שליבם עדיין פעם. 
על פי הערכות, כ-25% מהפסקות התפקוד של כליות מושתלות במבוגרים נובעות מאי עמידת החולה במשטר התרופתי שנקבע לו. בילדים ההערכה היא שמדובר בכ-44%.

מקור הכליה

בניגוד לאיברים אחרים הנלקחים אך ורק ממתים, השתלות כליה נעשות גם מתורמים חיים. בהשתלה מתורם חי יש יתרונות בכך שניתן לעשות בדיקות התאמה יסודיות יותר. בדיקת תוצאות השתלות מצאה שכליות מתורם חי תפקדו במשך שנים רבות יותר מאשר כליות מהמת.  
בשנים האחרונות החלו להוציא מהתורם כליה בלפרוסקופיה מבלי לפגום באיכות ההשתלה. ישנן שתי אפשרויות להשתלות כליה: השתלת כליה מאדם שמת זה עתה, או השתלת כליה אחת מאדם חי.
נוצרה דאגה בקרב קהילת הרופאים שאם ישאירו רק כליה אחת, תוך 30 שנה יתפתח "כישלון בכליה", לאחר מחקרים שונים בנושא, נמצא כי הסיכון הוא נמוך וכי אדם יכול לתפקד באופן מלא גם עם כליה אחת. אדם שנתרמה ממנו כליה להשתלה בלפרוסקופיה, לאחר הניתוח, חוזר הביתה להתאוששת ותוך זמן קצר חוזר לתפקוד מלא ללא צורך בקבלת תרופות.

תרומת כליה בצמדים

תרומת כליה בצמדים (באנגלית: KPD, ‏Kidney Paired Donation) היא שיטה לתרומת כליה להשתלה מן החי, המבוססת על צמדי תורם ונתרם והמאפשרת התאמת תרומות כליה מרובות.
לא פעם מעוניין אדם לתרום בעודו בחיים לקרוב משפחתו (בן זוג, אח ועוד) אחת מכליותיו להשתלה, אלא שכלייתו של התורם איננה מתאימה להשתלה בנתרם בשל סוג דם שונה או קיום נוגדנים מסוימים אצל אחד מהשניים. שיטת תרומת כליה בצמדים מאפשרת לתורם לתרום את כלייתו לנתרם זר לו, שעבורו היא מתאימה, כאשר בתמורה מקבל קרובו תרומת כליה מתורם מתאים אחר. המספר המינימלי של משתתפים הדרושים לתרומה בצמדים הוא ארבעה - שני תורמים ושני נתרמים. עם זאת, בעולם המערבי הוצאו לפועל תרומות כליה בצמדים שלהן היו שותפים עשרות אנשים, לרבות תורמים אלטרואיסטים (כלומר אנשים שתרמו כליה להשתלה ללא תמורה כלשהי, גם לא תרומה של כליה לקרוב משפחה).
הרעיון של תרומת כליה בצמדים הועלה לראשונה בשנת 1986. ב-1991 נערכו בדרום קוריאה ההשתלות הראשונות מסוג זה. באירופה נערכו ההשתלות הראשונות בשיטה זו ב-1999 ובשנה שלאחר מכן היא הגיעה גם לארצות הברית. ב-2014 נערכה שם תרומת כליה המונית בצמדים, שבה השתתפו 70 איש.

התהליך במושתל

במושתל עוד לא מבצעים את הפעולה בלפרוסקופיה ולכן פותחים בבטן התחתונה. החולה אמור להיות כ7-15 ימים בבית החולים, אם מתגלים סיבוכים כלשהם בודקים אפשרות של דחייה או פגיעה של חיידק בגוף כי המערכת החיסונית מדוכאת.
לצורך ביצוע השתלת כליה יש צורך בהתאמה בסוג הדם ובעיקר במערכת סווג הרקמות. בגלל שסיכויי ההצלחה בהשתלת כליה שמקורה בתורם חי גבוהים מהרגיל נהוג להשתיל כליה גם כאשר אין התאמה מלאה בין התורם למקבל (התאמה מלאה קיימת בין תאומים זהים). כאשר מדובר בהשתלת כליה מתורם שנפטר ההתאמה חיונית מפני שסיכויי הדחייה גבוהים יותר.
לפעמים מתרחשת דחייה, גם כשההתאמה של ה-HLA היא ב-100% וגם כאשר ישנן תרופות מדכאות חיסון. כשהרופאים לא משוכנעים הם משתמשים בביופסיית מחט. אם שום טיפול לא עובד על הדחייה מתחילים בדיאליזה, לפעמים אפילו מבצעים השתלה שנייה. אסור להפסיק את הטיפול במדכאי החיסון מכיוון שהפסקתן עלולה לגרום לגוף לדחות את הכליה. אירועי דחייה מתרחשים לאחר כמה חודשים מההשתלה ולעיתים נדירות גם כמה שנים. סרטן הלימפומה נוטה לפעמים להתפתח אצל מושתלי כליה מסיבה שעדיין אינה ממש ברורה, אבל יש חשד שזה בגלל הדיכוי של המערכת החיסונית].

להסתכן או להצטער כדי להציל אחר

התייחסות ראשונה מפורשת בעניין זה נמצאה בדברי רבי מנחם רקנאטי בנידון: "אמר השלטון לאחד מישראל, הנח לי לקצץ לך איבר אחד שאינך מת ממנו, או אמית ישראל חבירך". פוסק הרקנאטי, שחייב להניח להם לחתוך לו האבר ולהציל את חבירו, כיון שאין חשש שימות מכך שיחתכו האבר. הרדב"ז נחלק על דברי הרקנאטי, וכותב "דרכיה דרכי נועם" ולא יעלה על הדעת שתחייב התורה אדם לחתוך ידו או רגלו. ולכן הכריע שאין חיוב לנהוג כך, אלא "מידת חסידות היא, ואשרי חלקו של מי שיוכל לעמוד בזה". לדברי הרב יצחק זילברשטיין יש להבחין בין המקרה בו עוסק הרקנאטי שהאדם עומד בפני קטיעת איבר ולאחר מכן יחסר איבר בגופו ויהיה מוגבל, לבין מקרה אשר חסרון האבר לא יורגש אצל האדם בהמשך חייו. במקרה כזה ייתכן שאף הרדב"ז יסבור שהאדם מחויב בכך, אם אין נשקפת סכנה לחייו.
הרמב"ם פסק, שאדם הרואה את חבירו בסכנה חייב להצילו, ומי שיכול להציל ולא מציל עובר על "לא תעמוד על דם רעך". בהגהות מיימוניות הוסיף, שחייב האדם אפילו להכניס את עצמו בספק סכנה בשביל להציל חיי אדם אחר. אך הב"ח ועוד רבים מהפוסקים נחלקו על דבריו והכריעו הלכה למעשה שאין לאדם להכניס את עצמו לספק סכנת חיים בשביל להציל את חיי חברו. והוסיף הרדב"ז וכתב, שהמסכן עצמו כדי להציל חיי חבירו הרי הוא חסיד שוטה. הרדב"ז במקום אחר מגביל את דבריו וכותב שאין להימנע מלהציל אלא במקום שהסיכון הוא גדול, אך במקום שאין הסכנה מצויה, אין להימנע מלהציל מחמת החשש הרחוק, ואין זה נחשב שמכניס את עצמו לסכנה.
המשנה ברורה הכריע כרוב הפוסקים, שאין לאדם להיכנס לסכנת נפשות כדי להציל אדם אחר, והוא מוסיף: "אולם צריך לשקול הדברים היטב אם יש בו ספק סכנה ולא לדקדק ביותר, וכמו שאמרו חז"ל המדקדק עצמו בכך בא לידי כך".
כמו כן, מצוי שבשביל הצלת אדם אחר, צריך המציל לסבול צער. לדוגמה, כך כתב האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג לעניין תרומת דם במקרה ספציפי להצלת חיים: "אם זה רק נוגע לצער, או שיוחלש על ידי שיתן דם ואף אם יצטרך לשכב יום או יומיים, אם אין בזה שום חשש סכנה חייב להצטער כדי להציל חיי חבירו". דברים דומים כתב הרב משה שטרנבוך.

תרומת כליה

הנידון ההלכתי ביחס לתרומת כליה, החל עם ביצוע השתלות הכליה הראשונות. הרב יצחק יעקב וייס שנדרש לנושא זה בשנת תשכ"א (1961) עוד טרם נעשתה השתלת כליה לדבר מצוי, מתנגד לרעיון תרומת הכליה מאדם חי, בגלל הסכנה לחיי התורם מחד, וסיכויי הצלחת ההשתלה הנמוכים מאידך. הוא מנמק את דבריו בהסתמכו על דברי הרדב"ז, שהמוותר על איבר בשביל להציל את חבירו, אם הוא מסכן בכך את חיי עצמו, הרי הוא חסיד שוטה. לדעה זו הצטרף הרב אליעזר יהודה וולדנברג בשנת תשכ"ה (1965), ובתשובה בעניין זה הוא מתנגד לתרומת כליה מאדם חי על סמך מה ששמע מהרופאים באותה תקופה שיש בזה סכנת חיים לתורם. אך בסוף תשובתו הוא מסייג את דבריו וכותב: "אלא אם כן סגל חבורה של רופאים מומחים יחליטו אחרי עיון מדוקדק שהדבר לא כרוך בספק סכנת נפש למנדב, וכולי האי ואולי". כבר באותה תקופה (תשכ"ו) כשנשאל הסטייפלר על תרומת כליה, מתייחס הוא (על סמך דברי הרב השואל) לסכנת חיי התורם כאל דבר רחוק, וכותב שודאי באופן כזה "אין לדקדק ביותר" ואין לחוש לסכנה וכל מי שעושה כן, עושה מצווה גדולה והוא בכלל הצלת נפשות. 
במשך השנים התפתחה הרפואה בצעדי ענק, וכבר בשנת תשל"ח (1978) מתייחס הרב עובדיה יוסף לדברי המנחת יצחק והציץ אליעזר, ולאחר שמצטט את דבריהם כותב: "אולם באמת שנמסר לנו מפי רופאים מומחים ויראי שמים שדרגת הסיכון בהוצאת הכליה לאדם התורם, היא מועטת מאד, וכתשעים ותשעה אחוזים מהתורמים חוזרים לבריאותם התקינה... לכן נראה שהעיקר להלכה שמותר וגם מצווה לתרום כליה אחת מכליותיו להצלת חייו של אדם מישראל השרוי בסכנה במחלת הכליות. וראויה מצווה זו להגן על התורם אלף המגן וכו', ושומר מצווה לא ידע דבר רע". ככל שהתקדמה הרפואה וקטנה הסכנה בתרומת הכליה, ומנגד גדלו אחוזי ההצלחה בהשתלה, הכריעו שאר פוסקי ההלכה שמותר לתרום כליה ויש בזה מצווה. בין הפוסקים שהכריעו כך: רבי משה שטרנבוך, רבי שלמה זלמן אוירבך, ורבי חיים קניבסקי.