google/wiki40b huggingface dataset:
Treyarch

רקע

בשנת 2005 התמזגה חברת Gray Matter Interactive לתוך Treyarch. בשנת 2007 הוכרז כי החברה תשתתף בפיתוח משחק המבוסס על ג'יימס בונד, Quantum of Solace, שיצא ב-2008. Treyarch היא משתתפת בולטת בפיתוח סדרת משחקי Call of Duty. בין המשחקים שפתחה ניתן למנות את Call of Duty 2: Big Red One, Call of Duty 3, Call of Duty: World at War ו-Call of Duty: Black Ops.
Call of Duty: Black Ops החזיק בשיא להשקה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הבידור, במכירות ב-24 השעות הראשונות ליציאתו. בתוך 5 ימים מכירות המשחק הסתכמו בכ-650 מיליון דולר. כיום, המשחק הבא בסדרה, Call of Duty: Modern Warfare 3 מחזיק בשיא זה.
רקוויאם (סליירי)

הרקוויאם של סליירי בדו מינור, או בשם שניתן לו על ידי המלחין "רקוויאם קטן" (באיטלקית: Piccolo Requiem) היא יצירה פרי עטו של המלחין אנטוניו סליירי למילות הרקוויאם הקתולי. הרקוויאם הולחן בשנת 1804, 21 שנים לפני מותו של המלחין, לטובת הלוויה שלו עצמו. הרקוויאם נחשב לאחת מיצירות הקודש החשובות ביותר של המלחין ומושמע לעיתים גם בימינו.

היסטוריה

למלחין אנטוניו סליירי היה עניין בלוויה של עצמו והוא נהג לתכנן אותה. באוגוסט 1804 ביצע את הפרויקט הרציני ביותר למען הלווית עצמו והלחין מיסת רקוויאם שנועדה להיות מושמעת לראשונה בהלוייתו. הוא כינה את היצירה "רקוויאם קטן" מתוך צניעות, שכן הרקוויאם יועד לעצמו - הרקוויאם איננו קטן משמעותית יותר, באורך או בהרכב, מרקוויאמים אחרים שהולחנו בתקופה הקלאסית (הרקוויאם של מוצרט והרקוויאם של מיכאל היידן לדוגמה).
סליירי האריך ימים לאחר כתיבת הרקוויאם ונפטר רק ב-1825 בווינה. בשנים האחרונות לחייו החל לכתוב רקוויאם נוסף בסי מינור, אך הוא לא סיים את כתיבתו ונותרו ממנו רק טיוטות. הלווייתו של סליירי נערכה ב-22 ביוני ובה הרקוויאם שלו הושמע בבכורה. מאז מושמע הרקוויאם מדי פעם ואף הוקלט כמה פעמים.

היצירה

היצירה נכתבה בתפר בין התקופה הקלאסית להתקופה הרומנטית, וברקוויאם יש ביטויים של רומנטיקה מוקדמת. הדבר מתבטא בשימוש משמעותי בכלים שלא אפיינו את התקופה הקלאסית, כמו טרומבונים ובעצמה רגשית המובעת ברקוויאם.
ההרכב הנדרש לביצוע היצירה הוא: ארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה מעורבת של ארבעה קולות, תזמורת ועוגב. ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-40 דקות.
דסיור מנומר

אנטומיה ומראה

הדסיור המנומר הוא אחד המינים הגדולים במשפחת נמיות הכיס, אשר דומה במבט שטחי לחולדה ובמבט מדוקדק יותר לקרובו הזעיר - חדף הכיס: יש לו ראש משולש עם חרטום מחודד וארוך במיוחד המותאם לנבירה בפסולת, והוא בעל אוזניים בינוניות ורחבות וזנב ארוך ושעיר המסייע לו ביציבות בעת הטיפוס. יש לו גפיים חזקות המתאפיינות בטפרים ארוכים במיוחד אשר משמשים אותו לחפירה. עיניו ואפו כהים ובעלי גודל זהה פחות או יותר. מבנה גופו של הדסיור המנומר גוצי וגמיש ואורכו כולל הזנב 23–41 ס"מ. משקלו הממוצע של הדסיור 200–250 גרם.
הפרווה של הדסיור המנומר רכה ועבה, ומורכבת משערות זיפיות צפופות וארוכות. צבע הפרווה הוא חום קפה כהה או בהיר אשר עשוי להיות אדמוני מעט; חרף הצבע הכהה, הפרווה של הדסיור שזורה בשערות לבנות, כסופות וצהובות אשר גורמות לה להראות מנומרת וזהו המקור לשמו. הזנב והרגליים בצבע חום-שחרחר, בעוד שהגחון, הסנטר וקצה הזנב צהבהבים. פניו הכהות של הדסיור דלילות יחסית בשיער, ולאורך המצח והחרטום יש בדרך כלל משטח שעיר בצבע חום זית. צידן האחורי של האוזניים לבן דהוי.

תפוצה ואקולוגיה

הדסיור המנומר אנדמי לגינאה החדשה. הוא מצוי הן בחלק המזרחי אשר בשליטת פפואה והן בחלק המערבי אשר בשליטת אינדונזיה. בית הגידול שלו מורכב בעיקר מיער גשם טרופי הררי אשר נמצא לאורך רכס הקורדלריה המרכזית החוצה את האי, אך גם בכרי דשא ומרעה תת-אלפיני בפסגות ההרים וכן בסוואנות גשומות בקרבת היערות. בתוך היערות ההרריים, הוא מצוי בטווח גובה של 3,900-1,200 מטר מעל פני הים, כאשר הגובה הממוצע הוא 2,000 מטר.
אין מידע רב על האקולוגיה והביולוגיה של הדסיור המנומר. ידוע שהוא בעל חיים פעיל יום, אשר מבלה את מרבית זמנו על העצים בחיפוש אחר חרקים וחולייתנים זעירים כדוגמת זוחלים ודו-חיים. בשבי, התזונה שלו מורכבת לרוב מבשר, חיפושיות, ציקדות ומקקים. תודות לטפריו הארוכים ולרפידות הדביקיות בכפות הרגליים, הדסיור המנומר הוא טפסן עצים מעולה, המסתייע בכך על מנת להימלט מרודפיו; בעת סכנה, הוא נצמד בדרך כלל לגזע עץ כאשר פרוותו החדגונית והמחוספסת מתמזגת להפליא עם הגזע המכוסה בטחב וחזזיות. הדסיור יורד לעיתים קרובות לקרקע בתורו אחר מזון, ונוהג להשתמש בגפיו החזקות ובטפריו הארוכים על מנת לחפור באדמה בחיפוש אחר תולעים וזחלים. הדסיור המנומר מתרבה לאורך כל השנה, והנקבה ממליטה ארבעה גורים לכל היותר.

מצב

הדסיור המנומר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, העדר איומים משמעותיים, וכי אין זה סביר שתהיה בעתיד הקרוב ירידה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר. תורם לכך בין השאר בית הגידול ההררי והמיוער של הדסיור אשר מקשה על גישה אליו. הדסיור מצוי במספר אזורים מוגנים, וארגון IUCN ממליץ לרשויות השימור הפפואניות והאינדונזיות לבצע מחקרים אקולוגים על מנת להכיר טוב יותר את המין.
זרימת הלה-שו

תא הלה-שו

תא הלה-שו הוא מונח המשמש לתיאור מקרים עם הגאומטריה המוגדרת לעיל, כאשר ברוב המקרים יש במצב ההתחלתי נוזל בין שני הלוחות ונוזל אחר מוזרק לתוך התווך. במצב זה הזרימה מוגדרת על ידי תנאי השפה של הלוחות וכן תנאי הגבול בין שני הנוזלים (לחצים ומתח פנים), וג'. א. טיילור מצא כי כאשר מזריקים נוזל פחות צמיג לתוך תווך עם נוזל צמיג יותר, הנוזל הפחות צמיג מתפשט בנוזל השני בצורה של אצבעות.
11 בספטמבר (סרט)

העלילה

בבוקר של 11 בספטמבר 2001, שליח אופניים שר לביתו "יום הולדת שמח", איש עסקים מיליארדר מנהל עם אשתו ויכוח גירושין, איש תחזוקה מתחיל את היום שלו, ובחורה צעירה מחליטה שהיא נפרדת מה"שוגר דדי" שלה. כאשר המטוס הראשון פוגע במרכז הסחר העולמי, חמשת נוסעי המעלית האלה מוצאים את עצמם לכודים. הם נאלצים להתאחד, ונלחמים כנגד כל הסיכויים כדי לברוח לפני התמוטטות הבניין הבלתי נמנעת שהולכת להתרחש.

הפקה

צילומי הסרט התקיימו באמצע שנת 2016 באולפנים בלונג ביץ' שבקליפורניה.

ביקורות מבקרים

הסרט נקטל בחריפות על ידי המבקרים. באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל דירוג מאומת של 11% על בסיס תשע ביקורות, עם דירוג ממוצע של 2.6 מתוך 10. ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון משוקלל של 20 מתוך 100, בהתבסס על ארבעה מבקרים.
קימבר מאיירס בלוס אנג'לס טיימס העניקה לסרט ביקורת שלילית.
אסתר דויד (דנדקר)

מוצא משפחתי

אסתר נולדה בעיר אחמדאבאד במדינת גוג'ראט תחת הראג' הבריטי, בתם היחידה של הזואולוג המפורסם ראובן דויד דנדקר (1912-1989) ושרה סולומון נוגאוקר (1916–1980).
צאצאית לענף הרופאים ממשפחת דנדקר שעברו בתחילת המאה ה-19 מהכפר היהודי אגר-דנדה (דאנדה-ראייגר) לאהמדבאד והקימו את הקהילה היהודית במקום.
מזמן לידתה גדלה עם חיות בר בגן החיות אותו הקים אביה כפי שגם הוא בתורו גדל עם חיות בר בזמנו. את ראשית לימודיה עשתה בעיר בה נולדה.

לימודים וקריירה

אסתר סיימה את לימודי התואר באומנות והיסטוריה מאוניברסיטת MS בעיר ברודה ולאחר מכן המשיכה בלימודי היסטוריה ופיסול תחת הפסל המפורסם סאנקהאו צ'אודריי.
אסתר סיימה לימודיה וקיבלה את התואר פרופסור להיסטוריית האומנות והערכה אומנותית ולימדה באוניברסיטאות שונות ברחבי הודו.]
אסתר הפכה לבעלת טור ביקורת אומנות בעיתון "טיימס אוף אינדיה" (הטיימס של הודו) וכמו כן כתבה למגוון עיתונים באנגלית ברחבי הודו.
משנת 1997 החלה את הקריירה בתור סופרת, כאשר בספריה היא תמיד משלבת את מורשתה היהודית וילדותה העשירה תחת הוראתו של אביה הזואולוג.
היא משתמשת בשם העט אסתר דויד.
לאחר הצלחת ספרה הראשון "The Walled City" אשר נכנס לספריית הספרות היהודית המודרנית, פרסמה מספר ספרים נוספים כגון:
Book of Rachel
My father's Zoo
Book of Esther
ספריה אשר נכתבו באנגלית יצאו במהדורות רבות ותורגמו לשפות רבות ביניהן: צרפתית, גוג'ראטי ומרהטי.
ספריה נלמדים ברחבי ארצות הברית. אסתר זכתה במספר פרסי ספרות. ביניהם, פרס סהיטייה אקדמי בשנת 2010 לספרות באנגלית, ניתן על ידי ממשלת הודו ופרס פריקס יוג'ין בראזיאר בצרפת וכמו כן הייתה מועמדת לאחד הפרסים המוערכים בספרות בצרפת פרס ה"ליסטה דה פריקס פאמינה".]
היא חברת וועדה באקדמיית לאליט קאלה במדינת גוג'ראט וחברת כבוד בוועד בית הכנסת מגן אברהם אשר בעירה.
אסתר ביקרה פעמים רבות במדינת ישראל ואף העבירה הרצאות על ספריה והייתה חברת כבוד במספר כנסים בנוגע לספרות ויהדות הודו בארץ.

חיים אישיים

לאסתר בן ובת.
הבת אמריטה נשואה ליהודי צרפתי ועוסקת בצילום סרטים דוקומנטריים בצרפת.
אסתר חיה בעיר אהמדבאד ומשם היא פועלת.
מערכון אוסקר ויילד

מערכון אוסקר ויילד (באנגלית: The Oscar Wilde Sketch) הוא אחד מהמערכונים הידועים של חבורת מונטי פייתון, הוא הופיע לראשונה בפרק האחרון של העונה השלישית של תוכנית המערכונים הקרקס המעופף (פרק מספר 39), ולאחר מכן הופיע גם בכמה תקליטים של החבורה.  
המערכון מציג את דמויותיהם של המחזאי הידוע אוסקר ויילד (גרהאם צ'אפמן), הצייר ג'יימס מקניל ויסלר (ג'ון קליז) והפובליציסט ג'ורג' ברנרד שאו (מייקל פאלין), וכולו מבוסס על אנקדוטה שקרתה באמת. אוסקר ויילד היה ידוע בשנינות שלו, גם ויסלר היה שנון, ובינו לבין ויילד הייתה יריבות חברית אשר התבטאה במאבק על מרכז תשומת הלב בארוחות ערב רבות משתתפים. באחת מהארוחות האלו ויסלר אמר משפט שנון, ויילד כל כך אהב את המשפט והצהיר: "הלוואי ואני הייתי אומר את זה" ויסלר ענה לו כתגובה: "עוד תגיד את זה אוסקר, עוד תגיד". מונטי פיית'ון ביססו למעשה את כל המערכון על חילופי הדברים האלו בין האישים ועירבו את דמותו של ג'ורג' ברנרד שאו, בן תקופתם של ויסלר וויילד, בהתרחשות. האפקט הקומי נגרם בין היתר משום ששאו ידוע כדמות פחות צבעונית משני האחרים, ובמערכון רצינותו מושמת ללעג.
המחליפים (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

הסדרה מספרת על שני אחים יתומים, ריילי וטוד, אשר עונים על מודעה בעיתון של חברת "פלימקו החלפת אנשים" ומזמינים להם זוג הורים. לאחר זמן קצר, הם קיבלו אמא שהיא מרגלת על בריטית, ואבא שהוא פעלולן מפורסם. ארבעתם, יחד עם א.ו.ט.ו, רכב מדבר ואינטליגנטי, יוצרים משפחה משוגעת ואוהבת. חברת "פלימקו החלפת אנשים" הביאה להם גם מכשירים סלולריים, שבאמצעותם הם יכולים להתקשר בכל זמן ולהחליף כל מבוגר שהם רוצים, דבר שמסבך אותם בצרות.
גשר המילניום (לונדון)

עיצוב

עיצובו של הגשר נקבע במסגרת תחרות שהופקה על ידי מועצת סאות'וורק ב-1996. העיצוב הזוכה היה פרי עטם של ארוף, פוסטר ושות', וסיר אנתוני קארו. בעקבות הגבלות הגובה באזור וכדי לשפר את התצפית מהגשר, נקבעה התמיכה בגשר באמצעות כבלים שנמתחים מתחת לגובה הרציף של הנהר.
הגשר בנוי משלושה חלקים ראשיים באורך 81 מ', 144 מ' ו-108 מ'. אורכו המלא של הגשר הוא 325 מטרים ורוחבו 4 מטרים. תומכות הגשר מאפשרות משא של עד 2,000 טונות השווים ערך לכ-5,000 בני אדם אשר יכולים לעבור על הגשר באותו זמן.

בנייה

בניית הגשר החלה בסוף 1998 כאשר העבודות המרכזיות החלו ב-24 באפריל 1999 על ידי חברת מונברג תורסון וסיר רוברט מקאלפין. עלות הבנייה של הגשר עמדה על 18.2 מיליון ליש"ט והוא נפתח לקהל הרחב ב-10 ביוני 2000. 
תנודות של הגשר הובילו לסגירתו לצורך תיקונים יומיים בלבד לאחר פתיחתו.
נעשו ניסיונות לצמצום התנודות על ידי הגבלת מספר האנשים החוצים את הגשר, דבר שהוביל לתורים ארוכים ולא תרם לצמצום התנודות. סגירת הגשר הובילה לביקורת ציבורית רבה כפרויקט מילניום בריטי נוסף שכשל בדומה לכיפת המילניום.
שינויים ותיקונים נוספים הובילו לחיסול התנודות על הגשר והגשר נפתח בשנית בפברואר 2002.
הגשר נסגר פעם נוספת ב-18 בינואר 2007 במהלך השתוללות הסופה קיריל, עקב החשש שהרוחות החזקות יעיפו הולכי רגל מהגשר.
אלכס רינס

קריירת מרוצים

רינס נולד בברצלונה והחל להתחרות במרוצים מקומיים. בשנת 2011 זכה באליפות ספרד בקטגוריית 125 סמ"ק. בשנת 2012 החל להתחרות באליפות ה-Moto3, כחלק מקבוצת Estrella Galicia. במרוץ השני של העונה השיג את הפול פוזישן הראשון בקריירה. חודש לאחר מכן השיג את הפודיום הראשון, כשסיים במקום השלישי את המרוץ בצרפת. עד לסיום העונה צבר נקודות במרבית המרוצים. בסיומה דורג במקום העשירי ונבחר לרוקי העונה. עונתו השנייה בקבוצה היוותה את עונת הפריצה עבורו. הוא ניצח שישה מרוצים והגיע ב-14 מרוצים (מתוך 17) לפודיום. את העונה סיים במקום השני בפער של 12 נקודות ממאבריק ויניאלס, שזכה בתואר. ב-2014, העונה השלישית והאחרונה בקטגוריה, ניצח 2 מרוצים ודורג במקום השלישי.
בשנת 2015 עבר להתחרות עם קבוצת  Paginas Amarillas HP 40 בקטגוריית ה-Moto2. בסיום העונה דורג במקום השני אחרי יוהאן זרקו וזכה בתואר רוקי העונה. את עונת 2016 פתח בצורה טובה עם שתי ניצחונות בחמשת המרוצים הראשונים, אך בהמשך חלה ירידה ביכולת. את העונה סיים במקום השלישי.

MotoGP

לקראת עונת 2017 עבר להתחרות עבור קבוצת סוזוקי אקסאטר בקטגוריה הבכירה ושינה את מספר האופנוע מ-40 ל-42. באפריל שבר את מפרק כף היד בתאונה שאירעה במהלך ההכנות למרוץ בארצות הברית. כתוצאה מהפציעה החמיץ חודשיים של תחרויות, בהן נעדר מחמישה מרוצים. את התוצאה הטובה בעונה קבע במרוץ סיום העונה בולנסיה אותו סיים במקום הרביעי.
שיפורים באופנוע בשילוב עם העדר פציעות איפשרו לרינס לסיים 5 פעמים על הפודיום. למרות שנאלץ לפרוש בחמישה מרוצים בחלק הראשון של העונה, בסיומה דורג במקום החמישי עם 169 נקודות. בחודש מאי חתם על הארכת חוזה עם סוזוקי לשתי עונות נוספות. מגמת השיפור נמשכה גם בעונת 2019. בגרנד פרי ארצות הברית השיג את הניצחון הראשון בקטגוריה לאחר קרב צמוד עם ולנטינו רוסי. בהמשך העונה השיג ניצחון נוסף בגרנד פרי בריטניה.
עגבניית שרי

היסטוריה

מקורן של עגבניות הבר בדרום אמריקה שם האינדיאנים גידלו עגבניות בצורות וגדלים שונים.
העגבניות עובדו לראשונה בסביבות 700 לספירה על ידי האצטקים ובני האינקה. בעוד שהעגבניות הראשונות היו צמח זעיר בגודל של אפונה שגדל באשכולות בר כמו ענבים, מגדלי מרכז אמריקה פיתחו עגבניות בשלל גדלים, צבעים וצורות. נראה שהם הראשונים שפיתחו את עגבניות השרי המוכרות לנו היום. 
לא ברור מתי בדיוק הגיעו העגבניות לאירופה, אולם התיאור הראשון של עגבניות שרי מופיע בחיבורו של הבוטנאי השווייצרי גספר בוהין: "תצוגת צמחים מאויירת" שראה אור בשנת 1596, שם הוא מתאר אשכולות עגבניות המזכירים דובדבנים - מה שמצביע על העובדה שעגבניות שרי היו קיימות בוודאות כבר בראשית המאה ה-16.
ישנה טענה לפיה עגבניות השרי גודלו לראשונה באי היווני סנטוריני, שם גדל זן קטן של עגבניות, אולם חוקרים גילו קשר בין תנאי האקלים והקרקע לבין גודל העגבניות באי כך שטענה זו לא נכונה.
ישנן עדויות המצביעות על כך שעגבניות השרי היו פופולריות בארצות הברית כבר בראשית המאה העשרים. מאוחר יותר עגבניות השרי היו נפוצות גם במתכונים. עם זאת, עגבניות השרי שימשו באותו הזמן יותר לקישוט מאשר לאוכל. 
לקראת סוף המאה ה-20 פופולריות עגבניות השרי גברה משמעותית והגיעה לשיא בשנות ה-90. בישראל, לדוגמה, גודלו עגבניות שרי באמצע שנות ה-90 בשטח של כ-60,000 דונם. 
יש המייחסים את הפיכת עגבניות השרי פופולריות לרשת הבריטית Marks & Spencer שבעליה החליט בשנת 1970 לפתח זן טעים יותר של העגבניות בשיתוף עם מגדליו המקומיים ומדעני מזון ישראלים.

היבטים חקלאיים

הזמן העובר מזריעה לקטיף בעגבניות שרי קצר מאשר בעגבניות רגילות ונע בין 45–70 ימים, לעומת 60–85 ימים לעגבניות רגילות.

עגבניות השרי בישראל

הזן הנפוץ כיום של עגבניית השרי בישראל פותח במכוני מחקר במדינה. הקבוצה הבולטת ביותר הובלה על ידי פרופ' נחום קידר ופרופ' חיים רבינוביץ מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים. עגבניית השרי פותחה עקב הצורך שהיא תהייה יותר עמידה באקלים הישראלי, ושתבשיל בקצב איטי יותר.
כיום נמכרות עגבניות השרי בעולם כולו, וזרעי העגבניות מהזנים שפותחו בישראל הם מענפי הייצוא החשובים של החקלאות בישראל. כיום מגדלים את עגבניית השרי, בנוסף לישראל, במקומות נוספים בעולם, וביניהם בספרד.
שלג על עצי הדובדבן

תקציר עלילה

קאדה מתאוששת לאיטה מן התרדמת שהחיל עליה טקאו בעזרת כוחות הקיקוטה שלו. היא חולמת שהאלה הלבנה מדברת אליה: "היי סבלנית. הוא יבוא אלייך". היא יוצאת למסע הביתה, מלווה על ידי שיזוקה, אחייניתו של מוטו קנג'י. אראי דאיצ'י זועם שהמעיט בערכם של טקאו והאחווה, ושולח חיילים להתנקש בחייה של שיזוקה - שהיא מאהבתו לשעבר ואם שני ילדיו, מכיוון שהוא חושש מקשריה עם האחווה.  על כך טקאו הלך עם השבט, הוא מבין שהוא לא העריך מספיק להם. המתנקשים לא מצליחים במשימתם. קאדה בינתיים מגלה שהיא בהריון מטקאו, אך שיזוקה משכנעת אותה לספר שנישאה בסתר לשיגרו לפני מותו, כדי לספק הסבר לגיטימי להריונה.
טקאו, בינתיים, מסתתר בבית האחווה בימאגוטה, ולומד את תורת האחווה תחת הדרכתו של קיקוטה אקיו, למרות הסלידה ההדדית בין השניים. האחווה מצווה על טקאו ויוקי, בתו של קנג'י, להיכנס למערכת יחסים. הם עושים כן בניגוד לרצונם, למרות החיבה השוררת ביניהם. יום אחד היא עוזבת לפתע, כשהיא בהריון. האחווה מקווה שהתינוק יירש את יכולותיו המיוחדים של טקאו.
קאדה חוזרת לבית ילדותה, אותו לא ראתה מאז היותה בת שבע, מכיוון שישבה בשבי. היא מגלה שאמה נפטרה, ואביה חי בייאוש לאחר שהפסיד לאראי בקרב, אך אין לו את האומץ ליטול את חייו. היא מחליטה שלמרות היותה אישה, היא תשתלט על ארץ שירקאווה ותשיב את הסדר. היא מכירה אציל מהקיסרות שגר בקרבת מקום, לורד פוג'יווארה, שמסייע לה בתמורה לך שתספר לו את סודותיה. כשמגיע לביקור הנזיר מקוטו, הוא חושף בטעות שלא התקיימו מעולם נישואים בין קאדה ושיגורו. בבושת פנים, אביה מחליט שעל כל המשפחה ליטול חייהם, והוא תוקף את קאדה. שיזוקה וקונדו (שכר באחוזה וחבר באחווה) מצילים אותה על ידי הריגתו. קאדה נתקפת צירים וחווה הפלה. היא נופלת חולה אנושה על משכבה.
האחווה מאבדת סבלנות עם מרדנותו של טקאו, ושולחת אותו למשימה המוגדרת כהזדמנותו האחרונה. הם מאמינים ששיגורו אסף מידע אודות האחווה, אז טקאו הולך לביתו הישן עם אקיו כדי להשיבם, מכיוון שטקאו הוא היחיד שיכול לפסוע על רצפת הזמיר הממולכדת בעזרת כוחותיו. טקאו מגלה שהרשומות של שיגרו נמצאות בטריאמה, אך במקום ללכת להביא אותן, הוא מחליט להימלט מאחיזת האחווה. בעת בריחתו דרומה, כשהחורף על עקבותיו, הוא פוגש באישה עיוורת שמוסרת לו את הנבואה שתרדוף אותו: " אדמותיך ייפרשו מים לים... חמישה קרבות יקנו לך שלום, ארבעה לניצחון ואחד לתבוסה. רבים יפללו, אך אתה מוגן מפני המוות, למעט מידי בנך". הוא מגיע לטריאמה ביום האחרון לפני שהמעבר נסגר בשל השלגים.
כשהשלגים מפשירים באביב, קאדה מודיעה לפוג'יאמה שבכוונתה לבקר את אראי, שהוא כעת שליט הממלכה, כדי לדבר כמו על עתידה. הוא מסכים לכך בחוסר רצון, והיא נוסעת לטריאמה, שם שמעה שטקאו נמצא. הם נפגשים, ועדיין מאוהבים. מכיוון שטקאו נמצא תחת גזר דין מוות מטעם האחווה, הם משלחים משם את שיזוקה וקונדו, כדי שלא ייפגעו. כנגד כל עצות חבריהם, קאדה וטקאו מתחתנים.
אגודת חובבי המוזיקה

אגודת חובבי המוזיקה היא אגודה ישראלית שנוסדה בשנת 1938, במטרה לאפשר לחובבי המוזיקה הקלאסית להאזין למוזיקה קאמרית ברמה גבוהה.

היסטוריה

האגודה קמה ברחובות בשנת 1938, על ידי זאב אייזנר. באותן שנים לא היו מכשירי רדיו ברוב הבתים ורוב האנשים לא יכלו להרשות לעצמם רכישת גרמופון ותקליטים. לפיכך, מטרת האגודה הייתה דאגה לחינוך מוזיקלי לילדים והבאת אמנים מבצעים למושבה. אייזנר עסק גם בחלוקת תוכניות קונצרטים לבתי התושבים, יצר קשר עם הנגנים, קבע את תוכניות הקונצרטים ועוד.
בין תושבי רחובות היו רבים שנמלטו מגרמניה הנאצית במסגרת העלייה החמישית, זו שהביאה את נגני התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית מייסודו של ברוניסלב הוברמן. תושבים חדשים אלה ראו במוזיקה הקלאסית חלק בלתי נפרד מתרבותם ומחייהם. ביניהם הייתה משפחת הבר-שיים, שבביתם היו שני פסנתרים. בנם למד נגינה בפסנתר אצל מיכאל טאובה, מנהל התזמורת הארץ-ישראלית בתל אביב.
האגודה בחרה ועד ונקבעו חמישה עד שישה קונצרטים לעונה. הקונצרט הראשון התקיים בחצר בית דונדיקוב, ב-6 בפברואר 1938, בביצוע הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט. הקונצרטים הבאים התקיימו בבית האיכר, שם היה אולם מתאים, עד שעברו בעונת 1959–1960 לאולם ויקס במכון ויצמן למדע. בקונצרט השני ניגנו הכנר לורנד פניבש ואחותו, הוויולנית אליס פניבש-רוזנברג, עולים מהונגריה ונגנים בתזמורת. הקונצרט החמישי נערך תחת כיפת השמיים, בחצר משפחת דונדיקוב, בגן של אסתר ומשה סמילנסקי. גם הנגנים בקונצרט זה היו מאלה שהוברמן גייס לתזמורתו לפני מלחמת העולם השנייה.
ב-25 במרץ 1945 נערך קונצרט של ילדי רחובות. בפרס השני זכה החלילן אבנר בירון, בן ה-14. שופטי התחרות היו אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אליס פניבש-רוזנברג, אורי שוהם ומטעם האגודה, ד"ר לווינסון ויחיאל פלדי.
ב-1953 הופיע ברחובות הכנר יאשה חפץ, שוויתר על שכרו ותרם אותו לקידום המוזיקה ברחובות.
ואט (מקדש)

וַאט הוא סוג מקדש ומנזר בודהיסטי הנפוץ מאוד בארצות דרום מזרח אסיה. המושג "ואט" (תאית: วัด) פירושו "בית ספר". המושג ואט משמש בדרום מזרח אסיה לתאר מקדשים המשמשים נזירים פעילים אך המונח במערב מתייחס לכל מבנה מקדש בודהיסטי, ואף חורבות של כאלו כגון ואט פהו.
הוואטים מתאפיינים במבנה סימטרי בעל גג מחודד מאוד דמוי חרוט עקמומי או פירמידה מדורגת תמירה במיוחד האופייניות בעיקר לקמבודיה. במרכז המבנה המרכזי במתחם ואט שוכן פסלו של בודהה. הואטים התאילנדים בנויים גם עם רצף גגות רעפים עקמומיים אחד מעל השני לאורך המבנה.
יצחק פרחי

ביוגרפיה

נולד בצפת לרב שלמה ולמרים פרחי בשנת 1779 (ה'תקל"ט). בשנת 1798 (ה'תקנ"ח) עבר להתגורר בירושלים בשל פטירת אביו. בירושלים למד אצל הרב יום-טוב אלגזי, ושימש את גדולי רבני ירושלים, בהם הרב אברהם שלום מזרחי.
נישא לאסתר, ובשנת 1828 (ה'תקפ"ח) יצא בשליחות כוללות ירושלים כשד"ר לטורקיה, וכשחזר שימש כחבר בבית הדין של הרב חיים אברהם גאגין. בשנת 1837 (ה'תקצ"ז) יצא בשנית לטורקיה ולמדינות הבלקן. בשנת 1848 (ה'תר"ח) יצא בשלישית לערי איטליה יחד עם ידידו, הרב לוי נחמיאש. במסעותיו חילק את ספריו, והודות לכך נפוצו ספריו בקהילות היהודיות ברחבי העולם. 
בירושלים נמנה עם עסקני העדה הספרדית, והודות לפעילותו נוסדו בעיר חברות שונות לרווחת היישוב, בהן ישיבת "חיי עולם", שאף עמד בראשה, ודאגה בין היתר להיטיב את מצבו הכלכלי של הנוער היהודי בעיר. עסק רבות בענייני צדקה, נמנה עם מנהלי ישיבת 'תפארת ישראל', ובמשך שנים רבות שימש כחזן בבית הכנסת של קהילת יוצאי איסטנבול בעיר.
הודות לדרשותיו בהן שילב תוכחה ומוסר, נודע בכינוי "המגיד הירושלמי". מעמדו בירושלים סייע לו ליישב סכסוכים בקהילות השונות בעיר, ובין היתר חתם על כתב  פשרה בין כוללות העדה הספרדית לישיבת המקובלים בית אל בשנת 1844 (ה'תר"ד).
ספרו "טוב ירושלים" מכיל פרטים רבים אודות מצב מוסדות החסד בירושלים בתקופתו, ומתוכו ניתן לקבל הצצה אל התקופה ואל ארבעת הגופים העיקריים שתמכו כלכלית באנשי היישוב.
פרחי הלך לעולמו בירושלים ב-11 במאי 1853 (ג' באייר ה'תרי"ג) ונקבר בהר הזיתים.
כף אגוליאש

כף אגוליאש הוא הנקודה הדרומית ביותר ביבשת אפריקה, והנקודה המפרידה בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס ההודי. הכף נמצא כ-170 קילומטר דרומית מזרחית לקייפטאון, אחת מערי הבירה של דרום אפריקה. שם הכף ניתן לו על ידי הנווט הפורטוגזי הנודע ברתולומיאו דיאש שקרא לו "Cabo das Agulhas" (בעברית - "כף המחטים").
הכף ממוקם 150 קילומטר דרום מזרחית לכף התקווה הטובה ולפעמים נחשב במקומו לאחד משלושת הכפים הגדולים (כף התקווה הטובה, כף הורן וכף לווין). ההרים על הכף שייכים לרכס הר השולחן אשר מגיע עד פאתי העיר קייפטאון עצמה. האזור נחשב למקום הטוב ביותר לצלילה בדרום אפריקה בזכות מיני הדגים הרבים הנמצאים בים באזור זה.
בכף כמו בכל אזור החוף הדרומי של דרום אפריקה שורר מזג אוויר נוח המושך תיירים רבים. עם זאת, ההפלגה באזור נחשבת מסוכנת בגלל הרוחות החזקות בים וסערות המלוות בגלי פרא המגיעים לגובה של 30 מטר והיכולים להטביע גם ספינות גדולות. הסיבה לסערות הרבות היא ההתנגשות בין הזרם סביב-קוטבי האנטארקטי הקריר הנושב ממערב למזרח לזרם אגוליאש החמים הנושב באזור הכף. בעבר הכף היה מוכר כאחד המקומות המסוכנים ביותר לימאים, ורבים מהם איבדו את חייהם כשנקלעו לסערות ולסחף והתרסקו עם ספינותיהם על הסלעים.
אנתוני היילבוט

חייו

היילבוט הוא בן למשפחת פליטים יהודית-הולנדית, צאצא לרב הראשי של האימפריה הבריטית נתן מרקוס אדלר. יש לציין, שהוא מגדיר עצמו כאתאיסט. הוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת הווארד.

כיום מתגורר ויוצר בניו יורק, מתמחה במוזיקת "גוספל", מפיק תקליטים ודיסקים בנושא, וזכה על כך בפרס גראמי. היילבוט נודע גם כמחבר הביוגרפיה של תומאס מאן.
אנדראה סטלזר

ביוגרפיה

סטלזר נולדה בדרום אפריקה למשפחה ממוצא גרמני, ב-1982 היא החלה לדגמן.
ב-1985 היא נבחרה למיס דרום אפריקה והייתה אמורה לייצג את המדינה בתחרות מיס עולם אך באותה שנה הורחקה דרום אפריקה מהתחרות הבינלאומית עקב משטר האפרהייד הגזעני ששרר שם.
עקב היותה בעלת אזרחות גרמנית היא הלכה לנסות את מזלה בתחרויות יופי בגרמניה, היא השתתפה בתחרות מיס גרמניה כנציגת בוואריה וזכתה שם.
במיס תבל 1989 עלתה לשלב חצי הגמר, במהלך התחרות היא רואיינה במהלך הראיון סיפרה שהיא נמצאת בשלבי כתיבת ספר אודות ניסיונה בתחום הדוגמנות ותחרויות יופי המיועד לקהל יעד של נערות ובנות צעירות.
היא יועדה גם לייצג את גרמניה במיס עולם אך לא עשתה זאת מאותה סיבה כמו ב-1985.
בשנים 1986, 1990 ו-1994 השתתפה בתחרות הדרום אפריקאית ארצית של מיס הוואין טרופיק.
ב-1990 גם עלתה לחצי הגמר של תחרות בשם "Miss All Nations".
ב-1992 במהלך הפסטיבל הגרמני בדרום אפריקה מותג חדש של ורדים נקרא על שמה "Teehybride Andrea Stelzer".
כיום (2019) היא מחזיקה בסוכנות דוגמנות משל עצמה.