שייטת המשחתות

רכישת המשחתות

אף כי השייטת מילאה משימות אלה בהצלחה, היה ברור לפיקוד חיל הים כי כלי השיט נמצאים בנחיתות מול הצי המצרי. כאשר התממשה בשנת 1954 עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית היה הכרח למצוא כלי שיט טובים יותר. לאחר שנבחר דגם משחתת איטלקית הציעו הבריטים משחתות מעודפי מלחמת העולם השנייה במחיר מציאה. היחידה שנקראה שייטת 1 הפכה לשייטת המשחתות.
המשחתות הגיעו לחיפה ביוני 1956, וכשפרצה מלחמת סיני הכניעו את המשחתת המצרית איברהים אל-אוול שהפגיזה את חיפה. הצטיידות המצרים בשנות ה-60 בטילי ים-ים סטיקס הדגישה את נחיתות המשחתות, וחיל הים פנה לתוכנית ספינות סער. כאשר פרצה מלחמת ששת הימים נעשה שימוש במשחתות תוך הימנעות ממגע עם ספינות טילים של האויב. באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת ולאחר תקופה קצרה הושבתה אח"י יפו (ק-42) ושייטת המשחתות סיימה את תפקידה.
בעשרים שנות פעילות השייטת עברו בה כמעט כל קציני חיל הים וצברו בה ניסיון ימי ופיקודי שהיווה את הבסיס המקצועי לקליטת ספינות סער ומעבר חיל הים לזרוע לחימה. "שייטת 1 הייתה אחד מעמודי התווך של חיל הים ובתור שכזאת תכנס להיסטוריה..." "לא כולם זכו להשתתף במבצעי לחימה עוטי זהר, אבל כולנו עברנו הפלגות אמונים מתישות ולווי אניות רכש ללא סוף. ומפעם לפעם גם מבצע, לא מלחמתי אך מרגש. כמו סיוע לנפגעי הרעש באיי יוון, או מצעד מפואר בשדרות ניו יורק."

תקופת הפריגטות

בתום המלחמה הגיעו שלוש פריגטות שנרכשו מעודפי הצי הקנדי. הפריגטות מדגם River אח"י מבטח (ק-28) לשעבר HMCS Orkney, אח"י משגב (ק-30) לשעבר HMCS Strathadam ואח"י מזנק (ק-32) לשעבר HMCS Hallowel. הפריגטות חומשו בתותחים ימיים 120 מ"מ ו-76 מ"מ, חלקם נרכשו באיטליה.
במסגרת התארגנות חיל הים שונה ב-16 במאי 1950 שם היחידה ומאז נקראה שייטת 1. לאחר מלחמת העצמאות המשימה העיקרית של השייטת הייתה "להראות את דגל ישראל בעולם". כלי השיט של חיל הים נמצאו זמן רב בהפלגות בין חופי ישראל לנתיבי השיט וביקרו בנמלי הים התיכון. תוך כדי הפלגה קוימו אימוני צוות ותרגילים בכל שיטות הלחימה. כלי השיט שימשו להדרכה מעשית בהכשרת ימאים, לקורס חובלים וקדטים של בתי הספר הימיים.

כבוד אחרון לחנה סנש

חנה סנש הייתה עולה מהונגריה וחברה בקיבוץ שדות ים גויסה והוצנחה על ידי הבריטים באירופה בשלהי מלחמת העולם השנייה. היא נתפסה והוצאה להורג בהונגריה. בתחילת שנת 1950 החליטה ממשלת ישראל להעלות את עצמותיה לקבורה בישראל. הונגריה הייתה אז מעבר למסך הברזל ונסיבות ההעברה חייבו חיסיון מרבי. אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד מרדכי לימון נמצאה בנפולי באיטליה ועברה שם הספנה במבדוק. בגמר הטיפול הפליגה לנמל ביוגוסלביה, קיבלה את הארון והפליגה אתו לישראל. הגיעה לחיפה בסוף חודש מרץ 1950. בארץ תוכנן טקס ופרסום אך כדי למנוע קישור למאשרי ההעברה הועבר הארון בים מאח"י מבטח (ק-28) לספינת משמר אח"י תרצה (מ-35) לטקס ברציף הנמל ונשלח לירושלים. חנה סנש נקברה מחדש בחלקה הצבאית בהר הרצל.

הפלגת סיום קורס חובלים ג'

באוקטובר שנת 1952 יצאה הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד סא"ל בן רון ועליה מחזור ג' של קורס חובלים, להפלגה שתוכננה להימשך שלושה חודשים ויעדה ברזיל. נמל ביניים היה פורטו גרנדה במושבה הפורטוגזית כף ורדה. לאחר התדלוק בעוד האניה באוקיינוס האטלנטי התקבלה הודעת שינוי בתוכנית ההפלגה. השינוי הוסבר במותו של הנשיא הראשון ד"ר חיים ויצמן. האניה פנתה חזרה דרך נמל מרסיי בצרפת. היציאה ממרסיי נקלעה לסערת מיסטרל חזקה שגרמה לנזקים לארגזי התחמושת על הסיפון. בהתקרב הפריגטה לארץ הופנתה לחיפושים אחרי סירות מפרש שנסחפה ללב ים. קורס חובלים ג' קיבל הרבה מאוד ניסיון בהפלגה זאת.

מבצע הנדיב הידוע

הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד נפטר בפריז בשנת 1934 ונקבר בבית הקברות פר לשז שבעיר. עשרים שנה מאוחר יותר החליטה ממשלת ישראל, בתיאום עם משפחתו, להעלות את עצמותיו ארצה. ב-19 מרץ 1954 נשלחה הפריגטה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד רס"ן אריה ברוש לנמל מרסיי לשם הגיעה ב-26 במרץ. משמר כבוד מצוות הפריגטה יצא לפריז וקיבל את שני הארונות, של הברון ואשתו אדלאיד דה רוטשילד, בטקס בנוכחות שגריר ישראל בצרפת יעקב צור ובני משפחת רוטשילד.
הארונות הובלו בקרון רכבת מיוחד לנמל מרסיי והועלו לאונייה בטקס מכובד. לנוכחים הוקראה מגילת אישור קבלה חתומה בידי ראש ממשלת ישראל, משה שרת. הפריגטה הפליגה לנמל חיפה אליו הגיעה ב-5 אפריל 1954, ובטקס חילי הועברו הארונות לחוף ונטמנו ברמת הנדיב שליד זכרון יעקב.

מבצע תיכון

"מבצע תיכון" נערך ב-20 ביוני 1954 עד 11 באוגוסט 1954 - שלוש הפריגטות, בפיקוד אל"ם שלמה אראל, יצאו להפלגה ארוכה. מיד ביציאה פגשו את אח"י אילת (א-16) והטרפדות משייטת 5 ותירגלו יחד. במסגרת ההפלגה ביקרו בנמלים: פיראוס, איסטנבול, ונציה, שם פגשו את אוניות הצי המצרי - הפריגטה דומיאט ואיברהים אל-אוול. מוונציה המשיכו לנמל ספליט ביוגוסלביה ולמלטה. בכל נמל מולאו כל כללי הטקס ירי מטח כבוד בפתח הנמל ומצעד ברחובות העיר.

הפלגת הרקולס

מיד לאחר מלחמת סיני נשלחו שלוש הפריגטות להקפת יבשת אפריקה לבסיס אילת במגמה לשמור על חופש השיט בים האדום - הפלגת הרקולס. ראשונה יצאה ב-12 בנובמבר 1956 אח"י מזנק (ק-32) בפיקוד דוד מימון והגיעה לאילת ב-25 בדצמבר 1956. שנייה יצאה ב-19 בנובמבר אח"י מבטח (ק-28). הפריגטה השלישית אח"י משגב (ק-30) יצאה לדרך אך בהגיעה לדרום אפריקה החליט המטה הכללי להסתפק בשתי פריגטות בים האדום והורה להחזירה לחיפה והושבתה.

אפיון משחתת חדישה

לפיקוד חיל הים היה ברור שהפריגטות אינן מהוות כוח לחימה ברמה שתאפשר להתמודד בקרב ימי מול משחתות הצי המצרי. בתחילת שנת 1954 החל מפקד חיל הים, מרדכי לימון, לגבש תוכנית מעשית לחידוש הצי. באביב 1954 מונה צוות מקצועי רב-תחומי לבדיקת היתכנות בניית כלי שיט שכונה "משחתת זעירה". הצוות בראשותו של סא"ל צבי קינן ביקר במספנות ובמפעלי נשק באיטליה ובצרפת. המשלחת נכחה גם בניסויי ירי של התותח אוטו מלרה 76 מ"מ. התקבלו תגובות חיוביות ממספנות בהולנד ובצרפת ומספנת yarrow בסקוטלנד שהציעה מיני משחתת של 1,000 טון עם חימוש בריטי קונבנציונלי. המחיר הוערך ב-5 מיליון דולר ליחידה.

עימות על התקציב

בעת התמודדות על התקציב אחד הנושאים שעלו מחוגי חיל האוויר הוא שאין צורך בכלי שיט ללחימה, וכל משימה ניתן לבצע מהאוויר יותר מהר ויותר חזק. לחיזוק הובאו תיאורי הלחימה במלחמת העולם השנייה, שבה בכל הקרבות המשמעותיים ההכרעה הושגה בתקיפות מטוסים. הטיעונים הקלאסיים הללו מובאים עד ימינו, ותשובת חיל הים הייתה בניתוח ענייני עם האלוף דן טולקובסקי, ניתוח הזירה ומטלות הלחימה באויב ימי הגיעו למסקנה משותפת שכוח אווירי עשוי לבצע באפקטיביות חלק ניכר ממשימות הלחימה הימית בזירה הקרובה לחופי הארץ אך לשם כך עליו להצטייד במטוסים וחימוש ייעודיים ולהרחיב את הכשרת הטייסים לביצוע משימות ותקיפה בים, הנדרשות להתבצע דווקא בלילה. על חיל האוויר לרכז מאמץ במשימות השגת עליונות אווירית, הגנת שמי המדינה וסיוע לכוחות הקרקע להשגת הכרעה בשדה הקרב ולא לתחום הימי. בכל מקרה חיל הים יקבל את המינימום הדרוש.

הצעה למשחתות מדגם Hunt

המודיעין הימי הבריטי היה חזק ביותר בים התיכון. פעילות חיל הים הישראלי לרכישת כלי שיט מלחמתיים הגיעה לשלטונות הבריטיים. ובתחילת שנת 1955 הגיעה הצעה מהאדמירליות לנציגות משרד הביטחון בלונדון למכור לישראל שתי משחתות קלות מדגם Hunt משנת ייצור 1939. המחיר היה נמוך יחסית וכלל גם תחמושת וחלפים ואימוני צוות. שתי משחתות כאלה נמכרו על ידי הבריטים למצרים עוד במהלך מלחמת העצמאות. משחתות קלות אלה היו עדיפות בהרבה על הפריגטות, אך לאנשי חיל הים שזה עתה איפיינו משחתות מהירות וחדישות, נראו כלי השיט המוצעים ישנים ומערכות החימוש נחותות. ולמרות המחיר האטרקטיבי דעת פיקוד חיל הים הייתה שלילית.
הרמטכ"ל משה דיין לא השלים עם התשובה השלילית ויזם מפגש של צמרת צה"ל עם שר הביטחון פנחס לבון. בפגישה צידדו כל חברי המטכ"ל ברכישת המשחתות שהוצעו ואנשי חיל הים היו נגד. שר הביטחון סיכם " מה שטוב היה לצ'רצ'יל טוב גם בשבילי. או שתקחו את ה'האנטים' – או שלא יהיה לכם כלום." תשובת מפקד חיל הים האלוף שמואל טנקוס הייתה " האחריות על הזירה הימית היא שלנו, אבל גם של המטה הכללי. אנחנו אומרים שה'האנט' אינו פתרון, ולא רוצים אותו." פנחס לבון סיכם "אז לא תקבלו כלום." ונעל את הישיבה.

משחתות איטלקיות אבטיפוס

בתחילת שנת 1955 חזר דוד בן-גוריון לתפקיד שר הביטחון. שלמה אראל מונה לנספח צה"ל באיטליה והממונה על רכש חיל הים באירופה. בחודש מרץ 1955 התקבלה החלטה להזמנת שתי משחתות חדישות שהוגדרו אבטיפוס. אראל חידש את המגעים עם המספנות באירופה. ההצעה העדיפה במכרז הייתה של מספנה פרטית איטלקית, קנטיירי דל טירנו בעיירה ריבה טריגוזו ליד גנואה. חיל הים האיטלקי תמך בנושא כי היה מעוניין לתת עבודה למספנות באיטליה. מדובר היה בכלי שיט מהיר כ-35 קשר בגודל 1,200 טון, חמוש בתותחים אוטומטיים תוצרת אוטו מלרה ומערכת בקרת ירי מתקדמת תוצרת מפעלי הנשק באיטליה.
המשא ומתן התקדם ומשלחת טכנית של חיל הים דנה בפרטי המפרט. מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס הגיע לרומא ודן עם משרד ההגנה בנושא המשחתות. הבקשה הייתה התחייבות שממשלת איטליה לא תטיל אמברגו בלי קשר למצב המדיני, פיקוח הצי האיטלקי על הבנייה והתחייבות לספק תחמושת וחלפים לאוניות.
שר ההגנה האיטלקי אמילו טביאני הסכים שהדרישה הגיונית והבטיח התחייבות רשמית. מפקד חיל הים האיטלקי פררי הבטיח שכל מוצר איטלקי יהיה פתוח לרכישה ישראלית. הועברה הודעה לאיטלקים כי הנושא הוכן לדיון בישיבת הממשלה הקרובה. אך יום לפני מועד הישיבה התקבלה הודעה שהבריטים מציעים שתי משחתות מדגם Z ואראל נשלח ללונדון לברר את הפרטים.

הצעה בריטית -שתי משחתות Z

הפסקת המגעים עם האיטלקים בשלב כה מתקדם היוותה אכזבה רבה לאנשי חיל הים שעסקו בכך. להערכת אראל היה המודיעין הבריטי ער לעסקה המתבשלת והשלטונות בלונדון רצו להישאר בתמונה תוך מכירת ציוד ישן. הדברים שנמסרו למשרד הביטחון בלונדון היו בעיתוי שהספיק למנוע התקדמות ברומא. בחודש אפריל 1955 התקיימה פגישה באדמירליות הבריטית בה נכחו שמעון פרס ושלמה אראל. נמסר כי מדובר במשחתות מסדרה Z שנבנו בסוף מלחמת העולם השנייה. המשחתות תימכרנה עם החימוש שלהן והן זקוקות לשיפוץ. המכירה תדרוש אישור הקבינט והאדמירליות ביקשה לקבל התחייבות לקנייה כדי להעלות את הצעתה לאישור.
מבחינת טכנולוגיית הלחימה לא ראה אראל את השיפור לעומת ההצעה הקודמת למשחתות קלות Hunt, אך שמעון פרס נתן במקום תשובה חיובית. העדפת ההצעה הבריטית על המשחתת המודרנית האיטלקית הייתה לא נכונה מקצועית, אך מרבית קציני חיל הים קיבלו אותה בברכה. מה שהכריע את הכף היה שאפשר לקבל את המשחתות הבריטיות מהר ובזול.
בריטניה הודיעה על מכירת שתי משחתות Z למצרים ושתיים לישראל, בעיצומן של ההפגנות שאירגן גמאל עבדול נאצר נגד הכוח הבריטי המחזיק בתעלת סואץ. מכאן ואילך התגלגלו הדברים ביעילות והצי הבריטי השקיע וסייע בהכשרת הצוותים והשיפוץ. האיטלקים רתחו והגישו מחאה רשמית לבריטניה על הכשלת עסקת האבטיפוס. מסתבר שהמצרים כבר היו באותה עת בתהליך מימוש עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית בה קיבלו את המשחתות מסדרת סקורי רכישת משחתות Z לא הייתה דרושה להם והם שוכנעו על ידי הבריטים לקנותן באמירה שגם ישראל קונה אותן.

נתוני המשחתות מסדרה Z

המשחתות מסדרת Z שנרכשו בבריטניה נעשו כלי השיט העיקרי בשייטת ומכאן גם שמה.
נתוני המשחתת היו:

אורך: 111; מטר, רוחב 11 מטר, גובה סיפון ראשי/ירכתיים מהתחתית 8.5 מטר, גובה סיפון עליון/חרטום מהתחתית 10.8 מטר. גובה התורן מהתחתית 24 מטר, שוקע 3 מטר. 

דחי: 1,830 -2,530 טון 

הנעה: טורבינות קיטור 40,000 כ"ס שני דוודים, שני מדחפים. מהירות מרבית 36 קשר (32 קשר בדחי מלא.) טווח 4675 מייל ימי ב20 קשר. 

חימוש: 4 תותחים 4.5 אינץ'. 1 תותח בופורס 40 מ"מ דו-קני ושני תותחי בופורס 40 מ"מ (חד קני). 

מים: 60 מ"ק לצורך הקיטור ולשתייה. יכולת זיקוק של 2 מ"ק מים בשעה.

צוות: 220 איש. 180 בתקן ב'.

מבצע צימוק

במקביל לרכישת המשחתות אושרה לחיל הים בניית שלוש טרפדות בצרפת, ותקציב הרכש לשנים 7–1955 הגיע לסכום של 9 מיליון ל"י, פי שלושה מהתקציב לתקופה הקודמת. חיל הים נדרש לחסוך סכום נכבד מהתקציב השוטף. מפקד החיל הכריז על מבצע צימוק. שייטת הנחתות הושבתה, הפריגטות הועמדו ולשתיים מהן הורכבו צוותים מאנשי מילואים בלבד. השלישית הושבתה. שייטת 5 הפעילה פלגה מצומצמת. שייטת 13 הייתה היחידה שכמעט ולא נפגעה ממשטר הצנע. והציפיות ממנה היו גדולות.

שיפוץ והתאמה

העברת המשחתות ממצב שימור לפעילות חייב שיפוץ. האדמירליות הבריטית הציגה רשימת עבודות. אל"ם שמואל ינאי בדק והגיש רשימה משלימה. נדרשו עבודות גוף, שיפוץ הטורבינות והדוודים, חידוש מערכת החשמל והתקנת חימוש וציוד אלקטרוני. השיפוץ החל באוגוסט 1955 והתקיים בשתי מספנות שונות בליברפול. אח"י אילת ואח"י יפו (ק-42) . הורכבה משלחת לפקח על עבודות השיפוץ באחריות שמואל ינאי ונוסף לה גם מהנדס אלקטרוניקה חרות צמח. בתחילת 1956 החלו להתאסף הצוותים לאיוש המשחתות. את הפיקוד על אח"י אילת קיבל סא"ל מנחם כהן ולסגנו מונה רס"ן אברהם בוצר. הפיקוד על אח"י יפו (ק-42) מונה סא"ל יוחאי בן-נון ולסגנו רס"ן אברהם תבור. אנשי צוות נשלחו לאנגליה ושהו בה חודשים רבים. מחזור קורס חובלים ה' הפסיק הלימודים וכל המחזור נשלח לאייש את המשחתות. ב-2 במרץ הונף נס השירות הפעיל על אח"י אילת וב־12 במרץ על אח"י יפו (ק-42).

אימוני היבנות

בגמר השיפוץ הפליגו המשחתות מבסיס הצי המלכותי הבריטי בפלימות בדרום מזרח אנגליה לאמוני תותחנות. משם עברו לבסיס פורטלנד בו נערכה סדרת אימוני היבנות הצוות. מפקד אח"י אילת מנחם כהן תפס במהירות את השליטה בניתוב אונייתו בעוד שלמפקד אח" יפו יוחאי בן-נון היה קושי רב בכך. בחזרה לנמל פלימות. משם יצאו ב-11 יוני בדרכם לישראל.

הפלגה לארץ

בחודש מאי 1956 יצאו המשחתות את נמל פלימות ואיתם מפקד חיל הים שמואל טנקוס. בקרבת סיציליה נפגשו עם ספינה איטלקית ממנה הצטרף הרמטכ"ל משה דיין שהגיע בטיסה ועלה למשחתות עם גוררת בקרבת החוף. הרמטכ"ל התרשם מהאניות ושלח תוך כדי הפלגה את ברכתו: "... בעגנכם מחר בנמל חיפה אינכם מגיעים לחוף מבטחים. לא נמל חיפה הוא שיבטיח אתכם אלא אתם שתגנו עליו ועל אניותיו! לא נחלה ומחסה תהיה הארץ עבורכם, כי אם בכם ובכחכם ישקטו חופיה! ..." ב-20 ביוני 1956 הגיעו שתי המשחתות לנמל חיפה והתקבלו בטקס חגיגי בהשתתפות ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, סגן הרמטכ"ל חיים לסקוב ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.

משימות השייטת

המשחתות היוו מענה נאות למשימה הבסיסית שהוטלה על חיל הים. הופעתן הכללית הייתה מרשימה. ארבעת צריחי התותחים, התורן והארובה יצרו תמונה המשדרת כח ימי. מהירותן שיצרה גם גל חרטום ושובל יפה הצטלמה היטב. כמות אנשי הצוות הרבה שחייבה הפעלתן גם הרשימה בעת עמדות הכניסה לנמל מסודרים במדים לאורך הדופן. בכך היה שיפור רב לעומת הפריגטות והקורבטות האיטיות עם החימוש המאולתר.

עוצמה ומהירות - טורבינות קיטור

מערכות ההנעה של כל האוניות בשייטת התבססו על קיטור. לאוניות היו מספר דוודים שהפכו מים לקיטור בלחץ. מנועי הפריגטות והקורבטות היו מנועי בוכנות קיטור דו כיווניים. הנעת המשחתות נעשתה על ידי טורבינות קיטור בהספק של 20,000 כ"ס כל אחת שאפשרו פיתוח מהירות גבוהה מאוד. הפעלת הדוודים, השליטה בטורבינות והתחזוקה תוך כדי הפלגה חייבו צוות מכונה גדול.

כושר מבצעי

המשחתות שנרכשו ככלי שיט מלחמתי אפשרו לפתח בשייטת כושר מבצעי. בעבר הפריגטות והקורבטות שנרכשו כאוניות מעפילים לאחר שהושבתו והחימוש המקורי הוסר מהן. הכושר המבצעי הוגבל ליכולת הפגזת חוף בצורה לא מדויקת. משחתת נבנתה להגן על כוח הצי העיקרי או ללוות שיירות סוחר הייתה במקור בעלת יכולת התגוננות כנגד מרבית סוגי הלחימה בים. לא היו למשחתות עדיפות על פני כלי שיט אחר. הימצאותן במקום כמסך חייב התעסקות איתן ובכך שיבוש התקיפה נגד המטרה העיקרית. שרידות יחידות הכוח העיקרי נחשבה הישג ואף לשם כך הקריבו עצמן המשחתות.

המשחתות נרכשו לפני שנוצרה תפיסת הפעלתן אך הרציונל בקיומן היה מקביל. משימת הגנת חוף ישראל בים התיכון החליפה את משימת הגנת אוניות המערכה ונושאות המטוסים בציי העולם. מבדיקת יכולת הלחימה היו המשחתות בנחיתות בכל היבטי הכושר המבצעי. הן לא יכלו להשיג את הפגיעה הראשונה באויב. הן התגלו על ידי האויב לפני שגילו אותו. הנשק היה קצר טווח ולא מדויק. למשחתות האויב הייתה עדיפות בטווח תותחים ולצוללות האויב הייתה עדיפות בירי טורפדו לפני שבכלל התגלו. מערכת הלחימה התבססה על קו ראייה ולקרבות שיתפתחו בלילה התשובה הייתה פגזי תאורה. כנגד טרפדות אויב לא הייתה מערכת התותחנות הראשית יעילה. המהירות העליונה 32 קשר הייתה פחותה במקצת מהמשחתות מסדרת סקורי שיכלו להגיע ל 35 קשר. ולא מספיקה כדי לקבוע את הקרב או להימנע ממנו.

המשחתות נשאו עליהן אנשי צוות רבים בכלי שיט אחד שעלול להיפגע. הרב תכליתיות העמידה אנשים רבים בקו האש גם כאשר סוג הלחימה לא אפשר להם להתבטא באותו רגע. גם מערכות טעינת התותחים דרשו כח אדם רב. צורת האיוש בתקן א' אנשי מילואים ומצב רגיל הרבה נספחים להפלגות חובלים. כל אלה יצרו תנאי בסיס קשים ביותר כדי להגיע לרמה טובה בביצועים.
גילוי - המשחתות צוידו במכ"ם חיפוש בריטי דגם 293 בתחום S ונוסף לו מכ"ם חיפוש מסחרי קלווין 2. תצפית עין הייתה המקור החשוב לגילוי מטרות. בשיטה הבריטית המכ"מים כוילו ביארדים וכך הטווחים בחיל הים כולו מתנהלים ביארדים. התמונה הימית הטקטית התקבלה בשולחן סימון. שושנת כיוונים מוארת שמרכזה ציין את מקום האוניה. נעה מתחת למפת שולחן הסימון בכיוון שהתקבל ישירות ממצפן הג'ירו וכך גם נתון המהירות ממד המהירות בתחתית האונייה. המטרות שהתגלו במכ"ם נרשמו על מפת שולחן הסימון. תצפית במכ"ם ועבודת הסימון חייבו תאורה מוחלשת. החדר שנקרא מרכז ידיעות קרב ובראשי תיבות המי"ק נעשה מוקד השליטה באונייה ומקום המפקד בקרב. בגשר הפיקוד המשיך להוות את מוקד התפעול, הבטיחות והשליטה המשנית. הוא אויש בהפלגה על ידי קצין משמרת ובעמדות קרב על ידי סגן המפקד.
ניווט – ניהוג האוניה נעשה לפי מצפן ג'ירו חשמלי ומצפן מגנטי לגיבוי. מציאת מקום האונייה נעשה על מפות ימיות בפינת הגשר. בקרבת החופים לפי כיווני מצפן לתוואי חוף בולטים ומגדלורים, שנמדדו בתצפית עין – ניווט חופי. בלב ים לפי מדידות גובה בסקסטנט לכוכבים בעת הדמדומים ולשמש בצהריים. לאחר חישוב לפי נוסחאות והנחת הצטלבות קווי כוכבים על המפה הימית התקבל מקום האוניה. – ניווט אסטרונומי.
קשר – הקשר העיקרי של המפקדה לכלי השיט בים וגם בין כלי השייט ביניהם היה באלחוט בקוד מורס בגלי רדיו בתדר גבוה. קשר אלחוט דיבור אל המפקדה בתדר גבוה ובתוך הכח בתדר גבוה מאוד –תג"מ. נעשה שימוש דגלי הקוד הבינלאומי בעיקר בעת כניסה ויציאה מהנמלים. נשמרה האפשרות לקיים איתות דגלנים בשיטת סמפור (איתות). קשר עם כלי שיט אחרים נעשה בדרך כלל בפנס איתות אור בקוד מורס.
 תותחנות - החימוש העיקרי נחשבו ארבעת התותחים 4.5 אינץ' נקראו במספרים 1 עד 4 בסדר מהחרטום לירכתיים. כל תותח הופעל בהפעלה ידנית כוון צידוד עקב אחרי מחוג כיוון וכוון גובה עקב אחרי מחוג הגבהה. מערכת חישוב קידום הכיוון הייתה שעון מיכני Automated Fire Control Clock שהופעל על ידי שמונה אנשים במוקד פיקוד קצין התותחנות. מדידת טווח למטרה נעשתה בצורה אופטית ביום ולפי מכ"ם חיפוש בלילה. מד טווח מכ"מי הורכב על המכוון למטרה מיוחדת זאת בדרך כלל לא עבד. זווית החרטום של המטרה מקו הראיה הוכנס למחשב לפי הערכת הכוון במכוון וכך גם הערכת המהירות. או חושב לפי נתונים קודמים. מטרת האימונים הוצבה רשת אנכית צבועה שחור וצהוב שנגררה על ידי גוררת במשך שאורכו כקילומטר. לאחר אימונים רבים הצליח מדי פעם אחד המטווחים שנערכו אך ורק ביום לרכז את הפגזים בקרבת המטרה. דבר שנחשב להישג.

ירי בלילה חייב ראיית המטרה על כן אחד התותחים הופעל לירי פגזי תאורה. הירי חושב כך שהנר התלוי על מצנח יפתח בגובה 1500 מטר קילומטר אחרי המטרה. שיטה מסורבלת במקצת שהקטינה מאוד את טווח הירי היעיל בלילה לפחות מ-10,000 מטר.
תותחים נגד מטוסים - האוניה צוידה במערכת משנית של תותח בופורס 40 מ"מ חד קני בשני צדי האניה מיד אחרי הארובה ותותח דו-קני במרכז בין שני דוכני הטורפדו. מיקום התותחים לגזרה האחורית שנחשבה מסוכנת יותר. גזרת הירי אפשרה 4 קנים כנגד מטוסים ורק 3 קנים לכל דופן כנגד כלי שיט קטנים. כנגד סירות מהירות בטווח קרוב, צוידו המשחתות ב-6 מקלעי M2 בראונינג שלושה מקלעים לכל דופן בגובה הסיפון.

במשחתות לא היה מכ"ם לגילוי מטוסים ולא הייתה בקרת אש מרכזית נגד מטוסים. יכולת הפגיעה במטוס חולף הייתה אפסית ויכולת הפגיעה במטוס מתקיף הייתה מקרית. למרות זאת נעשו אימונים רבים עם מטוסי חיל האוויר שתוקפים את האוניות. האימונים נערכו בשעות האור. אימוני ירי נעשו על בלונים שהופרחו מהאונייה ועל שרוול הנגרר מאחורי מטוס נורד. המשחתות הסתמכו על הגנה אווירית שתיעשה על ידי מטוסי חיל האוויר וידעו שכושר מטוסי התקיפה המצריים מעל הים היה נמוך בלילה וגבוה ביום ותזמנו את פעולותיהן בהתאם.
הטורפדו במשחתות - עודף החימוש במשחתות Z לעומת משחתות Hunt היו ב-8 טילי הטורפדו שנשאו. הטורפדו דגם 21 סימן 9 לטווח 8000 מטר. הטורפדו נורה מטח של כל החימוש ב90 מעלות לחרטום האוניה. על מנת לתקן שגיאות הערכה ותגובות המטרה לירי נשלח כל טורפדו בהפרש 2 מעלות מהקודם. הדבר היה נעשה תוך כדי סיבוב האניה בזווית הגה של 10 מעלות וירי כל מספר שניות טווח שיוט הטורפדו היה קצר מטווח תותחי האויב. לטורפדות שנשלחו לא היה כושר ביות וגם לא ניתן היה לשלוט בהם בזמן השיוט. המטרה היחידה הראויה לטורפדו היו משחתות הצי המצרי שכדי להפגיז את החוף באופן יעיל נדרשו לשמור קורס ומהירות. מדי חודש היה נערך מטווח טורפדו אמונים. הראש הקרבי הוחלף בראש מיכל מים כאשר בתום המירוץ היה מופעל לחץ אוויר מוציא את המים והטורפדו נעמד בציפה ראש בולט מהמיים כמטר. לאחר הירי הייתה ריצה לעברו הורדת סירת החתירה קשירתו ומשיכתו להרמה לסיפון במנוף זרוע חשמלי קטן.
לוחמה נגד צוללות  - הצי המצרי החל להצטייד בכמות גדולה של צוללות. אף כי הפריגטות והקורבטות שימשו בעת בנייתן ללוחמה בצוללות למרביתן לא היה את ציוד הגילוי הדרוש. עם רכישת המשחתות החל חיל הים לפתח את כושר הגילוי והלחימה בצוללות. הצוללות אח"י תנין (צ-71) ואח"י רהב (צ-73) שנקלטו בחיל הים באותן שנים איפשרו לקיים אימונים משותפים ולרכוש ניסיון בגילוי ומעקב על צוללות. מכשירי גילוי הצוללות במשחתות היו סונאר בתוך מתקן הידרודינמי שירד בצמוד לשדרית האוניה. הסונאר שהיה בנוי מגבישי קווארץ שלח שידורים בתדר האולטרא שמע סביב 15 קילוהרץ. כאשר השידור נתקל בגוף חזר לסונאר הד שעובד לשמע סביב 1000 הרץ. צלחת הסונאר סובבה ידנית בהיקף 360 מעלות. כאשר מהירות האונייה נדרשה להיות לא יותר מ-15 קשר.

הים התיכון ידוע עם תופעות טמפרטורת המים החמים שלו. הדבר מסייע לצוללת להיעלם מתחת לשכבה. לצוללת שהאזינה בסונאר פסיבי היה יתרון בגילוי על המשחתת בטווח שלמעלה מ10 קילומטר. ביום טוב הייתה המשחתת מגלה צוללת ב-2 קילומטר. הצוללת הייתה יכולה לבצע התקפה בטורפדו בערך מטווח 5 קילומטר. הרבה לפני שהמשחתת הבחינה בה. הטורפדו נע במהירות גדולה ועושה רעש גדול שנקלט בסונאר וגם משאיר שובל ברור שניתן להבחין בו בעין. הרבה פעמים הגילוי של הצוללת נעשה לפי הטורפדו שירתה. מה שמסבך יותר את העניין היה שמערבולות שובל כלי השייט החזירו גם הן הד והיה צריך אוזן טובה וניסיון רב להבדיל בין שובל לבין צוללת. נוסף לעצם הכיוון ניתן היה לאבחן לפי תופעת דופלר, את כיוון תנועת הצוללת ביחס לאלומת הסונאר.
הנשק היחידי כנגד צוללת מתחת לפני המים היה אז פצצות עומק. היו אלה חביות חומר נפץ במשקל 200 ק"ג עם מרעום הידרוסטטי שניתן לכוונו לעומק הרצוי. שעון תזמון קבוע איפשר להטיל מטח של עשר או חמש פצצות. מתוך שני מסלולי החלקה בירכתיים ולמשחתות Z היו ארבע מרגמות שירו את הפצצה למרחק כ-40 מטר לצדדים.

גילוי צוללות חייב ניסיון רב וביצוע התקיפה חייב להטיל את הפצצות מעל המקום המדויק בו תגיע הצוללת בעת הפיצוץ. מפעיל הסונאר הראשי היה נגד בכיר שנעזר בשני בקרים כאשר מעליהם עומד קצין הטנ"ץ ומדווח למפקד ומציע נתוני תקיפה. נעשו גם אימונים עם צוללות חיל הים. האימון המשותף חייב הקפדה על נוהלי תיאום ואבטחה בלוח זמנים כדי לודא שלא תתחולל התנגשות בין הצוללת ובין המשחתות המתאמנות. נקבעו סימנים מוסכמים עם הצוללת על ידי רימוני סימון שזכו לשם "קצלים".
נערכו אימונים נגד צוללות עם הצי הצרפתי בטולון במשך מספר שנים החל משנת 1957 הצוללות המצריות לא הוכיחו כושר פעולה במלחמות בים התיכון. מפגשים בין אוניות השייטת ובין צוללות מצריות דווחו מדי פעם בלא יכולת לאמת. רמת האימון וההשקעה בנושא הנגד צוללות הוכיחו עצמם כחיוניים בעת מלחמת ששת הימים.
הובלת קומנדו ימי -הקומנדו הימי התאמן בנמל על הדבקת מוקשי עלוקה למשחתות. בעת אימון כזה נעשה תמיד תיאום מוקדם והוצב קצין בטיחות לודא שלא יופעלו מדחפים וגם לא הסונאר בעת שהצוללים בקרבת כלי השייט. יכולת הנשיאה של המשחתות לקחת על הסיפון את סירות הנפץ וסירות הגומי של שייטת 13 והבאתן להשקה בקרבת היעד תורגלה ויועדה לתכנונים מבצעיים. למשחתת נוספו מנופי זרוע חשמליים והוכנו עריסות לגופי הספירות. מרכז הידיעות הקרבי הותאם לשמש כחפ"ק לפקד על המבצע. נקבעו גם נוהלי הזדהות וקישור. כאשר מפקד המבצע הבכיר לא היה מרקע קומנדו הוצב על ידו קצין בכיר משייטת 13 כדי לסייע בהבנת התמונה המבצעית. נערכו תרגילי שיתוף פעולה ותרגילי מודל שבאו לידי ביטוי במלחמת ששת הימים.
סיוע לפיתוח טילי ים-ים - בקרב השטח הייתה עדיפות בולטת של המשחתות מסדרת סקורי המצריות על פני מערכת התותחנות של המשחתות. וחיל הים חיפש לכך פתרון. בשנת 1958 צפו נציגים מחיל הים בניסוי עבור חיל האוויר בנגב של טיל מפיתוח רפאל אשר פגע במטרתו שהוצבה במרחק של כ-8 ק"מ. נציגי חיל הים שצפו בניסוי החליטו לאמץ את הטיל שכינויו שונה מ ג-25 ללוז. שנה לאחר מכן הותקנה המערכת בפיתוח על המשחתת אח"י אילת לצורך ניסוי שבוצע ב-18 במאי 1959, הטיל שנורה מהים אל מטרה ימית פגע.

המשך הניסויים שנעשו מהמשחתת אח"י יפו כונו "כיסא מלכות" החל מסוף שנת 1961. באוקטובר 1962 בוצע ניסוי כאשר הכוון-נתב הנוהג בטיל ישב במסוק שהמריא מירכתי אח"י יפו (ק-42), כך ניתן לקרב את הכוון-נתב למטרה ולשפר את זווית הראיה והשליטה של הכוון-נתב. ב-1963 נערך ניסוי מהחוף אל מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור, מנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור, יחד עם מפתחי הטיל ובכירים אחרים. אך טיל מנוהג המוגבל בטווח הראיה לא ענה על הצורך לטווח ארוך יותר מתותחי המשחתות מסדרת סקורי. פיתוח ביות מכ"ם לטיל אפשר ניהוג וביות מתחום הראיה, היווה מענה לבעיית הטווח. הפיתוח הועבר לתעשייה האווירית והבשיל מאוחר יותר בגבריאל שמימושו הצליח מאוחר יותר. בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים, הותקנו באח"י יפו (ק-42) שלושה טילים בשלבי פיתוח.
לוחמה אלקטרונית ומודיעין - באמצע שנות השישים החלו המשחתות להצטייד באמצעים אלקטרוניים מפיתוח ישראלי. מכשיר לגילוי שידורי מכ"ם ורקטות לפיזור מוץ להטעיית המכ"ם במרחק מהמשחתת שכונו – אבשלום. בהפלגות מבצעיות הותקנו במשחתות מכשירי האזנה וחולית האזנה של המודיעין הימי הצטרפה להפלגות וסרקה את תעבורת הקשר של האויב.
הדרכה ואימוני חוף - במקביל לרכישת המשחתות התארגן בה"ד חיל הים להכשרת כח האדם למקצועות ההפעלה והתחזוקה שלהן. בתי הספר נקראו לפי המחלקות באונייה. תותחנות, גנ"ק, טנ"ץ מכונה וחשמל שהפך לאלקטרוניקה. היו אז כ-10 מקצועות שונים שאותם רכשו המתגייסים החדשים לאחר טירונות. המבנה ביסודו תקף עד היום. לשם תרגול הלחימה בצוללות נרכש באנגליה רכב סימולטור שהוצב דרך קבע בבסיס ההדרכה. נקרא מאנ"ץ  (מתקן אימון נגד צוללות) וצוותי המשחתת עסקו בו באימונים רבים. כמו כן נבנה מתקן המייצג חדרי מי"ק של המשחתות והיווה תקדים למת"ט (מתקן אימון טקטי) בתקופת ספינות הטילים. הרמה המקצועית הדרושה לקציני המחלקות הושגה בקורס מיוחד שנערך בבה"ד התותחנים,בה"ד חיל הקשר ובה"ד חיל הים. קציני הטורפדו ונגד צוללות ובתקופה מסוימת גם קציני התותחנות עברו את הקורס בבסיס HMS Excelent של הצי המלכותי הבריטי בפורטסמות.

בין מלחמת סיני למלחמת ששת הימים

בתקופה שבין המלחמות נעשתה מרבית פעילות האימונים של שייטת המשחתות. הוכשרו קורסי חובלים ממחזור ו' עד ט"ו. ונערכו ביקורים בנמלים: פיראוס, טולון, ניס, ליבורנו, וולטה, אז'אקסיו, פמגוסטה, נפולי, מסינה, גיברלטר וברסט.
לא את כל הביקורים שתוכננו ניתן היה לבצע. ביקור המשחתת אח"י אילת (ק-40) לנמל פיראוס שתוכנן לחודש יוני 1962 לא יצא לפועל מהתנגדות משרד החוץ היווני. את המצב שבו עמדה יוון הסביר שר החוץ, מר אברוף, כי: "לאור בעיותיה של יוון עם ארצות ערב ומצבה העדין של הפזורה במצרים, אין אפשרות לאשר את הביקור. כאשר קיים לחץ ערבי בלתי פוסק על אתונה לבל תכיר בישראל דה-יורה, לא רצוי לספק לערבים סיבה חדשה לתלונה על יוון."

פעולות נוספות

אלתור חילוץ חולית הקומנדו מאלכסנדריה - למחרת פתיחת המלחמה כשהוברר כי לא נוצרה חבירה בין חולית הקומנדו הימי בפעולת אלכסנדריה ואח"י תנין (צ-71) שהמתינה לאיסופם. התגבשה בחיל הים דעה כי יש צורך לחלץ בכח את החוליה. אף כי ההערכה המודיעינית מבצעית לגבי נחיתות המשחתות מול טילי הסטיקס ועם הקומנדו הימי לא היה קשר יצאה השייטת בהרכב מלא בפיקוד נפתלי רוזן לכיוון אלכסנדריה. הפלגת המשחתות אושרה על ידי סגן הרמטכ"ל חיים בר-לב לאחר מאמצי שיכנוע של חיל הים במשך הבוקר. מאוחר יותר נודע הדבר לרמטכ"ל יצחק רבין שביטל את הפעולה והמשחתות הוחזרו לנמל. אל"ם בנימין תלם שנשלח אותו בוקר בדחיפות לשרבורג כדי למנוע מימוש כוונה צרפתית למנות מפקד מהצי הצרפתי לספינות בבנייה היה מאוד נגד הפעולה הזאת והגיב על כך במכתב אישי למפקד חיל הים.
כמעט אש על כוחותינו - בליל 7/8 ביוני גילה מכ"ם חיל האוויר שלוש מטרות נעות מכיוון דרום מערב לעבר תל אביב. הייתה הערכה מוקדמת שגרסה כי אחת מדרכי הפעולה של הצי המצרי תהיה שמשחתות יתקפו בלילה את חופי ישראל. כפי שנעשה במלחמת העצמאות ומלחמת סיני וחיל הים נערך לקבל אותן כפי שתכנן ותירגל. שלוש טרפדות בפיקוד סא"ל משה אורן נשלחו מאשדוד בצמוד לחוף. שייטת המשחתות בפיקוד אל"ם נפתלי רוזן שהייתה בים מול נתניה נשלחה דרומה בכל המהירות והוזמן סיוע אווירי. מפקד חיל הים שלמה אראל ניהל את הפעילות המבצעית ממוקד השליטה החילי בחיפה, כשכוונתו לתאם בו זמנית את המשחתות בתותחים מהצפון את הטרפדות בטורפדו ממזרח ומטוסים תוקפים מלמעלה. המצב נראה ממש טוב והספק החל מנקר. המטרות במבנה התקדמו ומטוסים שהוזנקו דיווחו על קשר עין עם המטרות –שלושה שבלים מקבילים. הוא חשב "בשטח היו גם שלוש טרפדות ושלוש משחתות שלנו – מה אם כן אומרים שלושה שובלים." הטייסים באוויר הודיעו על מוכנות לתקיפה ומפקד חיל האוויר לחץ לקבל אישור תקיפה. מפקד חיל הים אישר הנרה בלבד והנורים נפתחו מעל המשחתות הישראליות. מטרות חיל האוויר היו עננים שנעו עם הרוח הדרום מערבית. תצפיות המטוסים היו שובלי המשחתות הישראליות. כך קור רוח וסבלנות מבצעית מנעו תקלה מבצעית חמורה.
שיבוש פעילות צוללות - אח"י אילת (ק-40) ואח"י חיפה (ק-38), עסקו במהלך המלחמה בסריקות לאורך חופי ישראל. המצרים שלחו שלוש צוללות כנגד התנועה הימית לנמל חיפה. אח"י אילת נשלחה לצפון המפרץ ואח"י חיפה לדרומו. נתגלו צוללות מצריות והותקפו בפצצות עומק. בדיעבד נודע כי צוללת מצרית חזרה ועלתה לתיקונים. הפעילות המצרית בחופי ישראל נמנעה.

ציונים לשבח

סיוע לאיי יוון - כהוקרה על פעילות ה"שייטת הגדולה" בסיוע לנפגעי הרעש באיי יוון, העניק פאול מלך יוון למפקד השייטת, שלמה אראל, ולמפקד אח"י מזנק (ק-32) יצחק דביר, עיטורי הצטיינות "אביר מפקד מסדר הפניקס המלכותי של יוון".
שביית איבראהים אל-אוול - מפקד השייטת שמואל ינאי הביע את הערכתו לצוותות המשחתות בפקודה לקראת יום העצמאות 1957. ציונו לשבח על פעולה מקצועית ודביקות במילוי תפקיד: משה סגל, אברהם כספי, יהודה אשכנזי, בן עמי זמיר, אריה פיכמן, יצחק נעים ואמציה רון.