צביון אדום

קרניים

הצביון האדום מתאפיין כקרוביו בזוג קרני-חרוט קטנות למדי, ולהם שני מבנים עיקריים: 1) הקרן צומחת באלכסון לכיוון מעלה, ומתעגלת בצורה עדינה כלפי קדימה - מה שבמבט שטחי נראה ישר לגמרי. 2) הקרן צומחת לכיוון מעלה ומתעגלת לאחור בזווית מועטה אך נראית לעין. הקרניים צומחות במרכז המצח - סמוך יותר לאוזניים מאשר לעיניים. הרווח בין הקרניים בבסיס קטן למדי, והמרחק ביניהן זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות. עובי הקרניים משתנה בעדינות בין הבסיס לקצוות במבנה הצמיחה הראשון, אך במבנה השני הקרן עבה למדי בחצי התחתון ואז הופכת לצרה בדומה לקרני הסרו. הקרניים מחורצות בחצי התחתון בכ-3 - 7 טבעות קטנות ובולטות, אך אין זה נדיר שרוב הקרן תהיה חלקה לגמרי. צבע הקרן הוא אפור בהיר, כהה או כחלחל. למרות שהן הזכרים והן הנקבות יש קרניים, של הזכרים ארוכות פי 2, ובאופן יוצא דופן משאר מיני הסוג צביון אצל מין זה די נפוץ חוסר קרניים אצל הנקבות. גם כאשר יש לנקבות קרניים הן לרוב מוסתרות בציצת השיער שבמצח.

מראה חיצוני

הפרווה השועלית של הצביון האדום קצרצרה ובעלת מרקם עדין, והיא מורכבת משערות זיפיות וצפופות. צבע הפרווה הכללי הוא גוונים שונים של חום אדמדם המקנים לו את שמו; הצבע משתנה בין אדמדם דהוי או בהיר לאדמדם כהה, חולי, ערמוני, צהבהב וכתום בהיר או כהה. לרוב הצלעות ופלג הגוף האחורי נוטים לגוונים אדמדמים כהים, בעוד שהמותניים והצוואר נוטים לגוונים בהירים עד צהבהבים. מהעכוז ועד לכתף עובר פס עבה בצבע שחור עמוק\כסוף עד שחור כחלחל\אפרפר - שכהה יותר אצל תת-המין המזרחי, ומלבד הפס נפוץ גם שכל אזור הגב וצדדיו מתכהים מן הרגיל לצבע אדמדם ערמוני כהה עד שחור לגמרי. הפס השחור שלו אינו מוגדר באופן ברור בניגוד לשאר "הצביונים האדומים" ומתמזג בהדרגה עם הפרווה האדמונית. במקרים רבים שבהם אזור הגב כהה, לעיתים הפס השחור נעדר לגמרי. באזור הכתפיים השערות נוטות להתכהות עד לגפיים וליצור מעין "אדרת" שחורה-אפרפרה-כחלחלה משני צידי הכתפיים. הרגליים בצבע שחור עמוק, כסוף, אפרפר או כחלחל משני צידיהן, בדומה לצביון שחור-חזית. העוקץ של הזנב ובסיסו בצבע אדמדם בהיר או כהה, והוא מסתיים בציצת שיער עגלגלה ושחורה. צבעו של הזנב תלוי גם בצבע של אזור הגב, ומשום כך אין זה נדיר שהוא שחור לחלוטין. הפרסות אפורות או שחורות.
צבע ראשו של הצביון האדום משתנה בין כהה\בהיר באזור העליון ואדמדם חולי בלחיים. אין זה נדיר שכל הראש יהיה בצבע אחיד של אדמדם כהה, בהיר, חולי, צהבהב או כתמתם, ובדרך כלל הצבע משתנה בהתאם לצבעו של הצוואר. סימוני הפנים שלו הם כדלהלן: סביב השפתיים והאף ישנו כתם בצבע שחור עמוק, ולרוב נמשך ממנו לאורך החרטום פס שחור פחם\דהוי\כסוף המתרחב באזור המצח ומתחבר עם הפס השחור שבעורף. ציצת השיער המפורסמת של הצביונים במרכז המצח - ארוכה ואנכית יחסית אצל הצביון האדום, והיא מזדקרת מראשו בצורת שיח משולש בשל השערות השפיציות במרכז הציצה. כיוון שהפס השחור על החרטום עובר דרכה, היא שחורה ברובה וצדדיה אדמדמים. הכתם השחור שסביב האף והפה מופרד באמצעו על ידי השפה העליונה הלבנה והיא מתחברת בדרך כלל עם הסנטר שאף הוא לבנבן. באזור השפה הלבנה יש מספר נקודות שחרחרות שמהם יוצאים זיפים שחורים קצרצרים. בין העיניים לשפתיים יש חריצים שחורים - ישרים או אלכסונים הבולטים על רקע הפרווה הבהירה של הלחיים, והם משמשים כבלוטות ריח; ביחס לראש החריצים אצלו הם הגדולים ביותר ממיני הצביונים. מעל העיניים יש ריסים שחורים וארוכים. צבע האוזניים בצד החיצוני הוא אדמדם בחלק התחתון ושחרחר בחלק העליון, בעוד שבצד הפנימי הן מחופות ברובן בשערות לבנות עם כתם או פס שחור עבה לרוחב.

מבנה ומידות גוף

מבנה גופו של הצביון האדום קומפקטי ועגלגל, ויש לו צוואר וראש קצרים. רגליו קצרות באופן יחסי לגוף בדומה לשאר הצביונים, והאחוריות שארוכות מהקדמיות מרימות את פלג גופו האחורי וגורמות לו להיראות מקושת וכפוף. עם זאת, מכיוון שראשו של הצביון זקוף, זה בולט בעיקר בשעת האכילה. ראשו של הצביון האדום משולש, גולגולתו צרה, אוזניו עגלגלות ורחבות וזנבו קצר וצר למדי. עיניו ואפו גדולים ושחורים, והלוע גדול ביחס לראש. הפרסות שלו ארוכות, דקות וחדות. מלבד הקרניים אין הבדל ניכר בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של צביון אדום: 
גובה הכתפיים: 45 - 48 ס"מ.
אורך הראש והגוף: 60 - 70 ס"מ.
אורך קרני הזכר: 6 - 9.5 ס"מ.
אורך קרני הנקבה: 3 - 4 ס"מ.
אורך האוזניים: כ-7 ס"מ.
אורך הזנב: 7 - 10 ס"מ.
משקל: 11 - 14 ק"ג.

תפוצה ובית גידול

הצביון האדום מצוי במערב אפריקה. תפוצתו משרעת על פני דרום ומרכז סנגל, מרבית גמביה, גינאה ביסאו, גינאה, בנין, טוגו, צפון סיירה לאון וליבריה, צפון ומרכז חוף השנהב וגאנה, דרום מאלי, ניז'ר ובורקינה פאסו, מרכז ניגריה וקמרון, מרבית הרפובליקה המרכז אפריקאית, דרום צ'אד ודרום סודאן, צפון הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, וגלישה קטנה לצפון מערב אוגנדה. ב-1996 התגלתה אוכלוסייה מבודדת דרומית למפלי מרצ'יסון. יש דיווחים לא מאומתים על צפייה בצביונים אדומים בקונגו ובגבון.
בית הגידול של הצביון האדום הוא כל הקו הרחב של יערות-הסוואנה הנמצאים לאורך מרכז ומערב אפריקה ומפרידים בין יערות גשם טרופיים בדרום לסוואנות הסאהל היבשות בצפון. הסוואנות באזור זה הם מסוג "סוואנות גינאה" ו"הסוואנות הסודאניות" המתאפיינות בעיקר בעשב גבוה מסוג "דשא הפיל" (ממשפחת הדגניים) ושיחים מהסוגים צלף וקוציץ, והם משתנות מסוואנות יבשות וצחיחות יותר באזורים הצפוניים, לסוואנות לחות וגשומות באזורים הדרומיים. בכך מין זה הוא היחיד בסוג צביון שחי בעיקר בסוואנות ולא ביערות גשם בדומה לסוג צביון השיחים. הוא מצוי גם באזורי שיח וסבך גבוהים ולאורך אגני ניקוז של נהרות. הוא נמצא גם בשולי יער וביערות דלילים, ולבד מיערות הגשם של צפון קונגו הדמוקרטית הוא אינו נצפה בדרך כלל ביערות עבותים. הגורם המכריע בבחירת בית הגידול הוא שכיחות של אזורי סבך שבהם יוכל להסתתר, ועל כן ניתן למוצאו באזורים שמרוחקים מאוד מהיערות. צביון זה נהנה גם מפעילות אנושית: אזורי יער שלמים שנכרתו הפכו לסוואנות פוריות שמהוות בית גידול אידיאלי לצביון האדום, ועל כן התפוצה שלו הורחבה משמעותית לאזורים הדרומיים. הטמפרטורות ברוב תחומי תפוצתו 30 מעלות צלזיוס לאורך השנה, עם 20 מעלות באזור אוגנדה ועד 40 מעלות במאלי. לרוב תפוצתו של הצביון מוגבלת לאזור עם כמות משקעים ממוצעת של 1,000 - 2,000 מילימטר לשנה, והוא נמצא במספרים קטנים יותר באזור עם כמות משקעים של 500 מילימטר לשנה.

מאפיינים והתנהגות

למרות תצפיות של חוקרים בעבר סיפקו דיווחים סותרים על פעילות של מין זה, כיום ברור שהצביון האדום הוא בעל חיים פעיל יום בעיקרו. שיא הפעילות מתרחשת בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות, ואת מרבית השעות החמות של היום הוא מבלה במנוחה ובהעלאת גרה. סגנון האכילה שלו הוא לקיטת מזון תוך כדי הילוך איטי, ולאחר מכן הוא מתרחק מעט מאזור הליקוט הראשון בטרם ימשיך לאכול באזור הליקוט הבא. לדוגמה: כאשר הצביון אוכל מקטע מסוים בשיח הוא לא ימשיך לאכול באופן רציף ממנו, אלא ישאיר קטעים שלמים בין אזור נגוס למשנהו. התנהגות זאת גורמת לכך שהצמחייה לא תדולל במהירות, ויהא לה מספיק זמן לצמוח. בעת חיפוש מזון לרוב הצביון ילך לרוב עם ראש מוך וצמוד לקרקע כדי לרחרח אחר מזון הראוי לו, והוא מנענע את זנבו ללא הרף מצד לצד. כאשר הצביון מופרע הוא פותח בריצה מהירה עם סדרה של קפיצות ו"צולל" הישר לתוך הסבך הקרוב. קריאות האזהרה שמשמיע מין זה מתוארות כשריקות צווחניות או נחירות, והן משמשות לעיתים גם כדי לתקשר בין האם לעופר שלה. לצביון אדום יש חושים חדים של שמיעה וריח, ובנוסף לזה הוא עירני מאוד ומגיב לכל תזוזות לא שגרתיות בסביבתו - מה שעשוי להקשות על צפייה של מין זה בטבע. הוא גם רגיש מאוד לריח טריטוריאלי שנעשה על ידי צביונים אחרים. 
הטורפים העיקריים של מין זה הם נמרים אפריקנים, אריות, עיטי כתר, ופיתונים מרושתים, וסביר להניח שגם ברדלסים, זאבים טלואים, חתולים זהובים אפריקנים, סרוואלים ותנים שנמצאים בתחומי תפוצתו. 
הצביון האדום חי בבדידות או בזוגות (15% מהתצפיות), ובמקרים נדירים ניתן לראות משפחה קטנה של זכר, נקבה ועופר. סביב מקורות מים ניתן לראות מספר פרטים שאין ביניהם קשר. צביונים אלו תופסים לעצמם שטח פעילות קבוע וקטן (מכונה "שטח ביתי"), שיכול להישמר על ידם במשך חודשים רבים - כל עוד אין הפרעה חיצונית של טורפים או בני אדם. לאחר תקופה מסוימת הצביון עוזב את האזור ומחפש לעצמו שטח פעילות חדש. בשטחים הביתיים הללו ישנם מספר אזורי מנוחה קבועים. בשל הצפיפות הנמוכה של הצביונים האדומים אין בדרך כלל מפגש בין שטחי פעילות של שני צביונים. הצביונים מסמנים אובייקטים רבים בשטחי הפעילות על ידי בלוטות הריח הגדולות שבצידי עיניהם - מה שמוכיח שהם טריטוריאליים. צפיפות האוכלוסייה המרבית היא 4-3 פרטים לקמ"ר של בית גידול טוב.

רבייה ומחזור חיים

לא ידוע האם הרבייה של צביון אדום היא עונתית, אולם עופרים צעירים נצפו בדרך כלל בעונה היבשה או בעונת הגשמים המוקדמת. בשבי נצפתה תחרות בין הזכרים על בנות הזוג, והמאבק ביניהם כלל נגיחות עם הראש, דקירה עם הקרניים בצלעות, נשיכות ורדיפות אגרסיביות אחד אחרי השני. תחרות תוקפנית זאת של הזכרים לא נצפתה בטבע, כנראה בגלל שטחי הפעילות המרוחקים אחד מהשני ומקטינים את האפשרות למפגש ביניהם. הייחום נמשך יום אחד, ומספר ימים לפניו הזכר נמצא תמיד בסביבות הנקבה. בזמן זה יש לנקבה נפיחות אדמומית בחלק האחורי בדומה לנקבות הבבון, שמראה על כך שהיא מוכנה להתרבות.
אורך ההריון של הנקבה בשבי היה 223 - 240 ימים (7.5 - 8 חודשים), ולעיתים רחוקות למעלה מזה. בתום ההריון נולד עופר יחיד בדרך כלל ששוקל לרוב בעת הלידה ק"ג אחד (1,000 גרם), ודווח שמשקלו משתנה בין הפרטים מ-760 גרם עד 1,335 גרם. הצביונית מחביאה את העופר לאחר הלידה בצמחייה צפופה וסבוכה, ומשלב זה ואילך העופר נמצא במצב שכיבה כל הזמן ללא תנועה - גם כאשר יעברו לידו בעלי חיים אחרים. לעיתים העופר מחפש מסתור באופן עצמאי, ויחשוף את עצמו רק כאשר אימו תקרא לו כאשר היא תגיע להניקו. מיד לאחר הלידה ובטרם הצביונית עוזבת את העופר היא מסמנת אותו בבלוטות הריח שבצידי עיניה כדי להקל עליה למוצאו בסבך, והתנהגות זאת תחזור על עצמה כל פעם שהיא באה להניקו. תצפיות בשבי מראות שהגמילה מתרחשת בין 93 ל-98 ימים (כ-3 חודשים) שאז העופר מגיע למשקל המינימלי - 9 ק"ג; משלב זה ואילך אין מעורבות הורית בחייו והוא למעשה כבר עצמאי. הנקבות מגיעות לבגרות לאחר שנה וחצי (18 חודשים) כך שההמלטות הראשונות שלהם מתרחשות בגיל שנתיים ו-2 חודשים, והזכרים מגיעים לבגרות בסביבות 9 חודשים. הפוריות של הנקבה עשויה להיות גבוהה מאוד בהתחשב בכך שמספרי האוכלוסייה של המין יציבים למרות הציד הכבד עליהם.
תוחלת החיים של צביון אדום בטבע מוגבלת על ידי טריפה לרוב עד 5 שנים. בשבי היא גבוהה הרבה יותר ובסביבות 10 - 15 שנים או יותר.

איומים ושימור

הצביון האדום מסווג על ידי IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), בשל כך שהוא עדיין נפוץ באופן נרחב בטווח ההיסטורי של תפוצתו, ומספרי אוכלוסייתו גדולים למדי. עם זאת מגמת האוכלוסייה בירידה בשל ציד מוגבר לבשר, ופלישה חקלאית לשטחי בית הגידול שלו, אך הוא יכול לשרוד בקלות בפני לחץ ציד נמוך. מצב השימור שלו אינו אמור להתדרדר בטווח הארוך כל עוד המין נפוץ היטב באזורים מוגנים ובאזורים עם לחצי ציד נמוכים. הצביון האדום עומד כיום תחת לחץ ציד כבד בחלקים גדולים מהטווח ההיסטורי שלו. בגינאה למשל, הצביון האדום הוא המין הנפוץ ביותר בשוקי הבשר לצד צביון מקסוול, חולדת קנים ענקית (Thryonomys swinderianus) וקודו מסורטט. הוא נפוץ ברוב האזורים המוגנים והיערות הדלילים על פני הטווח שלו שבהם בתי גידול מתאימים, כולל אזורים שבהם ציד לא חוקי הפחית או הכחיד את רוב מיני האנטילופות האחרות שבאזור. למרות העמידות שלו לציד לעומת שאר אנטילופות הסוואנה מספריו כאמור נמצאים בירידה מתמשכת אך לא רצינית מידי. 
הצביון האדום נפוץ היטב במרבית האזורים המוגנים שבתחומי תפוצתו, וכמחצית מהאוכלוסייה שלו נמצאת בתוך או סביב לאזורים מוגנים. ברוב האזורים המוגנים מספריו יציבים למדי. המספרים הגדולים ביותר שלו מצויים בשמורות ובפארקים הבאים: הפארק הלאומי ניוקולו-קובה (סנגל), הפארק הלאומי קום, הפארק הלאומי בנדמה והפארק הלאומי ראהואה (חוף השנהב), הפארק הלאומי דיג'יה (גאנה), הפארק הלאומי פנדאג'ארי והפארק הלאומי W (בנין), הפארק הלאומי באנווה, הפארק הלאומי בונה-נג'ידה והפארק הלאומי פארו (קמרון), הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס, שמורת מינגוי-בנגוראן ושמורת סאנגבה (הרפובליקה המרכז אפריקאית) והפארק הלאומי גרמבה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו). 
אומדן האוכלוסייה העולמית של הצביון האדום הוערך בכ-170,000 פרטים בשנת 1999.