חזקה (הלכה)

חֲזָקָה היא סוג של כלל הלכתי המתבסס על הנחת סבירות, בין אם בנוגע לעולם הטבע ובין אם בנוגע לנפש האדם, כדי להכריע מצבי ספק. ישנן חזקות רבות הידועות בהלכה, הקובעות מהו המצב הסביר והטבעי במצבים שונים. חזקה יכולה להיסמך על מקרי עבר נקודתיים (כגון שור שנגח ההופך להיות מועד לנגוח) או על טבעו המובנה של אדם, בהמה או נכס. כלל החזקה הוא שסבירות זאת גוברת כל עוד לא הוכח אחרת. לדיני החזקות יש שימוש בכל תחומי ההלכה, כולל דברים שתוקפם מדאורייתא.
ישנם תחומי השקה בין דיני רוב לדיני חזקה, שכן על פי רוב ניתן לקבוע חזקה ורוב יכול להגדיר כי מצב מסוים הוא הפשוט יותר. לדוגמה, החזקה הקובעת שאישה יולדת בחודש התשיעי, מבוססת על המציאות שמוכיחה כי ברוב המקרים כך הוא המצב.
יש להבחין בהבדל בין ה"חזקה" המשמשת ככלי משפטי והדומה לחזקה במשפט הישראלי, לבין קניין חזקה הקרוי גם הוא בשם "חזקה" ומשמעו עשיית פעולה מסוימת שנעשית באופן שגרתי רק על ידי הבעלים, ומשמשת כמעשה קניין.

חזקה (דמעיקרא)

חזקה (דמעיקרא) היא אחת מהחזקות הבסיסיות, וכאשר מוזכר המונח "חזקה" במקורות ההלכתיים ללא תיאור נוסף, הכוונה היא בדרך כלל לחזקה זו. משמעה של חזקה זו היא שכאשר לא ידוע מעמדו של דבר מסוים בהווה, מניחים שהוא נותר במעמדו הידוע האחרון, כל עוד אין ידיעה על כך שמעמדו השתנה. התלמוד מציין עיקרון זה במילים: "העמד דבר על חזקתו" בארמית: "אוקי מילתא אחזקיה".
התלמוד מסיק חזקה זו מפרשת נגעי בתים בתורה, מכך שהכהן מכריז על הסגרת בית שיש בו צרעת בהיותו מחוץ לבית, אף שבעת ההכרזה הוא אינו יכול לוודא שאכן המצב מצדיק הסגרה. את ההסגרה הוא מבצע על סמך מה שהוא ראה בבית קודם להכרזה, והכהן אינו צריך לחשוש שמא בזמן שחלף מהיציאה מהבית ועד ההכרזה, השתנה הנגע, ושוב הבית אינו מחויב הסגר.
בחזקה זו קיימים, למעשה, שני חלקים: חזקת הגוף, שהיא חזקה מציאותית, האומרת כי מציאות לא השתנתה אם לא ידוע אחרת, וחזקת הדין, האומרת כי דינו של דבר מסוים, לא השתנה כל עוד לא ידוע אחרת. שתי חזקות אלו, מכונות לרוב "חזקה דמעיקרא" או "חזקה קמייתא".
בעוד שלחזקת הגוף מקור מפורש בתורה - פרשת נגעים, נחלקו מפרשי התלמוד מה מקורה של חזקת הדין. יש שלמדו שמקורה אף הוא מפרשת נגעים, שכן סברה היא, שכאשר התורה חידשה את דין החזקה, אין עלינו לצמצם את דין החזקה רק למקרה פרטי שמוזכר בתורה, אלא יש ליטול רעיון זה ולהרחיב אותו גם באופנים שונים (בניין אב). אך יש שכתבו שמקור חזקת הדין בהלכה למשה מסיני.
הרב יחזקאל לנדא כתב, שכל מקור החזקה הוא מכח הפסוק, שממנו לומדים שאין לחשוש שמא השתנה מצבו של משהו בעבר מכח החזקה, אך הפסוק אינו מתייחס לשאלה האם בעתיד יתרחש שנוי. אך יש החולקים עליו בזה וסוברים שגם לעתיד יש חזקה.

חזקה הבאה מכוח רוב

גם אם מציאות מסוימת הוחזקה ככזו, על ידי השערה המתבססת על רוב המבסס את העובדה, ניתן לפסוק את ההלכה על פי חזקה כזו, ולקבוע כי מספק אין לחשוש שמא השתנתה המציאות.
חזקה זו, שימשה כמה מהראשונים בבואם לפסוק בשאלה נפוצה, באותם ימים: בהמה שנשחטה, ולאחר שחיטתה התעוררה שאלה האם נטרפה. השאלה היא, האם ניתן לאכול את בשרה, ובמיוחד התעוררה השאלה אודות הגבינות שייצרו מחלבה.
לבהמה כזו, אין חזקה האומרת כי מכיוון שלא הייתה טריפה בעבר - שהרי היא חיה למעלה משנים עשר חודש, מכיוון שזו הייתה חזקה שאינה מבוררת בשעתה. למרות זאת, ניתן להתיר אותה ואת גבינותיה לאכילה, מכוח כללי הרוב, האומרים כי מכיוון שרוב בעלי חיים כשרים ואינם "טריפה", הרי שכל בעל חיים שאין סיבה לומר כי הוא טריפה, יש להניח כי הוא כשר. מסיבה זו, גם כאשר כבר התעוררה שאלה וישנה סיבה לומר שהוא טריפה, יש לפנינו חזקה הבאה מכוח הרוב, שהרי באותה שעה בה לא ידענו האם בעל חיים זה הוא כשר או טריפה, היה עלינו להניח שהוא כשר ולא טריפה - כמו הרוב, ומכיוון שכך, כבר הוחזק זו שאינה טריפה, ויש להעמידה על חזקתה.

כללי חזקה זו

כאמור, מעלת חזקה זו היא לא רק אם ההנחה הראשונית התקבלה על ידי חזקה דמעיקרא - כלומר שידוע היה בבירור שהמצב הראשון נקבע על ידי השערה נכונה, אלא גם אם התעורר ספק על מצב כלשהו, וייתכן שקביעתו מלכתחילה הייתה שגויה, גם במצב זה יש להותיר את ההנחה הקודמת על כנה עד שיתברר אחרת.
אודות מושג זה קובעת הגמרא כי "גדולה חזקה", כראיה מביאה הגמרא את המעשה בעזרא הסופר, כאשר עלו הכהנים לארץ ישראל, לאחר שחלקם הגדול התערב בנישואים עם נשים נוכריות, הוא אסר עליהם לאכול תרומות ומעשרות, אך התיר להם לפרוס את כפיהם בברכת כהנים, כיוון שהוחזקו בכך, אף על פי שאסורים בתרומות ומעשרות שלא הוחזקו בכך בגולה, מפני הפסולים שהתערבו בהם.
חזקה זו משמשת את פוסקי ההלכה בספקות רבים, במיוחד בהלכות אישות, ואף היוותה שיקול משמעותי בפסיקה בפרשת האח והאחות על ידי הרב שלמה גורן, פסק הלכה עליו ערערו רוב הפוסקים בדורו, פסיקה שדנה בשאלה אודות אדם מסוים, האם הוא בחזקת גרות או בחזקת גויות, וממילא - האם אשתו נחשבת לאשת איש, ובניה מבעל זר - ממזרים.

חזקת מיטלטלין וחזקת קרקעות מול חזקת מרא קמא

הדין שהחפץ שייך לבעלים הראשון, מתקיים רק כאשר החפץ עדיין ברשות המוכר, אבל אם הוא כבר עבר לרשות הקונה, חזקת מיטלטלין גוברת, ועל המוכר להביא ראיה. אבל בקרקעות אם מתעורר ספק, היא שייכת למרא קמא כיוון שקרקע בחזקת בעליה קיימת גם כאשר אחר נמצא בה באופן פיזי, ולכן לא קיימת חזקת הממון אצל מי שאוכל את פירות הקרקע באופן זמני (הקונה).

חזקת שררה

חזקת שררה היא חזקה הבאה לקבוע שררה לאדם שנתמנה לתפקיד מכובד. במקרה כזה, קיימת דעה שלא ניתן להורידו משררתו ללא קשר לחזקה, שהרי קיים הכלל "מעלין בקודש ואין מורידין", וכן מפני שכך נלמד מפרשת שום תשים עליך מלך.
כך למשל, כאשר מינו את רבי אלעזר בן עזריה למינוי הנשיא, בפרשת הדחתו של רבן גמליאל, ולאחר תקופה הוחלט להחזיר את רבן גמליאל למשרתו, תיקנו החכמים כי מכיוון שלא ניתן להדיח את רבי אליעזר בן עזריה ממשרתו, שהרי מעלין בקודש ואין מורידין, אז רבן גמליאל ידרוש שלוש שבתות בחודש, ובשבת הרביעית ידרוש רבי אלעזר בן עזריה.
חזקת שררה עוברת בירושה והדבר נלמד מפרשת מלך שנאמר: "לְמַעַן יַאֲרִיךְ יָמִים עַל-מַמְלַכְתּוֹ הוּא וּבָנָיו בְּקֶרֶב יִשְׂרָאֵל".

חזקת מצוות

מי שהתרגל לקיים מצווה מסוימת עבור הציבור, יש לו חזקה עליה, ואין להעבירו מתפקיד זה. המהר"ם מרוטנבורג למד הלכה זו מדברי רבי יוסי בתלמוד בבלי הקובע שכהן גדול שהפסיק לעבוד מחמת טומאת קרי ומינו כהן אחר תחתיו, חוזר למעמדו לאחר שנטהר. מקור נוסף למד הרב יוסף קולון מהמשנה האוסרת לשנות מיקום של עירוב תבשילין לבית אחר מפני דרכי שלום
לדעת הרב עקיבא איגר לא רק שאסור להעביר אותו מתפקידו, אלא גם למנות אדם נוסף שיתחלק עמו במצווה אסור.
לעומתם יש הסוברים שאין חזקה למצוות, אמנם דעתם אינה להלכה.

זכייה בירושה

האחרונים נחלקו האם חזקת מצוות היא כשררה או לא, וכפועל יוצא מכך האם חזקת המצווה עוברת בירושה. לשיטת הסוברים שהיא כשררה, עוברת חזקת המצוות בירושה, ולשיטת הסוברים שאין חזקת מצוות כשררה, אין היא עוברת בירושה.
גם הסוברים שאין היא כחזקת שררה, מסכימים כי חזקת מצוות תעבור בירושה, אם המחזיק קנה אותה בדמים לו ולזרעו אחריו.
בכל מקרה חזקת מצוות אינה עוברת בירושה, אם הבן אינו ראוי. לדוגמה: שליח ציבור שתש כוחו, ולבנו אין קול נעים, הבן אינו יורש.

חזקת תשמישין (חזקת שימוש)

חזקת תשמישין נוצרת כאשר שני שכנים דרים אחד בסמיכות לשני, והאחד עובר על כללי היחס בין שכן לשכן, ומבצע פעולה שזקוקה לאישורו המלא של שכנו. למשל: פתיחת חלון במקום שהוא יכול לראות את חברו ולהזיק בהיזק ראיה, הוצאת זיז לשטח חברו, בניית קיר המאפיל ומסתיר את האור מחצר שכנו, וכל הפעולות המפורטות בדיני הרחקת נזיקין. במקרה שהלה עבר על הכללים, והשכן ראה ושתק, יש להניח שהוא מחל לו על כך, ושוב אין אף אחד משניהם יכול לערער על כך, אם השני מתנגד לשינוי.
הראשונים נחלקו בגדר לזמן, בו נקבעת חזקה זו. הרמב"ם קובע כי מיד כאשר השכן ראה את המעשה ושתק, החזקה חלה. הראב"ד חלוק על כך, וסבור שאם השינוי לא הייתה בפניו של השכן, אין החזקה נקבעת עד שלושים יום. לפי דעה אחרת גם לחזקת תשמישין נדרשת חזקת שלוש שנים.

תקנות "חזקה" בהיסטוריה ההלכתית

כדי להגן על זכויותיהם של יהודים מפני שכניהם הגויים, או מפני יהודים אחרים, תיקנו הרבנים תקנות, המבוססות על דיני חזקה.
בימי הביניים נאסר על היהודים, בארצות רבות, להיות בעליהם של נכסי דלא ניידי. מסיבה זאת נאלצו היהודים לשכור את הבתים ששימשו לצורך מגוריהם, או עסקיהם, מאת שכניהם הגויים. בחלוף הזמן, כאשר ראה המשכיר הגוי, כי היהודי מצליח בעסקיו, הוא העלה את דמי השכירות באופן דרסטי, ואם השוכר היהודי סירב לשלם את דמי השכירות המופקעים, סילק אותו המשכיר מהנכס המושכר, והשכירו לאחר, שלקח את עסקו ופרנסתו של השוכר הראשון.
כדי למנוע זאת, הודיעו הרבנים כי לשוכר הראשון יש חזקה במושכר, והכריזו חרם ושמתא על כל איש יהודי, אשר ישכור חנות או דירה, אם כבר שכרם יהודי אחר.
רבנו גרשום מאור הגולה במאה ה-11 תיקן תקנה שלא ישכור יהודי מגוי בית שדר בו יהודי אחר מבלי לקבל את רשותו. ואפילו אם מכר הגוי את הבית לגוי אחר, לא פקעה זכות היהודי הראשון עד שתעבור שנה, מיום צאתו מהדירה. כמו כן תיקן תקנות שיהודי לא ייקח חזקת שררה של יהודי אחר.
במאה ה-16, התעוררה שאלת החזקה בארצות שקלטו את מגורשי ספרד ופורטוגל. האזרחים היהודים החדשים שהגיעו לא מכבר, והצטיינו בכישרונותיהם המסחריים ובתרבותם, היוו גורם תחרותי קשה ליהודים המקומיים. הרבנים תיקנו תקנות "חזקה" חמורות, כדי להגן על המקומיים שלא ינושלו ממעמדם.