google/wiki40b huggingface dataset:
מנחם החברוני

רבי מנחם בן רבי פרץ החברוני, הוא שמו־לכאורה של יהודי מצרפת ששהה בחברון מספר שנים ברבע הראשון של המאה ה-13. הוא מתואר ככותבה של איגרת בה סיכם בין השאר את מסורת הזיהוי של מקומות קדושים ליהודים בארץ ישראל שלמד להכיר בשנות מגוריו ומסעותיו בה, מפי היהודים יושבי הארץ.

תיאור החיבור

החיבור המכיל את האיגרת המיוחסת לו מכיל שני חלקים. בחלק הראשון כעין יומן מסע המתאר עלייה לרגל לאתרים שונים בארץ ישראל, והחלק השני מלא בסיפורי בדיות. בחלק השני מתואר מנחם כשליח ציבור מזה שמונה שנים בחברון, ומצוין בה תאריך: תמוז ד'תתקע"ה.
תיאור המסע מתחיל בחברון, שם מבקר המחבר ביקור בקברי האבות, ממשיך לקבר יונה הנביא, ומשם הוא פונה לבקר את קבר רחל בבית לחם. משם הוא פונה לירושלים, שם שהה והתפלל במחיצת קהילה גדולה. חברי הקהילה הם "בעלי משנה ובעלי תלמוד ובעלי מקרא אנשי שם" (עמוד 37 במהדורת לונץ). בהר ציון ראה את קברי המלכים ויכול היה לראות משם
גם את מקום בית המקדש, ואת הכותל המערבי "שעדיין קיים". מהר הזיתים הוא השקיף על מזבח שנבנה על ידי עזרא, ובעמק יהושפט ראה את קבר זכריה "שהיה כהן ונביא" ויד אבשלום. מכאן והלאה הופך המסע למבולבל, ושמות האתרים המופיעים בו אינם מסודרים בסדר הגיוני כלשהו. הוא סייר גם בגליל ובין השאר בארבל שם תיאר את קבר דינה.
בחיבור מופיעים אתרים שונים שלא במקומם המוכר כיום. לדוגמה, את קברו של רבי שמעון בר יוחאי הוא מאתר בכפר חנניה.
בחלקו השני של החיבור אוסף אגדות, שכל אחת מהן פותחת במשפט "ועוד הגיד לנו ר׳ מנחם בן פרץ".
אדולף נויבאואר, פרסם ראשון את החיבור בהלבנון (ה, 40, 1868, עמודים 626-629), ואחריו פרסמו אברהם משה לונץ ב"המעמר" (ג, תר"ף, עמודים 36-46).

אמינות החיבור

דעות החוקרים חלוקות בשאלת אותנטיות ואמינות החיבור. ש' קליין, ראה בו זיוף מהמאה ה-19, אך ישעיהו זנה סבר שמדובר בכתב יד עתיק מהמאה ה-14, ומלאכי בית-אריה הגיע למסקנה שתיאור המסע, כמו גם כל הקודקס שבתוכו נמצא החיבור, כולם נכתבו בראשית המאה ה-13. לדעתו של יהושע פראוור, החיבור הוא זיוף, אך אין זה מעשה ידיו של מחבר בן המאה ה-19, אלא של זייפן בן המאה ה-13. זה זיוף כושל, שהשתמש בקטעים של תיאורי־מסע אחרים, שכנראה היו כבר נפוצים בתפוצות המערב. לעומתם, אלחנן ריינר סבור שמדובר ב"חיבור אמין, מדויק ומעניין".

הכותב עצמו חשש כפי הנראה שיחשדוהו במניעים פסולים, ולכן כתב בתוך איגרתו: 
"...והרואה זה הכתב מאילו הצדיקים הנקובים למעלה אשר נקבו בשמות אל יחשדוני ואל יאמרו בלבם כי למצוא חן בעיניהם כתבתי, וכדי להוציא ממון מהם כתבתי, כי גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם כי כן קבלתי מבני מערבא (=בני ארץ ישראל), ואם יקשה הרואה ויאמר: איככה בני מערבא יודעים כי בני הצדיקים אשר נקברו שם כבר ג' אלפים שנה? גם אני הכותב אשיב להם מפי בני מערבא ולא מפי כתבם, כי אותם הדרים היום בארץ ישראל לא גלו מעולם משם עד היום... וקבלו איש איש מאביו מחורבן הבית ויודעין כל העניין... וכה קבלתי אני, מנחם החברוני."
מכללות אוניברסיטת אוקספורד

מכללות אוניברסיטת אוקספורד הן הגופים החינוכיים המרכיבים את אוניברסיטת אוקספורד. כיום אוניברסיטת אוקספורד מורכבת מ-38 מכללות ו-6 אולמות לימוד פרטיים קבועים (PPH). המכללות מאוגדות יחדיו כבתאגיד ולכל מכללה אוטונומיה ניהולית, וכל אחד מתלמידי האוניברסיטה הוא בהכרח תלמיד באחת המכללות או אולמות הלימוד. המכללות מנוהלות בידי צוות המכללה ואילו אולמות הלימוד הפרטיים הקבועים מנוהלים בידי ארגון חיצוני (בידי כנסייה נוצרית כלשהי).
כל מכללה אחראית על השיעורים וההדרכות לתלמידיה, בעוד שהאוניברסיטה כגוף מרכזי אחראית על ההרצאות, המבחנים, המעבדות וניהול הספרייה המרכזית. רוב המכללות בעלות מסלולים הן לתואר ראשון והן לתואר שני, אולם ישנן מכללות לתואר שני בלבד. שיבוץ הסטודנטים לתואר ראשון ושני במכללות השונות נעשה תוך התחשבות בבקשתם, אך תוך שמירה על איזון ובהתאם למקומות הפנויים במכללות השונות. ללימודי תואר שני, יש מכללות המצהירות שהן מקבלות סטודנטים המתכננים מחקר בתחומי מחקר המעסיקים את מרצי המכללה.
לכל מכללה אולמות לימוד, ספרייה, כנסייה, חדרים לסטודנטים, משרדים למרצים ואף אולם לארוחות רשמיות משלה. לרוב, מבני המכללה מאוגדים יחד בחצר פנימית אחת, המוקפת במבני המכללה. אולם ישנן גם מכללות בעלות מבנים בסגנון מודרני.

היסטוריה

מבין המכללות שהוקמו באוקספורד במאה ה-12, אף אחת לא שרדה את הרפורמציה באנגליה. לעיתים, יש שיחשיבו את בלאקפריירס (Blackfriars), אולם לימוד פרטי קבוע המנוהל בידי מסדר הדומיניקנים כמוסד הלימודים הוותיק ביותר באוקספורד. אולם הלימוד במתכונתו הנוכחית הוקם אמנם רק ב-1921, אך הוא ממשיכו הישיר של מוסד זהה מ-1221. המכללה הוותיקה ביותר המנוהלת ברצף היא מכללת האוניברסיטה (בשמה המלא: The Master and Fellows of the College of the Great Hall of the University of Oxford) שנוסדה ב-1249. מכללות ותיקות נוספות הן בייליול קולג', הפועלת ברציפות מ-1263 ומכללת מֶרְטוֹן הפועלת מ-1264. המכללה החדשה ביותר שנוסדה היא מכללת קלוג, שנוסדה ב-1990.
נשים הורשו ללמוד לראשונה באוניברסיטה ב-1878 ולהפוך לתלמידות מן המניין (ובכך לקבל תארים) ב-1920. במשך שנים פעלו מכללות נפרדות לנשים, אך כיום הלימודים הם מעורבים בכל המכללות, למעט אולם לימוד פרטי קבוע אחד המקבל גברים בלבד. מכללת סנט הילדה הייתה האחרונה שאישרה קבלת גברים למסגרתה, בשנת 2008.
ביולי 2007 התאחדו מכללת גרין ומכללת טמפלטון, ליצירת מכללת גרין טמפלטון. בכך פחת מספר המכללות באוניברסיטת אוקספורד מ-39 ל-38.
הנפקה כוללנית

הנפקה כוללנית (Omnibus issue) הוא מונח מעולם הבולאות המגדיר מצב בו מספר מדינות, לעיתים אף שישים ויותר, הנפיקו יחד בולי זיכרון בנושא משותף. במרבית המקרים הבולים השייכים להנפקה מעוצבים באופן זהה, למעט שם הישות המנפיקה והערך הנקוב המשתנה בהתאם למדינה לה מיועד הבול. הבולים מונפקים לרוב באותו יום או בהפרש של ימים בודדים זה מזה.

עיצוב הבולים בהנפקה כוללנית

כאמור, בולים מונפקים במסגרת הנפקה כוללנית יהיו בעלי עיצוב זהה או דומה מאוד. 
לעיתים, בעיקר עקב שיקולים מסחריים, נהוג לצרף למניין הבולים שהונפקו בהנפקה המשותפת גם בולים הנראים מעט שונה, ואשר הונפקו על ידי מדינות שלא היו חלק מן ההסכם המקורי של ההנפקה המשותפת אלא חברו אליה והכינו גם הן בולים הקשורים לנושא ההנפקה הכוללנית.

מושבות פורטוגל

פורטוגל הייתה הראשונה מבין המעצמות הקולוניאליות אשר יזמה (בשנת 1898) הנפקה כוללנית של בולים עבור  מושבותיה באירופה, באפריקה, בהודו, ובמזרח הרחוק. הבולים הודפסו בלונדון על ידי חברת ווטרלו ובניו.  
בשנים שלאחר מכן הדפיסה פורטוגל 23 הנפקות כוללניות נוספות, כשהאחרונה שבהן הונפקה ביום 15 בדצמבר 1973, חודשים ספורים לפני מהפכת הציפורנים שהביאה לשינוי המשטר בפורטוגל ולוויתור על המושבות.

1898 ואסקו דה גאמה

בשנת 1898 הנפיקה פורטוגל סדרה בת שמונה בולים לציון מלאת 400 שנה לגילוי הנתיב הימי להודו על ידי ואסקו דה גאמה. זו הייתה ההנפקה הכוללנית הראשונה בעולם. בהנפקה זו השתתפו הגורמים הבאים: האיים האזורים, מקאו, מדיירה, פורטוגל, אפריקה הפורטוגלית, קונגו הפורטוגלית, הודו הפורטוגלית, סאו טומה ופרינסיפה, טימור.

1925 המרקיז דה פומבל

בשנת 1925 הונפקה סדרה בת שלושה בולים שהוקדשה לזכרו של המרקיז דה פומבל. בולים אלו שימשו כבולי מס דואר וכבולי דמי דואר לתשלום מס דואר. בהנפקה זו השתתפו 12 מושבות של האימפריה הפורטוגלית, מספר שיא של משתתפות בהנפקות הכוללניות של פורטוגל.

מושבות צרפת

האימפריה הצרפתית יזמה את ההנפקה הכוללנית הראשונה שלה בשנת 1931, כאשר הפיצה סדרת בולים שהוקדשה לתערוכה הקולוניאלית בקרב 26 ממושבותיה. צרפת עצמה לא השתתפה בהנפקה הזו, כמו גם בכל יתר ההנפקות הכוללניות שיזמה.

מושבות בריטניה

האימפריה הבריטית רחבת הידיים ביצעה את ההנפקה הכוללנית הראשונה שלה בשנת 1935, לרגל חגיגות יובל הכסף למלכותו של המלך ג'ורג' ה-5. בהנפקה זו, ובכל אחת מן ההנפקות שבאו בעקבותיה, השתתפו עשרות מושבות ששיקפו את היקפה העצום של האימפריה. ההנפקה הגדולה האחרונה התבצעה בשנת 1953 לציון הכתרתה של המלכה אליזבת ה-2, ולאחר מכן הצטמצמה מאוד רשימת המושבות שנכללו בכל הנפקה.
מיורי (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה מיורי 24,364 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 20,737 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 93.01% בלארוסים, 3.98% רוסים, 1.69% פולנים ו-1.32% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (81.8%) ורוסית (17.11%).
ליאון קמחי

ראשית חייו ופעילותו הציבורית

ליאון קמחי נולד בביטולה לאסתר ומשה במשפחה בת 7 נפשות. הוא רכש השכלה תיכונית בעירו. קמחי אמור היה לצאת ללימודי משפטים בפריז אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע זאת. בתקופת המלחמה עבר עם משפחתו לפלורינה וממנה לסלוניקי, ולאחריה שב לעיר. הוא עסק במסחר והיה קָניין של מספר חברות. קמחי הצטרף לתנועה הציונית בעירו והתבלט כפעיל מרכזי. ב-1919 הקים קמחי 2 אגודות נוער, אשר התאגדו בהמשך ביחד עם אגודת מכבי לתנועה אחת בשם "התחייה". כן הוקמה אגודה ציונית לנשים בשם "שרה אהרונסון". במסגרת פעילותו בתנועה פעל להעלאת יהודים לארץ ישראל במסגרת הקצאת הסרטיפיקטים ליהודי יוגוסלביה.
ב-1926 ביקר קמחי בארץ ישראל, ועם שובו הגביר הפעילות לעליית יהודים ובכלל זה מבצעי התרמה לקניית השקל הציוני. תפישת עולמו של קמחי הייתה שעתידם של יהודי ביטולה יובטח רק בארץ ישראל, וזה היה לב פעילותו במסגרת הקהילה וברמה הארצית. מינוי של שבתאי ג'אין לרב הראשי ב-1924 סייע להאצת פעילות התנועה הציונית ולקידום החינוך בקהילה. הוא הטיף לעלייה לארץ ישראל ופעל להבאת מורים וגננות דוברי עברית לקהילה. קמחי פעל לקידום העלייה בקרב בני הנוער וכן קידם הקמת סניפים של התנועה הציונית בסקופיה ובשטיפ. בשל פעילות זו עלו לארץ ישראל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מאות מיהודי ביטולה. במחצית השנייה של שנות ה-20, נבחר לסגן יו"ר התנועה הציונית ביוגוסלביה. קמחי כיהן כחבר במועצת עיריית ביטולה וכיושב ראשה.
באמצע שנות ה-30 התעתד קמחי לעלות לארץ ישראל המנדטורית אך המצב הקשה בו הייתה נתונה הקהילה, גרם לו להישאר בביטולה. הוא נבחר ליו"ר התנועה הציונית בעירו ובהמשך ליו"ר הקהילה. קמחי כיהן תקופה מסוימת בתפקיד הרשמי של יו"ר הקהילה, אך בהמשך פעילותו ולהעדפתו כיהן כסגן יו"ר הקהילה. עם זאת היה מנהיגה בפועל של הקהילה עד לשואה. הוא פרסם שורה ארוכה של מאמרים בעיתונות היהודית ביוגוסלביה אם למען הרעיון הציוני או במסגרת ניסיונותיו לסייע לקהילת ביטולה. כן נבחר לחבר הוועד הפועל של איגוד 117 הקהילות היהודיות בממלכה.

אחריתו

ב-6 באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. ב-18 באפריל הועבר אזור מקדוניה ובכלל זה העיר ביטולה לחזקת בולגריה. באפריל 1942 נעצרו ראשי הקהילה, ובהם ליאון קמחי, זאת בעקבות מעצר עקב הלשנה של קבוצת קומוניסטים יהודיים מקרב בני הקהילה אשר תמכו באופן פעיל במחתרת. מעצר ראשי הקהילה הותיר את הקהילה באנדרלמוסיה. ב-1 בדצמבר 1942 לפנות בוקר גורשו ראשי הקהילה לסופיה. ב-10 במרץ 1943 הודיעו השלטונות לראשי הקהילה כי הם משוחררים ממעצרם ומורשים לחזור לביטולה. בהגיעם ברכבת מסופיה לסקופיה, נעצרו שוב בידי שוטרים בולגריים והובלו למחנה המעצר "מונופול" בסקופיה. ב-11 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה ועצרו 3,351 נפשות שהובלו למחנה "מונופול". העצורים גורשו ב-3 טרנספורטים לטרבלינקה אשר יצאו מסקופיה ב-22, 25 ומרביתם בטרנספורט האחרון שיצא ב-29 במרץ 1943.
ליאון קמחי היה נשוי לפרידה ואב לבתיה (1938 - 1943). הוא ומשפחתו כולל אימו אסתר ניספו בטרבלינקה. אחותו מטילדה עלתה לישראל ב-1934 והתגוררה בשער העמקים.

הנצחתו

ב-1965 נטעו נציגי קק"ל וועד הפעולה להנצחת זכרם של יהודי מונסטיר חורשה לזכרו של ליאון קמחי, הממוקמת בתוך יער בן-שמן כמה מאות מטרים דרומית מערבית למצפה מודיעין. עיריית ירושלים הקימה גן לזכרו של ליאון קמחי שממוקם ברחוב הברון הירש בקריית משה בירושלים. הגן נחנך בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר דאז טדי קולק ואחותו של ליאון קמחי, מטילדה ברמן קמחי.
פיג'ואה

מאפיינים

הפיג'ואה  זהו שיח לא גבוה, צפוף ותדיר-ירק. שמו העממי האנגלי הוא "גויאבת-האננס".
הפיג'ואה הגיעה לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, כנראה בסוף שנות העשרים למאה הקודמת, כאשר הופצה ברחבי האימפריה הבריטית כצמח נוי מובהק. הפיג'ואה מצטיינת בצבעה הירוק-כסוף, ובפרחים אדומים-לבנים יפים. השיח ניטע בשכונות פועלים ובמשקי בית באזור החוף ובשפלה, ונפוץ מאד. הוא גם שימש כגדר חיה לחצרות. מגבלתו העיקרית הייתה פירותיו הקטנים, וחוסר אחידות של הפרי.
בשנות ה-70 למאה הקודמת נערך בישראל מפעל בירור גדול על ידי אפרים סלור, שמטרתו הייתה לברור זן של פיג'ואה בעל תכונות של פרי מסחריות. הזן שנברר וטופח נקרא על שמו של המטפח, "סלור", והוא אף ניטע בכמויות מסחריות. אולם, גידול הפיג'ואה המסחרי בארץ נכשל, בשל מחלות ומזיקים שלא נצפו מראש. כיום שוב הוא גדל בגינות פרטיות ובחצרות, אבל הזן סלור מהווה מקור לפיג'ואה גדולה.
הפיג'ואה עמידה לקרה, ויכולה לשרוד גם בטמפרטורה של מינוס 10 מעלות. צריכת המים שלה מאוד נמוכה, והיא הסתגלה בארץ לרוב סוגי הקרקעות. היא פורחת פריחה מרהיבה בחודשי אפריל ומאי, ומניבה את פריה בחודשי הסתו - אוקטובר, נובמבר ודצמבר. תכולת ויטמין C של הפרי היא גדולה יחסית, חיי המדף שלו קצרים, והפרי נאכל בעזרת חציית הפרי בסכין ואכילתו בכפית בדומה לאכילת פרי הפסיפלורה או כדרך הילדים, בשיניים.
הפיג'ואה מכילה כנראה כמות גדולה של יוד, ובשעתו רווחה אמונה שהיא מועילה למי שלקה בבלוטת התריס. לפי סיפורים שלא אומתו, כשהרודן הסובייטי סטלין חלה את מחלתו האחרונה, הבהילו אליו יום יום, במטוס מיוחד, פירות פיג'ואה מדרום ברית המועצות.
נחזיר לתקופת האבן

נחזיר לתקופת האבן (באנגלית back to the Stone Age) הוא ביטוי מטפורי המשמש אנשי צבא ופוליטיקאים כאמצעי הרתעה. הביטוי מביע איום על האויב בחורבן כבד, כזה שיאפשר לו חיים רק ברמה שהתקיימה בתקופת האבן, איום עקיף לכך שתשתיות מודרניות כגון תחנות כוח וחשמל ייפגעו או יושמדו. הביטוי נפוץ בעיקר בתור איום אך מתאר גם פעולה שגרמה נזק כבד לאויב כגון הרס מבנים ותשתיות חשמל ומים.

בארצות הברית

קרטיס לה מיי, ראש מטה חיל האוויר של ארצות הברית בשנים הראשונות של מלחמת וייטנאם אמר בספרו האוטוביוגרפי, "Mission With LeMay: My Story", שיצא לאור בשנת 1965, שיש לדרוש מצפון וייטנאם לחדול מתוקפנותה, אחרת תוחזר לתקופת האבן, באמצעות הפצצות אוויריות והפגזות מן הים. מאוחר הסתייג לה מיי מאמירה זו, וטען שנכללה בספר מחמת התלהבות יתר של סופר הצללים שליווה את כתיבתו.
ב-1 ביוני 1967, עת תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים, פרסם ארט בוכוואלד טור סאטירי בו הופיע הביטוי "bomb them back to the Stone Age" בפיו של "יונה" פוליטית שהפך את עורו, וקורא לארצות הברית להפציץ את מצרים וירדן.
בשנת 2006 סיפר נשיא פקיסטן, פרווז מושארף, שלאחר פיגועי 11 בספטמבר איימה ארצות הברית על ארצו, במסר שהעביר סגן מזכיר המדינה, ריצ'רד ארמיטאג', ש"תוחזר לתקופת האבן" אם לא תשתף פעולה עם ארצות הברית במלחמתה באפגניסטן.

בישראל

אהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל במלחמת לבנון השנייה, סיפר בספרו האוטוביוגרפי, "בגוף ראשון", על תחילתה של המלחמה: "'תן לי אישור, ונחזיר את לבנון לתקופת האבן', אמר לי חלוץ. חשבתי שזה סלנג של חיילים. שהוא מתכוון לומר שנַכֶּה בלבנונים מכת מחץ שלא במהרה יתאוששו ממנה, אך לא אהבתי את הביטוי וחששתי שהוא יפורש שלא כהלכה. אמרתי שאיני מתיר להרחיב את גזרות הירי הארטילרי שלנו."
אורי זכי, יו"ר צעירי מרצ, הביע תמיכה עוד במהלך המלחמה, בפעולת צה"ל במלחמת לבנון השנייה, אך הסתייג מיעדים מתלהמים כגון "החזרת לבנון לתקופת האבן".
איום בסגנון "נחזיר את לבנון לתקופת האבן" התחבב מאוד על אנשי צבא ופוליטיקאים ישראלים במסגרת מלחמת האיומים בין ישראל ללבנון ולחזבאללה. בין השאר השתמשו בו השר ישראל כ"ץ, השר יואב גלנט, דובר צה"ל רונן מנליס.
עמוס ידלין, ראש המכון למחקרי ביטחון לאומי וראש אמ"ן לשעבר, הסתייג מדיבורים אלה בכותבו: "ההתלהמות על 'החזרת לבנון לתקופת האבן' מיותרת. יש לדבוק במעשים המדברים את המדיניות ולא לחמם גזרה רגישה."
ד"ר אלי כרמון, חוקר במרכז הבינתחומי הרצליה, הסתייג מהאסטרטגיה שאותה משקף האיום ב"החזרת לבנון לתקופת האבן", והציע להחליפו באיום על ערי איראן, בהתחשב בכך שחזבאללה פועל כשליח של איראן.
בתחילת מבצע צוק איתן קרא עורך "ישראל היום" להחזיר את עזה לתקופת האבן, אך מיד סייג את דבריו: "לא, לא במובן של למחוק כל בית, להרוס כל תשתית ולשלוח את התושבים לנדודים בין ההריסות. אלא במובן של למחוק כל רקטה, לפוצץ כל מטען חבלה, ללכוד כל מקלע וכל רובה סער."
הרמטכ"ל לשעבר בני גנץ השתמש בביטוי זה לתיאור הישגי צה"ל בפיקודו במבצע צוק איתן. לסרטון תעמולה של מפלגתו, "חוסן לישראל", ניתנה הכותרת "6,231 מטרות הושמדו – חלקים מעזה חזרו לתקופת האבן", ובסרטון הוצגו בתים הרוסים ברצועת עזה.
אס.די.אס (סטאר מערכות בטחוניות)

אס.די.אס (סטאר מערכות ביטחוניות) בע"מ ובעבר מגם (מוצרי גומי מאוחדים) ומגם השקעות בע"מ, היא חברה ציבורית ישראלית. החברה עוסקת בפיתוח וייצור מערכות בתחום האלקטרואופטיקה, בתחום מערכות מוטסות ובתחום מוצרי מיגון מגומי. בעבר, הייתה חברת מגם פעילה מרכזית בתחום ייצור הגומי בישראל, אך היא יצאה מהתחום בשנת 2000. באפריל 2014 מונה לחברה מפרק זמני.

פרנץ לוי

מפעל פרנץ לוי החל את דרכו בשנת 1934 כבית מלאכה לחגורות בחיפה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחל בייצור צינורות כיבוי מבד וגומי וממנו התפתח מפעל לייצור ציוד הצלה. בהמשך נוספו מוצרים נוספים, כמו בקבוקים וצעצועים מגומי. בראשית שנות ה-60 הוכפל המפעל והחל לייצר דרך חברת בת, ציוד בטיחותי, כמו מצנחים, חגורות הצלה וסירות הצלה. בשנת 1968 רכשה כלל את מחצית מניות פרנץ לוי. בשנת 1969 הוקם מפעל נוסף של החברה, לייצור רשתות עצירה למטוסים. מניות כלל בחברה הועברו לכלל תעשיות ובשנת 1973 רכשה כלל תעשיות את יתרת המניות של פרנץ לוי. ביוני 1975 הפכה החברה מחברה ציבורית לחברה פרטית. במהלך שנות ה-90 שולבה פרנץ לוי בתוך קבוצת מפעלי מגם.

גומבלי

חברת גומבלי הוקמה בשנת 1950 כמפעל לייצור רצועות גומי לרדיאטורים של מכוניות. בשנת 1951 החלה לייצר גם פנימיות לאופניים ובשנת 1952 החלה לייצר ארגזים למצברים.

אבטיט

בשנת 1950–1951 הוקמה ברמת גן חברת אבטיט לייצור מוצרי גומי, בהם סוליות. בסוף שנת 1954 הצליחו נציגי העובדים לכפות על הנהלת המפעל חתימה על הסכם קיבוצי.

מגם

חברת מגם הוקמה בשנת 1955 ממיזוג של יצרניות הגומי גומבלי מנהריה ואבטיט מרמת גן, תוך הקמת מפעל מאוחד בכפר סבא מכספי השילומים.
בשנת 1957 השקיעה מגם בחברת גומאויר לייצור מזרנים בכפר סבא, שזכו לביקוש רב בשנות ה-60 של המאה ה-20. בשנת 1959 רכשה מגם את חברת אמפלקס לייצור גומי מהרצליה. המפעל התרחב מאוד בשנות ה-60, הודות להשקעות של חברת אלגר, זרוע ההשקעות בתעשייה של אלרן, שהחזיקה בשליש ממניות החברה. בשנת 1969 עבדו במפעל בכפר סבא כ-400 עובדים. בשנת 1983, בעסקה משותפת, הגדילה אלגר את אחזקותיה לכ-37% וכלל רכשה 58% מהחברה. בינואר 1987 רכשה כלל את חלקה של אלגר במגם.
בשנת 1991 שונה שמה ל"קבוצת מפעלי מגם" ובמרץ 1992 הייתה לחברה ציבורית שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. בשנת 1995 הועבר המפעל המרכזי לייצור גומי מכפר סבא לקיסריה. בשנת 1997, מכרה החברה את עסקי המעליות והמנופים שלה.

שינוי כיוון

בתחילת 2000 הגדילה קבוצת שיפר את אחזקותיה בחברה ל-54.8% ברכשה 14% מהחברה מידי כלל. בנובמבר 2000 רכשו אודי פרומקין ורונן בכור 23% ממניות החברה מידי כלל, ולאחר הרכישה החזיקו כ-70% ממניותיה. במקביל, מכרה מגם את פעילות הגומי שלה בקיסריה לחברת שיפר-מגם. בדצמבר 2000 רכשה מגם את תגה רכיבים אלקטרוניים.
ביולי 2001 מכרו בכור ופרומקין את מניותיהם במגם לחברת אלירם השקעות, תמורת 70% ממניות חברת אלירם השקעות. ביולי 2001 שונה שמה של מגם למגם השקעות. גבור ספורט החזיקה 16% ממניות החברה. לתקופה קצרה בשנים 2001–2002 עסקה החברה במיזם משותף עם סהר אינווסטק, אך המיזם פורק. החברה עסקה בעיקר בייבוא רכיבים אלקטרוניים דרך חברת הבת "תגה מגם" ובייצור מוצרי בטיחות דרך חברת הבת "מגם בטיחות".
חנה ספרן

חנה ספרן (נולדה ב-28 ביולי 1950 בחיפה) נמנית עם המייסדות והפעילות המרכזיות בקואליציית נשים לשלום ונשים בשחור וממשיכה להתנגד לכיבוש באופן פעיל. הייתה שותפה להקמתו של מרכז המחקר הפמיניסטי - ספריה וארכיון בארגון אשה לאשה, מרכז פמיניסטי חיפה. היא חברה בצוות ההיגוי של המרכז ובפורום ההיסטוריוניות הפועל בתוכו.

ביוגרפיה

בין השנים 1987-1996 עבדה בארגון אשה לאשה, מרכז פמיניסטי חיפה. ספרן ממשיכה להתנדב ולפעול בארגון זה ובחיים הפמיניסטיים בישראל. היא הייתה בין מקימות קו החירום לנפגעות אלימות ומקלט החירום בחיפה. השתתפה בתוכנית העמיתים של מכון השל.
ספרן היא גם חוקרת היסטוריה פמיניסטית, ולימדה לימודי נשים ומגדר באונ' חיפה, במכללת עמק יזרעאל ובשלוחה של אונ' לסלי בארץ שהפכה למכללה האקדמית לחברה ואמנויות בנתניה. את עבודת הדוקטורט שלה, אותה השלימה באוניברסיטת חיפה בשנת 2001, כתבה "על השפעתו של הפמיניזם האמריקני על התנועה לזכות בחירה לנשים ביישוב היהודי (1926-1919) ועל התנועה לשוויון הנשים בישראל (1982-1971)". בשנת 2006 התפרסם ספרה: "לא רוצות להיות נחמדות: המאבק על זכות הבחירה לנשים וראשיתו של הפמיניזם החדש בישראל". כותרת הספר היה ציטוט מדבריה של אחת ה-34 הפמיניסטיות שאותן ראיינה בעבודת המחקר שלה. ספרן פירסמה טור קבוע בעניינים פמיניסטיים בדף המידע של "אשה לאשה" ומשמיעה את דעותיה בעניינים מדיניים וחברתיים באתר ynet ובבימות נוספות.
ספרן מתגוררת בחיפה. היא אם לשניים, בעבר חלקה את חייה עם בן זוג והיא חיה כיום עם בת-זוג. היא מגדירה את עצמה כלסבית כל עוד קיים דיכוי של החירות של נשים לבחור את סגנון החיים שלהן ולבטא את המיניות שלהן באופן חופשי.
על פעילותה לקידום זכויות נשים בישראל, קיבלה ספרן בשנת 2004 את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
כביש 722

תולדות הכביש

כביש 722 היווה עורק תחבורה מרכזי, שקישר בין אזור המרכז לבין צפון-מזרח ישראל. בשל כך, נרשמו בכביש בעומסי תנועה כבדים, במיוחד בסופי השבוע.
בין השנים 2012 ל-2014, כחלק מהקמת מסילת העמק, בוצעו עבודות להקמת הפרדה מפלסית בין המסילה לכביש. העבודות כללו הקמת גשר מעל המסילה ומעל נחל קישון והפיכת הצומת המרומזר, המהווה מפגש של כביש 722 עם דרכי הגישה לכפר יהושע ולקריית חרושת, למחלף.
במסגרת תוכנית נתיבי ישראל, נבנה הקטע הדרומי של כביש 77 בסמוך לתוואי של כביש 722. מטרת התוכנית היא לקשר את כביש 6 לצפון-מזרח הארץ באמצעות כביש 77 ("הזרוע המזרחית") ולהפוך אותו לעורק תחבורה מרכזי במקום כביש 722. ב-14 בנובמבר 2018 נפתחו לתנועה שני הקילומטרים הראשונים של קטע כביש זה. החל מאותו יום, שבו נפתחו לתנועה גם קטעים 3 ו-7 של כביש 6 (מחלף אליקים-מחלף העמקים), קטע הכביש ממחלף יקנעם ועד צומת התשבי מסומן גם הוא ככביש 722 במקום כביש 70.
שפה דלילה

בתורת החישוביות והסיבוכיות, שפה דלילה היא שפה שמכילה "קצת" מילים. באופן פורמלי: שפה L תיקרא דלילה אם קיים פולינום  כך שעבור כל  מספר המילים מאורך n בשפה קטן או שווה ל-. כלומר, . שפות דלילות משמשות בעיקר לחקר הקשרים בין מחלקת הסיבוכיות NP למחלקות אחרות. מחלקת הסיבוכיות של כל השפות הדלילות מכונה SPARSE.
שפה דלילה נקראת כך היות שיש סך הכל 2ⁿ מחרוזות באורך n, ואם שפה מכילה רק מספר פולינומי מהן, אז היחס של מספר המחרוזות באורך n שהיא מכילה שואף במהירות לאפס, ככל ש-n גדל.
שפה אונארית היא מקרה פרטי של שפה דלילה, בו יש רק מילה אחת בשפה. 
דוגמה לא טריוויאלית לשפה דלילה היא קבוצת המחרוזות שמכילות בדיוק k אחדות, ל-k קבוע כל שהוא; לכל n, ישנן  מחרוזות בלבד בשפה, ביטוי החסום על ידי nᵏ.

קשרים למחלקות סיבוכיות אחרות

SPARSE מכילה את TALLY, מחלקת השפות האונאריות, כיון שהן מכילות לכל היותר מילה אחת מכל אורך. אף על פי שלא כל השפות ב-P/poly הן דלילות, קיימת רדוקציה פולינומית מכל שפה ב-P/poly לשפה דלילה.
כל שפה דלילה נמצאת ב-P/Poly, מכיוון שניתן לבקש שמחרוזת העצה תהיה כל המילים בשפה מאורך n משורשרות אחת לשנייה.
פורצ'ן הראה ב-1979 שאם קיימת שפה דלילה שמשלימתה היא NP-שלמה (co-NP-complete), אז P=NP.
מהניי השתמש בכך כדי להראות ב-1982 שאם שפה דלילה כל שהיא היא NP-שלמה, אז P = NP (משפט מהניי)
הוכחה פשוטה יותר לכך ניתנה ב-1991.
הטיעון של מהניי למעשה לא דורש שהשפה תהיה ב-NP, כך שלמעשה יש שפה דלילה שהיא NP-קשה אם ורק אם P = NP.
מעבר לכך, E ≠ NE אם ורק אם קיימת שפה דלילה ב-NP שאינה ב-P.
קיימת רדוקצית טיורינג (בניגוד לרדוקציית קארפ ממשפט מהניי) משפה NP-שלמה לשפה דלילה אם ורק אם .
ב-1999 הוכח שאם קיימת שפה דלילה שהיא P-שלמה, אז L = P.
הדיוויזיה ה-164 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-27 בנובמבר 1939, והועמדה תחת פיקוד קונרד האסה, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה כחלק מהארמייה התשיעית. בינואר 1941 הועברה הדיוויזיה לרומניה, וב-9 באפריל 1941 היא נטלה חלק במערכה על יוון, כחלק מהארמייה ה-12 בפיקודו של וילהלם ליסט. הדיוויזיה השתתפה בכיבוש סלוניקי, ולאחר מכן נשארה שם כחיל כיבוש.
בספטמבר אותה שנה הועברה הדיוויזיה ליוגוסלביה, ובנובמבר 1941 היא הועברה לכרתים, שם שונה שמה ב-10 בינואר 1942 לדיוויזיית הביצורים כרתים. ב-15 באוגוסט 1942 נשלחה הדיוויזיה לטוברוק, ושמה שונה להדיוויזיה הקלה אפריקה ה-164. הדיוויזיה לחמה בגבורה בקרב אל עלמיין, ולאחר מכן נסוגה לתוניסיה. בהמשך לחמה הדיוויזיה בקרבות המערכה בתוניסיה, וב-12 במאי 1943 נכנעו כוחות הדיוויזיה לבעלות הברית, יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות אפריקה.