google/wiki40b huggingface dataset:
Theorema Elegantissimum

Theorema Elegantissimum (בלטינית: המשפט האלגנטי) הוא משפט קלאסי בגאומטריה של משטחים, הנוגע לסכום הזוויות במשולש על פני משטח עקום. את המשפט, שהוא מקרה פרטי של משפט גאוס-בונה, הוכיח קרל פרידריך גאוס. המשפט קובע כי המגרעת הזוויתית של המשולש, כלומר ההפרש בין סכום זוויותיו ל-180 מעלות, שווה לאינטגרל על עקמומיות (עקמומיות גאוס) המשטח בתחום המשולש.

ניסוח מדויק

גאוס הוכיח שאם T הוא משולש גאודטי, אזי סכום זוויותיו הוא , כאשר הגודל  הוא העקמומיות הכוללת (Total Curvature) של המשטח בתחום המשולש T. באופן כללי יותר, אם P הוא מצולע גאודטי בעל n צלעות, אזי סכום זוויותיו הוא .

משפט השטח של גאוס בגאומטריה היפרבולית

במקרה של גאומטריה היפרבולית עם עקמומיות גאוס שלילית קבועה (שניתן לתאר את התנהגותה על ידי אחד המודלים של המישור ההיפרבולי), גאוס נתן הוכחה גאומטרית סינתטית למשפט גאוס בונה במכתבו ליאנוש בולאי מ-1832, שעסק בגאומטריה לא-אוקלידית. במקרה זה משפט גאוס בונה קובע, בנוסף על כך שגם כאשר ההיקף של משולש שואף לאינסוף השטח שלו לעולם לא יכול לעלות על ערך מסוים (כלומר יש חסם עליון לשטח של משולש), שהגרעון הזוויתי פרופורציונלי במדויק לשטח. ההוכחה  הסינתטית של גאוס לטענה זאת ראויה במיוחד לציון משום שהיא ניחנה באותה פשטות מושלמת שמאפיינת הוכחות לטענות כמו האי-רציונליות של שורש 2 או קיומם של אינסוף מספרים ראשוניים. במהותה ההוכחה מתבססת על הנחת ההומוגניות של המישור ההיפרבולי (עקמומיות אחידה או באופן שקול חסם עליון לשטח שאינו תלוי במיקום המשולש) ועל האקסיומה הבסיסית שמחליפה את אקסיומת המקבילים (שמאפיינת את הגאומטריה ההיפרבולית). הטיעון שלו מורכב מ-7 חלקים (המחשות גאומטריות לטיעון מופיעות במאמר שהובא ברשימת המקורות):
1. שלושה ישרים, מקבילים בזוגות בכיוונים מנוגדים, יוצרים משולש אסימפטוטי T (שכל זוויותיו אפס).
2. ל-T יש שטח סופי, שנסמנו t (שאם לא כן הגאומטריה היא אוקלידית).
3. ישר de ושתי קרניים מקבילות לו היוצאות מנקודה חיצונית a יוצרות משולש ששתיים מזוויותיו אפס, אשר השטח שלו הוא פונקציה  של הזווית החיצונית למשולש בקודקוד a (בלבד!), אשר עולה מ- ל- .
4. התייחסות למשולש אסימפטוטי, תוך הצבת הקודקוד a על אחת מצלעות המשולש האסימפטוטי, מאפשרת לייצר שני משולשים מהסוג שהוגדר בסעיף 3 (אשר שתיים מזוויותיהם אפס). סכום השטחים של שני המשולשים הללו שווה לזה של המשולש האסימפטוטי (שסימנו אותו t), לכן: .
5. הצבת הנקודה a בתוך המשולש (לא על צלעותיו) מאפשרת, בדומה לסעיף 4, לייצר שלושה משולשים ששתיים מזוויותיהם אפס (באמצעות העברת מקבילים מנקודה זו לכל אחת מצלעות המשולש), ולכן מתקיים: . סעיף זה למעשה עושה שימוש מהותי באקסיומה הבסיסית שמאפיינת את הגאומטריה ההיפרבולית: דרך כל נקודה מחוץ לישר נתון ניתן להעביר לפחות שני ישרים מקבילים לו. 
6. מכיוון ש-: , אז מתקיים ש-: , וערכו של קבוע זה הוא .
7. ניתן לפרק את המשולש האסימפטוטי T למשולש סופי ABC בעל שטח שנסמנו Z ושלושה משולשים ששתיים מזוויותיהם אפס. הזוויות החיצוניות לשלושת המשולשים הללו הם הזוויות הפנימיות של המשולש הסופי (המשולש הרביעי) A,B,C, לכן אם נסמן את שטחיהם באותיות , אז מתקיים:
 ומכאן נקבל: 
ובכך תמה ההוכחה.
מבצע אה בה

מבצע אה בה (בגרמנית: Außerordentliche Befriedungsaktion)  הוא שם הקוד למבצע נאצי במהלך מלחמת העולם השנייה שמטרתו העיקרית הייתה השמדת ההנהגה והאינטליגנציה הפולנית, שנתפסו כאיום לשלטון הנאצי. המבצע החל מעט לאחר כיבוש פולין, במאי 1940.

מטרות המבצע ותכנונו

מטרתו העיקרית של מבצע אה בה הייתה חיסול המעמדות החברתיים בפולין אשר נתפסו כהנהגה פוטנציאלית בעלת יכולת התנגדות לשלטון הנאצי בעתיד. כך, הוחלט על רציחתם של משכילים פולנים, פוליטיקאים, עיתונאים, רופאים, כמרים ופעילים חברתיים, וכן על חיסולם של החוגים האנטי-נאציים בפולין. חיסולם של מורדים פוטנציאליים נועד לאפשר שקט יחסי לוורמאכט בזמן הפלישה לבלגיה, להולנד ולצרפת. עם זאת, היטלר ציין כי "יש למנוע מההשכלה הפולנית לקום כמעמד ארגוני. רמת החיים חייבת להישאר נמוכה. עבדים זולים... אי-סדר מוחלט חייב להיווצר".
המבצע תוכנן על ידי הנס פרנק, המושל הכללי של אזור הגנרלגוברנמן בפולין. הצבא הגרמני ביקש להימנע מלקיחת חלק בביצוע הזוועות, וכך בוצעו אלו על ידי הגסטפו והאס אס. בכמה ישיבות של ועדת ההגנה של הרייך בתחילת 1940 נעשה התכנון הראשון בנושא, והוחלט להשמיד את מנהיגי תנועת ההתנגדות 'במכה אחת'.

ביצוע ותוצאות

המבצע נפתח ב-16 במאי 1940 בהוראת פרנק. בסך הכול נעצרו כ-6,500 פולנים, מתוכם כ-3,500 שהיו חשודים בקשר להתנגדות ולהתאגדות מחתרתית, והיתר נחשדו כעבריינים. רובם ככולם הוצא להורג בשטחי הגנרלגוברנמן, בעיקר ביערות. המבצע נסתיים לקראת סוף 1941, כמה חודשים אחרי המתוכנן. 
תוצאות המבצע המידיות היו בבירור לרעת גרמניה הנאצית. אמנם מספר חברי המחתרת קטן באופן זמני, אך פעילות המחתרת רק הלכה וגדלה. הנאצים לא הצליחו לחרב את ההתנגדות והאינטליגנציה הפולנית. בנוסף, המבצע הוביל לעליית המורל בקרב העם הפולני, על אף נפילתה של צרפת.
אחרי המלחמה, הפשעים שבוצעו במסגרת המבצע היו בין ההאשמות כלפי הנאצים במשפטי נירנברג וכן בבית המשפט העליון של פולין.
משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית

היסטוריה

ב-1939, במהלך כהונתו השנייה של פרנקלין דלאנו רוזוולט, הונחו היסודות לסגל הבית הלבן המודרני. בהתבסס על ההמלצות של ועדה נשיאותית שהורכבה ממומחים בתחום מדע המדינה ומינהל ציבורי, רוזוולט הצליח לקבל את אישור הקונגרס למהלך. השינוי כלל את יצירת משרד הרשות המבצעת, אשר דיווח ישירות לנשיא. המשרד כינס תחתיו שתי תת-יחידות: משרד הבית הלבן ולשכת התקציב, שהחלה לפעול עוד ב-1921 והייתה במקור חלק ממחלקת האוצר של ארצות הברית לפני שעברה לחסות משרד הרשות המבצעת. החל משנת 1970 שונה השם ל"משרד הניהול והתקציב". בתחילה היה הגידול בצוות מתון יחסית, אך הדבר הניח את היסודות לצוותים גדולים ומורכבים יותר במהלך כהונותיהם של יורשיו של רוזוולט.
מאמציו של רוזוולט בנושא ראויים לציון, בניגוד לאלה של קודמיו בתפקיד. במהלך המאה ה-19 היו לנשיאים משאבי סגל מוגבלים. לתומאס ג'פרסון היה שליח אחד ומזכיר אחד לרשותו, שניהם קיבלו שכר על ידי הנשיא באופן אישי. רק ב-1857 הקונגרס אישר תקציב (2,500 דולר) על מנת להעסיק פקיד אחד. עד כהונתו של יוליסס סימפסון גרנט (1869-1877), גדל הסגל לשלושה. עד 1900, כלל סגל הבית הלבן "מזכיר לנשיא", שני עוזרי מזכיר, שני פקידים, קצרן ו-7 אנשי סגל נוספים. תחת כהונתו של וורן הרדינג, גדל הסגל ל-31, אף על פי שרובם היו פקידים. בכהונתו של הרברט הובר, נוספו שני מזכירים נוספים לנשיא באישור הקונגרס, אחד מהם יועד להיות דובר הבית הלבן של הובר. בשנים 1933–1939, הורחבו עוד יותר היקף הסמכויות והמדיניות של הממשל בתגובה לשפל הגדול. רוזוולט נעזר בצוות מומחים שהיו כפופים ישירות אליו, אך מכיוון שלבית הלבן היה מחסור תקציבי ליצור תקנים חדשים, הם מונו לתפקידים בתוך סוכנויות ממשלתיות שונות ומשם קיבלו את משכורתם.
מ-1939 ועד היום, המצב השתנה באופן דרמטי. יחידות חדשות הוקמו בתוך משרד הרשות המבצעת, חלק בעקבות חקיקת חוקים וחלק בעקבות צו נשיאותי. חלק מהיחידות החשובות ביותר הן מועצת היועצים הכלכליים (1946), המועצה לביטחון לאומי (1947), משרד נציב הסחר (1963), המועצה לאיכות הסביבה (1970), המשרד למדיניות מדע וטכנולוגיה (1976), משרד המנהלה (1977) והמשרד הלאומי למדיניות בקרת סמים (1989). תחת כהונתו של ג'ורג' ווקר בוש נוספו יחידות נוספות כמו המשרד לביטחון המולדת (2001), שבהמשך הפך למשרד בקבינט. קשה למצוא הערכות מדויקות לגבי גודל התקציב של משרד הרשות המבצעת. רבים מאנשי הסגל של המשרד "מושאלים" ממחלקות אחרות וסוכנויות פדרליות, והוצאות התקציב לרוב נזקפות באותן מחלקות אחרות, לדוגמה חלק מהוצאות משרד הצבא של הבית הלבן מגיעות מסגל מחלקת ההגנה. הערכות מדברות על 2,500-2,000 עובדים במשרד הרשות המבצעת עם תקציב של 300–400 מיליון דולר.

מבנה ארגוני

הסגל הבכיר במשרד הרשות המבצעת מכונה "עוזר לנשיא", הסגל ברמה השנייה מכונה "סגן עוזר לנשיא" והסגל ברמה השלישית מכונה "עוזר מיוחד לנשיא".
בכירים מעטים מאוד במשרד הרשות המבצעת נדרשו לאישור המינוי בסנאט, על אף הדרישות הגבוהות מתפקיד זה. מינוי סגל הליבה של הבית הלבן אינו מצריך את אישור הסנאט. הסגל של משרד הרשות המבצעת מנוהל על ידי ראש סגל הבית הלבן.
דינש ד'סוזה

חייו

ד'סוזה נולד במומבי שבהודו להורים קתולים. שם משפחתו הפורטוגזי הוא שריד מתקופת הקולוניאליזם. בשנת 1978 עבר לבית ספר תיכון באריזונה שבארצות הברית במסגרת תוכנית חילופי תלמידים ובהמשך למד במכללת דרטמות'. כבר במכללה הצטיין בכישורי הכתיבה והעריכה שלו, ולאחר לימודיו הוסיף לעסוק בעריכה של כתבי עת שמרנים.
בשנת 1988 החל לשמש כיועץ מדיניות לנשיא רונלד רייגן. ד'סוזה היה עמית מחקר במכון הובר שבאוניברסיטת סטנפורד והחל מאוגוסט 2010 שימש כנשיאו של קינגס קולג' בניו יורק. ב-18 אוקטובר 2012 התפטר מתפקידו עם פרסום טענות לפיהן קיים יחסים מחוץ לנישואים. ד'סוזה טען שהיה בהליכי גירושים מאשתו עמה חי בנפרד מזה שנתיים, ולא ידע שהדבר אינו מקובל בקרב נוצרים אוונגליסטים.
ד'סוזה חיבר מספר ספרים רבי מכר זוכי שבחים ומעוררי מחלוקת וביניהם "קץ הגזענות" בו טען כי גזענות היא תופעה מערבית ייחודית; "חינוך לא-הומני" בו תלה את משבר החינוך באמנויות הליברליות בעליית אופנת התקינות הפוליטית, וביוגרפיה של רונלד רייגן בה עמד על הסיבה מדוע אדם "שידע כה מעט, השיג כה הרבה".
ד'סוזה עורר מחלוקת במאמר העוסק בשורשיו התרבותיים של הנשיא ברק אובמה, שפרסם כהקדמה לספר "שורשי זעמו של אובמה" שהתפרסם ב-2010. בספר גורס ד'סוזה כי האידאולוגיה האנטי-קולוניאלית שכביכול ירש מאביו ומאבותיו הרוחניים היא הכוח המניע את הנשיא אובמה, המבקש להביא לצמצום משמעותי של ההשפעה האמריקנית בעולם.
בשנת 2012 עיבד את ספרו לסרט בשם "2016: אמריקה של אובמה" לצד המפיק ג'רי מולן, שהיה לסרט הרווחי ביותר מבין הסרטים השמרניים-פוליטיים שיוצרו בארצות הברית.
בשנת 2014 הואשם ד'סוזה בתרומות לא חוקיות לסנאטורים. במהלך המשפט הודה והורשע במימון קמפיינים פוליטיים תחת שם בדוי. הוא ריצה 8 חודשים במרכז כליאה קהילתי, קיבל 5 שנים על תנאי ושילם קנס של $30,000‏.
בשנת 2018 העניק לו נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, חנינה מלאה.
משה בסוק

משה בָּסוֹק (בכתיב יידי: משה באסאָק; 26 ביולי 1907, ט"ו באב תרס"ז – 19 בפברואר 1966, כ"ט בשבט תשכ"ו) היה משורר, מתרגם ועורך ישראלי.

תולדות חייו

בסוק נולד בקובנה, ליטא ולמד בחדר, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו לעיר הולדת אביו, הולובצ'ין (ליד שקלוב), שם החל ללמוד גם לימודי חול. ב-1916 נדדה המשפחה למינסק, שבה החל בסוק ללמוד בישיבה ובמקביל העמיק את ידיעותיו בלימודים כלליים ובעברית אצל מורה פרטי. הוא הצטרף לתנועת החלוץ בווילנה ובביאליסטוק והיה מראשיה. בהמשך הגיע לוורשה, ושם ערך את ההוצאה הספרותית של החלוץ ביידיש ועברית. בשנת 1926 החל לפרסם את שיריו בעיתון "העולם". ב-1936 עלה לארץ ישראל והצטרף למשק "גשר" בדלהמיה (אשדות יעקב).
בארץ ישראל היה חבר מערכת הוצאת הקיבוץ המאוחד, וערך את ביטאון הקיבוץ המאוחד, "מבפנים". בסוק עסק בכתיבת שירה, בתרגום מיידיש ומפולנית ובעריכה.
היה נשוי למורה שולמית בסוק, בתו של קדיש יהודה סילמן. בנם הוא המשורר והמתרגם עידו בסוק.

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
נחלי מנשה

מפעל "נחלי מנשה" הוא מפעל מים של חברת "מקורות" האוסף את מי הנֶגֶר של נחל תנינים, נחל עדה, נחל ברקן ונחל משמרות ומזרימם בתעלת הטיה למאגר שיקוע בחולות קיסריה.

תיאור כללי

המפעל תוכנן על ידי החברה הממשלתית תה"ל (תכנון המים לישראל) בתחילת שנות ה-60. חברת "מקורות" החלה בביצועו ב-1964, והמפעל התחיל לפעול בחורף 1966–1967.
המפעל מנצל את המבנה הטופוגרפי של רמות מנשה, שקו פרשת המים שלה עובר קרוב מאוד לשוליה המזרחיים, כך שכשלושה רבעים ממי הגשמים היורדים באזור (כ-600 מ"מ בממוצע שנתי) זורמים אל הנחלים הנ"ל, המנקזים את רמות מנשה מערבה, לעומת רק כרבע הזורמים מזרחה לנחל קישון. בשונה ממוביל המים הארצי, העברת המים במפעל "נחלי מנשה" נעשית כולה בכח הכבידה, ללא השקעת אנרגיה.
לצורך העברת המים נבנו סכרים ותעלת הטיה המזרימה את המים אל מאגר שיקוע בחולות קיסריה. מהמאגר המים מחלחלים לאקוויפר הפלייסטוקני שמתחת לחולות. קידוחי הפקה מאפשרים שאיבת מים מהאקוויפר במשך כל חודשי השנה.
סויוז TMA-8

מטרת המשימה

החללית סויוז TMA-8 שיגרה אל תחנת החלל הבינלאומית את הצוות השלושה עשר שלה. מהנדס הטיסה הברזילאי מרקוס פונטס שהצטרף לטיסה, עזר בביצוע העגינה בתחנת החלל, שהה בתחנה כמעט שבעה ימים במהלכם ביצע ניסויים שונים, ולבסוף חזר לכדור הארץ על גבי סויוז TMA-7 יחד עם הצוות השנים עשר.
אינדוקס

אינדוקס היא פעולה בה מתווסף ערך לאינדקס (נפח כמותי של ערכים). דוגמה בולטת לפעולת האינדוקס היא הוספת אתר לאינדקס אתרים הכולל מנוע חיפוש (דוגמת גוגל) - לא כל הדפים שאונדקסו אל מנוע החיפוש בהכרח יקבלו תוצאת חיפוש (SERP) ביחס לביטוי רלוונטי, אך הם כן ייכנסו לאינדקס ויקבלו פוטנציאל להופיע בתוצאות החיפוש אם הם יעמדו בקריטריונים מסוימים שהוצבו על ידי צוות הפיתוח של אינדקס האתרים הרלוונטי.
לא כל אינדקס הוא אינטרנטי ואף אין הכרח שיהיה דיגיטלי (למשל, ספר טלפונים מוחשי מכיל אינדקס אך אינו אינטרנטי ואף אינו דיגיטלי).

אינדוקס אל תוך אינדקס הכולל מנוע חיפוש

ניתן לאנדקס אתרי אינטרנט (ואף אפליקציות אינטרנט) אל תוך אינדקסים אינטרנטיים הכוללים מנוע חיפוש. לאחר ביצוע האינדוקס ניתן לאמת אם האתר מופיע באינדקס על ידי חיפוש ביטויים הקשורים אליו או אם הדבר אינו זמין מכל סיבה שתהיה, ניתן להריץ פקודות מסוימות (אם ישנה אפשרות לכך) דרכה ניתן יהיה למצוא תוצאה אחת לפחות הנוגעת לדומיין האתר, אם זו הושגה. במנוע החיפוש גוגל למשל, ניתן להריץ פקודת site:
site:example.com

שיטת האינדוקס והתצוגה של גוגל

גוגל יכול לאנדקס אתרים ודפי אינטרנט (webpages) רבים ולהציגם ביחס לביטויי מפתח רלוונטיים (למשל באינדקס של עד 100 דפי תוצאה בכל פעם). עם זאת, רק דפים שגוגל סימן אותם כ Ranked, כלומר רק דפים שנגיד עליהם שהם קיבלו רנק (rank) הם דפים שיוצגו באותו מספר רלוונטי של עד 100 דפי תוצאה בכל פעם.
בדרך כלל כל דף יקבל rank באופן אוטומטי, גם דף חלש שאין לגוגל אינטרס ממשי להציגו (מבחינת שירות ללקוח שמבצע את החיפוש) אלא אם כן בעל הדף נתן פקודה שלא לאנדקס את הדף על ידי שפת תכנות מסוימת.
ונדל (מכלית)

תולדותיה

בעשור האחרון של המאה ה-19 חיפשה תעשיית הנפט אחר מנוע-נפט חסכוני. את הפתרון מצא המהנדס הגרמני רודולף דיזל, אשר מכר את המצאתו לברוני הנפט ברחבי העולם. בפברואר 1898 העניק דיזל רישיונות בלעדיים לבניית מנועיו בשוודיה וברוסיה לאמנואל נובל, בן למשפחת נובל. הרישיון עלה לנובל 800,000 מארק במזומן ובמניות של חברת מנועי הדיזל הרוסית שהקים לצורך זה. מפעל המנועים בסנקט פטרבורג נחל הצלחה מיידית; הוא החל בונה משאבות מונעות על ידי מנועי דיזל להולכת נפט בצינורות, ועד מהרה חדר לשוק הכללי והחל משווק מנועים להנעת טחנות קמח. המפעל בנה בשעתו מספר מנועים רב יותר מכל מפעל אחר בעולם.
ב-1903 הציע קרל הגלין, "מבעלי הניסיון בוולגה ואיש בעל חזון", לצייד את ארבות הנהר במנועי דיזל. הוא ראה בעיני רוחו שילוח ישיר של נפט דרך הנתיב בן 1,800 המיילים ממורד הוולגה אל סנקט פטרבורג ופינלנד. תעלות השיט מהוולגה אל הים הבלטי התאימו לארבות קטנות יחסית, ואלה הונעו על ידי מנועי קיטור בזבזניים. מנוע הדיזל נראה אפוא כבחירה הטבעית. הגלין האמין, כי ניתן להפוך את כיוון הסיבוב של המדחף ולשלוט על מהירותו באמצעות הנע חשמלי, וחתם על חוזה עם החברה השוודית ASEA ‏(Allmänna Svenska Elektriska Aktiebolaget) כדי שתבדוק את היתכנותה של מערכת הנעה חשמלית. אחר כך גייס הגלין את שירותיו של הארכיטקט הימי ג'ון ג'ונסון מגטבורג כדי שיתכנן את האונייה. ג'ונסון הציב את מנועי הדיזל והגנרטורים החשמליים באמצעית האונייה, ואת המנועים החשמליים בירכתייה, והם סובבו את המדחפים ישירות. הספנות (מכלי המטען) היו מופרדות זו מזו על ידי מחיצות אורכיות (ולא על ידי מחיצות רוחביות, כמקובל), מאפיין מבני שנפוץ אחר כך למכליות אוקייניות.
מערכת ההנעה של האונייה (3 מנועים בהספק 120 כוחות סוס כל אחד) נבנתה בשוודיה על ידי החברות Aktiebolaget Diesels Motorer ו-ASEA. כל אחד מהמנועים היה בעל 3 צילינדרים בקוטר 290 מ"מ, אורך מהלך של 430 מ"מ ומהירות סיבוב קבועה של 240 סיבובים לדקה. המנוע החשמלי, שנשלט על ידי ידית דומה לזו שבחשמלית, שינה את מהירות המדחף מ-30 עד 300 סיבובים לדקה. גוף האונייה נבנה במספנת סורמובו בניז'ני נובגורוד ונגרר אל סנקט פטרבורג להשלמת ההצטיידות והבנייה. אורכה של האונייה היה 244.5 רגל, רוחבה 31.75 רגל והשוקע 8 רגל, והיא הותאמה במיוחד לתעלות ונתיבי השיט מהוולגה אל הים הבלטי. לאונייה הוענק השם "ונדל", והיא החלה בהפלגות מסחריות באביב 1903. היא ניזוקה בתאונה בהפלגת הבכורה שלה, תוקנה והוסיפה לשרת בנהר הוולגה עוד עשר שנים.
"סרמט" (Sarmat) הגדולה יותר, בעלת ארבעה מנועים בהספק 180 כוחות סוס כל אחד, הושקה בקיץ שנת 1904. שלא כמו "ונדל", מנועיה של "סרמט" שולבו ישירות אל המדחפים, וכך חסכו 15% מהספק המנוע שהלך לאיבוד בהנע החשמלי. "סרמט" פעלה עד 1923; גוות האונייה הייתה רתוקה בניז'ני נובגורוד עד שנות ה-70 של המאה הקודמת.
האוניות החדשות עוררו את עניין הציבור ואנשי המקצוע והביאו הזמנות חדשות. המפעל התרחב והעסיק כעת למעלה מאלף איש, אבל הצמיחה עוררה מחלוקות בקרב ההנהלה. רולף נובל, לודוויג נובל הבן והגלין היו חלוקים עם אמנואל בשאלת עתידן של אוניות המנוע. הצעת הגלין להסב את צי ספינות הקיטור למנועי דיזל נדחתה על ידי אמנואל. הגלין התפטר וקיבל את משרת הקונסול הכללי של שוודיה בסנקט פטרבורג. ב-1907 תכננו הגלין וג'ונסון מכלית בת 4,500 טונות, ושוב דחה אמנואל נובל את ההצעה. השניים מכרו את תוכניותיהם לאחים מרקולייב מקולומנה, אשר בנו על פיהן ב-1908 את מכלית הדיזל האוקיינית הראשונה בעולם, "מיסל". אירוע זה שכנע סוף סוף את אמנואל לאפשר להגלין לחדש את צי האוניות של החברה, שגדל והגיע ב-1915 ל-315 כלי שיט.
אדם הוא אדם

אדם הוא אדם (בגרמנית: Mann ist Mann) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי המודרני הגרמני ברטולט ברכט. זוהי אחת מיצירותיו המוקדמות של ברכט, היא חוקרת נושאים של מלחמה, זמניות האדם וזהות.

כתיבת המחזה

מקובל לציין את שנת כתיבת המחזה כ-5–1924, אבל ברכט שיכתב אותו פעמים רבות במהלך חייו, לאור תגובות הקהל. לראשונה הוא כתב סקיצה ב-1918, המתרחשת באאוגסבורג (עיר הולדתו של ברכט), המספרת על האזרח יוזף גלגאי, שנופל קרבן לחבורת רמאים שמתעללים בו, מנצלים אותו ונוטלים ממנו את זהותו. גירסת המחזה המתרחשת בהודו, אז קיבל את שמו "גלי גיי או אדם הוא אדם", הושלמה בברלין ב-1924, עובדה מחדש לקראת הצגת הבכורה שלו ב-1926 ונדפסה לראשונה בכותרת זו.
ברכט שיכתב את המחזה לקראת ההפקה בבימויו של אריך אנגל ב-1928. ברכט ביים את ההצגה ב-1931, אחרי שערך במחזה תיקונים נוספים. הוא השמיט את שתי התמונות האחרונות של הגרסה הראשונה: גלי גיי נוסע עם חבריו לחזית והופך לחייל למופת. הרס"ר מסרס עצמו בגלל שיצרו מכניס אותו לצרות וג'יפ שב אל חבריו שמגרשים אותו. בגרסה המקורית גם מלוות את האלמנה בגביק שלוש בנותיה כלהקת קצב. גרסה זו שימש את הוצאת "מאליק" הצ'כית שהדפיסה את המחזה ב-1938. ב-1954 יצאה אסופת כתביו של ברכט בהוצאת "זורקאמפ" הגרמנית. באסופה ברכט שב לגרסה הרחבה יותר משנת 1926. בגרסאות השונות ברכט הכניס והוציא שירים שונים המלווים את ההצגה.

תקציר העלילה

המחזה מספר אודות צוות של ארבעה מקלענים בצבא הבריטי המוצב בהודו, בתקופה שהייתה קולוניה בריטית. המקלענים שודדים מקדש בודהיזם ואחד מהם, ירמיהו ג'יפ, נלכד במקדש והם נאלצים להפקירו ולשוב למחנה. השמועה על כך מגיעה לאוזניו של מפקד המחנה, רס"ר המכונה "בלאדי דם" והם צריכים להופיע כרביעייה למסדר הערב.
בינתיים, גיבור הסיפור גלי גיי, סבל אירי במקצועו, יוצא לשוק לקנות דגים לפי בקשת אשתו. שלושת החיילים פוגשים באקראי בגלי גיי ומשכנעים אותו לבוא לקנטינה של האלמנה בגביק, בו ניתן לרכוש אוכל ושתייה. תמורת כמה בקבוקי בירה הם משכנעים את גלי גיי ללבוש מדי צבא ולהתייצב במסדר, במקום ג'יפ, הלכוד במקדש.
באותו זמן, וואנג, כהן המסדר מציג את ג'יפ כאל בפני המאמינים, כדי לקבל מהם תרומות. האל המדומה, מקבל לשמחתו אוכל ושתייה בחינם, ואינו מתכוון לשוב ליחידה. מכיוון שחברם לצוות אינו שב, החיילים מערימים על גלי גיי, מאיימים עליו ומאלצים אותו להפוך לחייל מן המניין, במקום חברם הנעדר.
גלי גיי שנדמה כתמים, מתגלה כרודף בצע ערמומי ותועלתני, שנהנה מהמצב שנוצר, מתכחש לאשתו ועברו והופך לחייל המושלם, השש אלי קרב.
קיגאלי

גאוגרפיה ואקלים

העיר ממוקמת מעט מדרום לקו המשווה, במרכזה של רואנדה. היא בנויה על ארבעה רכסים, על גבעות שגובהם בין 1433 ל - 1645 מטרים מעל פני הים. 
בתי התושבים האמידים יותר ומבני הציבור והמשרדים מתרכזים בגבעות, והתושבים העניים מתגוררים בעמקים שביניהן. העיר מוקפת בפסגות גבוהות יותר, ובהן הר קיגאלי המתנשא לגובה 1,850 מטרים, והיא מתפשטת בהדרגה בכיוונן.
הרום הגבוה ממתן את השפעת קו הרוחב הטרופי, ולכן הטמפרטורות אינן עולות בדרך כלל על 25 מעלות צלזיוס. גשם יורד בעיקר בשתי עונות גשומות מובחנות, מאוקטובר עד נובמבר וממרץ עד מאי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-1000 מילימטרים.

היסטוריה

קיגאלי לא הייתה בירתה ההיסטורית של ממלכת רואנדה בתקופה שקדמה לקולוניאליזם. היא נוסדה בשנת 1907 בידי האימפריה הגרמנית ששלטה באזור זה. הגרמנים, שנוכחותם ברואנדה הייתה דלה, הקימו במקום תחנה מסחרית ובסיס צבאי. ב-1916 נכבשה רואנדה בידי הבלגים. תחת שלטונם התפתחה קיגאלי במידה מועטה, ואוכלוסייתה מנתה כמה אלפים כאשר רואנדה זכתה בעצמאות בשנת 1962. עם קבלת העצמאות הפכה קיגאלי לבירת המדינה, בזכות מיקומה המרכזי, ומאז התפתחה במהירות.
רצח העם ברואנדה החל ב-7 באפריל 1994 בקיגאלי, והתפשט במהירות רבה לאזורים הכפריים. בקיגאלי נמשכו מעשי הטבח עד נפילתה בידי כוחות המורדים מן החזית הפטריוטית הרואנדית בתחילת יולי. העיר ניזוקה בלחימה, אך הנזקים הפיזיים תוקנו זמן קצר לאחר המלחמה.

תחבורה

התחבורה הציבורית בתוך עיר נעשית על ידי מוניות ומוניות שירות, וכן מוניות-אופנוע. 
קיגאלי מצויה במוקד רשת הכבישים ברואנדה וקווי אוטובוס ומיניבוס מחברים אותה עם כל ערי המדינה. קווי אוטובוסים בינלאומיים מחברים את קיגאלי עם קמפאלה, בוג'ומבורה, דאר א-סלאם ונאירובי, וכן עם ערים במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. 
בעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי של קיגאלי שדרכו פועלות טיסות נוסעים למדינות שכנות ולבריסל, וטיסות מטען לאמסטרדם ומספר יעדים באפריקה.

תיירות

אתר התיירות המרכזי של העיר הוא מוזיאון ההנצחה הלאומי לרצח העם בשכונת גיסוזי שנבנה בהשראה חלקית על מוזיאון יד ושם בירושלים. האתר כולל מוזיאון עם תערוכת קבע ותערוכות מתחלפות וגן שבו נבנו קברי אחים לאלפי הנרצחים. 
רוב הבנייה בעיר היא מודרנית ורק מיעוט מן מבנים מהתקופה הקולוניאלית שרדו את הזמן. למרות מיעוט אתרי תיירות מובהקים, העיר אטרקטיביות לתיירים בגלל מיקומה על הגבעות, רמת הביטחון האישי הגבוהה יחסית, אפשרויות הבילוי הרבות, התשתיות הטובות, הניקיון והירק בו היא טובלת.
פסיפס לוד

פסיפס לוד הוא פסיפס אשר התגלה בשנת 1996 בעיר לוד. הפסיפס הנחשב לאחד הגדולים, השמורים והיפים בישראל, כוסה בעפר בשל היעדר תקציב. בעקבות קבלת תרומה מקרן שלבי וויט וליאון לוי החלה רשות העתיקות, בשיתוף עם עיריית לוד, בעבודות לשימור הפסיפס לקראת הצגתו למבקרים. במהלך העבודות נחשף פסיפס נוסף.
גודלה של רצפת הפסיפס הוא 180 מ"ר והוא מתוארך לסוף המאה השלישית או לתחילת המאה הרביעית לספירה. הפסיפס מורכב משטיחים צבעוניים ובהם תיאור מפורט של יונקים, ציפורים, דגים, צמחים וכלי שיט שהיו נוהגים באותה התקופה.
ביולי 2009 נחשף הפסיפס והוצג במשך שלושה ימים לקהל. לאחר מכן הועבר הפסיפס לירושלים לשם שימורו, וחלק ממנו נשלח לתצוגה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק. הפסיפס הוצג עד כה בלובר, במוזיאון הישן (Altes Museum) בברלין, במוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג ובמרכזי תרבות נוספים. באתר הפסיפס בלוד מתוכנן מרכז מבקרים, והוא אמור להיפתח עד סוף 2018 או בתחילת 2019.
איילט הרצגובינה

היסטוריה

בוסניה נכבשה בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1463, ובשנת 1482 נכבשה גם הרצגובינה. החל משנת 1580 שתי הנחלות נכללו במסגרת איילט בוסניה, שהיה מחולק ל-6 סנג'קים. המלחמה הטורקית הגדולה הסתיימה בשנת 1699 בתבוסה טורקית, ובשלום קרלוביץ נמסר חלק משטח האיילט לממלכת הבסבורג.
בתחילת המאה ה-19 הייתה בוסניה אחת מהפרובניציות הפחות מפותחות של האימפריה העות'מאנית, ובעקבות כך פרץ בה בשנת 1831 המרד הבוסני. בשנת 1833 הצליח עלי פאשא ריזבאנבגוביץ' לדכא את המרד בעזרת כוחות מהרצגובינה, ובעקבות כך הוקם בחלקה הדרומי של בוסניה איילט הרצגובינה שנמסר תחת שלטונו של עלי פאשא. לאחר מותו של עלי פאשא בשנת 1851 אוחדה הרצגובינה בחזרה עם איילט בוסניה.
זהר ליבה

ביוגרפיה

ליבה נולד בנביעות שבחצי האי סיני וגדל בישראל. מוצאו מרוקאי ורוסי, אביו היה חקלאי ואמו הייתה מורה. ב-1979 בהיותו בן שנתיים הוריו התגרשו ואמו היגרה לצ'ילה.
את שירותו בצה"ל עשה כלוחם ביחידה מובחרת.] עם שחרורו, בגיל 23, לאחר שאביו נפטר נסע ליבה לחו"ל ועבד כדוגמן במשך מספר שנים, שלאחריהן חזר לישראל והחל גם בקריירת משחק.
ליבה נשוי למאמנת והשחקנית אורית שר והתגורר במושב חרות. אך היגר לספרד, לזוג ארבעה ילדים. לליבה עסק לעבודות בעץ.

דוגמנות

ליבה דגמן במסעי פרסום שונים עבור חברות "דלתא", "המשביר לצרכן", "מתאים לי" (לגברים) ועוד. בעבר היה גם פרזנטור של רשת סקופ, יחד עם רותם סלע, בנוסף היה גם פרזנטור של חברת ההלבשה ML.

טלוויזיה

בטלוויזיה הוא הופיע לראשונה בסדרה "ג'וני", שם גילם את יעקב, בן זוגו של ג'וני (יונתן קוניאק). בשנת 2005 גילם את דמותו של עילי ב"טלנובלה בע"מ" בבימויו של שי קפון, ושודרה בערוץ הוט 3.
בשנת 2006 הצטרף לעונה השלישית של סדרת הנוער "השמיניה" בה גילם את דמותו של עומרי, חבר במועצה, בן זוגה של נטשה (עדי הימלבלוי) והמשיך לשחק ב"השמיניה הדור הבא" למשך 2 עונות נוספות.
בשנים 2007–2010 ליבה שיחק בסדרת הנוער "האי" במשך 3 עונות, בתור צ'יף בעלה של ג'יני (יעל גרובגלס) ואבא של דילן (יון תומרקין).
ב-2007, שיחק גם בטלנובלה "בובות" של חברת HOT. ליבה גם הופיע בתפקיד אורח בטלנובלה "האלופה", שם גילם את דמותו של סגן מאמן קבוצת לאציו בכדורגל.
ב-2007 השתתף בסדרה "הכל דבש" בערוץ 2 (רשת) לצד יעל פוליאקוב, ישראל פוליאקוב, איתי תורג'מן ויוסי מרשק. בסדרה גילם את ליאור סממה, בן זוגה של הדמות שמגלמת יעל. לאחר מכן, הצטלם לקליפ "עליך ועליי" של הזמרת שרית חדד.
ב-2008 השתתף ליבה בעונה הרביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" והיה למודח השישי. באותה שנה שיחק בסדרת המערכונים "אין בעיה" ששודרה בערוץ 2. ב-2009 שיחק בתפקיד אורח בתפקיד ג'קו בסדרה הקומית "החברים של נאור" שמשודרת בערוץ 10. ב-2010 הופיע במחזמר על פי שיריו של שלמה ארצי "לילה לא שקט".
ב-2011 השתתף ליבה בעונה השנייה של הסדרה "עספור" של חברת HOT, בתפקיד חוויאר. ב-2012 השתתף בסדרות של Yes כמו "נויורק" (3 עונות), "שביתה" (2 עונות).
ב-2014 השתתף בסדרה "עממיות" ששודרה בערוץ 2 ונוצרה על ידי נאור ציון. ב-2015 השתתף בתוכנית "גולסטאר" שמשודרת ב-HOT.
ב-2016 השתתף בסדרה "נעלמים" ששודרה בערוץ ניקלודיאון בתור גיורא גולדין, מפקד המשטרה ואבא של איתי (דניאל ליטמן).
החל מדצמבר 2018 ליבה משתתף בסדרת הדרמה "פמת"א" המשודרת בערוץ כאן 11.

בקולנוע

ב-2006 גילם את דמותו של גולן בסרט "הבועה" של איתן פוקס וגל אוחובסקי.
ב-2007 שיחק בסרט "ריקוד מסוכן" של מנחם גולן וב-2011 שיחק בסרט הדרמה "עדות" של הבמאי שלומי אלקבץ.
ליבה הצטלם לצד מירב פלדמן ומורן רוזנבלט לסרט הישראלי-אוסטרי "באומשלאגר" שעלה לאקרנים ב-2017 ושנתיים לאחר מכן, שיחק בסרט הקומי "מבצע שלאגר".
ב-2019 השתתף בסרט "פול גז".