google/wiki40b huggingface dataset:
שיכוני המגורים המודרניסטיים בברלין

היסטוריה

בתקופת רפובליקת ויימאר, בעת שברלין הייתה מרכז אמנותי, תרבותי ומדעי חשוב, החליטה העירייה - שנשלטה בידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית - לקדם בנייה של דיור ציבורי בהיקף רחב, במטרה לאפשר לכל שכבות האוכלוסייה דיור איכותי, נגיש, מואר והיגייני. הבנייה החלה לפני מלחמת העולם הראשונה, והפרויקט כולו הגיע לסיומו עם עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933 והקמת הרייך השלישי.

אדריכלות

האדריכלים העיקריים שהתוו את התכנון היו ברונו טאוט, אדריכל, מתכנן ותאורטיקן יליד קנינגסברג, ומרטין וגנר, אדריכל העיר ברלין. בין האדריכלים שהשתתפו בעיצוב הבתים ניתן למנות את ולטר גרופיוס, מנהל בית הספר באוהאוס ומהחשובים באדריכלי התקופה. התכנון המודרניסטי מושפע ממודל עיר הגנים - בנייה לא צפופה, שטחים פתוחים "טבעיים" גדולים וניסיון ליצור קהילה, אך אין היצמדות לעקרונות של מפתח השיטה אבנעזר הווארד. הפרויקטים נחשבים לדוגמה מרכזית וחשובה של האדריכלות המודרניסטית ושל הסגנון הבינלאומי.
המבנים אופייניים ברובם לסגנון הבינלאומי: פשטות צורנית, רבועה או מעוגלת. החזית נקיה מעיטורים וקישוטים, ומשחק הנפחים מתמקד באלמנטים השימושיים: החלונות, המרפסות וחדרי המדרגות. חומר הבניה הוא בטון, אז חידוש טכנולוגי. 
עם זאת, בניגוד לתפיסה הפוריסטית ששלטה באדריכלות המודרנית בין שתי מלחמות העולם והכתיבה שימוש כמעט בלעדי בצבע לבן או מונוכרומטי, תכנון השיכונים כלל התייחסות רחבה ומגוונת יחסית לצבע, בהתאם לתפיסתו של האדריכל ברונו טאוט.
מקבילה ישראלית דומה לפרויקטים ניתן למצוא במעונות עובדים שתכנן האדריכל אריה שרון בתל אביב.
יצחק מאיו (רב)

ביוגרפיה

נולד בקושטא לאהרן. בתחילה למד מפי רבי יהודה אשכנזי ומפי רבי יצחק נוניש בילמונטי, מחבר "שער המלך", ולאחר פטירת ר"י אשכנזי היה רבי יצחק נוניס רבו העיקרי, ובין הרב לתלמידו נוצרו קשרים עמוקים. הרב מאיו מוזכר בשער המלך (הלכות חמץ ומצה א, ג): "ידיד נפש החכם השלם יצחק מאיו הי"ו". בספריו מובאות רבות מדברי רבו שאינן מופיעות ב"שער המלך". לאחר פטירת הר"י נוניס (תקל"ד) פעל הרב מאיו להדפסת שאר כתביו ("שער המלך" נדפס עוד בחיי רבו) ושימש כתובת אליה נשלחו חידושי הר"י נוניס.
בשנת תקמ"ב (1782) התמנה כרב באיזמיר לצד רבי חיים מודעי, וכאשר זה האחרון עלה לארץ ישראל (תקנ"ג, 1793) הוכתר רבי יצחק מאיו כ"רב הכולל" של איזמיר, עד פטירתו, לצד רבי רפאל יוסף חזן, בעל שו"ת "חקרי לב".
מתלמידיו: רבי חיים יהושע הכהן חמצי, אב בית דין בחיפה.
קול אולדריץ'

קריירה במכללות

בעונת 2007/08, עונת הבכורה שלו באוניברסיטת קנזס, שיחקו בקבוצה סאשה קאון, דארל ארתור ודרנל ג'קסון, דבר שהגביל את מספר הדקות ששיחק ל-8.3 דקות בממוצע, בהן קלע 2.3 נקודות ולקח 3 ריבאונדים. בעונתו השנייה, עזבו שלושת השחקנים ל-NBA ואולדריץ' הפך לשחקן מרכזי בקבוצה. ממוצע הדקות שלו עלה ל-29.7 למשחק, בהן קלע 15.1 נקודות ולקח 10.8 ריבאונדים בממוצע. ב-8 במרץ 2009 נבחר לנבחרת העונה בביג איסט. 3 שבועות לאחר מכן השיג טריפל דאבל כשקלע 13 נקודות, לקח 20 ריבאונדים וחסם 10 פעמים בניצחון 43–60 על דייטון במסגרת הסיבוב השני של טורניר אליפות המכללות. היה זה הטריפל הראשון בתולדות אוניברסיטת קנזס. ב-29 במרץ 2010, לאחר שסיים את עונתו השלישית בקבוצה הודיע השחקן כי לא ימשיך לעונה נוספת וכי הוא מעמיד את עצמו לבחירה בדראפט הקרוב.

קריירה כשחקן

אולדריץ' נבחר במקום ה-11 בדראפט של 2010 על ידי קבוצת ניו אורלינס הורנטס, אך נשלח מיידית בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר. ב-6 באוגוסט חתם על חוזה בקבוצה לשנתיים, עם אפשרות הארכה לשנתיים נוספות. בעונת הרוקי מיעט לשחק ושותף רק ב-18 משחקים ואף נשלח מספר פעמים לקבוצת טולסה 66 מליגת הפיתוח של ה-NBA, בה שיחק 21 משחקים. גם בעונתו השנייה באוקלהומה, שותף במספר מועט של משחקים, 26 בלבד. באותה עונה הגיע אולדריץ' לגמר ה-NBA עם הת'אנדר, אך הקבוצה הפסידה למיאמי היט.
בסיום עונת 2011/12 הועבר ליוסטון רוקטס כחלק מהעסקה בה הועבר ג'יימס הארדן. אולדריץ' הספיק לשחק 30 משחקים לפני שהועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס. ב-23 בספטמבר 2013 חתם על חוזה בניו יורק ניקס. במהלך העונה נשלח אולדריץ' לקבוצת אירי בייהוקס מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך הוחזר לקבוצה לאחר יום. באותה עונה קלע את מספר הנקודות הגבוה ביותר בממוצע למשחק בקריירה שלו, 5.5. ב-13 ביולי 2015, לאחר שהשלים שתי עונות בניקס, חתם על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס.
מועצת העם (הרפובליקות האפריקאנריות)

משכני מועצות העם

לאחר הקמת הרפובליקה הדרום אפריקאית בשנת 1852, שכנה מועצת העם של הרפובליקה במספר מבנים זמניים בפרטוריה. מספר שנים לאחר מכן, עברה למשכן הקבע שלה בבניין מוסדות השלטון בבירה, בכיכר הכנסייה, אשר כלל מלבד הפרלמנט גם את מושב הממשלה. בשנת 1888 נהרס הבניין ובמקומו נבנה באותו המקום בניין פרלמנט חדש. המבנה החדש התהדר בסגנון רנסאנסי נאו-קלאסי, ובחזיתו המרשימה התנשאה מרפסת בה יכלו ראשי הרפובליקה לנאום אל הקהל שבכיכר. מלאכת הבנייה נמשכה כשנתיים, כאשר חומרי בנייה איכותיים מיובאים מעבר לים דרך נמל דרבן. בשנת 1890, עם סיום הבנייה, ערכה בו מועצת העם את מושב הפרלמנט השנתי שלה. במקור היו בבניין שתי קומות, אך שנה לאחר חניכתו הוחלט להוסיף לו קומה שלישית, אשר בנייתה הסתיימה בדצמבר 1891. כשנה לאחר מכן הותקנה בבניין גם מערכת טלפוניה. בבניין החדש, לצד אולם מועצת העם שכנו מספר ארכיונים לאומיים, חדרי המתנה ומחסנים, כמו גם משכני הקבע של שאר מוסדות המדינה הראשיים - נשיא המדינה, ומושב הממשלה.
בדומה למועצת העם בפרטוריה, גם מועצת העם של מדינת אורנג' החופשית בבלומפונטיין החליפה מספר מבנים עד שזכתה למבני קבע, בעשורים הראשונים לקיום הרפובליקה שהקומה בשנת 1854. אבן הפינה למשכן הקבע הנוחה בשנת 1890 על ידי הנשיא פרנסיס רייץ, והבניין החדש והמפואר נחנך כשלוש שנים מאוחר יותר, ב-5 ביוני 1893.

מבני הפרלמנט כיום

במהלך המאה ה-20 הוכרזו מבני הפרלמנט כאתרי מורשת לשימור היסטורי.
הקורפוס ה-11 (ורמאכט)

החזית המערבית

הקורפוס הוקם ב-6 באוקטובר 1936 בהנובר, וכמפקדו מונה אמיל לב. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלל הקורפוס במסגרת הארמייה העשירית, ויחד אתה לקח חלק במערכה בפולין ולחם בקרב בזורה והמצור על ורשה. מאוחר יותר הועבר הקורפוס אל הארמייה השמינית.
בשנת 1940 נכלל הקורפוס בארמייה השישית, ויחד עמה לחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה. הקורפוס לקח חלק בקרבות בהולנד ובלגיה.

המערכה בבלקנים

במערכה בבלקנים פיקד על הקורפוס יואכים פון קורצפלייש. הקורפוס כלל אז 3 דיוויזיות והוא נכלל במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. הקורפוס השתתף בפלישה ליוגוסלביה.

החזית המזרחית

קורצפלייש פיקד על הקורפוס במהלך מבצע ברברוסה, והוא לחם לסירוגין כחלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום. ב-1 ביוני 1942 מונה קרל שטרקר למפקד הקורפוס, והשתתף עמו במתקפת הקיץ הגרמנית. באוגוסט הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד. ב-25 בינואר 1943 קיבל שטרקר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בינואר 1943 הועלה שטרקר לדרגת גנרל-אוברסט. וב-2 בפברואר נכנע הקורפוס יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי.
הקורפוס הוקם מחדש, ולחם בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. לאחר הכישלון הגרמני בקרב קורסק הגן הקורפוס על נסיגת הכוחות הגרמניים אל מעבר לנהר הדונייץ, ולאחר מכן לחם בקרבות הנסיגה אל נהר הדנייפר. בפיקודו של וילהלם שטמרמן, הקורפוס לחם בקרבות באזור קייב שבאוקראינה, והיה חלק מכוח גרמני שכותר בידי כוחות הצבא האדום במבלט קורסון-צ'רקאסי בגדה המערבית של נהר דנייפר, במסגרת קרב קורסון-צ'רקאסי. בסוף ינואר 1944 קיבל שטמרמן את הפיקוד על כל הכוחות, שכותרו ב"כיס" הגרמני שנוצר באזור קורסון. "כוח שטמרמן" לחם בתוך הכיתור במשך כמעט שלושה שבועות, תוך שהוא מנסה לחבור לכוחות החילוץ שנשלחו לעזרתו. ב-7 בפברואר 1944 הוענק לשטמרמן "צלב האבירים של צלב הברזל", אולם המצב של כוחו הפך נואש יותר ויותר, והוא נדחק לשטח צר, שהיה מוקף מכל עבריו בכוחות סובייטיים. בליל 16/17 בפברואר ניסה "כוח שטמרמן" לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוחות הגרמניים באזור ליסיאנקה. ב-17 בפברואר, במהלך הפריצה החוצה, נהרג שטמרמן מפגז נ"ט שפגע ברכבו, אך חלק ניכר מהכוח שבפיקודו, הצליח להגיע בשלום לקווים הגרמניים.
הקורפוס נסוג מהחזית המזרחית בהדרגה, ולחם במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז', ובמסגרת הקרב על פראג. הוא נכנע עם סיום המלחמה ב-8 במאי 1945.
יצחק ברוידה

ד"ר יצחק דוד בְּרוֹיְדֶה (לעיתים בכתיב יידי: ברוידע; בכתיב לועזי: Isaac David Broydé;‏ 23 בפברואר 1867, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית – 15 באפריל 1922,‏ ניו יורק) היה מזרחן, ערביסט וספרן יהודי.

קורות חיים

נולד בפּוֹרוֹזוֹבוֹ (Porozowo)‏ שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) בשנת 1867. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה בגרודנו, נסע ב-1883 לפריז, שם למד בסורבון, וקיבל דיפלומה מבית הספר לשפות המזרח (École spéciale des Langues orientales; אקול ספסיאל דה לאנג אוריינטאל) ב-1892, ומהמחלקה למדעי ההיסטוריה והפילולוגיה של האקול פראטיק דה אוטז אטיד (École pratique des hautes études) ב-1894. 
שימש מזכירו של המזרחן היהודי-גרמני-צרפתי יוסף דֶרֶנְבּוּרג מ-1890 ועד מותו של האחרון ב-1895, אז התמנה על ידי ועדת הפרסומים של "כל ישראל חברים" לאחד מחברי הצוות שהמשיך במלאכת ההוצאה לאור של כתבי סעדיה גאון שבה החל דרנבורג. באותה שנה התמנה לספרן ב"כל ישראל חברים", ושימש במשרה זו עד 1900. אז נסע ללונדון, ובמהלך שהותו הקצרה שם קטלג את ספרייתו של הסופר, ההיסטוריון ואוסף כתבי היד היהודי-אנגלי אלקן אדלר. בהמשך אותה שנה נסע ברוידה לניו יורק כדי להשתתף בכתיבת ועריכת האנציקלופדיה היהודית, ונשאר בארצות הברית. שם גם עבד כספרן ומקטלג במחלקה היהודית של ספריית העיר ניו יורק. כן פרסם מאמרים בכתבי העת המדעיים בנושאי יהדות Revue des Études Juives ו-Jewish Quarterly Review.
ג'ק צייד הענקים

עלילת הסרט

בממלכת קלוייסטר, ג'ק, בן איכרים צעיר שהתייתם, מוקסם מהאגדה של אריק, מלך עתיק שהביס צבא של ענקים מממלכה בשמים שפלשו לשטחי קלוייסטר. במקביל, הנסיכה איזבל מוקסמת מאותה האגדה.
10 שנים מאוחר יותר, ג'ק הולך העירה כדי למכור את הסוס שלו על מנת לתמוך בחווה של דוד שלו. ג'ק מתאהב באיזבל לאחר שהגן על כבודה מקבוצת בריונים. בינתיים, הלורד רודריק חוזר לחדר העבודה שלו, רק כדי לגלות כי נזיר מסוים שדד אותו. הנזיר מציע לג'ק שעועית קסם שגנב מרודריק כתשלום על סוסו של ג'ק. בטירה, איזבל רבה עם אביה, המלך ברהמוול, שרוצה להשאיר אותה בטירה להתחתן עם רודריק בעוד היא נחושה לחקור את הממלכה. במקביל, דודו של ג'ק נוזף בו על כך שמכר את סוסו בתמורה לשעשועית. הדוד זורק את הזרעים לאדמה ועוזב את הבקתה. נחושה בדעתה להיות חופשיה, איזבל מתגנבת מהטירה ומבקשת מחסה מהגשם בבקתתו של ג'ק. כשיורד גשם, זרעי השעועית משתרשים באדמה וגדלים לגזע ענקי של אפונת פלא שנושאת את ביתו של ג'ק ואת איזבל לשמיים ואילו ג'ק נופל לאדמה.
ג'ק, רודריק ונושא כליו, ויק, מתנדבים להצטרף לאבירי המלך בראשות אלמונט ונושא כליו, קראוו, ומטפסים על אפונת הפלא בחיפוש אחר איזבל. בטיפוס, רודריק וויק חותכים את חבל הבטיחות בכוונה להרוג כמה מהאבירים שבחלק העליון, הם מגלים את עולמם של הענקים ומחליטים להתפצל לשתי קבוצות: קבוצה ראשונה עם ג'ק, אלמונט, וקראוו, והשנייה עם רודריק וויק, אך לא לפני שרודריק לוקח בכוח את זרעי השעועית שנותרו לג'ק.
קבוצתו של ג'ק נלכדת על ידי ענקים, שלוקחים את כולם כאסירים מלבד ג'ק שבורח. בינתיים, קבוצתו של רודריק פוגשת שני ענקים אחרים; אחד אוכל את ויק, אבל לפני שהם יכולים לעשות את אותו הדבר לרודריק, רודריק עוטה את כתר הקסם ששולט בענקים.
ג'ק עוקב אחרי הענקים למבצרם, שבו המנהיג בעל שני הראשים הענקי, פאלון, הורג את קראוו. ג'ק מוצא את איזבל ואת אלמונט. כשהענקים מכינים את אסירים שנותרו להם, רודריק נכנס ומשעבד את הענקים בכתר. הוא אומר לענקים הם יתקפו את קלוייסטר עם שחר ומאפשר להם לאכול את איזבל ואלמונט. ג'ק מציל את איזבל ואלמונט כשאחד הענקים מכין אלמונט לבישול. השלישייה מגיעה למעבר אפונת הפלא, שם ג'ק גורם לענק ששומר על אפונת הפלא לנפול מקצה הממלכה. כשברהמוול רואה את הענק, הוא מזמין את הנתינים שיכרתו את המעבר.
ג'ק ואיזבל יורדים מממלכת הענקים, בעוד אלמונט נשאר להתעמת עם רודריק. אלמונט מצליח להרוג את רודריק, אבל פאלון לוקח את הכתר לפני שאלמונט יכול לחבוש אותו, ואלמונט נאלץ לברוח במורד גבעול האפונה. ג'ק, איזבל ואלמונט שרדו את הנפילה אחרי שקצצו את אפונת הפלא. כשכולם חוזרים הביתה, ג'ק מזהיר כי הענקים ישתמשו בזרעי השעועית של רודריק ליצור גשר אל האדמה ושקלוייסטר תותקף.
הענקים רודפים אחרי ג'ק, איזבל וברהמוול לטירה, שם אלמונט ממלא חפיר בשמן ומדליק אותו באש. פאלון נופל בחפיר ופורץ את הטירה מלמטה. כשהמצור נמשך, פאלון לוכד ג'ק ואיזבל, אבל ג'ק זורק את זרע השעועית האחרון במורד גרונו של פאלון, וגורם לאפונת הפלא לקרוע את גופו. ג'ק לוקח את הכתר ושולח בחזרה את הענקים לממלכתם.
ג'ק ואיזבל מתחתנים ומספרים את סיפורם של הענקים לילדיהם. ככל שעובר זמן, כתר הקסם מאובטח במגדל לונדון.
צינור הגז תבריז-אנקרה

היסטוריה

בניית הצינור החלה בשנת 1996 אחרי שנחתמה עסקת גז בין ממשלת טורקיה לממשלת איראן, ב-30 באוגוסט 1996. בניית הצינור השולמה ב-26 ביולי 2001.
ב-1 בינואר 2008 הוקטנה כמות הגז שעוברת בצינור וב-7 בינואר העברת הגז הופסקה משום שטורקמניסטן הפסיקה את הזרמת הגז. ההזרמה חודשה ב-27 בינואר. הצינור הותקף מספר פעמים על ידי המחתרת הכורדית ה-PKK.

מפרט טכני

אורכו של צינור הגז הוא 2,577 ק"מ (1,601 מייל). הקיבולת המקסימלית של הצינור היא 14 מיליארד מטר מעוקב (BMC) של גז טבעי לשנה כאשר בפועל עוברים בו 11 מיליארד.
ויסוקו

היסטוריה

במהלך ימי הביניים הייתה ויסוקו בירת ממלכת בוסניה. ב-1463 נכבשה העיר על ידי צבאותיו של מוראט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית. ב-1878, לאחר קונגרס ברלין סיפחה האימפריה האוסטרו-הונגרית את אזור בוסניה ובכלל זה העיר ויסוקו. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה ויסוקו בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941 פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים. העיר ויסוקו נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית שנשלטה על ידי האוסטאשה. לאחר המלחמה וכינון יוגוסלביה התפתחה במקום תעשיית עיבוד עורות, עיבוד עץ וטקסטיל. בנוסף, בסמוך לעיר פעלו מכרות פחם וברזל. לאחר התפרקות יוגוסלביה והכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, פרצה מלחמת בוסניה ובמהלכה התחוללו בוויסוקו קרבות בין הכוחות היריבים שגרמו לנפגעים בנפש ולנזקים לרכוש.

הקהילה היהודית

במהלך המאה ה-18 התיישבו יהודים בעיר. לאחר סיפוח האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית היגרו לעיר משפחות יהודיות, רובן ממוצא אשכנזי. ב-1884 הוקם בית הכנסת לקהילה, בהמשך חרב ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם חדש תחתיו. עוד הוקמו בית עלמין ותלמוד תורה. בעיר תועדה פעילות ציונית. ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה החלו רדיפות יהודים. בני הקהילה נעצרו והובלו למחנה הריכוז גוספיץ' וממנו גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ. מרבית בני הקהילה נרצחו בשואה והקהילה לא חודשה.
לקהילה זו השתייכו יהודי הכפר קִיסֶלְיָאק. המקום שימש אתר נופש ליהודי סרייבו ומעט היהודים שהתגוררו במקום נסמכו הלכתית על קהילת ויסוקו. במקום הוקם בית עלמין קטן שנכון ל-2006 עדיין ניתן היה לאתר את שרידיו.
365 (שיר)

רקע

היו שמועות רבות על שיתוף הפעולה בין השניים לפני שהשיר הודלף בינואר 2019. השיר הוכרז בתחילת פברואר, ומאוחר יותר הוכנס לשזאם. ב-13 בפברואר 2019 קייטי פרי וזד החלו להתכתב בטוויטר באימוג'ים למשך שעות שלמות כטיזר לשיר עד שזד הפיץ את הטריילר.
דייוויד פרנס

עיצוב מודולרי

בשנת 1972 פרסם פרנס מאמר בשם 'On The Criteria To Be Used in Decomposing Systems into Modules'. במאמר, הציג פרנס עקרונות חשובים בתפיסת העיצוב המודולרי, שלימים נודעו כלכידות וצימוד של רכיבי תוכנה.
בת' קימבר

ביוגרפיה

קימבר סיימה ב-1984 תואר ראשון בהיסטוריה ממכללת המילטון  במהלך לימודיה שהתה בצרפת שם למדה היסטוריה של האמנות במכון אוניברסיטת לונדון בפריז, רוסית בסורבון ומדע המדינה וממשל במכון למדע המדינה פריז. כמו כן היא בעלת תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בתום לימודיה התגייסה ל-CIA. במהלך שירותה הייתה חלק מ"הקבוצה הרוסית" האחראית למודיעין בתחום רוסיה. היא שימשה סגנית השירות החשאי הלאומי של ארצות הברית (אגף המבצעים החשאיים של הארגון), עמדה בראש חטיבת אירופה ואירו-אסיה ושימשה ממלאת מקום המשנה לראש ה-CIA.
בדצמבר 2018 מונתה לראש אגף המבצעים החשאיים של ה-CIA. היא האישה הראשונה המכהנת בתפקיד זה.
כריסטוף ויליבלד גלוק

ביוגרפיה

גלוק נולד באראסבאך (Erasbach), הסמוך לברכינג בבוואריה, לאב יערן, שעבד בשירותו של בן אצולה. הוא למד מוזיקה ופילוסופיה בפראג מגיל שמונה-עשרה. את האופרה הראשונה שלו, "ארטאסרסה" (ארתחשסתא), כתב בשנת 1741 והחל בכתיבה פורה מאוד לבמה. יצירותיו בשנים אלה היו בסגנון האופרה סריה האיטלקית, השמרנית באופיה. הוא יצא למסעות ברחבי אירופה ובשנת 1754 קיבל משרת מנצח מקהלה בחצר מריה תרזה קיסרית אוסטריה והתיישב בווינה.
בשנת 1756 העניק לו האפיפיור בנדיקט ה-14 את תואר אביר מסדר דורבן הזהב (מסדר האצולה של הותיקן, שבו היה חבר גם מוצרט). מאז ואילך השתמש גלוק בתואר "האביר מגלוק".
בתקופת שהותו בווינה חיבר גלוק את אורפיאו ואאורידיצ'ה (הנודעת גם בשם "אורפיאוס ואאורידיקה") (1762), אחת מיצירותיו הנודעות ביותר, ואת הבלט דון חואן (1761). שתי אלה מציגות כמה משינויי הסגנון, שיגיעו למלוא ביטוים ב"אלצ'סטה" (1767), שכללה הקדמה המציגה את רעיונותיו על סגנון חדש לאופרה. הרעיון של גלוק היה להגביר את חשיבות הדרמה של היצירה מעבר לזו של הזמרים הכוכבים המבצעים אותה ולהיפטר מן הרצ'יטאטיב, שקטע את התפתחות העלילה. הסגנון הזורם והדרמטי יותר, שצמח כתוצאה מהתפתחות זו, נחשב למבשר הדרמות המוזיקליות של ריכרד וגנר.
בתקופת גלוק, מכל מקום, היו הרפורמות שלו שנויות במחלוקת. אחרי שעבר בשנת 1773 לפריז, שם נהנה מחסות המלכה מרי אנטואנט ושם הופקו איפיגניה באאוליס וכמה מיצירותיו האחרות, נחלקו מבקרי המוזיקה לשני מחנות: האחד שיבח את סגנונו החדש של גלוק, השני גינה אותו ותמך, לעומת זאת, ביצירותיו המסורתיות יותר של ניקולו פיצ'יני. המלחינים עצמם לא התערבו בפולמוס, אבל כאשר פיצ'יני התבקש לכתוב מוזיקה לליברטו, שגלוק עצמו עבד עליו אותו זמן, השמיד גלוק את מה שהספיק לכתוב.
גלוק הכניס שינויים הן ב"אורפיאו ואורידיצ'ה" והן ב"אלצ'סטה" כדי להתאימן להפקות הפריזאיות, ואף תרגם אותן מן האיטלקית המקורית לצרפתית. אחרי הצגת הבכורה של "ארמידה" בשנת 1777 ו"איפיגניה בטאוריס" ב-1779, חזר גלוק לווינה. הוא כתב שם יצירות קטנות יותר, אך בעיקרו של דבר פרש מעבודתו. גלוק מת בשנת 1787 והותיר אחריו כ-35 אופרות גמורות, כמה באלטים ויצירות אינסטרומנטליות. לגלוק הייתה גם השפעה חשובה על הקטור ברליוז, שהעריץ אותו.
כריסטוף ויליבלד גלוק קבור בבית הקברות המרכזי בווינה, אוסטריה.

ניתוח יצירתו

חשיבותו של גלוק היא בכך שהביא לסיום תקופה בתולדות כתיבת האופרות ותחילת תקופה חדשה. הוא הביא לסיום תקופת כתיבת האופרה סריה האיטלקית במתכונתה אז, שהתאפיינה בעלילה סבוכה והושם בה דגש על בלטים ותהלוכות פאר ולא על ההתפתחות הדרמטית של העלילה. גלוק התחיל תקופה חדשה בכתיבת אופרות בכך שהשיג אחידות בין הטקסט לבין המוזיקה כאשר הליברית פשוט וחופשי מעלילות מסובכות.
המוזיקה מדגישה את הדרמה ומטרתה להדגיש את הרגשות שבמחזה.
כך פתח גלוק תקופה חדשה ומבשר את האופרות הגדולות של וגנר.
קרל אורף

יצירתו

יצירתו המוכרת ביותר של אורף היא "כרמינה בוראנה" (Carmina Burana 1938) - "קנטטה נופית". היא הראשונה מתוך טרילוגיה שכוללת גם את "קאטולי כרמינה" (Catulli Carmina) ו"טריונפו דה אפרודיטה" (Triunfo de Aphrodite), שמציגות את העניין הרב שלו בשירה גרמנית של ימי הביניים. אף על פי שהוא נחשב מודרני בחלק מטכניקות ההלחנה שלו, אורף, בטרילוגיה, הצליח ללכוד את רוח ימי הביניים עם מקצבים מדבקים וטונאליות פשוטה. שירת ימי הביניים בגרמניה נכתבה בגרסה מוקדמת של גרמנית ובלטינית והייתה לרוב עסיסית, אך לא גלשה לגסויות לשם גסות.
בחוגים פדגוגיים הוא נודע בעיקר בשל יצירתו Schulwerk‏ (1930–1935), שתורגמה לאנגלית כ"מוזיקה לילדים" (Music for Children). התזמור המוזיקלי הפשוט שלה אפשר גם לילדים בלי הכשרה ארוכה לנגן יצירה שלמה בקלות יחסית. במשך רוב חייו עבד אורף עם ילדים, והשתמש במוזיקה ככלי חינוכי. גם המלודיה וגם המקצב מוכתבים לרוב על ידי המילים, גם בגרמנית וגם באנגלית.
אורף לא אהב לקרוא ליצירותיו "אופרות". למשל, ליצירה Der Mond ("הירח", 1939) קרא Märchenoper: אופרת אגדה. Die Kluge ("האישה החכמה", 1943) תיפול לאותה קטגוריה. בשתי היצירות ישנו אותו צליל ימי-ביניימי או חסר זמן בכלל מבלי להעתיק בפועל את הדימויים המוזיקליים של התקופה.

קשריו עם השלטון הנאצי

אורף לא היה חבר במפלגה הנאצית, אך קיים קשרים טובים עם המשטר הנאצי ונהנה מחופש יצירה בתקופתו של משטר זה, כולל פטור משירות צבאי שניתן לו על ידי משרד התעמולה שבהנהגת יוזף גבלס. בשנת 1938 קיבל על עצמו משימה שהטיל ראש עיריית פרנקפורט, לכתוב מוזיקה חדשה ליצירה "חלום ליל קיץ", כזו שתחליף את המוזיקה של מנדלסון, שהוחרמה על ידי הנאצים. להגנתו יש לומר שהתעניין ביצירה זו כבר שנים רבות קודם לכן. אורף התפטר מתפקידו באגודת באך עם עליית הנאצים לשלטון ובין ידידיו הקרובים לא היו נאצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר על ידי בנות הברית, ובחקירתו טען כי היה חבר בקבוצה האנטי-נאצית, "הוורד הלבן". הוא אכן היה מיודד עם המוזיקולוג פרופ' קורט הובר, אחד מחברי הקבוצה. אך אין כלל עדויות המאמתות את טענתו. אשתו של הובר טוענת כי המלחין אף נמנע מלעזור לחברו הקרוב לאחר מאסרו. הובר נאסר ב-27 בפברואר 1943 והובא בפני "בית הדין העממי" ה"פולקסגריכט", שהיה בעל הסמכות לדון באישומים פוליטיים של מתנגדי המשטר. לאחר מאסרו של הובר אשתו של הובר הפצירה בקרל אורף, להשתמש בהשפעתו כדי להציל את בעלה. בטענה כי המעצר של הובר "יהרוס" אותו. הובר נידון למוות על ידי אב בית הדין, רולנד פרייזלר, שנודע לשמצה גם כ"שופט התליין". גזר הדין בוצע ב-13 ביולי בבית הסוהר במינכן, באמצעות הגיליוטינה שהייתה הכלי להמתת אסירים פליליים בגרמניה הנאצית.
גישה סלחנית לאורף טוענת שבמשך כל חייו, כולל תקופת המשטר הנאצי, לא עסק בפוליטיקה, וכל רצונו היה לשרוד ולעסוק במוזיקה גם בתקופה אפלה זו בתולדות גרמניה.
אורף קבור בכנסייה הבארוקית של המנזר אנדכס, מדרום למינכן, שגם משמש כמבשלת בירה.
מוזיאון ד'אורסה

היסטוריה

בטרם נוסד המוזיאון, שימש המבנה כתחנת רכבת שנקראה גאר ד'אורסה, המיועדת לקו הרכבת פריז - אורליאן.
ב-1939 הופסקה תנועת הרכבות בתחנה, כי רציפיה היו קצרים מדי לרכבות בהן נעשה שימוש. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כבית מיון דואר.
ב-1977 החליטה ממשלת צרפת להפוך את המבנה למוזיאון. משרד ACT של האדריכלים רנו בארדוו, פייר קולבוק וז'אן־פול פיליפון, נבחר להתאים את המבנה ליעודו החדש - זאת, באמצעות בניית כ-20,000 מטרים רבועים של שטחי תצוגה. המוזיאון נפתח ב-1 בדצמבר 1986 בנוכחות נשיא צרפת פרנסואה מיטראן.
בין השנים 1986–1994 נוהל המוזיאון על ידי פרנסואז קשן, בין 1994 ל-2001 הוא נוהל על ידי אנרי לוארט, ומאז שנת 2001 מנוהל המוזיאון בידי סרז' למואן.
איים אבודים

עלילה

סופת הוריקן כמעט ומטביעה בלב ים אוניה שעל סיפונה 40 נערים מרחבי העולם. 35 נערים מצליחים להיחלץ מהאוניה בסירות הצלה, אולם בשל הבהלה חמישה נערים נותרים באוניה. הסערה סוחפת את האוניה אל שני איים לא מוכרים המאוכלסים בצאצאים של אנשים שהגיעו לשם בנסיבות דומות כ-200 שנה קודם לכן.
האי הראשון, הקרוי טאמבו, נשלט על ידי רודן אלמותי בן 200 שנה המכונה ה-Q אשר הגיע לאי באחת מאותן אוניות אשר היו בדרכם לאוסטרליה. במוקד האי קיים עמק בו חיים צאצאיהם של צוות האוניה המקורית, בסגנון של חיי קהילה קולוניאלית של המאה ה-18. הרודן עושה הכל על מנת ללכוד ולחסל את חמשת בני הנוער מן העולם החיצון, המהווים בעיניו איום לשלטונו.
האי השני, הקרוי מאלו, שוכן בקרבת האי טאמבו, קטן יותר בגודלו ושומם.  הרודן Q משתמש במאלו כמחנה עבודה, שאליו נשלחים האסירים ובלגונה שבאי הם נאלצים לצלול ולהשיג "אצה כחולה" נדירה המזוקקת בהמשך לאבקה בה משתמש Q כדי להאריך את חייו.
הילדים מפתחים קשרי ידידות וחברות עם חלק מן המקומיים. בפרק האחרון בסדרה מצליחים ה"זרים" לשכנע את תושבי הכפר למרוד בראש הממשלה וב-Q ומצליחים לסלקם מן הכפר ללא שפיכות דמים. חמשת הזרים מצטרפים לכפר וג'רמיה, משרתו לשעבר של הרודן נבחר לתפקיד ראש הכפר.
בו דידלי

ביוגרפיה

דידלי נולד בשם אלאס אות'ה בייטס מק'דניאל במק'קומב שבמיסיסיפי. בתחילת דרכו, למד דידלי נגינה קלאסית בכינור, עד אשר שמע את ג'ון לי הוקר והחל לנגן בלוז.
בתחילת שנות ה-50 ניגן עם נגן המאראקס ג'רום גרין, ועם נגן המפוחית בילי בוי ארנולד. באמצע אותו עשור, חתם על חוזה עם חברת התקליטים "צ'ס רקורדס" והוציא את הסינגל הראשון שלו, "Bo Diddley\I'm a Man" ב-1955. במשך שש השנים הבאות, דידלי הוציא שירים שלא הצליחו במיוחד, כנראה בגלל הצליל החדשני שלהם, אבל הפכו לקלאסיקות רוק אנד רול, כגון: "You Don't Love Me", "Mona" ,"Road Runner" ו-"I'm Alright". השיר היחיד שלו שנכנס ל-20 הגדולים היה "Say Man", מעין גרסה מוקדמת של ראפ.
בתקופת הפלישה הבריטית, עלתה המודעות הציבורית לחשיבותו של דידלי, והוא הפך לאמן מבוקש בהופעות חיות. למעשה, הפלישה הבריטית גם פגעה בקריירה שלו מבחינה אמנותית ומסחרית, ומ-1963 הוא לא יצר עוד שירים שהשתוו לקלאסיקות שלו. למרות זאת, הוא נשאר במודעות הציבור דרך אירועים כמו סיבוב הופעות עם הקלאש ב-1979, הופעות יחד עם הרולינג סטונז, תפקיד קטן בסרט "משנה מקום משנה מזל" עם אדי מרפי ועוד. הוא נשאר תמיד בזיכרון הקולקטיבי כחלוץ וכאמן גאוני, שבלעדיו עולם הרוק היה נראה שונה לחלוטין.
ב-2 ביוני 2008, נפטר בו דידלי בביתו מאי ספיקת לב.
מרטין הלמן

חייו

הלמן נולד להורים יהודים בשכונה אירית קתולית בברונקס בניו יורק בשנת 1945, סיים לימודיו היסודיים בבית ספר המדעי של ברונקס, קיבל את התואר הראשון שלו באוניברסיטת ניו יורק ב-1966, את התואר השני והפרופסורה מאוניברסיטת סטנפורד (קליפורניה) בשנים 1967 ו-1969. כולם בתחום הנדסת חשמל. פרופסור הלמן כיהן כפרופסור חבר ב-MIT בשנים 1969–1971. והצטרף למרכז המחקר ווטסון של יבמ שם פגש את הורסט פיסטל, בשנים 1968–1969. ב-1971 חזר לסטנפורד בה כיהן כפרופסור מן המנין עד לשנת 1996 עת פרש מפעילות ונהיה פרופסור אמריטוס. הוא כתב מעל כששים כתבי עת טכניים שונים בתחום התמחותו.
מרטין הלמן הוא קריפטוגרף בעל שם, שהתפרסם בשל המצאת הצפנת המפתח הפומבי, יחד עם ויטפילד דיפי ורלף מרקל. הוא תרם רבות לדיון הציבורי בנושא הפרטיות בעידן המחשב, החל בדיון סביב גודל מפתח ההצפנה של DES ב-1975 ועד להצטרפות לוועדה המייעצת במועצה למחקר לאומי של ארצות הברית בשנים 1994–1996 בחקר המדיניות הלאומית בקריפטוגרפיה, שרבות מהמלצותיה ייושמו הלכה למעשה.
הלמן התעניין במשך שנים רבות בהיבטים המוסריים של ההתפתחות הטכנולוגית. יחד עם פרופסור אנטולי גרומיקו (מוסקבה) חיבר את הספר Emerging New Thinking שפורסם ב-1987 באנגלית וברוסית בתקופת המתיחות ביחסים שבין ארצות הברית לברית המועצות. כמו כן פעל לפיתוח אווירה בתוך האוניברסיטה שתאפשר לסטודנטים מרקעים שונים להביא לידי ביטוי את מיטב יכולותיהם. עבודתו הקנתה לו פרסים רבים.
כיום הוא חדל כמעט לגמרי מפעילות אקדמית וממחקר, אולם שוקד על מחקר חינוכי חדש שלו תוצאות מפתיעות, בנוגע לשיפור הישגיהם המתמטיים של סטודנטים ברמה ממוצעת בחומרים מתקדמים הנלמדים בדרך כלל ברמות גבוהות יותר. הוא מכנה תחום זה כ"מגרש משחקים מתמטי" שנועד לקדם את הרעיון שהמתמטיקה יכולה להיות מהנה ומרתקת לכולם. בשני העשורים האחרונים הלמן היה מעורב במספר מיזמי היי טק כמייסד, יועץ וכמשקיע. מתחביביו דאייה והחלקה על קרח.