google/wiki40b huggingface dataset:
דה לאט

אטימולוגיה

האמונה הרווחת היא ששם העיר ניתן לה בידי מקימיה הצרפתים, והוא מהווה ראשי תיבות של הביטוי הלטיני Dat Aliis Laetitiam Aliis Temperiem, שפירושו "נותנת לאלה עונג ולאלה אקלים נוח". למעשה, אלו הם ראשי תיבות בדיעבד. מקורה האמיתי של שם העיר הוא בבני הלאט (Lạt), ופירוש השם הוא "הנחל של לאט".

היסטוריה

בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה האזור חלק מקוצ'ין הסינית, שהייתה בעצמה חלק מהמושבה הצרפתית הודו-סין. הבקטריולוג אלכסנדר ירסין, תלמידו של לואי פסטר, חיפש מקום להקים בו אתר נופש, ולאחר שקיבל את ברכתו של המושל, פול דומר, יצא לסייר באזור. לאחר שנבחנו מספר חלופות, נבחר מיקומה של העיר, וב-1907 נחנך בית המלון הראשון.
על תכנון העיר הופקד האדריכל ארנסט אבראר. הוקמו בה שדרות רחבות, פארקים ובתי מידות, וכן מבני ציבור כמו מרכז רפואי, בתי ספר ואף מגרש גולף. באופן מודע, לא נבנו בעיר מפעלי תעשייה.
אחד מבתי הספר שהקימו הצרפתים, הופעל בידי כמרים ונזירים עד 1969, 15 שנים לאחר שהצרפתים עזבו את וייטנאם. ב-1929 הוקם בית ספר עבור ילדיהם של מיסיונרים אמריקאים וקנדים שפעלו בדרום-מזרח אסיה. בית ספר זה פעל עד 1965, אז הועבר לבנגקוק. מוסדות חינוך דתיים נוספים הוקמו בידי ישועים ומסדרים אחרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה דה לאט כבירתה של הודו-סין, במקום האנוי. במלחמת וייטנאם הוצבו בעיר חיילים של צבא דרום וייטנאם. ככלל, נשמר השקט בעיר במהלך המלחמה, ואולם במתקפת הטט תקפו לוחמי הווייטקונג את עמדות הצבא. הצבא סבל אבדות קשות, אך הצליח להדוף את המתקפה.

אתרים מרכזיים

הסגנון האדריכלי המאפיין את מרכז העיר הוא קולוניאלי-צרפתי. תחנת הרכבת, שנחנכה ב-1938, נבנתה בסגנון אר דקו, תוך שילוב אלמנטים מקומיים. גג התחנה המורכב משלושה גגות משולשים מושפע ומרמז על הר לאנג ביאנג הסמוך לעיר, שלו שלוש פסגות, וכן משווה לתחנה מראה דומה לזה של תחנת הרכבת של הערים דוויל וטרוויל-סור-מר שבצרפת. תקרת התחנה קמורה, ויש בה גם ויטראז'ים. היא הוכרה כאתר היסטורי לאומי ב-2001. מנזר דומן דה מארי (Domaine de Marie), שהוקם אף הוא ב-1938, כולל גג דומה.
אחד המבנים יוצאי הדופן בעיר הוא המבנה בו שוכנת אכסניית האנג נְגָה. המבנה, שנבנה ב-1990, מכונה גם "הבית המשוגע". הוא בנוי בצורת עץ בניאן ענק, וכולל אלמנטים עיצוביים מעולם הטבע, כגון קורי עכביש, פטריות ובעלי חיים, תוך הקפדה על הימנעות מקווים ישרים וסימטריה. את המבנה תכננה האדריכלית דאנג וְיֶיט נְגָה, בתו של נשיא וייטנאם לשעבר, טרוּאוֹנג צ'ינג.
ב-1933 נבנו בעיר שני ארמונות, האחד עבור המושל הכללי של הודו-סין, מבנה המשמש כיום כבית מלון ולקבלות פנים, והשני ארמון הקיץ של באו דאי, אחרון הקיסרים משושלת נגוין. בארמון נשמרו רהיטים ופריטים שונים של הקיסר.
בעיר פזורים גם מספר מוסדות דתיים. פגודת לאם טיי ני הוקמה ב-1961, מוקפת גן פורח, ובה מתגורר נזיר בודד, העוסק באמנות. פגודת לינג סוֹן הוקמה ב-1938, וידועה בפעמון הענק שלה, העשוי סגסוגת של זהב וברונזה. הקתדרלה נבנתה בין 1931 ל-1942 עבור תושביה הצרפתים של דה לאט, והיא נבנתה בסגנון המאפיין קתדרלות בצרפת.
בשנת 1919 הוקם סכר בנחל העובר בסמוך לעיר, ונוצר אגם קטן, שנקרא על שם המשוררת בת המאה ה-17 סוּאַן הוּאוֹנג, שנודעה בהתקפותיה על צביעות האצולה והממסד הדתי.
אפרים דוידי

אפרים דוידי (נולד ב-3 במרץ 1954) הוא עמית הוראה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עיתונאי ופעיל שמאל ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בעיר לה פלטה שבארגנטינה, שם גדל. בשנים 1973 עד 1974 למד באוניברסיטת לה פלטה שבארגנטינה. בשנת 1975 עלה לארץ ומשנה זו ועד 1979 עשה תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובהיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה, בשנת 1999 קיבל תואר שני מהמחלקה ללימודי שלום ופיתוח שבאוניברסיטת גטבורג שבשוודיה. 
בשנים 2001 עד 2005 עשה דוקטורט בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב במכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית בהנחייתו של פרופסור רענן ריין. נושא הדיסרטציה היה: "הון, עבודה ושלטון - עשור בתולדות תנועת הפועלים בארגנטינה 1976 - 1966" (מחקרו פורסם בשנת 2008 בהוצאת רסלינג). בשנים 2005 עד 2006 עשה סמינר פוסט-דוקטורנטים בין-אוניברסיטאי באוניברסיטת בן-גוריון.
דוידי שימש במשך שנים רבות ככתב של העיתון "דבר". היה יושב ראש ועד העיתונאים של העיתון "דבר" וחבר הנהלת האגוד הארצי של העתונאים. בשנים 1994–1996 ניסה להפוך את "דבר" לקואופרטיב, מול איומי ההסתדרות לסגור אותו. מ-1995 הנהיג קבוצת עיתונאים שניהלו בפועל את העיתון עד לסגירתו ביוני 1996.
בשנת 2003 נמנה אפרים דוידי עם מייסדי המכללה החברתית כלכלית, היה מנהלה הראשון ומסוף 2005 מכהן כמנהלה האקדמי.
דוידי הוא חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. בין השנים 2002 עד 2007 כיהן כחבר הנהגת ההסתדרות מטעם סיעת חד"ש, וכן הוצב ברשימתה של חד"ש לכנסת השש עשרה, לכנסת השבע עשרה ולכנסת השמונה עשרה (במקומות 41,35 ו-84 בהתאמה).
הוא נמנה עם מייסדי האתר הגדה השמאלית, אחד האתרים המרכזיים בשמאל הרדיקלי בישראל. דוידי תומך בחרם של הפלסטינים על תוצרת ההתנחלויות תוך התעלמות מהסכמי פריז. הוא גם קרא לממשלת ישראל לפצות את העובדים הפלסטיניים בעזה בעקבות ההתנתקות, ולא רק את המתנחלים שפונו מבתיהם.
דוידי כותב ומרצה בנושאי גלובליזציה, קפיטליזם, החברה הישראלית, המזרח התיכון, ותנועות חברתיות באמריקה הלטינית. בשנים האחרונות הוא עוסק בחקר השלכות הגלובליזציה על החברה הישראלית בכלל ועל העובדים בפרט, וכיצד הגלובליזציה מעצבת יחסים חברתיים ומעמיקה את הקשר בין הון לשלטון.
בשנים 2005–2007 שימש אפרים דוידי כעמית מחקר במכון ללימודים בינלאומיים ואזוריים ע"ש ס' דניאל אברהם שבאוניברסיטת תל אביב. כעת הוא עמית הוראה באוניברסיטאות תל אביב ובן-גוריון.
בשנת 2017 הוא התבטא בנוגע למשבר בוונצואלה. הוא טען שאין שם רעב, ושהרבה מההפגנות שם הם בכלל תוכניות של האופוזיציה. בהמשך כששאלו אותו על זה בראיונות, הוא חזר ואמר שאין שם רעב, אלא חוסר ביטחון תזונתי. כמו כן הוא טען שונצואלה אינה מדינה סוציאליסטית אלא "מדינה קפיטליסטים, עם ממשלה סוציאליסטית".
ענר, אשכול וממרא

עָנֵר אֶשְׁכּוֹל וּמַמְרֵא הם שלושה אחים המוזכרים בספר בראשית כ"בעלי ברית אברם" וכשותפים לניצחונו במלחמתו נגד ארבעת המלכים. 
על פי המדרש אחת הסיבות לכינויה של חברון בשם קריית ארבע הוא משום "שדרו בה ד' צדיקים, ענר אשכול ממרא ואברהם, ונימולו בה ד' צדיקים אברהם ענר אשכול וממרא". המדרש מספר עוד כי גם בנותיהם של ענר, אשכול וממרא היו צדקניות ולמרות זאת העדיף אברהם שלא להשיא את בנו יצחק להן בשל היותם של ענר, אשכול וממרא אמוריים המיוחסים לזרעו של כנען שקולל על ידי נח.
זיכרונותיו של שרלוק הולמס

הפרשה של קופסת הקרטון

המהדורה הלונדונית הראשונה של הספר שיצאה לאור ב-1894 לא כללה את הסיפור הזה, למרות שכל תריסר הסיפורים הופיעו בסטרנד. הסיפור נכלל במהדורה האמריקנית הראשונה, אולם תוך זמן קצר היא הוחלפה במהדורה מתוקנת שבה הושמט הסיפור.
הסיבה להשמטה זו איננה ברורה. ככל הנראה, הסיפור הוסר מהמדורה הבריטית כיוון שדויל סבר שתכניו לא מתאימים לילדים צעירים. יש הטוענים כי זו הסיבה להשמטת הסיפור גם מהמדורה האמריקנית.
כתוצאה מכך הסיפור לא פורסם בארצות הברית במשך שנים רבות, והוא הוסף לאוסף הקידה האחרונה. גם כיום רוב המהדורות האמריקניות של הקאנון מכלילות את הסיפור בקידה האחרונה, בעוד שהמהדורות הבריטיות כוללות אותו בזיכרונותיו של שרלוק הולמס.
בנוסף, לאחר הסרת הסיפור נלקחה חלק מהפתיחה שלו, שבה הולמס קורא את מחשבותיו של ווטסון, והוספה לתחילת הסיפור "החולה הדייר". גם כיום ישנן גרסאות של "הפרשה של קופסת הקרטון" שפורסמו ללא הפתיחה המקורית.
גרנד קניון (באר שבע)

הגרנד קניון הוא מרכז קניות הממוקם על ציר מרכזי העובר לאורך העיר באר שבע (כביש 25), בשטח בו עמד פעם מלון נאות מדבר. הקניון נפתח ב-23 במאי 2013 ושייך לקבוצת קניוני עופר מקבוצת מליסרון.
המרכז הוקם על ידי קבוצת סבג וקבוצת "מליסרון". במאי 2016 מכר אלי להב את חלקו לקבוצת מליסרון וכך נותרה קבוצת מליסרון הבעלים היחידים של מרכז הקניות.
הקניון משתרע על שטח של כ-160 אלף מ"ר, מתוכם 50 אלף מ"ר שטחי מסחר מניב ובהם כ-250 חנויות והוא הגדול ביותר בישראל (לפי שטח פנימי).]

חנויות

מגוון החנויות בקניון מעורב ופונה לפלח שוק רחב. בקניון חנויות של מותגי אופנה לצד חנויות קז'ואל וספורט.
ניתן למצוא בין היתר את החנויות קסטרו, אדידס, טומי הילפיגר, נאוטיקה, Emporium, H&M, ZARA, אניפט ועוד מגוון סניפים של רשתות נבחרות. הקומה האחרונה בקניון הוקדשה למתחם המזון המהיר ובה פועלת גם משחקיית וידאו לילדים (בבילון פארק).
ג'וזף אייבור לינטון

ביוגרפיה

נולד ברוסיה הקיסרית בראשית המאה ה-20 והיגר לאנגליה ב-1919, שם עסק בפעילות ציונית מטעם הסוכנות היהודית לארץ ישראל. עם קום מדינת ישראל כיהן כציר מטעם ישראל באוסטרליה (6 בדצמבר 1950 - 9 במאי 1952), יפן (26 בדצמבר 1952 - 1 באוגוסט 1957), תאילנד (ציר שאינו תושב, 1954-1958) ושווייץ (1958-1961). ב-1961 כיהן כראש המשלחת הישראלית לוועידת האומות המאוחדות שבסופה נחתמה אמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים באוסטריה. פרש משירות החוץ הישראלי ב-1963.
לינטון היה ידיד אישי של נשיא מדינת ישראל, חיים ויצמן, אותו הכיר באנגליה. לינטון סירב לפעולות התגמול של צה"ל נגד אזרחים במדינות ערב השכנות. הוא כיהן גם כמזכיר המדיני של משרד הסוכנות היהודית בלונדון.
לינטון היה דיפלומט יוצא דופן. הוא לא ידע עברית, וכתב את כל הדיווחים הדיפלומטיים שלו באנגלית. הוא גם היה מאוד הפכפך ורגשני, כתוצאה מחוסר האמון שרחשו לו הממונים עליו במשרד החוץ.
מרדכי עזראן

ביוגרפיה

נולד במרקש שבמרוקו. בצעירותו למד אצל חכמי מרקש, ובעיקר אצל חכם מרדכי צרפתי. כשבגר התפרסם בעירו כתלמיד חכם וכדרשן מבוקש.
לפרנסתו עסק במסחר, וייסד במרקש בית מדרש הקיים עד היום. בביתו היו מתארחים שד"רים שבאו מארץ ישראל. כן רבי יעקב אבוחצירא היה מרבה להתארח בביתו.
בשנת ה'תרס"ז (1907) כשהיה בן 59 עלה לארץ ישראל יחד עם משפחתו, כדי להיות רבה של טבריה], בדרכו עבר ביפו, ועקב שיבוש הדרכים נשאר שם. ביפו מונה לכהן כדיין בבית הדין של העדה הספרדית לצד הרב יוסף ארוואץ והרב שבתי בחבוט.
בשנת ה'תרע"ד (1914) נאלץ לרדת לאלכסנדריה שבמצרים, בעקבות מצב היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה, ובשל היותו נתין צרפת. בתום המלחמה חזר לארץ ישראל ליפו. בשנת ה'תרפ"א (1921) עבר עם משפחתו לגור בתל אביב עקב מאורעות תרפ"א.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) עברה המשפחה לעיר העתיקה בירושלים, שם החל ללמוד בחברותא בישיבת פורת יוסף עם רבי בן ציון אטון (אביו של רבי שבתי אטון). כן התמנה לר"ם בישיבה], ובד בבד החל להשיב לשאלות הלכתיות עד ימיו האחרונים.
בספר משה האי"ש שכתב הראשון לציון הרב חיים משה אלישר מובא קונטרס של שאלה הלכתית שנשאל הרב עזראן בשנת התרע"ד (1914) על ידי ראש העדה במרקש, ותשובה הלכתית שהשיב הרב עזראן על כך. את תשובה זו שלח לעיונם של הרב אלישר והרב בן ציון חי עוזיאל ותשובתם מצורפת אף היא שם.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933 יצא לאור חיבורו "עם מרדכי" ובו דרשות, הספדים בהם הספד לרב שמואל סלנט ופסק דין שכתב ב-ה'תרס"ט עם שני חברי בית הדין הספרדי של יפו בעניין היתר עגונה, עקב אירוע משנת התרס"ו שם. לצד תכתובת הלכתית בנושא זה עם הראשון לציון הרב אליהו משה פאניז'יל.
נפטר בט"ז באדר ה'תרצ"ח ונקבר בבית הקברות שבהר הזיתים על מצבתו נכתב: ""מק' השקדן בתורה רה"ג מרדכי עזראן נלבע ט"ז אדר ב ש'(נת) עזרא בצרות לפ"ק..."
נכדו, הרב נסים דוד עזראן, הקים בירושלים את ישיבת "בית שמואל ואוהל מרדכי" לזכרו ולזכר בנו.
גן שעוני השמש

תיאור

הפסל "גן שעוני השמש" שייך לקבוצת פסלים שיצר תומרקין בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ובהם "מצפור ערד" (1968) או "התרחשויות" (1972). הפסל מורכב מחיבור של כמה אלמנטים מופשטים, הפרושים במערך מורכב ודורשים מן הצופה להקיף את הפסל על מנת לראות את האלמנטים השונים שבו.
הפסל תוכנן כנראה עבור מרכז מסחרי בעיר ערד. תומרקין יצר דגם לפסל זה בשנת 1968. תומרקין יצר את הפסל על גבי משטח מרובע, כשגרנוליט משמשת כמצע לאלמנטים השונים. על גבי המשטח יצר תומרקין שרטוט גאומטרי המכיל שני מעגלים וצירים אנכיים ואופקיים, המהווים חלק מן הקומפוזיציה. כל האלמנטים מתוכננים כך שאור השמש המשתנה ישפיע על הופעתם, וחלקם אף משמשים מעין שעון שמש. בין האלמנטים הפיסוליים בולט עמוד גבוה הצבוע שחור וכן מעין חרוט קטום ראש. השפה המופשטת של הפסל שואבת את השראתה מן הפיסול הקונסטרוקטיביסטי.
שרי רוט

ביוגרפיה

נולדה כשרה גלאי בתה של הסופרת רבקה גלאי. גדלה בקריית אתא אביה יעקב ניהל תלמוד תורה בעיר. למדה בתיכון "בית יעקב" בחיפה ולימודי הוראה בסמינר הרב וולף בבני ברק. שימשה כמורה ב"בית יעקב" ולאחר נישואיה פתחה בית ספר לתכנות בעיר מגוריה קריית ספר. ב-2007 החלה את הקריירה העיתונאית שלה ככתבת בעיתון "בקהילה" תחת שם העט שרה גל. ב-2008 נישאה בשנית, לדוד רוטנברג והחלה לעבוד באתר ב"חדרי חרדים" ככתבת הפוליטית. ב-2014 סיימה את עבודתה ב"בחדרי חרדים" בשל סכסוך עבודה וחילוקי דעות מקצועיים עם הבעלים החדש הפרסומאי מאיר גל ופתחה בשיתוף עם בעלה את אתר "חרדים10".
תפקידה ככתבת פוליטית בתקשורת החרדית הוא יוצא דופן. היא מתראיינת לעיתים באולפני טלוויזיה כפרשנית. הייתה לה קרבה אל הרב עובדיה יוסף שאף התראיין אצלה. ראיינה גם את ראש הממשלה בנימין נתניהו, וראיון ראשון של יאיר לפיד בתקשורת החרדית.
רוט היא חברת מליאת מועצת העיתונות בישראל, וחברה בוועדת השיימינג בראשות עדנה ארבל.
מריון

מאפיינים

בסוג זה מגוון מינים בגדלים הנעים מ-9 ועד ס"מ (אורך הראש והגוף), עם זנבות בסדר גודל דומה או ארוך במעט ממשאר בעלי החיים במשפחת העכבריים. המשקל הממוצע משתנה מאוד בין המינים, אבל הוא בדרך כלל נע בין 30 ל-200 גרם.
המריונים מזכירים חולדה במראם באופן מובהק יותר משאר הגרבילים, אך בדומה לשאר בני סדרה זו ביכולתם לקפוץ. יש להם ציפורניים קדמיות חזקות, המשמשות אותם לחפירת מחילות.

התנהגות

המריונים בונים מחילות לצורך אחסון מזון, ויסות טמפרטורה ואגירת מים. המחילות של מינים מסוימים הם פשוטות למדי, אך קיימים מינים עם מחילות מורכבות מאוד, לרבות מין בשם מריון קראסוס החופר מחילות  באורך של מעל 30 מטר ו-18 כניסות. מזון מאוחסן בתאי המחילות. בדומה למכרסמים אחרים המותאמים לתנאי יובש, למזון המאוחסן במחילות מבצע ספיגה חוזרת של המים שמאבדים המריונים בנשימה בתוך המחילה. בני סוג זה יכולים לעבור תקופת חיים שלמה מבלי לצרוך מים נוזליים, ולהסתמך במקום על מים שספגו מהמזון במהלך חילוף החומרים. מכרסמים אלו ניזונים משורשים, זרעים, פירות, וחרקים.
במינים השונים בסוג קיימות התנהגויות יחידאיות וחברתיות. אפילו במינים היחידאים, קיימת לעיתים קרובות חפיפה בשטחי המחיה. נקבות ממליטות כ-12 צעירים אחרי ההיריון הנמשך תקופה של כ-20–30 ימים. הצעירים מגיעים לבגרות מינית לאחר כ-9–15 שבועות. תוחלת החיים בטבע היא בדרך כלל פחות משישה חודשים, אבל שיא משך החיים בשבי הוא מעל חמש שנים.
קרול יאגר

קרול אן יאגר (26 בינואר 1960 - 18 ביולי 1994) הייתה האישה השמנה והכבדה ביותר בעולם. משקל השיא שלה הוערך ב-544 ק"ג.

משקלה

יאגר מחזיקה בשיא הסרת המשקל העודף הגבוהה ביותר בהיסטוריה בפרק הזמן הקצר ביותר, וזאת רק באמצעים טבעיים, ללא ניתוחים או עזרים כימיים כלשהם. היא הצליחה להסיר ממשקלה כ-236 ק"ג בתקופה של שלושה חודשים. אנשים אחרים הסירו ממשקלם העודף מסה גדולה יותר, אך הם עשו זאת בעזרת ניתוחים בריאטריים או פלסטיים ובפרק זמן ארוך יותר. 
במותה, בגיל 34, שקלה יאגר 544 ק"ג והייתה בגובה מטר ושבעים (170 ס"מ). מגזין אמריקאי פרסם ידיעה שבה נאמר שרוחב המותניים שלה היה 152 ס"מ, אם כי נתון זה לא זכה להתייחסות מהצוות הרפואי שלה או ממשפחתה. זמן קצר לפני מותה היא יכלה לעבור בפתח הדלת המיוחדת שהותקנה בביתה ברוחב של 121 ס"מ. לפי מידע לא-מתועד מצוות החילוץ ומכבי האש שהוזעקו לביתה ביום מותה, הם נאלצו לשבור מסגרת של תמונה גדולה ועליה הם נשאו אותה החוצה. בן זוגה של יאגר העריך שמשקל השיא שלה היה 727 ק"ג; רופאה האישי סירב להתייחס לדברים.

חייה

יאגר הצהירה שהיא החלה לפתח הפרעות אכילה בילדותה עקב התעללות מינית על ידי "בן משפחה קרוב", ובראיונות אחרים עמה היא טענה שהיו גורמים נוספים להשמנת היתר החריפה שלה - "שלדים בארון" או "מפלצות", כפי שהיא תיארה אותם. למרות אלה, היא הכחישה שהיא אוכלת כמויות גדולות של אוכל. 
את רוב חייה העבירה בעיר ביצ'ר שבמישיגן, ובשנותיה האחרונות סעדו אותה אנשי שירותי הבריאות, חברים, בתה הת'ר ובנה סטפן וקרובי משפחה אחרים, רובם פגשו אותה על בסיס יומיומי. לבסוף העבירו אותה לבית תמחוי. היא הופיעה בתוכנית של ג'רי ספרינגר, ומשכה את תשומת לבם של מומחים להרזיה ולתזונה נכונה.

בעיות בריאות

בחודש ינואר 1993 היא נשלחה לבית חולים במשקל של 539 ק"ג. היא סבלה מצלוליטיס (העור שלה התפרק בעקבות זיהום בקטריאלי) ומכשל חיסוני. היא אושפזה בבית החולים במשך שלושה חודשים, שם הוקצבה לה דיאטה יומית של 1,200 קלוריות. במהלך האשפוז השילה ממשקלה 236 ק"ג, אם כי רוב משקל זה היה בעיקרו נוזלים; אנשים בעלי השמנת יתר חריפה לרוב סובלים מבצקת ולכן משקלם יכול להשתנות במהירות גבוהה בשל שינוי בכמות הנוזלים בגופם. יאגר סבלה גם מבעיות רפואיות אחרות שקשורות להשמנה כגון קשיי נשימה, כמות גבוהה של סוכר בדם ולחץ על ליבה ועל יתר איברי גופה. 
יאגר לא הייתה יכולה לעמוד או ללכת מפני שהשרירים שלה לא היו חזקים מספיק בשביל לתמוך בה, הדבר נגרם בנוסף למשקלה העודף גם מניוון שרירים. היא אושפזה בתדירות גבוהה - 13 פעמים בתקופה של שנתיים לפי דבריו של מנהל שירותי הכבאות באזורה. כל אשפוז הצריך את עזרתם של 15 עד 20 כבאי אש משתי תחנות לצוות האמבולנס שהגיע לביתה. לכן, כל אשפוז של יאגר בבית חולים עלה לעירייה 450 דולרים לכל תחנת כיבוי אש שנחלצה לעזרתה.
בתעודת הפטירה שלה נרשם שסיבת המוות הייתה כשל של הכליות, וכן שהשמנת יתר וקריסת איברים מרובה תרמו לכך.
היא נקברה בטקס פרטי. כתשעים קרובי משפחה וחברים נכחו בהלווייתה.
אולם (יישוב תלמודי)

אוּלָם היה יישוב מתקופת בית שני, המשנה והתלמוד בגליל התחתון, הנזכר במקורות מתקופות אלה.
היישוב נזכר בסיפור מעשה בתלמוד הירושלמי: "מעשה בסובתה מאולם שהשכיר חמורו לגויה אחת".
אזכור נוסף ליישוב הוא באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה ה-4 לספירה, שם נזכר יישוב בשם אולמה במרחק של 12 מיל ממזרח לציפורי.
היישוב הקדום מזוהה כיום עם האתר ח'רבת עולם שברמת סירין, בדרום מזרח הגליל התחתון. לצד האתר נמצא מעיין עין אולם, המהווה מוקד לטיולים באזור.
בחורבה עצמה נערכו חפירות מקיפות בשנת 1966, ונמצאו בה שרידי בית כנסת, וכן מספר מוטיבים נוצריים, כנראה מתקופה מאוחרת יותר. כמו כן, נמצאו במקום מטבעות החל מהתקופה החשמונאית, המעידים על קדמוניותו של היישוב במקום.
חסידות אמשינוב

עדו גוטגליק הוא חלה גבר, איש חשוב שהסטוריה של המדינה היהודית ומכריז העצמאות. עדו הגברררררררררררררררררר

האדמו"ר הראשון

רבי יעקב דוד קאליש (ה'תק"ע-ה'תרל"ח) היה בנו של רבי יצחק מוורקא ותלמידו של רבי מנחם מנדל מקוצק. לאחר פטירת אביו התמנה תלמידו רבי שרגא פייבל מגריצא לאדמו"ר, אך הוא נפטר לאחר חצי שנה, והעדה התפצלה בין שני בניו של רבי יצחק: רבי יעקב דוד ורבי מנחם מנדל, "האדמו"ר השותק". רבי יעקב דוד הקים את חצרו באמשינוב, שבה כיהן כרב עוד קודם לכן. חצר הרבי ובית מדרשו באמשינוב התקיימו עד השואה. בשנת תקצ"ו נישא לשרה לאה בתו של הרב משה שלמה לבנזון מפרצובה בעל שו"ת חשק שלמה. לאחר שהתאלמן בשנת תרי"ח נישא לחיה בתו של הרב יעקב מזרניבצה. כאביו, היה ידוע באהבת ישראל והיה עסקן ציבורי פעיל. סבל ממחלות. נפטר בד' בכסלו תרל"ח. מעט מדברי תורתו כונסו בספר "אהל יצחק".

החסידות כיום

האדמו"ר כיום הוא רבי יעקב אריה מיליקובסקי, נכדו של האדמו"ר הקודם, רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש. התפרסם בגלל סדר יומו המיוחד. מאריך מאוד בהכנות לתפילה ולעשיית מצוות, באופן שאינו מתיישב עם זמני התפילה על פי ההלכה הפסוקה בשולחן ערוך. השבת שלו מסתיימת לפעמים ביום ראשון. קבלת הקהל הציבורית נערכת בדרך כלל בשעות המאוחרות של הלילה, עד לפנות בוקר.
מרכז חסידות אמשינוב בשכונת בית וגן בירושלים, שבה מתגורר גם האדמו"ר ומשפחות רבות מהחסידות. בשכונה קיימים כמה כוללי אברכים ותלמוד תורה של החסידות. רבים מחסידי אמשינוב גרים בעיר ביתר עילית ולהם ארבעה בתי כנסת. בתי כנסת נוספים קיימים בערים בני ברק, מודיעין עילית וצפת. קבוצות נוספות מקרב החסידות ניתן למצוא בערים: בית שמש, אלעד ומודיעין עילית.
בארצות הברית מכהן כאדמו"ר רבי יוסף קאליש.

ישיבת שם עולם

בשנת ה'תשט"ז הקים רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש את ישיבת שם עולם תחילה בעיר חולון ולאחר תקופה עברה הישיבה לשכונת בית וגן. בראשות הישיבה עמד חתנו הרב חיים מיליקובסקי. ולאחר פטירתו עמדו בראש הישיבה בניו של הרב חיים, האדמו"ר רבי יעקב אריה מיליקובסקי ואחיו הרב משה.

חסידות אופלה

רבי ירמיה קאליש מאופולה-אמשינוב (נולד בשנת תרל"ג), בנו הצעיר של רבי יעקב דוד. בגיל חמש התייתם מאביו וגדל בחצר אחיו הגדול רבי מנחם קאליש מאמשינוב. היה נשוי (בשנית) לקיילא נחמה בת האדמו"ר אברהם איגר מלובלין. הוסמך להוראה על ידי רבי חיים מבריסק. כיהן כרב בעיירה אופולה לובלסקי הסמוכה ללובלין. בזמן מלחמת העולם הראשונה נאסר על ידי הרוסים והואשם בריגול, אך שוחרר כעבור חודשיים. לאחר פטירת אחיו בט"ז בכסלו תרע"ח, הכתירה קבוצה מחסידי אמשינוב את רבי ירמיהו לרבם, הוא עבר להתגורר בוורשה שם התרכזו חסידיו וניהל בה את בית מדרשו. העביר את רוב היום בתפילה והתפרסם ב"בעל ישועות". עם כיבוש ורשה במלחמת העולם השנייה ביקשו מקורביו להבריחו מחוץ לגבולות פולין, ואולם הוא סירב להיפרד מחסידיו. בעת האקציה הגדולה בגטו סירב לרדת לחצר, התעטף בטלית ותפילין, התיישב על כסאו, קרא קריאת שמע ותוך כדי אמירת 'אחד' נורה ונהרג בידי הנאצים. באישון לילה התגנבו חסידיו אל הבית והביאוהו לקבר ישראל בחצר.
נכדו של ר' ירמיה, רבי שרגא זלמנוב, משמש כיום כאדמו"ר מאופולה. הקים את המוסד "לב אריה" להפצת תורת וורקא. הוציא לאור ספר שמועות יצחק בו מלוקטים מדברי תורתו של רבי יצחק מווארקא, ספר יד דוד, ועוד. חצרו ברחוב הירדן בבני ברק. רבי שרגא זלמנוב הוא חתנו של רבי חיים שאול טאוב, האדמו"ר ממודז'יץ.
אוז'נדוב

תולדות היישוב

ראשיתו של היישוב בתחילת המאה ה-14. בשנת 1405 הוענק ליישוב מעמד עירוני עם זכויות מגדבורג. היישוב שימש כמרכז אזורי לכפרים בסביבתו, ובמהלך המאה ה-17 נשרף בהתקפה של חיל הקוזקים של חמלניצקי, ולאחר מכן בהתקפה של גייסות השוודים. רבים מהיישוב תמכו במרד הפולני בשנת 1863, ולאחר דיכויו על ידי הרוסים, בוטל מעמדו של היישוב כעיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ביולי 1915, נשרפו בתי הכפר כתוצאה מהקרבות שהתחוללו בסביבותיו בין צבאות רוסיה וגרמניה.

תולדות הקהילה

בכתב הייסוד של העיירה משנת 1405 נאסר על יהודים להתיישב בה. האזכור הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא במחצית הראשונה של המאה ה-18, ובזמן כהונתו של אוגוסט השלישי מלך פולין, פנו אליו תושבי היישוב הנוצרים בטענה שבישיבת יהודים במקום יש כדי לקפח את פרנסתם.
יישוב יהודי של ממש התפתח באוז'נדוב רק בשנת 1862, עם ביטול האיסור על ישיבתם במקום. מקצתם קנו אדמות בכפר ובסביבתו, ורוב יהודי הכפר התפרנסו ממסחר בתוצרת חקלאית.
בשנת 1905 הוקם בכפר בית כנסת, ובשנת 1907 הוכרה הקהילה בכפר כקהילה עצמאית. ראש ועד הקהילה בשנים 1930-1928 היה מאיר גולדהאר, ובתקופה שבין שתי מלחמות העולם הוקם בכפר בית כנסת חדש בנוי אבן. לקהילה שבכפר השתייכו גם כ-150 יהודים תושבי כפרים סמוכים.
בשנים 1913-1907 כיהן ברבנות הכפר הרב יעקב וארום. אחרי מלחמת העולם הראשונה מילא תפקיד זה הרב יוסף גלרנטר, ומשנת 1923 עד 1937 כיהן בתפקיד הרב אברהם ויינשטוק.
בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 פיתחו יהודי הכפר פעילות פוליטית, בעיקר ציונית. בין היתר, נפתחה בכפר ספרייה ציבורית קטנה, והתקיימו בו שיעורי ערב בעברית. כמו כן, פעל בכפר סניף של אגודת ישראל.
בשנות השלושים סבלו יהודי הכפר ממספר אירועים אנטישמיים, בין אם בתקיפת רוכלים יהודים בכפרי הסביבה, ובין אם בחרם על חנויותיהם.

בשואה

בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, אך הם לא ישבו במקום דרך קבע, והפקידו את השלטון המקומי בידי הפולנים. היהודים אולצו לשאת סרט מגן דוד על הזרוע, וילדיהם הורחקו מבתי הספר בכפר.
בשנת 1940 הגיעו לכפר מספר משפחות יהודיות שנמלטו מורשה, ובשנת 1941 הגיעו אליו פליטים יהודים נוספים ממערב פולין. בספטמבר 1941 היו בכפר כ-400 יהודים. באותו החודש הועברו 25 צעירים יהודים מהכפר למחנה העבודה ינישוב. בראשית אוקטובר אותה השנה הועברו לכפר יהודים מכפרי הסביבה, מונבולניצה, וכן מגורשים מווינה, ומספר היהודים במקום הגיע ל-549. בסתיו 1942 הגיעו לכפר גם כמה מיהודי סנדומייז'.
באוקטובר 1942 גורשו יהודי הכפר לגטו קרשניק, והכשירים לעבודה הועברו למחנה העבודה בודזין. ממקומות אלו גורשו בנובמבר 1942 למחנה ההשמדה בלז'ץ.

בית העלמין

בית העלמין היהודי בעיירה, ששכן מדרום לשוק, נפתח ככל הנראה בשנת 1910. בימי מלחמת העולם השנייה ולאחריה הושמד לחלוטין.
בשנת 1993 נחנכה באתר שבו שכן בית העלמין אנדרטה לזכר יהודי הכפר, ובשנת 2012 נמצאה מחוללת.
M94

היסטוריה

M94  התגלתה ב-22 במרץ 1781 על ידי עוזרו של שארל מסיה, האסטרונום הצרפתי פייר מאשן. מאשן דיווח על תגליתו למסיה, שצפה בה ב-24 במרץ וצירף אותה לקטלוג מסיה כשהוא מתאר אותה כ"ערפילית ללא כוכבים" מעל קור קרולי (הכוכב α בכלבי ציד), עם מרכז בהיר מוקף בערפיליות, דומה ל-M79 אבל בהירה ויפה ממנה. ויליאם הרשל צפה ב-M94 בשנת 1787 וציין שהיא בהירה מאוד, גדולה עם גרעין זוהר בקוטר של כ-20 שניות קשת מוקף בערפיליות. ג'ון הרשל צפה בה מספר פעמים בין השנים 1827 ו-1831 וציין שהיא בהירה ועגולה ומרכזה  בהיר כמו כוכב עם בהירות נראית מדרגה 8. רק ב-1918 אחרי שצולמה בחשיפה ארוכה במצפה הכוכבים ליק, התגלה המבנה הספירלי שלה על ידי הוברט קרטיס.

תצפית

M94 נמצאת כ-3 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב קור קרולי (α בכלבי ציד) וכ-3.25 מעלות ממזרח לכוכב β בכלבי ציד. עם בהירות נראית מדרגה 8.24 ניתן לראותה באמצעות משקפת או באמצעות טלסקופ חובבים וניתן להבחין בקלות בגרעין הבהיר יותר משאר הגלקסיה. אך במבנה הספירלי שלה ניתן להבחין רק באמצעות צילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי. במרחק של כ-4.75 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת גלקסיית החמניה.

תכונות

מסתה של M94 מוערכת בכ-‎3.43×10¹⁰‎ מסות שמש ובאופן חריג לגלקסיות מסוגה נראה שמסתה מורכבת רק מהכוכבים והתווך הבין-כוכבי שבה ולא נראה שיש בה חומר אפל. גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-11 דקות קשת ששקולות לקוטר של כ-55,000 שנות אור ויש בה שתי טבעות שצבען כחלחל ומתרחשת בהן יצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה. הטבעת הפנימית היא בקוטר זוויתי של מעט יותר מדקת קשת ששקולה לקוטר של כ-5,500 שנות אור והחיצונית היא בקוטר זוויתי של כ-10 דקות קשת ששקולות לקוטר של כ-48,000 שנות אור. צילום ארוך חשיפה מראה שלמעשה טבעות אלה הן אזורים בזרועות הספירליות שבהן מתרחשת יצירת כוכבים בקצב גבוה.
M94 שייכת לקבוצת גלקסיות שנקראת על שמה קבוצת M94 או קבוצת כלבי ציד I, ומכילה בין 30 ל-40 גלקסיות, שכולן עמומות ממנה. גלקסיית החמניה שנראית קרובה אליה נמצאת למעשה במרחק יותר מכפול מ-M94 ואינה חלק מהקבוצה. M94 היא אחת מ-12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2‏, IC 342, גלקסיית המחוגה,‏ גלקסיית הפסל, M64‏,‏ M81‏,‏ M82‏,‏ M83‏,‏ NGC 4945 וקנטאור A.
בודליה

אטימולוגיה

מקור השם בודליה משמו של הכומר והבוטניקאי אדם בודל (Adam Buddle).
למעשה, שם הסוג שבא מBuddle צריך להיכתב Buddleia, אך השם Buddleja השתרש. הדבר היווה מקור לבלבול וניתן אף למצוא מקורות שבהם שתי צורות הכתיב רווחות.

שימושים

מינים רבים הם צמחי גינה פופולרים.
חלק מהם ידועים בשם "שיח הפרפרים" בשל המשיכה העזה של פרפרים אליהם. גם מיני דבורים ועשים נמשכים אליהם.
המין הנפוץ ביותר בגינות נוי הוא בודלית דוד (Buddleja davidii) נפוצים גם המינים Buddleja globosa וBuddleja alternifolia.