מאיר שורץ

קורות חיים

נולד בנירנברג שבגרמניה לאליעזר (לודוויג) ומיילא. אביו אליעזר שעסק לפרנסתו כסוכן של מיכשור ליצירת יין, היה אחד ממנהיגי קהילת "עדת ישראל" בעיר, קצין בצבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה וצאצא של הרב יהוסף שוורץ, חוקר ארץ ישראל, בעל הספרים "תבואות-שמש" ו"תבואות-הארץ". אביו נרצח על ידי הנאצים (בשל יהדותו), עוד לפני המלחמה כאשר מאיר היה רק בן 12. לשורץ היה אח בשם יוסף שנרצח באושוויץ. 
מאיר חווה את ליל הבדולח וביתו ואחיו נפגעו בלילה זה, יחד עם עוד משפחה שהייתה בשכונתו שב נירנברג. באוגוסט 1939 בגיל 13 עלה בגפו לארץ ישראל באמצעות עליית הנוער. לאחר תקופה בפנימיית חורב בירושלים, הצטרף לחברת הנוער של קיבוץ חפץ חיים והיה למעשה מראשוני מקימיו. 
בשלהי שנת 1946, גויס לפעילות במוסד לעלייה ב'. במסגרתו היה אחראי להעלאת פליטי שואה מצרפת. פיקד מטעם ההגנה על אחת מספינות הגירוש של אוניית המעפילים אקסודוס (אושן וייגור)  ושימש כמנהיג מחנה העקורים בפופנדורף. בזמן מלחמת השחרור שירת בהגנה והשתתף במלחמה בנגב, ובליווי שיירות לירושלים.
בשנת 1953 התחיל לחקור את שיטת גידול מים (הידרופוניקה), וב-1965 עסק במחקר בשימוש בטיהור מי שופכין לגידול צמחים. ב-1954 היה ממייסדי המכון לחקר החקלאות על פי התורה בקיבוץ חפץ חיים (1954). בשנים 1960–1967 כיהן כחוקר ראשי במכון לחקר הנגב בבאר שבע, במחלקה לגידולי מים.
סיים את לימוד התואר ראשון (1968) והשני (1972) במדעי הטבע אוניברסיטת בר-אילן. ב-1983 קיבל את הדוקטורט מהאוניברסיטה העברית בירושלים. תחום מחקרו היה בעמידות הצמח למלח, שנחשב כשינוי בתפיסה שהייתה עד אז. 
בין השנים 1970–1978 הרצה באוניברסיטת בר-אילן במחלקות לתלמוד וביולוגיה. באותה תקופה הוזמן מטעם האו"ם לבצע מחקר, ופרסם במסגרתו ספר חקלאות לארצות מתפתחות שתורגם לשלוש שפות. 
הוא גם הצליח בבר-אילן להשפיע על ייסוד מחלקה ללימודי ארץ ישראל. בשנים אלו גם ייסד את המחלקה למדעי הטבע במכללת ירושלים ועמד בראשה. החל משנת 1973 כיהן כמפקח ארצי ללימודי הביולוגיה בישראל. בין השנים 1978 ל-1984 עסק במחקר במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית. מאז 1984 עסק בריכוז מחקרים במכון לב, והיה חבר בוועדה מפקחת של משרד החינוך בתוכניות לימודי ארץ ישראל (1988).
בשנת 1986 הקים את עמותת "בית אשכנז" לחקר שואת יהודי גרמניה, אותה ניהל עד שנת 2013.
נשוי למרים ואב לשבעה ילדים, וכן נכדים ונינים. תושב הרובע היהודי בירושלים מאז שחרורו במלחמת ששת הימים.

ביולוגיה והידרופוניקה

שורץ התמקד במיוחד בהידרופוניקה, מכיוון שראה בתחום פתרון לגידולי שדה בשנת שמיטה. הוציא מספר ספרים בנושא, שבין היתר תורגמו לאנגלית וקוריאנית, ופרסם כ-60 פרסומים מדעיים בנושא בכתבי עת מדעיים, (חלקם עם שותפים נוספים). נחשב למומחה בינלאומי בתחום. שימש כנשיא אגודת ההידרופוניקה הבינלאומית, וקיבל מספר רב של הזמנות לייעוץ ברחבי העולם. בין היתר הוזמן כחבר במשלחת מדענים לשיפור החקלאות בסינגפור מטעם הארגון הבינלאומי למזון וחקלאות (1971), לסוכנות החלל האמריקנית נאס"א, בה חקר היתכנות של גידול צמחים בחלל (1986), לעומאן והודו (1999), לפרו ואף לאיי בהאמה. 
במסגרת מחקריו קבע את המינון המדויק של 16 היסודות הדרושים לגידול צמח, ערער על הקביעה כי הצמח צריך חומר ממקור אורגני, וערער על המושג של קרקע לא פוריה, והצליח בכך לא רק לייתר את הצורך במחזור הזרעים, אלא למעשה להביא כל קרקע לפוריות, בהוספה של היסודות החסרים בהזנה מינרלית–כימית. כמו כן פרסם מאמר העוסק בשימוש במי שופכין מטוהרים (1965), ואף ערער על הקביעה שלא ניתן לגדל צמחים במים מלוחים, והצליח להוכיח כי ניתן לגדל צמחים בסביבה מלוחה.

יהדות גרמניה וחקר השואה

בשנת 1986 הקים בירושלים את עמותת "בית אשכנז", לחקר ושימור מורשת הקהילות היהודיות ובתי הכנסת באשכנז - גרמניה, אוסטריה, אלזס וחבל הסודטים שלפני השואה, מפעל שאותו הוא ניהל עד 2013. במלאכת איסוף דקדקנית נאספו כ-15,000 תמונות של בתי כנסת מתוך ה-19,000 שהיו ידועים. וכ-3,500 מסמכים ותעודות. ואף נאספו כ-50 תמונות של בתי כנסת שעלו באש בליל הבדולח, שצולמו למרות האיסור לצלם, חלקם בידי הנאצים עצמם. במסגרת מחקריו, שבהם ניתנה לו גישה למסמכים גרמניים רשמיים, שהיו חסויים לציבור הרחב, הפריך את התוצאות הרשמיות שפרסמה ההנהגה הנאצית בהקשר של ליל הבדולח והיו חלק מספרי ההיסטוריה עד ימינו. במסגרת פעילות העמותה הוצאו לאור ששה ספרים העוסקים בנושאים אלו. מאיר שורץ יושב ראש עמותת צנטרה, איגוד יוצאי קהילות מרכז אירופה (ע"ר).
שורץ שאף לחדש את המנהגים הדתיים של 2,000 הקהילות היהודיות בגרמניה, שנשכחו בשל הכחדתם. אחת מהן הייתה ניפוץ כוס החתונה על גבי אבן חופה ("חופה שטיין") שהיה קבוע על קיר חיצוני של בית הכנסת. בהשפעתו נקבע לוח כזה בחצר בית הכנסת הגדול בירושלים. מנהג נוסף היה חגיגת ההוליגרש, שנועד לקבוע שמות יהודיים לבנות. מנהג אחר היה הווימפל - חגורה רחבה של ספר תורה שנתרמה לבית הכנסת בהגיע ילד לגיל שלוש, שעליה נרקמו שם הילד, תאריך לידתו ואיחולים טובים.