google/wiki40b huggingface dataset:
קנט אנדרסון

קריירת משחק

אנדרסון החל את הקריירה בקבוצת אסקילסטונה מעיר הולדתו. בשנת 1989 נרכש על ידי גטבורג, במדיה שיחק שלוש עונות. בעונתו האחרונה בקבוצה, עונת 1991, כבש אנדרסון 13 שערי ליגה ב-16 משחקים בלבד, שהקנו לו את תואר מלך השערים של ליגת העל השוודית. במדי גטבורג זכה אנדרסון בשתי אליפויות וגביע אחד.
בסיום העונה נרכש אנדרסון על ידי מכלן הבלגית. הוא לא הצליח לשחזר את הצלחתו גם בבלגיה, ובאמצע עונתו השנייה בקבוצה חזר לליגה השוודית, כשחתם בקבוצת נורשפינג. בחצי עונה בלבד, בה רשם 13 הופעות ליגה, כבש אנדרסון שמונה שערים. לאחר סיום העונה עבר לצרפת, שם שיחק שתי עונות, במדי ליל וקאן. לאחר שכבש 20 שערים ב-63 הופעות בליגה הצרפתית, עבר אנדרסון לאיטליה, שהייתה לתחנה המשמעותית בקריירה שלו.
תחילה שיחק במדי בארי, ממנה עבר לבולוניה 1909 לאחר עונה אחת בלבד. בשנת 1998, במדי בולוניה, זכה אנדרסון בתואר האירופי הראשון בקריירה שלו, גביע האינטרטוטו. שנה אחר כך, לאחר שלוש עונות במדי בולוניה, עבר אנדרסון ללאציו, אותה אימן אז בן ארצו סוון גוראן אריקסון. הוא זכה עם הקבוצה בתואר הסופר קאפ האירופי, למרות שישב על הספסל ולא שותף בניצחון 1-0 על מנצ'סטר יונייטד. הוא לא הצליח להתבלט במדי לאציו, ולאחר חצי עונה בה רשם שתי הופעות ליגה בלבד, ללא שערים, חזר לבולוניה לעונה וחצי נוספות.
לקראת עונת 2000/2001 עבר אנדרסון לפנרבחצ'ה הטורקית, שם שיתף פעולה עם מלך שערי הקבוצה חיים רביבו הישראלי, וכבר בעונתו הראשונה בקבוצה השלים זכייה באליפות טורקיה. לאחר עונה אחת נוספת, פרש אנדרסון ממשחק פעיל בגיל 35. שנתיים אחר כך, הוא שב לשחק לעונה אחת נוספת, במדי גרדה מהליגות הנמוכות בארצו.

נבחרת שוודיה

אנדרסון שיחק במדי נבחרת שוודיה לראשונה בשנת 1990. שנה אחר כך הוא כבש את השלושער היחיד שלו במדי הנבחרת, כשכבש את שני השערים הראשונים ואת השער האחרון בניצחון 6-0 על אוסטריה במשחק ידידות. הוא ייצג את נבחרתו בטורניר יורו 1992 שאותו אירחה שוודיה, והעפיל עימה עד לשלב חצי הגמר, בו הפסידה 3-2 לגרמניה. שערו היחיד בטורניר נכבש באותו משחק, דקה לסיומו.
במונדיאל 1994, אותו סיימה שוודיה במקום השלישי, היה אנדרסון למלך שערי הנבחרת בטורניר, כשכבש חמישה שערים. הוא היה השוודי הראשון, והיחיד עד כה בהיסטוריה שכובש חמישה שערים בטורניר מונדיאל. הוא סיים עם שער אחד בלבד פחות ממלכי השערים של הטורניר, חריסטו סטויצ'קוב ואולג סלנקו. בשלב הבתים כבש אנדרסון את שער היתרון של הנבחרת מול ברזיל, במשחק שהסתיים בשוויון 1-1. הוא כבש צמד בשמינית הגמר בניצחון 3-1 על ערב הסעודית, ואת שער השוויון לזכות נבחרתו בדקה ה-115 בתוך ההארכה, במשחק רבע הגמר מול רומניה. שערו של אנדרסון השווה את התוצאה ל-2-2, ושלח את המשחק להכרעה בפנדלים. אנדרסון עצמו כבש את הפנדל השני לזכות נבחרתו, בדרך לניצחון ולהעפלה לחצי הגמר. הוא חתם את הופעותיו המוצלחות עם שערה האחרון של נבחרתו בניצחון 4-0 על בולגריה במשחק על המקום השלישי.
אנדרסון ייצג את נבחרתו בטורניר יורו 2000 בו לא כבש, ולאחריו סיים את דרכו הבינלאומית עם 83 הופעות, בהן כבש 31 שערים. הוא ממוקם שישי בטבלת גדולי הכובשים של נבחרת שוודיה בכל הזמנים.
פיל לבן

"פִּיל לָבָן" הוא כינוי לנכס רב ערך לכאורה, אשר הופך לעול ולמעמסה. פיל לבן יכול להיות נכס שעלות אחזקתו גבוהה מהתועלת שבו ואינו משמש את הציבור.

מקור הביטוי

מקור הביטוי בפילים לבקניים נדירים שמצויים בדרום מזרח אסיה. מדובר בחיה הנחשבת קדושה, כזו שאסור לפגוע בה ויש לדאוג למחסורה. זאת למרות העובדה שאינה מביאה תועלת ועלות אחזקתה גבוהה.
פיל לבן הוא תולדה של מפגש גנים רצסיבים נדירים ללבקנות מצד שני הוריו. מאחר שהפיל נחשב לקדוש על פי תרבויות האזור, כמו למשל בתרבות הבורמזית, אין לנטוש או להזניח אותו. גם בתרבות התאית הפיל מקודש, ותמונתו הופיעה בשנים 1855–1916 על דגל תאילנד. בשנת 1916 שונה הדגל לעיצובו הנוכחי, לפי האגדה, במהלך שיטפון ראה המלך וג'ירוודה (ראמה השישי) את הדגל תלוי הפוך, ואת רגליו של הפיל הקדוש מופנות כלפי מעלה, וכדי למנוע את הישנות המקרה הוא הסיר את תמונת הפיל מהדגל. ראמה התשיעי, מלך תאילנד, החזיק מספר פילים לבנים.
הפיל הלבן אינו ממש לבן, אלא בעל עור בהיר יותר. נדירותו והעובדה שהוא מוחזק בעיקר על ידי מלכים ובעלי שררה, היא שהביאה אותו למעמדו המיוחד. בשל קדושתו, המחזיק בפיל אינו יכול לנצלו לעבודה, ומכאן נגזרת עלות החזקתו הגבוהה.

פיל לבן ככינוי לנכסים או פרויקטים

"פילים לבנים" רבים נוצרים לעיתים קרובות כאשר פרויקט עתיר השקעה מגיע לשלב מתקדם, בו נוכחים מתכנניו כי בדיעבד הפרויקט אינו מצדיק את ההשקעה, וכי עלות החזקתו יקרה לאין ערוך מהמקורות הכספיים העומדים לשם כך. לעיתים, אירוח אולימפיאדה, או טורניר גביע העולם בכדורגל, יוצר במדינה המארחת "פילים לבנים" בדמות מבנים שנבנו לצורך אירוע הספורט, אולם לא נמצא להם שימוש עם סיומו.
אבולישניזם

אַבּוֹלִישֵׁנִיזְם (Abolitionism), המכונה לעיתים גם התנועה לשחרור בעלי חיים, היא תנועה חברתית הדוגלת במימוש זכויות בעלי חיים באמצעות שלילת כל שימוש בבעלי חיים על ידי בני אדם, מתוך השקפה לפיה לכל היצורים החיים, בני אדם ובעלי חיים כאחד, יש זכות יסוד והיא: הזכות שלא להתייחס אליהם כאל רכוש של אחרים. בין הדוברים הבולטים של תפישה זו הם גארי פרנציון, פרופסור למשפטים באוניברסיטת ראטגרס, והפילוסוף האמריקאי טום ריגן.
שם התנועה לקוח משמה האנגלי של התנועה לביטול העבדות, שתבעה לשים קץ לבעלות האדם על בני אדם אחרים. האבולישניזם מתנגדת לרווחת בעלי חיים בטענה שגישה זו מעגנת את זכות הקניין על בעלי חיים במקום להתנגד לה. ביטוי לכך הוא בדבריו של ריגן: ""התנועה לשחרור בעלי חיים רוצה כלובים ריקים, לא כלובים גדולים יותר."" מטרת הדוגלים באבולישניזם היא ליצור שינוי בתפישה המוסרית והמשפטית המקובלת, שתגרום לשינוי המעמד המשפטי של בעלי חיים, והם לא ייחשבו יותר כחפצים שאפשר לרכוש אותם ולהשתמש בהם.
גריון

היסטוריה

האזכור הראשון של העיירה בימי הביניים הוא בשנת 1189 תחת השם "גריאון" (Griuns).

גאוגרפיה

העיירה ממוקמת על רצועה צרה בגובה של 1,110 מ' בין קניון גריונה (Gryonne) וקניון אבנקון (וAvançon). על הגבעה ממזרח לעיירה נמצאים הכפרים צו (Les Chaux) וברבולוז (La Barboleusaz). בצפון גובלת העיירה ביערות ושטחי המרעה האלפינים של טויאן (Taveyanne). צדה המערבי גובל בעיירה בה (Bex).
גודל התחום המוניציפלי של גריון הוא 15.22 קמ"ר. מתוך שטח זה, 4.31 קמ"ר (28.3%) משמש למטרות חקלאיות, 7.96 קמ"ר (52.3%) מיוערים, 1.71 קמ"ר (11.2%) הם שטח בנוי (מבנים או כבישים), 0.07 קמר (0.5%) הם נהרות או אגמים ו-1.19 (7.8%) הם אדמה לא יצרנית.

דמוגרפיה

בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 1,202 תושבים. במהלך 10 השנים האחרונות האוכלוסייה הידלדלה ב-15.2%. הסיבה העיקרית להידללות היא הגירה שלילית, אך גם מאזן הלידות והפטירות בעיירה שלילי.
87.6% מהאוכלוסייה הם דוברי צרפתית, 4% דוברי גרמנית, 3.2% דוברי אנגלית ו-19 אנשים דוברים איטלקית.
27% מהאוכלוסייה הם אזרחים זרים והשאר אזרחי שווייץ. 28.2% מהתושבים הם ילידי גריון, 31.2% הם ילידי קנטון וו, 17.1% הם ילידי אזורים אחרים בשווייץ ו-23.5% נולדו מחוץ לשווייץ.

תחבורה

דרך הגישה הראשית לכפר היא בכביש היוצא מהעיירה אולון ודרך וילאר-סור-אולון. קיימת דרך נוספת, צרה יותר, העולה מהעיירה בה. 
ניתן להגיע לעיירה גם ברכבת על ידי החלפה לרכבת ה-TPC בתחנת בה, לקו BVB (בה-וילאר-בריטיי).

יהדות

בסוף מלחמת העולם השנייה הסתתר בכפר האדמו"ר מסאטמר ויהודים רבים משווייץ הגיעו לכפר לשהות שם או להיפגש עמו. כיום לא מתגוררים בכפר יהודים כלל.
יעקב חי בכור נסים

קורות חיים

נולד בירושלים בשנת 1854 (ה'תרי"ד) כבן בכור ללאה ולרב שמואל נסים. הכינוי "בכור" נוסף לשמו בשל היותו בכור. 
בצעירותו למד בבית המדרש דורש ציון, ובהמשך בישיבת תפארת ירושלים. שימש כגבאי כוללות הספרדים בירושלים, וחבר וועד העניים והוועד הכללי של העדה, ונמנה עם מייסדי בית הכנסת הספרדי הגדול בשכונת מגוריו - ימין משה.

פועלו

בבית הכנסת שימש כגבאי בשנותיו הראשונות, ובהמשך כחזן. שימש כיושב ראש וועד שכונת ימין משה, וניהל חנות לממכר עיתונים וספרים ברחוב היהודים בעיר, והוציא לאור ספר ששמו 'בן-גוריון' בלאדינו "Libro de Bin Gurion".

ילדיו

נישא לג'אמילה, ויחד נולדו להם: משה בר-נסים (לימים עוזרו של אליעזר בן יהודה בהחייאת השפה העברית), יצחק חי נסים, ארמנדו נסים, אלברטו נסים, אברהם נסים, חוזה (יוסף) נסים, ויקטוריה (נסים) טוקטלי, פרלה (נסים) מזרחי. כמו כן היה נשוי לרחל קלדרון, ולחנה קרוואני.

ימין משה

היה מאחרוני המפונים משכונת ימין משה עקב הפגזות והירי של הצבא הירדני על השכונה. 
מסופר כי אפילו אחד המטחים של היריות של הצבא הירדני בזמן תפילה בבית הכנסת שייסד, לא גרם לו לזוז קמעה כי היה בעת התפילה, בעוד שאר מתפללי בית הכנסת השטתחו על הרצפה מחמת צליפות הכדורים. בכור נסים המשיך את התפילה ולא נע או זע ממקומט עד אשר סיים את התפילה עד תומה...

פטירה

הלך לעולמו ב-12 באפריל 1948 (ג' בניסן ה'תש"ח) ונקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.
טוג

טוג (tog) היא יחידת מידה לעמידות תרמית של שטח נתון. עמידות תרמית מוכרת גם כ"כושר בידוד" והשימוש במונח טוג נעשה בדרך כלל בהקשר של תעשיית הטקסטיל ומוצריו ובעיקר לגבי שמיכות ושטיחים.
מקור המונח הוא בביטוי הבלתי פורמלי "togs" ככינוי לבגדים אשר הוא עצמו נגזר משמו של הבגד הרומאי טוגה.

היסטוריה

השימוש בטוג כיחידת מידה לבידוד תרמי פותח ב"מכון שירלי" (Shirley Institute) במנצ'סטר כתחליף נוח לשימוש עבור המידה m²K/W המקובלת במערכת היחידות הבינלאומית. החל משנות ה-40 משמש מספר טוג כמדד השוואה לדירוג עמידות תרמית של מוצרי טקסטיל.
המידה הבסיסית להשוואת מקדם הבידוד היא R ו-1 טוג שווה ל 0.1 R. מדד נוסף להשוואה הוא מדד הנוחות האקלימית (clo) השווה ל 1.55 טוג.
מכיוון ש-0.1 טוג שווה ל-m²K/W הרי שהעמידות התרמית במונחי טוג, גדולה פי 10 מהפרש הטמפרטורות במעלות צלזיוס בין שני חומרים, כאשר שטף החום שווה לוואט אחד עבור כל מטר מרובע.

יישום

קביעת מספר טוג מתבצעת באמצעות הנחת הטקסטיל הנבדק בין שני משטחי מתכת או בין משטח בודד ואויר חופשי. משטח המתכת מחומם לטמפרטורה של 33 מעלות צלזיוס, ומעברו השני של הטקסטיל הנבדק מותקנים מכשירי מדידה מדויקים לקביעת רמת שינוי הטמפרטורה.
בדרך כלל מקובל כי שמיכות קיציות קלות הן בעלות מספר טוג הנע בין 1.5 ל-4.5, ואילו שמיכות להגנה מפני קור קיצוני מגיעות למספר טוג של 15.
גז'גוז' לאטו

נבחרת פולין

לאטו שיחק 104 פעמים במדי פולין בין 1971 ל-1984; הוא כבש 45 שערים, וניצב במקום השני ברשימת המבקיעים הלאומיים לאחר ולודצימרס לובנסקי. לאטו השתתף בשלושה מונדיאלים: במונדיאל 1974 הוא הבקיע שבעה שערים וזכה בתואר מלך השערים. במשחק קשה בשלב הבתים גברה פולין על ארגנטינה בתוצאה 3 - 2, כאשר לאטו מבקיע שני שערים. לאחר מכן הביסה פולין את האיטי בתוצאה 7 - 0 (השנייה מבחינת מספר שערים לאחר שיוגוסלביה הביסה את זאיר בתוצאה 9 - 0), כאשר לאטו מבקיע פעם נוספת שני שערים. בסיבוב השני הוביל לאטו את נבחרתו לניצחונות על שוודיה ויוגוסלביה, שבשניהם הוא הבקיע את שער הניצחון. פולין הפסידה לגרמניה במשחק האחרון של השלב השני, והעפילה למשחק על המקום השלישי שבו גברה על ברזיל בתוצאה 1 - 0. פולין לא הצליחה להעפיל מעבר לשלב הבתים השני במונדיאל 1978 שנערך בארגנטינה, ולאטו כבש בטורניר זה רק שני שערים. במונדיאל 1982 הצליחה פולין לזכות פעם נוספת במקום השלישי, ולאטו הבקיע את שערו האחרון במשחק נגד פרו.
הופעתו הראשונה של לאטו במשחקים האולימפיים הייתה באולימפיאדת מינכן שנערך בגרמניה ב-1972. לאטו לא הצליח לכבוש ולו שער אחד במסגרת טורניר הכדורגל האולימפי, שבו זכתה פולין. פולין זכתה במקום השני באולימפיאדת מונטריאול שנערכה בקנדה ב-1976. לאטו כבש את אחד מהשערים בניצחונה של פולין על צפון קוריאה בתוצאה 5 - 0, ואת השער היחיד בהפסד של פולין לגרמניה המזרחית.
הופעתו האחרונה של לאטו במדים הלאומיים הייתה נגד בלגיה באפריל 1984. הוא סיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם 45 שערים - שיא שטרם נשבר - ויחס של 0.43 שערים למשחק.

קריירת מועדונים

לאטו שיחק לאורך רוב קריירת המועדונים שלו בסטאל מיאלץ', והוביל אותה לזכייה באליפות ליגת העל הפולנית ב-1973 ו-1976, ולהופעה ברבע גמר גביא אופ"א בעונת 1975/1976. לאטו זכה בתואר מלך השערים של הליגה ב-1973 (13 שערים) וב-1975 (19 שערים). לאטו שיחק במדי מיאלץ' ב-272 משחקים בליגה הפולנית, בהם הבקיע 111 שערי ליגה. באותה תקופה היה איסור על עזיבת שחקנים למדינות אחרות עד הגעתם לגיל 30, החלטה שמנעה מלאטו להפגין את כשרונו ברחבי אירופה. לאטו דחה את הצעתו של פלה לשחק עבור ניו יורק קוסמוס, וב-1980 הוא החל לשחק עבור המועדון הבלגי לוקרן. בעונת 1982/1983 שיחק עבור אטלנטה מליגת העל המקסיקנית, והבקיע עבורה 15 שערים. באמצע שנות ה-80 שיחק עבור קבוצת החובבים פולוניה המילטון מהמילטון שבאונטריו, קנדה.
נמר זנזיבר

ביולוגיה

על פי התאוריות אוכלוסייה זו הופרדה מהאוכלוסייה הכללית של הנמר האפריקאי בעקבות עליית הגובה של פני הים שהפכה את האיים הללו למבודדים. נמר זנזיבר הפך לקטן יותר מהנמר האפריקאי כחלק מננסות איים, והמראה של פרוות השתנה במעט, כאשר חלק מהחברבורות התכווצו באופן חלקי ונהיו בעלות מראה של כתמים פשוטים וצמודים יותר אחד לשני - דומות מאוד לנקודות הברדלס. נמר זנזיבר מעולם לא נחקר בטבע כך שלא ידוע הרבה על הביולוגיה שלו, אם כי מן הסתם הוא דמה באקולוגיה שלו לנמר האפריקאי, וטרפו באיים הורכב מצביון אדרס, צביון כחול, דלקרן המושק, קולובוס אדום זנזיברי, קוף ירוק, וקופי סייקס (מהסוג גנון). נמר זנזיבר היה טורף העל באי מכיוון שלא היו בו טורפים גדולים כאריות או צבועים. הפעם האחרונה שבה נמר זה תועד בוודאות הייתה על ידי חוקר אחד בשנת 1980, וכיום רוב הזואולוגים מניחים כי המין נכחד או קרוב מאוד לכך. עם זאת מנתוני ממשלת זנזיבר נראה שהמין עדיין ניצוד על ידי המקומיים בשנת 1990 ומאז ועד היום ישנם דיווחים לא מאומתים על צפייה בנמר זה (ראה לקמן).

היסטוריה

האמונה שהייתה רווחת על ידי המקומיים בזנזיבר, היא שטורפים אלו נשמרים על ידי מכשפות וכי הם נשלחים על ידם כדי לפגוע או להזיק לתושבי הכפר. אמונה טפלה זאת הגיעה יחד עם שלל הסברים ודמיונות מפותחים על אופן התרבותו של הנמר, האימונים שלו ודרך הפגיעה שלו בכפריים. טריפות מועטות על ידי נמרים כמו גם ההימצאות שלהם סביב הכפרים כדי לטרוף אולי חיות בית, ניפחו וחיזקו את השמועות שזהו יצור רע ומזיק שצריך לחסלו לגמרי. הגידול של האוכלוסייה והחקלאות האנושית באי בתחילת המאה ה-20 הייתה אחראית במידה רבה להשתלשלות העניינים, כאשר הפלישה לבית הגידול של הנמר גרמה למפגשים תכופים יותר בין האדם לנמר, ועלייה במקרי הטריפות של חיות מבויתות. הסכסוך עם הנמרים יחד עם הפחד הגדול מהם הובילו לבסוף לסדרה של מסעות להשמדתם. אף על פי שבתחילה ההשמדה התרחשה רק באזורים בודדים, לאחר המהפכה באי בשנת 1964 היא הפכה לנפוצה ביותר, והושק אף קמפיין ממשי של אנטי כישוף עם "ציידי מכשפות" מומחים ושלל אמונות טפלות, שרדפו עד חורמה אחר הנמר שזכה לכינוי "שרץ". כתוצאה מקמפיין זה הנמר הגיעה לסף הכחדה באי.

שימור

תשומת לב רצינית למצבו של הנמר התעוררה רק בשנת 1990, ועד אז מרבית הרשויות באי דיווחו כי הוא כבר נכחד. הוקמה תוכנית שימור לנמר במפרץ צ'וואקה ויער ג'וזאני, אולם עד שנת 1997 התוכנית ננטשה לחלוטין כאשר חוקרי חיות הבר של האי לא הצליחו למצוא ראיות ממשיות לנוכחות של הנמר סביב יער ג'וזאני. פקידים מקומיים של שימור חיות הבר נשארו אופטימים יותר לגבי מצבו של הנמר, וחלק מהם קוראים לעצמם "שומרי הנמר" ומציעים צפייה בנמר בתשלום. בדומה לכך גם תושבי הכפרים שסביב היערות באי מציעים לתיירים סיורים עם צפיות בנמר בתמורה לתשלום, אם כי עד כה אף מסע של מחפשי נמרים לא הסתיים בצפייה מאומתת על נמר זנזיבר. נתונים מנוגדים אלה מהווים דילמה רצינית לחוקרים האם ישנה תקווה לקיומו. מכיוון שבפועל נמר זנזיבר אינו תת-מין נפרד, הוא אינו מסווג על ידי IUCN ברשימות העדכניות, אך סביר להניח שלו היה אכן תת-מין הארגון היה מסווג אותו בקטגוריית (PE) - שמשמעותו היא שבעל חיים זה כנראה נכחד, אך יש סיכוי קטן שהוא קיים בדרגת השימור סכנת הכחדה חמורה. ההתייחסות של הממשלה הזנזיברית ושל חוקרים רבים בעולם היא שהנמר הוא בעל חיים בקטגוריית PE, אף על פי שכאמור לא סווג כלל על ידי ארגון השימור הבינלאומי.
הארמייה החמישית (צרפת)

מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור הגבול עם בלגיה תחת פיקוד גנרל שארל לנרזאק. הארמייה השתתפה במערכה על הגבולות, ובכלל זה בקרב שרלרואה וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית במהלך הקרב על המארן בראשות מפקדה החדש לואי פראנשה ד'אספרה. הארמייה השתתפה בין היתר בקרב השני על האן, בבלימת מתקפת האביב הגרמנית, ובמתקפת מאה הימים.

מלחמת העולם השנייה

במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה החמישית בפיקוד גנרל ויקטור בורה פרוסה בקו מאז'ינו, כחלק מקבוצת הארמיות השנייה, ונכנעה לגרמנים כגוף אחד ב-26 ביוני 1940.
שאול זינגר

ביוגרפיה

זינגר נולד בניו יורק, ארצות הברית ב-1961, בן בכור מתוך ארבעה בנים לזוג יהודים אמריקאים, סוזן ומקס זינגר. כשהיה בן 12 הגיעה המשפחה כולה לישראל, גרה בירושלים, אך חזרה כעבור זמן קצר לארצות הברית. זינגר ואחיו הצעיר ממנו בשנה אלכס, נשארו עוד כמה שנים בישראל וגרו בקיבוץ כיסופים, אך כשהיה זינגר בן 16 חזרו גם שני האחים הגדולים לארצות הברית. במשך השנים שלאחר מכן שבה ועלתה כל המשפחה לישראל, בהדרגה.
זינגר עצמו סיים בית ספר תיכון ותואר ראשון בביולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטת טאפט, שליד בוסטון, מסצ'וסטס. הוא היה במשך עשר שנים יועץ למספר חברי קונגרס אמריקאים ובצוות המחקר של ועדת הבנקאות של הסנאט ובוועדה לענייני חוץ של הקונגרס. כתב למספר רב של עיתונים בארצות הברית, לרבות הוול סטריט ג'ורנל, וושינגטון פוסט, קומנטרי, מומנט, ניוזוויק, CNN-Opinion ,The Wilson Quarterly, The New Leader, ועוד.
ב-1987 נהרג אחיו, סגן אלכס זינגר, באחת מפעולות צה"ל בלבנון. הוא היה מפקד מחלקה בחטיבת גבעתי ונפל בדיוק ביום הולדתו ה-25.
זינגר עלה לישראל כעבור שבע שנים, ב-1994. בישראל הוא היה במשך שנים רבות עיתונאי ופובליציסט בג'רוזלם פוסט ושימש גם כעורך מאמרי המערכת של העיתון. היה מראשוני העיתונאים שכתבו כנגד הסכמי אוסלו.
ב-2003 יצא לאור בארצות הברית, בהוצאת Cold Spring Press, ספרו - Confronting Jihad: Israel's Struggle and the World After 9/11, שהוא אוסף מאמרים שזינגר כתב בין השנים 1997 - 2003, בג'רוזלם פוסט ובעיתונים אחרים. ההקדמה לספר זה נכתבה על ידי ויליאם קריסטול, מראשי הנאו-קונסרבטיבים בארצות הברית כיום.
זינגר הוא עד היום בעל טור קבוע בג'רוזלם פוסט. מכהן כיום כחבר בוועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות וכמו כן כעמית מחקר בכיר במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה (IDI).
נשוי לוונדי, אחותו של דן סינור, אב לשלוש בנות וגר כיום בירושלים.

"מדינת הסטארט אפ"

הספר Start-up Nation: The Story of Israel's Economic Miracle יצא לאור בנובמבר 2009 בהוצאת Twelve, השייכת לקבוצת האצ'ט, הוצאת הספרים השנייה בגודלה בעולם. הוא נכתב על ידי זינגר, יחד עם דן סינור גיסו, סופר, עיתונאי ויועצו לענייני מדיניות חוץ וביטחון של מועמד הרפובליקנים לנשיאות ארצות הברית ב-2012 מיט רומני. השניים מנסים לענות בספרם על השאלה, איך ייתכן שמדינת ישראל, בת ששים בלבד ובה כשבעה מיליון נפש, בלא משאבי טבע של ממש, מוקפת באויבים ונמצאת במצב מלחמה תמידי מאז היווסדה, מצליחה לייצר יותר חברות סטארט אפ מאשר מדינות גדולות, מבוססות ושלוות בהרבה ממנה, כמו יפן, סין, קוריאה, בריטניה, הודו וקנדה, ולרשום בנאסד"ק האמריקאית יותר חברות מאשר כל מדינה אחרת שמחוץ לארצות הברית.
הספר היה במקום החמישי ברשימת רבי המכר העסקיים של הניו יורק טיימס לשנת 2010 וגם ברשימת רבי המכר של הוול סטריט ג'ורנל. הוא תורגם לעברית תחת השם "מדינת הסטארט אפ" ויצא לאור ב-2011, בהוצאת מטר וזמורה ביתן. פרסומו הוביל לכתיבת מספר ספרים נוספים, אשר עסקו בנושא הישראלי ובכלכלה הישראלית.
לצד השבחים וההצלחה הגדולה, הספר זכה גם לביקורת מגורמים שונים על היותו אוהד מדי, ונעדר ביקורת על החולשות של כלכלת ההייטק הישראלית, בין היתר השאיפה של מרבית החברות ל"אקזיט" מהיר וכתוצאה מכך מיעוט של חברות הייטק גדולות שצמחו בישראל.
נחל יששכר

נַחַל יששכר הוא הדרומי בנחלים הגדולים של הגליל התחתון ואורכו כ- 21 ק"מ, התחלתו של תוואי הנחל באזור גבעת גזית, והוא נשפך לנהר הירדן.
ב-12.7.2019 נשרפו כ-10,000 דונמים משמורת נחל יששכר. מתוכם כ-3,000 דונם השייכים למושב מולדת.

תוואי הנחל

מאזור גבעת גזית הנחל יורד לאט לאט לכיוון דרום מזרח דרך רמות יששכר שבהן יש אבני בזלת. כמה קילומטרים ממזרח למושב מולדת מעמיק הנחל, ומדרונותיו באזור זה אינם מעובדים. אזור זה, הנכלל בשמורת נחל יששכר, משמש המשך רציף לשמורת נחל תבור הצמודה אליו. חלקו התחתון של הנחל, המצוי מחוץ גבולות השמורה, עובר בעמק הירדן עד לנהר הירדן ושם הוא מסתיים ונשפך לירדן (כ-2 ק" מ מדרום מזרח לבית יוסף). 
בשמורת נחל יששכר יש מספר אתרי עתיקות, הבולטים שבהם הם תל יששכר (בצידה המזרחי של השמורה) וחורבת גבול. אתרים נוספים כוללים את חורבת קיטה, חורבת יחמי, חורבת שחוח, חורבת יוב, חורבת סידרה וחורבת סהר.
לאורך הנחל יש כמה מעיינות, שהגדול שבהם הוא עין יובלה. ספיקתו כ-80 מ"ק מים בשעה, ובאפיק לידו בנוי סכר האוגר את עודפי מי המעיין ואת מי השיטפונות של נחל יששכר (הנקרא מאגר יובלה). כ-200 מ' מדרום למעיין יובלה נראים שרידי הכפר הערבי הנטוש יובלא, ובו שרידי מבנים מהתקופה הרומית-ביזנטית. בנחל זיקה, ליד מפגשו של נחל זה עם נחל יששכר, נובע עין יששכר המזרים מים אל נחל יששכר. 
לאורך הנחל גם כמה אתרים עתיקים (בהם תל דבו ותל יששכר), המראים כי בעת העתיקה עבר בנחל נתיב תחבורה חשוב. 
בנחל יששכר ובשטחי הרמה שמשני עבריו חיים מאות צבאיים ואפשר לראותם לפעמים. 

מסלול רגלי נחל יששכר

תחילת המסלול ממושב מולדת (בצידו המזרחי).  המסלול יורד מזרחה לאורך האפיק הרחב של נחל יששכר ההולך ונעשה קניוני. המסלול בחלקו באפיק הנחל וחלקו לאורך דרך עפר שלאורך גדות הנחל. באפיק גדלה צמחיית נחלים אופיינית. לאחר כ- 3.5 ק"מ במפגש עם הדרך העולה לכוכב הירדן ממשיך המסלול מזרחה. המסלול חשוף ברובו ומסתיים בחוות דשן ליד קיבוץ גשר ותחנת הרכבת הישנה בית יוסף.
אורך המסלול: כ-10 ק"מ.
סימון: כחול 3402   

מסלול המתאים להליכה רגלית או לנסיעה ברכב

הנחל עובר בלבו של הגליל התחתון המזרחי ומנקז את רמות יששכר. המסלול מתחיל מגבעת המורה וממשיך במתינות על גב שלוחת צבאים ומגיע לפתחו של נחל יששכר בואך כביש 90. 
לאורך הדרך יש נקודות תצפית מרהיבות, שלטי הסבר, חורשות ומקבצי נטיעות. אורך המסלול כ-25 ק"מ ואפשר לחלקו למקטעים. בימים חמים מומלץ לעשותו ברכב. ניתן להיכנס לדרך כביש 65 ממערב לגבעת המורה, מכביש מולדת- רמת צבי ומכביש 71 דרך הכניסה לפארק תעשייה רמת צבאים או מקיבוץ בית השיטה.
בית החולים פיטייה סלפטרייר

היסטוריה

ראשיתו של בית החולים סלפטרייר כמפעל לאבק שריפה (salpêtre – אשלגן חנקתי, אחד ממרכיביו של אבק השריפה). מאוחר יותר הפך האזור למקום אליו הושלכו עניי פריז. המקום שימש ככלא לזונות ובית מחסה לחולי נפש. למקום יצא שם גם בגלל כמות העכברושים הגדולה ששכנה בו.
בשנת 1656 שכר לואי ה-14 את האדריכל ליברל ברון כדי לבנות בית חולים באתר שבו שכן מפעל אבק השריפה באומרו כי "אנו רוצים ומצהירים כי מקבצי הנדבות המסכנים, המתפקדים והנכים, משני המינים יסוגרו בבית חולים כדי שיעסיקו אותם בייצור ועבודות אחרות על פי היכולת" וייסד את בית החולים סלפטרייר (Hospice de la Salpêtrière). ב-1684, הבניין הורחב והפך לבית החולים הגדול בעולם. בית החולים היה יכול להכיל 10,000 חולים ו-300 אסירים. בין האסירים היו זונות רבות שנאספו ברחובותיה של פריז ולאחר שנמצא להן אסיר משוחרר כבן זוג, הוגלו לצרפת החדשה.
בית החולים הראשי הכיל ארבעה אגפים: Salpêtrière, Bicêtre, Scipion and La Pitié, כאשר כל אגף אחראי לטיפול בחלק אחר מהאוכלוסייה המקופחת של פריז. נשים נכלאו בו בעוון פשעים החל משנת 1684, אם כי הסאלפטרייר שימש כאזור כליאה כללי לנשים כבר 30 שנה לפני כן.
בסוף המאה ה-18, לקראת המהפכה הצרפתית, איכלס בית החולים בסביבות 10,000 חולים ובנוסף, בסביבות 300 נשים, רובן זונות שנאספו מרחובות פריז ונכלאו שם. החוקרת מרי בוסוורת' מעידה כי הסלפטרייר יועד להכיל נשים חולות, בריאות, בהריון, עקרות, משוגעות או 'טיפשות' יחד עם ילדיהן וכן זוגות זקנים עניים. במשך השנים נכלאו שם אלפי נשים ללא סיווג או הבחנה – נשים חולות במחלות כגון אפילפסיה או מחלות מין, נשים שעבדו בזנות, נשים שסבלו ממחלות נפש למיניהן, נשים שנתפסו מבצעות פשעים. לפי בוסוורת' הגדרות של התנהגות פושעת ונוהלי כליאה היו קשורים לפחות בחלקם לתפיסות רווחות בחברה באותה התקופה של מהי נשיות. נשים אשר פעלו כנגד התפיסות המקובלות של התנהגות מינית היו עלולות למצוא את עצמן כלואות. בנוסף כליאה הייתה יכולה להיות ביוזמת ההורים או המשפחה כדרך להשלטת הסמכות של ההורים. תפיסות של נשיות באותה תקופה לא רק קבעו אילו נשים ניכלאו, אלא גם כיצד התייחסו אליהן בתוך כותלי הסאלפטרייר. 
במהלך המהפכה הצרפתית, בלילה שבין 3–4 בספטמבר 1792, הסתער המון על בית החולים במטרה לשחרר את הזונות. 134 מתוך הזונות שהוחזקו במקום שוחררו, 25 נשים חולות בנפשן, חלקן היו כפותות במקום, נגררו לרחוב ונרצחו.
בין השנים 1795–1826 שימש ד"ר פיליפ פינל כרופא ראשי במוסד. באותו זמן המקום כלל בית חולים, בית מחסה לשבעת אלפים נשים עניות זקנות וחולות, מבנה מבוצר ושוק הומה. פינל שינה את דרכי הטיפול בחולי הנפש במוסד, ייסד בסלפטרייר מרפאת חיסונים, והחיסון הראשון בפריז ניתן באפריל 1800. פסלו עומד עד היום בכיכר מארי-קורי, בכניסה הראשית לבית החולים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, ד"ר ז'אן-מרטן שארקו ניהל בסלפטרייר את המחלקה הנוירולוגית שהייתה הראשונה מסוגה באירופה. במחלקה זו הגיע לשיא תהילתו. נהרו אליה חולים מכל רחבי אירופה והרצאותיו משכו רופאים רבים, ביניהם גם תלמידו המפורסם זיגמונד פרויד.
בית החולים פיטייה (Hôpital de la Pitié) נוסד בשנת 1612 ובשנת 1911 הועבר המוסד למבנה סמוך לסלפטרייר.
שני המוסדות התאחדו בשנת 1964 ויצרו את בית החולים פיטייה-סלפטרייר. היום סלפטרייר הוא בית חולים אוניברסיטאי כללי, בו מחלקות העוסקות ברוב תחומי ההתמחות העיקריים ברפואה.
לאורך השנים טופלו במוסד דמויות ידועות רבות, בהן: מיכאל שומכר, רונאלדו, הנסיך רנייה ממונקו, אלן דילון, ז'ראר דפארדיה, ז'אק שיראק. בבית החולים נפטרו ג'וזפין בייקר (1975), והנסיכה דיאנה (1997).
חואניטה מור

ביוגרפיה

מור נולדה בעיר גרינווד שבמיסיסיפי וגדלה בלוס אנג'לס. בצעירותה הייתה רקדנית ב"מועדון הכותנה" הנודע לפני שהופיעה כניצבת בהצגות תיאטרון.
מור נחשפה לראשונה בשנות ה-50 בסרטים "פינקי" של איליה קאזאן, "רומן בתאילנד", " The Girl Can't Help It ", "עדה לרצח", "רנסום!" ו"כלאה של אישה".
בשנת 1959 פרצה מור לתודעה בזכות הופעתה בדרמה של דאגלס סירק "חיקוי לחיים" בתפקיד עוזרת הבית אני ג'ונסון. על תפקידה הועמדה מור לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בצוותא עם חברתה לסרט סוזן קוהנר ולפרס גלובוס הזהב. מור הייתה לשחקנית האפרו אמריקאית הרביעית בהיסטוריה שהועמדה לפרס אוסקר אחרי זוכת האוסקר האטי מקדניאל, את'ל ווטרס ודורותי דנדרידג'.
בעקבות משחקה האמין שהציגה בסרט לוהקה מור בשנות ה-60 לדרמה הקומית של הנרי קוסטר "הנזירה המזמרת" בתפקיד האחות מרי ולקומדיה "המצב העדין של אבא". מור הופיעה כמו כן גם בסרטי הבלאקספורטיישן "המאק", "אבבי" ובסרטו של זלמן קינג "משיכה ארוטית" .
את הופעתה האחרונה כשחקנית קולנוע עשתה מור בשנת 2000 בהפקת וולט דיסני "הילד" בתפקיד סבתו של קני.
מור הייתה נשואה לשחקן נייס בארי משנת 1941 עד למותו ב-1953. היא הייתה נשואה במשך כ-50 שנה לבעלה השני צ'ארס בוריס. נכדה של מור הוא השחקן והמפיק קירק קלי קהאן.
מור הלכה לעולמה ב-1 בינואר 2014 בנסיבות טבעיות בביתה שבלוס אנג'לס, בת 99 הייתה במותה. היא נקברה בבית העלמין "אינגלווד פארק".