google/wiki40b huggingface dataset:
יוחנן טברסקי (רחמסטריווקה)

רבי יוחנן טברסקי (ר' יוחנטשע, תקע"ו, 1816 - ד' בניסן תרנ"ה, 1895) היה אבי שושלת רחמסטריווקא, בנו הצעיר של רבי מרדכי טברסקי "המגיד מצ'רנוביל".

ביוגרפיה

נולד לרבי מרדכי ופייגע בת רבי דוד לייקס. נישא לחנה בת הרב פנחס קולק, בנו של רבי זאב וולף מז'יטומיר וחתנו של רבי צבי אריה מאליק. לאחר פטירת אביו בשנת תקצ"ז, החלו אחיו לכהן באדמו"רות. הוא סירב לכהן באדמו"רות, ורק לאחר מספר שנים, כשהתמנה למגיד בעיירה רחמסטריבקה, החל לנהוג באדמו"רות.
הוא נהג בפשטות ובצניעות. כך למשל, כשבאו אליו חסידים נהג לקצר בתפילתו כדי שלא ימתינו לו. הוא נודע כעניו. כך למשל לאחר שאביו אמר עליו נשמת רבי יוחנן בן זכאי, התבטא שהוא שמו יוחנן, ואביו "זכאי". הוא התבטא שלאחר פטירת אביו כל האחים לקחו אחת מתכונות נפשו של האב, הוא רצה ליטול את ה"גורנישט", כלומר את הענווה, אך אחיו רבי משה קדמו, וכך נשאר לו "גורנישט מיט גורנישט", כלום שבכלום. כך כמעט שלא אמר דברי תורה לחסידיו.
בסוף ימיו נחשב לזקן האדמו"רים ברוסיה.
בשנת תשע"ח יצא עליו הספר "שופריה דרבי יוחנן" (בארא פארק תשע"ח) הכולל את תולדותיו בהרחבה.
העקומה הפוטופית

העקומה הפוטופית מתארת את יחס השטף האורי שיזוהה בעין האנושית בראייה פוטופית, כלומר ראייה באור יום, ביחס להספק נתון. העקומה מנורמלת כך ששיא גובהה הוא 1. גובה זה מתקבל באורך גל של 555 ננומטר (צבע ירוק).
כדי לחשב את השטף האורי בהינתן הספק (כלומר התפלגות פליטה של מקור אור) מסוים, יש לסכום את מכפלת ההספק הספקטרלי ורגישותה הספקטרלית של העין:
L=683.002 \int^\infin_0 V(\lambda) J(\lambda) d\lambda
כאן \ J הוא ההספק ביחידות ואט, \ V הוא גובה העקומה הפוטופית עבור אורך הגל הנתון ו-\ L הוא השטף האורי המתקבל, ביחידות לומן. בחישובים מעשיים משתמשים לרוב ב-683 בתור מקדם ומזניחים את ה-0.002.
בראייה בחשיכה (ראייה סקוטופית) עקומת הרגישות היא שונה, והמקסימום שלה מוזז לאורכי גל קצרים יותר. גם המקדם של האינטגרל שונה ושווה ל-1746. כלומר, רגישותם של הקנים (חיישני העין לראיית לילה) גבוהה בערך פי 2.5 מזו של המדוכים (החיישנים לראיית יום).
נוף

נוף הוא סך-כל התכונות הצורניות שמאפיינות מרחב כלשהו (כארץ או חלק ממנה), כשמכלול זה נתפס ומפורש בידי צופה או צופים. בלשון המשנה, המונח מתייחס לחלקו העליון של עץ או צמח, הבולט אל מעל לקרקע.

באמנות

לנוכחותו וייצוגו של נוף יש תפקיד מפתח באמנויות הגרפיות, אולי משום שייצוג כזה מהווה ניגוד אפשרי לייצוגן של בריות - או אף משמש כדרך לסמלן; הנוף בציורי הרנסאנס שירת את הרצון לבטא את האוטופיות החברתיות המתרקמות. ציירי ארצות השפלה במאות ה-16 וה-17 נודעו בציורי נופי-החורף באזורים הכפריים, והאימפרסיוניסטים הצרפתים אחריהם שיוו לנוף מעמד שונה בתכלית כשעשוהו למושא להתבוננות מדוקדקת ויחסית, במושגי אור וצבע, כדרך ליצירת ייצוג נאמן לתפיסה המציאותית של המתבונן. הציירים הרומנטיים רוממו את הדרת-הנוף הפראי (ועל פי רוב ההררי) כאמצעי לבטא את נשגבותו של האַל-זְמני ביחס לאדם.
אמריקאי בפריז (סרט)

עלילה והפקה

עלילת הסרט עוקבת אחר צעיר אמריקאי, חייל משוחרר ממלחמת העולם השנייה בשם ג'רי מאליגן בגילומו של קלי, המנסה לפתח קריירה כצייר בפריז בסיועה של נדבנית אמריקאית עשירה בשם מיילו. ידידו הטוב הוא הפסנתרן, אדם, בגילומו של לבנט. במהלך שהותו של מאליגן בעיר הוא מתאהב בליזה בובייה (לסלי קארון), העומדת להנשא לאחר, שהוא במקרה גם חברו של אדם ידידו, כוכב עבר במחזות וודוויל. לקראת סיום הסרט קלי חולם על בילוי בפריז עם אהובתו המוצג בסצנת הבלט הארוכה לצלילי היצירה "אמריקאי בפריז", שלבסוף מחליטה לא להתחתן ולשוב לזרועותיו. סצנת הסיום היא "17 דקות של ריקוד קולנועי שמשלב בין צבעים, תנועה, מוזיקה וזמרה באופן שספק אם נוצר כמוהו".
הסרט צולם כולו באולפנים בהוליווד, תוך הקמת סט שמזכיר מקומות בפריז. כל הניצבים ושחקני המשנה ה"צרפתים" בסרט מגולמים על ידי אמריקאים.

פרסים

בנוסף לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר הוא זכה גם לפרסי אוסקר על עיצוב, צילום, עיצוב תלבושות, מוזיקה ותסריט לסרט בצבע. כן היה מועמד לפרסי הבימוי והעריכה. בטקס האוסקר באותה שנה, 1952, זכה קלי בפרס מיוחד של האקדמיה על הישגיו יוצאי הדופן בשילוב משחק, שירה, ריקוד, בימוי ובפרט על הישגיו בתחום הכוריאוגרפיה בסרטים. זה היה פרס האוסקר היחיד שלו.
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב לסרט הקומי/מוזיקלי הטוב ביותר. מינלי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי וג'ין קלי היה מועמד לפרס השחקן בסרט קומי או מוזיקלי.
בשנת 1993 נבחר הסרט להכלל בארכיון הלאומי לסרטים של ספריית הקונגרס תוך הכרה בערכו האמנותי, התרבותי, ההיסטורי והאסתטי.
מכון מחקר

מכון מחקר הוא מוסד המיועד לביצוע מחקר מדעי בנושא או שטח מחקר מסוים ומוגדר. מכון המחקר יכול להתמקד במחקר בסיסי (לצורך העשרת הידע וללא כוונה יישומית ספציפית מוגדרת) או במחקר יישומי (שימוש במדע לצרכים מוגדרים, כגון פיתוחים טכנולוגיים, הנדסיים או צבאיים, פיתוח תרופות או זני גידולים חקלאיים).
במכון מחקר אקדמי מועסקים פרופסורים ותלמידי מחקר לתארים מתקדמים. המונח משמש לא רק למדעי הטבע ומדעים מדויקים אלא גם למחקר במדעי הרוח והחברה. לעיתים קיים לצד מכון המחקר מוקד חינוכי או לימודי למומחים או לקהל הרחב כגון שותפות בהוראה בפקולטה של אוניברסיטה, ספרייה, מוזיאון או הוצאת ספרים. בדרך כלל מפיקים מכוני מחקר, בנוסף לפרסומים מדעיים, גם תכנים כספרי לימוד ותוכניות לימודים, הרצאות, כנסים וימי עיון, כתבי עת מדעיים, ניירות עמדה ומדיניות וכדומה.
צליבט

צליבט (מלטינית: Caelebs - "רווק") הוא סגנון החיים של אדם אשר בוחר להיות רווק מרצון ואשר מעוניין להמשיך להישאר במצב זה לאורך כל חייו. המונח משמש גם כדי לתאר מצב בו אדם בוחר להימנע מכל פעילות מינית.
המונח "צליבט" הוא גם מונח דתי אשר מזוהה בעיקר עם הכנסייה הקתולית שפירושו הסכמה מרצון של כהן הדת לוותר על חיי נישואין ומאידך, על חיי מין והולדת ילדים.

הצליבט ביהדות

הדת היהודית שוללת בתוקף הימנעות מחיי נישואין. רווקות עלולה להביא אדם להרהורי חטא ולהסיח את דעתו מלימוד התורה. יוצאת מכלל זה היא כת האיסיים בימי בית שני, אשר בקרבם היו זרמים שדגלו ברווקות ופרישות מינית.

סאקרדוטאליס קאליבאטוס

סאקרטוטאליס קאליבאטוס (Sacerdotalis Caelibatus) הוא שמה של אנציקליקה השישית והאחרונה של האפיפיור פאולוס השישי אשר פורסמה ב-24 ביוני 1967 ואשר מתמקדת במסורת הצליבט בקרב הכמרים של הכנסייה הקתולית. משמעות שמה של האנציקליקה היא "צליבט הכמרים".
האנציקליקה נכתבה בעקבות ועידת הוותיקן השנייה אשר התכנסה במטרה לאפשר לכנסייה להתייחס לנעשה מחוצה לה ולאפשר לאחרים לראות את הנעשה בתוך הכנסייה.
קוראנט

קוראנט (צרפתית Courante‏, איטלקית Corrente, מילולית: ריצה) הוא ריקוד צרפתי, שהיה נפוץ ביותר בחוגי האריסטוקרטיה בזמנו של לואי ה-14. הטמפו של ריקוד זה מהיר, משקלו משולש, והוא מתחיל על פי רוב בקדמה של שמינית (כשהמשקל הוא 3/2) או חלק שש-עשרה (כשהמשקל הוא 3/4). המלחינים הגדולים של המאה ה-17 והמאה ה-18 רובם ככולם כתבו קוראנטים, על פי רוב במסגרת הסוויטה. הקוראנטים הופיעו בגוונים רבים ובתבניות שונות.
מקהלת הצבא האדום

מקהלת הצבא האדום הוא שמה הנפוץ של ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של הצבא הרוסי על שם אלכסנדר אלכסנדרוב (ברוסית: Академический ансамбль песни и пляски Российской Армии имени А. В. Александрова), או בפשטות אנסמבל אלכסנדרוב (Ансамбль Александрова). ההרכב הוא מקהלת גברים, הרכב המוזיקה הגדול ביותר ברוסיה, ששימש בעבר בתור המקהלה הצבאית הרשמית של צבא ברית המועצות לשעבר.
אף שהשם "מקהלת הצבא האדום" כבר אינו מהווה שמה של המקהלה ושונה כבר בשנת 1949, השם ממשיך להוות לשמה המסחרי של המקהלה מחוץ לגבולות רוסיה.
ישנה מקהלה נוספת בעלת מספר מאפיינים דומים (כגון רפרטואר, לבוש צבאי, שירים וכו'...) שם המקהלה  "מקהלת משרד הפנים הרוסי", מקהלה זו הופיעה בארץ גם כן תחת השם "מקהלת הצבא האדום" אך למרות השם הדומה והדרך בה שווקה ההופעה זוהי אינה אותה המקהלה.

סגנון שירה

השירים שמבצעת המקהלה מקיפים רפרטואר של שירי עם רוסיים, מזמורי כנסייה ומוזיקה פופולרית; דוגמאות מוכרות: "קטיושה", "קלינקה", "קרנינה" ו"אוה מריה". מאז נפילת ברית המועצות מופיעה המקהלה לפני אנשים רמי-דרג הן ברוסיה והן מחוצה לה, כמו האפיפיור יוחנן פאולוס השני. 
בשנת 1993 השתלבה מקהלת הצבא האדום בתרבות הפופ, כשהופיעה יחד עם להקת הפולחן הפינית "הקאובויס של לנינגרד" בהלסינקי, שם הופיעו בכיכר הסנאט לפני 70,000 מאזינים נלהבים, ובברלין. בבירת גרמניה התקיים הקונצרט בלוסטגארטן המרכזי ושיווה לפרידת הצבא האדום ממזרח ברלין נימה של אופטימיות.
בניגוד למקובל במקהלות אחרות, מקהלת הצבא האדום מסתמכת יותר על בריטון ובס מאשר על טנור. למעשה, כמעט אין שומעים צליל טנור בביצועיהם.
המסגד הגדול באשקלון

המסגד הגדול באשקלון (בערבית: "אל-ג'אמע אל-כביר") הוא מבנה גדול באשקלון אשר נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי נאצר מוחמד. כיום, חלק מן המסגד משמש כמוזיאון לתולדות העיר אשקלון.

היסטוריה

המסגד נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי נאצר מוחמד, ששלט בין השנים 1293–1340. זהו אחד המסגדים הראשונים שבנו הממלוכים במג'דל.
המבנה שסביב המסגד נבנה בתקופה העות'מאנית מאבני בנייה ומפרטי שיש רבים, כגון עמודים שנלקחו מתל אשקלון. הוא מצטיין בעיטורים האופייניים לאמנות העות'מאנית. היה זה המבנה המפואר בעיר במשך מאות שנים.
המסגד היה בליבה של עיר חדשה בשם "מג'דל אסקאלון", שנבנתה במקום אשקלון העתיקה, לאחר שזו הוחרבה על ידי הממלוכים.

אזכור המסגד במקורות היסטוריים

כך נכתב בכתובת על גבי לוח שיש:
ציווה על בניית הג'אמע המבורך הזה, מתוך שאיפה לרצות פני אללה וחסדו ומתוך בקשת השכר והגמול מעלת אדוננו סיף א-דין סלאר, מושל עליון של הארצות האצילות [...] ירחמו אללה על כל מי שיבקש עבורו מאת אללה את הרחמים, וירחם על המוסלמים.
ויליאם וויטמן שביקר במג'דל בשנת 1803 מזכיר "מסגד עם מינרט גבוה", וזהו האתר היחיד שהוא מתאר במג'דל. בשנת 1887 ג'ון גייקה ציין, בהתייחסו למג'דל:
מסגד (קטן) עם מינרט גבוה ובולט הוא מבנה האבן היחיד בעיירה.
ויקטור גרן, בעוברו באשקלון באמצע המאה ה-19, כתב כי המסגד:
בנוי מאבנים מהוקצעות למדי. החצר שלפניו מרוצפת מרצפות שיש [...] מעלה בניין מזדקר מגדל נאה למדי.
יחיאל בריל, המתאר מסע מיפו לעזה בשנת 1882, כתב:
כאשר לא מצאו מקום ללון (באיסדוד), קמו והלכו לאיטם עד ליציאת הכוכבים, למג'דל. המקום הזה נחשב לעיר כי יש בו בית תפילה לישמעאלים, וגם בית שמבשלים בו קאפע, ואל הבית הזה סרו ללון.
המסגד מכונה "החאן", אולם על-פי תיאורים אלה, נראה כי לא שימש ללינה. אמנם מתבקש למצוא בית מלון או בית הארחה במג'דל לאור חשיבותה ומעמדה במרחב, אולם מבנה כזה לא נזכר במקורות. ייתכן שבתי קפה שונים, כגון זה שסיפר עליו בריל, שימשו גם ללינה.

שימוש כיום: החאן - מוזיאון אשקלון

חלק ממכלול המסגד, המכונה "החאן", שופץ בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום שוכנים בו מוזיאון קטן לתולדות העיר אשקלון, גלריות לאמנות ומסעדה. בחאן מיצג קולי המספר בעברית ובאנגלית את סיפורה של העיר אשקלון.
תל אביב אחת

נציגי הרשימה במועצת העיר

המועצה ה-17 (1998)

5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי, גילה אלמגור
המועצה ה-18 (2003)

4 מנדטים (מתוך 31): רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי
המועצה ה-19 (2008)

5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, שולה אגמי, שמואל מזרחי, יעל דיין
המועצה ה-20 (2013)

5 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, אופירה יוחנן-וולק, ליאור שפירא, גל שרעבי
המועצה ה-21 (2018)

7 מנדטים: רון חולדאי, דורון ספיר, אופירה יוחנן-וולק, גל שרעבי, ליאור שפירא, מאיה נורי, מוטי רייף
תאמר סליי

קריירה

סליי התחיל את הקריירה שלו כשחקן בעמדת הגארד באוניברסיטת מרשל בארצות הברית, לאחר מכן נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-54 בסיבוב השני של הדראפט על ידי ניו ג'רזי נטס בשנת 2002.
סליי שיחק בעונת הבכורה שלו, עונת 2002/03, 36 משחקים בהם הציג ממוצעים של 2.6 נקודות 0.9 ריבאונדים ו-0.4 אסיסטים למשחק בממוצע. לאחר מכן בעונתו השנייה במדי ה"נטס" הציג סליי ממוצעים של 2.4 נקודת למשחק 1.1 ריבאונדים ו-0.6 אסיסטים למשחק בממוצע במשך 22 המשחקים שבהם שותף. בעונת 2004/05 עבר סליי לקבוצת שארלוט בובקאטס, לאחר דראפט ההרחבה, שבה שותף ב-8 משחקים והציג יכולת טובה יחסית לשנתיים שבהם שיחק בניו ג'רזי, וסיים את העונה עם ממוצעים של 3.5 נקודות למשחק 1.8 ריבאונדים ו-0.4 אסיסטים.
לאחר העונה שבה שיחק בשארלוט עבר סליי לשחק באירופה וחתם בקבוצת הפועל ירושלים. אף על פי שבמשך כל שנותיו ב-NBA תפקד סליי בעמדת הגארד (עמדה 2), בירושלים הוא נאלץ לשחק כפורוורד (עמדה 3), דבר שהשפיע לרעה על תפקודו. במהלך משחקים רבים הציג סליי יכולת חלשה, אליה התווספו הססנות וחוסר ביטחון בולט, שהוביל לעבירות מוקדמות ואיבודי כדור רבים. במהלך הסיבוב האחרון של העונה השתפרה מאוד יכולתו של השחקן, והוא הוחתם על חוזה לעונה נוספת. אך גם בתחילת עונת 2006/7 חזר סליי להציג יכולת הססנית וחלשה, ועל כן הוחלט לשחררו מן הקבוצה בסוף חודש דצמבר 2006. ב-4 בינואר 2007 חתם בקבוצת הבייקרספילד ג'אם מליגת הפיתוח של ה-NBA, אך בהמשך השנה עבר לשחק בקבוצת קאפו ד'אורלנדו מהסרייה א'. ב-21 ביולי 2008 חתם בקבוצת אבלינו גם היא מהליגה האיטלקית הבכירה, איתה שיחק גם במסגרת היורוליג מול מכבי תל אביב. ביולי 2009 חתם בקבוצת פיסטויה. בחודש אוגוסט 2010 חתם סליי עם קבוצה שלישית מאיטליה, אומאנה ונציה.
באוגוסט 2012 הצטרף לסוטור מונטגרנרו, באוגוסט 2013, הוא חתם על עסקה לשנה אחת עם ברשה לאונסה, ובסיום העונה פרש ממשחק.
הגברת עם הקמליות

העלילה

על רקע חיי הלילה של פריז במאה התשע-עשרה נפגשים הקורטיזנה מרגריט גוטייה, יצאנית צמרת במקצועה, החיה חיי הוללות על חשבון מאהביה העשירים, וארמן דובאל, צעיר בן טובים ממשפחה בורגנית, והופכים לזוג אוהבים.
ארמן, שסיים לימודי משפטים, אינו עובד למחייתו אלא חי מקצבה שמעניק לו אביו. גוטייה חולה בשחפת, ולמרות זאת ארמן המאוהב מצליח לשכנע אותה לנטוש את חיי ההוללות ולחיות איתו.
בשלב מסוים מתערב בנעשה אביו של ארמן. הוא מנסה לשכנע את בנו לנטוש את אהובתו, למען כבוד המשפחה. משנכשל, בא האב לדבר על לבה של גוטייה ומשכנעה כי לטובת אהובה הצעיר עדיף שייפרדו.
בצל הפרידה מאהובה גוססת גוטייה ממחלתה.

עיבודים ליצירה

"הגברת עם הקמליות" עובדה לא רק למחזה, בלט ואופרה פופולריים, אלא גם לקולנוע ולטלוויזיה. בקולנוע הופיעו בתפקיד גוטייה השחקניות שרה ברנאר (בסרט צרפתי בשם זה מ-1911) וגרטה גרבו (בסרט "קאמיל" מ-1937), ושחקניות רבות אחרות.
האחיות פיק

תחילת הדרך

השיר הראשון שהוציאו שרונה ודניאלה היה "זאת אהבה", אך הוא לא זכה להשמעות רבות ברדיו  בהמשך האחיות הוציאו את הלהיט הראשון שלהן, "השיר הזה", באוקטובר 2003. את הסינגל כתבה להן אמן, מירית שם-אור, הלחינה שרונה והפיק אסף אמדורסקי. השיר הפך לאחד הלהיטים הבולטים של אותה שנה. עוד לפני כן הופיעו האחיות יחד בפינת ייעוץ בשם "הפיקסיז" בתוכנית הנוער "אקזיט", אך פרשו ממנה כדי להתרכז בקריירה המוזיקלית שלהן. בסוף אותה שנה יצא הלהיט השני של האחיות "שוב הגשם", ובמרץ 2004 יצא להיטן השלישי "זאת אהבה".
בתחילת שנת 2004 הוציאו האחיות מיני-אלבום (EP), שכלל את שלושת הסינגלים שלהן ושירים נוספים, שזכו אף הם להצלחה. כמו כן כלל האלבום גרסת רמיקס של ל"השיר הזה". האלבום נמכר ביותר מ-20,000 עותקים וזכה בתקליט זהב. את האלבום כולו כתבה להן אימן, מירית שם-אור, ואת רובו עיבדו האחיות בעצמן, ובעזרתו של אסף אמדורסקי.

תחנות נוספות בקריירה

בשנת 2004 חידשו האחיות את השיר "תמיד עולה המנגינה" של להקת חיל האוויר לשיר הנושא של סדרת האנימציה "מ.ק 22", הוא וזכה להצלחה רבה. האחיות הופיעו בהזדמנויות רבות, בין השאר בכפר המוזיקה של קוקה קולה, בפארק רעננה, ובפסטיבלים שונים ברחבי הארץ. כשנשאלו על סגנון ההופעות שלהן בריאיון שנערך עמן באתר האינטרנט של ערוץ E! בשנת 2004, ענו האחיות שהמופע שלהן משלב "המון תיאטרליות, ריקודים והרבה גלאם רוק, נוצץ וזוהר". באוקטובר 2004 הוציאו את הסינגל "בייבי" שגם זכה להצלחה.
בשנת 2005 התמודדו בתחרות הקדם אירוויזיון בשיר "הלו הלו". מולן התמודד גם אביהן, צביקה פיק. בני המשפחה הפסידו לשירי מימון, שהתחרתה באותה השנה בשיר "השקט שנשאר".

פירוק ההרכב

בשנת 2005, זמן קצר לאחר תחרות הקדם אירוויזיון, הודיעו האחיות על פירוק הצמד ופנייה לקריירות סולו. הן טענו כי הפירוק אינו בשל משבר ביחסיהן, אלא בשל "משיכה לכיוונים אמנותיים שונים". במספר הזדמנויות וראיונות ציינו האחיות כי ברצונן לפצל את דרכן האמנותית, הואיל ושרונה מעוניינת להמשיך בפופ, ואילו דניאלה נמשכת יותר לכיוון הרוק.

הדינמיקה כצמד, והעבודה על מוזיקה

האחיות טענו בראיונות רבים שהן חברות טובות, אך אם לא היו אחיות - סביר להניח שלא היו מתחברות זו לזו, הן בשל הפרשי הגילים, והן בשל ההבדלים באישיות. את רוב שיריהן כתבה להן אימן, מירית שם-אור, והן שרו אותם יחד, ואף עיבדו את רובם בעצמן. 
את רוב שיריהן הלחינה שרונה, שהלחינה שירים גם לאמנים נוספים, ומנגנת בקלידים מגיל צעיר. שרונה סיפרה בריאיון שהיא נוהגת לעיתים לעבוד הפוך: להלחין מנגינה לשיר, ורק אז לחבר לו מילים, בעזרת אימה. 
דניאלה, הנחשבת לרוקיסטית מבין השתיים, סיפרה בראיונות שהיא "שרה עוד לפני שהחלה לדבר", ושחלמה לשיר ולהיות זמרת מגיל צעיר מאוד. 
על אף היותן בנותיו של צביקה פיק, אביהן לא התערב ביצירתן כצמד, ולמעשה לא הפיק או עיבד להן שיר, מלבד "מתלבטת" של שרונה, שיצא בשנת 2007.
רכבת הצ'ו צ'ו של היימליך

תיאור המתקן

הרכבת בנויה בצורת דמותו של הזחל היימליך, המדבר במבטא גרמני. דמות זו, הלקוחה מהסרט "באג לייף" ידועה בכך שהיא נוהגת לאכול הכל, ובמהלך הנסיעה במתקן עוברת הרכבת דרך מזון בממדים מתאימים (כפי שהוא נראה לחרק) - כך עוברים המבקרים דרך פופ קורן ענקי, קרקרים ענקיים, גזר ואבטיח. היימליך מסביר למבקרים (באמצעות רמקולים המוסווים לאורך הנסיעה במתקן) מדוע הוא אוהב ממתקים ושונא ירקות.
המתקן משתמש גם בריחות, והמבקרים מריחים את הממתקים בעוברם לידם.
יום ליבשה

תוכן וסוג הפיוט

פיוט 'יום ליבשה' נהוג לאומרו באשכנז, והוא מסוג פיוטי ה"גאולה", כלומר שיר שנועד להיות חלק מהתפילה, מיד לפני החתימה של ברכת "גאולה", הנאמרת לאחר קריאת שמע. בחלק מהנוסחות צורף לו המשפט "בגלל אבות תושיע בנים ותביא גאולה לבני בניהם", שהוא בעצם חלק מנוסח התפילה האשכנזי בימים בהם אומרים פיוט.
יש שהצביעו על כך שכל חרוז של הפיוט מסתיים במלים 'שירה חדשה שבחו גאולים', וזה מצביע לעובדה שאולי כוונת הפייטן הייתה לאומרו בתור פיוט מי כמוך, כלומר לפני שירה חדשה שבחו גאולים, סוג פיוט שהיה ידוע בספרד אבל לא באשכנז.
במקור, יועד השיר, אשר עוסק בקריעת ים סוף שארעה לבני ישראל בזמן יציאת מצרים, ליום שביעי של פסח, שהוא היום שבו אירע מעשה זה.
נושאי הפיוט הם השבח והתהילה לאל על ישועת עם ישראל ביציאת מצרים ובקריעת ים סוף. השיר מאזכר פסוקים ופרשיות משלל ספרי התנ"ך.

גרסאות שונות

ים ליבשה - בספר משנה ברורה כתב שרק ביום שביעי של פסח שהוא יום קריעת ים סוף, יש לומר 'יום ליבשה', אך בשאר הימים יש לומר 'ים ליבשה'.

זמני אמירתו

כאמור הפיוט שעוסק בקריעת יום סוף, נועד במקור לתפילת שחרית של שביעי של פסח, אך כיום נהגו לשיר אותו גם בסעודת ברית מילה, מאחר שבסופו נזכרה מצוות ברית מילה, ('ומבטן לשמך הם נמולים'). כמו כן לפי מנהג אשכנז המזרחי, אומרים אותו לפני גאל ישראל גם בשבת ברית ובשבת בשלח.
הפיוט "יום ליבשה" נעשה אהוד והולחן בתפוצות ישראל, בקהילות ספרדים ואשכנזים.
שרלוטה בורנונביל

שרלוטה הלנה פרדריקה בורנונביל (בדנית: Charlotte Helene Frederikke Bournonville ‏ 1832–1911) הייתה זמרת אופרה ושחקנית דנית, בתו של מנהל הבלט הדני המהולל אוגוסט בורנונביל. היא החלה לשיר בסטוקהולם, שוודיה ב-1857 כעבור שנתיים הצטרפה לתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן. היא זכורה גם בשיעורי השירה שנתנה לבנותיו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. כאות הערכה לשירותיה, העלה אותה המלך לדרגת "זמרת לשכת המלך" בשנת 1863.

ביוגרפיה

שרלוטה בורנונביל נולדה ב-29 בנובמבר 1832 בקופנהגן, בת לאוגוסט בורנונביל והלנה פרדריקה הקנסון. היא למדה שירה אצל קארל הלסטד בקופנהגן, ארלטו בווינה וג'ובאני בטיסטה למפרטי במילאנו. בראשית 1857 הופיעה בקונצרטים בפריז, צרפת, שאחריהם, בחודש יולי, הוזמנה להצטרף לאופרה המלכותית השוודית בסטוקהולם. היא הופיעה בכמה קונצרטים ושיחקה בתפקיד פידס באופרה "הנביא" מאת מאיירבר. היא הופיעה בהמבורג ובפרנקפורט בחורף 1858–1859. לאחר מכן השתקעה בקופנהגן, שם התקבלה לתיאטרון המלכותי הדני והמשיכה במינוי קבוע עד 1884. בתיאטרון זה הופיעה תחילה באופרטות וודוויל, לפני שקיבלה תפקידי מצו-סופרן באופרה. התפקידים ששרה היו אזוצ'נה באיל טרובטורה, נינקה ב"פאוסט" ומרגריטה ב"הגברת הלבנה".
על אף ביצועיה הטובים, לא הצליחה להתמודד כראוי עם יריבתה, המצו-סופרן יוזפינה צינק, שעלתה עליה ביופיה, וכתוצאה מכך פחתה והלכה תדירות הופעותיה, ולבסוף פרשה מן התיאטרון ב-1884.
שרלוטה בורנונביל מתה בקופנהגן ב-22 במרץ 1911.
סיילם (אורגון)

היסטוריה

שמו האינדיאני של המקום היה "צ'מקטה", ומשמעו "מקום מפגש או מנוחה". שם זה נשמר בשמה של המכללה המקומית "המכללה המקומית צ'מקטה".
ההתיישבות הראשונה של האדם הלבן באזור הייתה המיסיון שהוקם בה בשנת 1840 על ידי המיסיונר ג'ייסון לי. בשנת 1844 פורק המיסיון ונוסדה העיר.
ככל הנראה שמה של העיר נבחר על ידי דייוויד לסלי מסיילם מסצ'וסטס. או ו. ה. וילסון אשר תכנן את העיר בין השנים 1850–1851.
בשנת 1851 הפכה העיר לבירת המדינה (הבירה הקודמת הייתה אורגון סיטי). הבירה עברה בשנת 1855 לעיר קורבאליס אולם שבה לסיילם באותה שנה.
בניין הקפיטול שנשרף בשנת 1856 הוקם מחדש בשנת 1876 בסגנון יווני קלאסי. הכיפה שעליו נבנתה בשנת 1893. גם בניין זה נשרף ב-25 באפריל 1935. בניין שלישי הוקם באותו מיקום בשנת 1938.

כלכלה

עיקר כלכלת העיר מתבססת על שירותים לאזור החקלאי שסביבה, והשירות הציבורי של מדינת אורגון המרוכזת בה מתוקף היותה בירת המדינה. החל משנות ה-90 של המאה ה-20 התפתח באזור העיר מרכז של תעשייה עתירת ידע ("היי-טק").
המעסיקה הגדולה ביותר בעיר היא מדינת אורגון. לאחריה אפשר למנות את מערכות החינוך והבריאות הציבוריות, הממשל הפדרלי, העירייה ואת חברת הביטוח קייזר פרמננטה.

גאוגרפיה

שטחה של העיר 120.1 קמ"ר, מתוכם 118.4 קמ"ר שטחי יבשה ו-1.6 קמ"ר שטחי מים (1.36%).

אתרים בעלי חשיבות

בעיר נמצאים אוניברסיטת וילאמט, ומוזיאון תחנת מיסיון.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2010, גרים בעיר כ-154,000 נפשות.
SIG 550

פיתוח

פיתוח ה-SG 550 החל כאשר בשנת 1978 ביקש הצבא השווייצרי להחליף את הנשק הקל הסטנדרטי של חיליו, ה-SIG SG 510 או Stgw 57. בשנת 1983 נבחר ה-SG 541 לנשק הסטנדרטי של הצבא השווייצרי, שונה שמו ל-SG 550 והוא נכנס ליצור.
דוד גינצבורג

ביוגרפיה

דוד גינצבורג נולד במשפחה יהודית של בנקאים ידועים, אחת המשפחות היהודיות המעטות שנשאו תואר אצולה באימפריה הרוסית. 
את חינוכו קיבל גינצבורג בבית. מוריו לשפות שמיות היו החוקרים שניאור זק"ש ואדולף נויבאואר. לאחר מכן למד מזרחנות ומדעי היהדות באוניברסיטאות של פריז, סנקט-פטרבורג וגרייפסוואלד.
ב-1886 הוציא לאור ספר מחקרים ראשון שלו, אוסף שירי משה אבן עזרא ספר הענק (ספר התרשיש) ופירוש לתרגום מערבית של השירים מהספר. ב-1903, ביחד עם ולדימיר סטאסוב, הוציא לאור בברלין ספר "אורנמנט יהודי עתיק" ("L'ornement hébreu") מחקר מקיף שמביא דוגמאות לאורנמנט יהודי מתוך כתבי היד עתיקים של קהילות יהודי תימן, סוריה  וצפון אפריקה. הוא ערך קטלוג של כתבי היד במכון לשפות מזרחיות של משרד החוץ הרוסי. מחקריו פורסמו בכתבי עת שונים כמו בטאון המחלקה המזרחית של האגודה האימפריאלית לארכאולוגיה, Revue des Études Juives, המליץ, Revue Critique, ראזסוויט.

פעילות ציבורית

דוד גינצבורג נודע בפעילות הציבורית הרחבה שלו. בין התפקידים הציבוריים שמילא היו יושב ראש קהילת יהודי סנקט פטרבורג, חבר בהנהלת חברת מרבי השכלה והאגודה למלאכה מקצועית, יו"ר הוועד המרכזי של יק"א, מייסד האגודה לחקר המזרח, יו"ר אגודת "חובבי שפת עבר", אחד מעורכי אנציקלופדיה היהודית בשפה רוסית ותרם חלק גדול למימון הוצאתה לאור. 
השתתף בארגונים אקדמיים שונים ברוסיה ובצרפת.
ייסד "קורסים גבוהים למדעי המזרח", שהיו בעצם המוסד האקדמי היהודי הראשון ברוסיה והיה לרקטור הראשון שלו, כמו כן לימד שם ספרות תלמודית, ספרות רבנית, ספרות ערבית, בלשנות שמית ופילוסופיה דתית של ימי הביניים.
עסק רבות גם בפעילות פילנתרופית, כמו אביו וסבו לפניו. הגן על זכויות יהודים ברוסיה, תרם לארגוני צדקה, בתי יתומים ובתי תמחוי יהודים.

משפחה

דוד גינצבורג היה נשוי למתילדה ולהם שלושה ילדים: יבגני (גינו), סופיה, יוסף (יוסל).

תואר ברון

הדוכס הגדול של הסן לודוויג השלישי (אח של אשת הקיסר הרוסי) העניק את התואר 'ברון' לאביו ולסבו של דוד גינצבורג בתחילת שנות השבעים של המאה התשע-עשרה. ב-1879 אביו וסבו קיבלו אישור מיוחד של הצאר אלכסנדר השני להשתמש בתואר הזה בתחומי האימפריה הרוסית ולהוריש אותו לצאצאיהם, הודות לתרומתם לרוסיה. כלומר דוד היה ברון גינזבורג השלישי.