google/wiki40b huggingface dataset:
שדלנות

שַׁדְלָנוּת (לעתים שתדלנות, באנגלית: Lobbying) היא פעילות שמטרתה להשפיע ברשויות השלטון, במטרה לגרום לנבחרי ציבור (לרוב חברי פרלמנט) לפעול, לקדם ולהצביע בעד מדיניות או הצעת חוק ששוכר השירות מעוניין בה.
העוסק בשדלנות קרוי שַׁדְלָן (לוֹבִּיסְט). מרבית הלוביסטים פועלים תמורת תשלום, אך חלקם פועלים בהתנדבות מטעמים אידאולוגיים או הומניים. השדולה היא לרוב כלי בידי קבוצות אינטרס לשרת את מטרותיהם. פעמים רבות מדובר בחברות מסחריות, הפועלות לקדם חוקים ותקנות שיפעלו לטובתן, כגון הגבלת תחרות, הפחתת מיסים, צמצום רגולציה או הגברת רגולציה על מתחרים וכיוצא בזה. עם זאת, יש גם שדלנים שפועלים מטעמם של גופים ללא מטרות רווח ועמותות.
יש הטוענים כי אף שלרוב מדובר בפעילות חוקית, יש בכך טעם לפגם והעמקה של אי השוויון, מכיוון שככל שלחברה מסחרית או קבוצה יש יותר אמצעים, כך פתוחות בפניה האפשרויות לשכור שדולה ובכך להיטיב עוד יותר את מצבה. כמו כן נטען כי השדלנות היא בבחינת "פרצה קוראת לגנב" - בניסיונם לשדל את מקבלי ההחלטות הציבוריים עלולים לוביסטים גם לפתות אותם בדרכים בלתי לגיטימיות ואף בלתי חוקיות כגון הצעה למתן שוחד, טובות הנאה או תגמול עקיף אחר (כגון משרה בכירה לאחר סיום כהונת נבחר הציבור, כתבה אוהדת בתקשורת וכו') תמורת תמיכתם. מסיבות אלה נחקקו בחלק ממדינות המערב חוקים שמטרתם לצמצם את הקשר בין הון ושלטון בעזרת הגבלת חופש הגישה של השדולות אל מקבלי ההחלטות בגופים הציבוריים.

שדלנות בכנסת

בשנת 2001 כאשר אריאל שרון נבחר לראשות הממשלה, חברי מרכז הליכוד היו אלה שבחרו את רשימת חברי הכנסת של מפלגת הליכוד. הם נהגו לייצג קבוצות אינטרסים כלכליות והפעילו את השפעתם לקראת מועד הבחירות. מי שרצו להיבחר לכנסת מטעם המפלגה נטו להיענות לדרישותיהם. חברים אלה במרכז הליכוד היו הלוביסטים באותה תקופה.
כוחם נחלש רק כאשר שונתה חוקת המפלגה בשנת 2006 והסמכות לבחירת חברי כנסת עברה מחברי המרכז למתפקדי המפלגה.
כיום מוכר העיסוק בשדלנות (לובינג) מכוח תיקונים לחוק הכנסת. תיקונים אלה מסדירים כללי התנהלות תקינים, למשל חובת אמירת אמת, איסור הטעיה ואיסור יצירתה של מחויבות אישית מכל סוג אל מול חבר הכנסת.
תיקון נוסף לחוק הכנסת, ביוזמת ח"כ שלי יחימוביץ ממפלגת העבודה וח"כ גדעון סער מהליכוד, נכנס לתוקף בשנת 2008 וזכה לשם "חוק הלוביסטים", מוסיף וקובע חובת רישוי בפני יו"ר הכנסת ונשיאת תג זיהוי ייחודי. בנוסף, מפורסמת רשימת לקוחותיו של כל משרד לובינג באתר הכנסת. תיקוני חקיקה אלה נועדו להגביר את השקיפות של הלוביסטים המורשים כלפי מוסדות הכנסת. 
בפברואר 2012, יו"ר הכנסת ראובן ריבלין אסר על השדלנים לבקר בחלק גדול ממתחמי המשכן, ללא הזמנה אישית. האיסור בא בעקבות פרסום כתבת תחקיר ב"עובדה" שחשפה את אופי פעולת השדלנים, ותיארה כיצד מכוני הכשרה לימדו שדלנים כיצד לנסח את הצעות החוק בעצמם עבור הח"כים, להשפיע על פעילות מרכז המחקר והמידע של הכנסת ועל מענה לשאילתות שמוגשות לשרי הממשלה.
בין גופי הלובינג המובילים בישראל נמנים: חברת "פוליסי" בבעלותו של בוריס קרסני, חברת "אימפקט" בבעלותן של אורית לרנר ואורלי בן-שמאי, והשדלנים אמיר גלעד, ניר קלינר, בהירה ברדוגו ורות פרמינגר, ענת קראוס, וגורן עמיר.
לאחר התחקיר שהוצג ב"עובדה" גיבשו מספר חברות לובינג, שחברו יחד ב"פורום קשרי ממשל", קוד אתי לענף השדלנות, המתבסס על הקוד הבינלאומי של איגוד הלוביסטים המוסמכים באיחוד האירופי, והקוד האמריקאי של איגוד הלוביסטים בארצות הברית.
סיפוח

סיפוח מדיני הוא צירוף חוקי-פורמלי של שטח מסוים לישות פוליטית אחרת לשם יצירת ריבונות על השטח החדש. בניגוד לכיבוש, בסיפוח השטח משתייך למדינה הכובשת דה יורה ולא רק דה פקטו. בניגוד למקרה של מסירת שטחים, שבו טריטוריה ניתנת או נמכרת לישות פוליטית אחרת באמצעות הסכם, או במקרה של מיזוג פוליטי, שבו נשאלים שני הצדדים לדעתם על המיזוג, סיפוח הוא צעד חד צדדי שבו מדינה משתלטת על שטח.
בדרך כלל, מסופחים שטחים קטנים או חלשים יותר לישויות חזקות יותר. המונח "סיפוח" יכול להצביע על צירוף בכפייה, על מדיניות התפשטות והשתלטות, ועל מדיניות חד צדדית של הצד המספח החזק יותר, לאחר הפעלת אמצעי אלימות צבאיים או לפחות איום כי ייעשה שימוש באמצעים אלה. לפיכך, מעדיפים במקרים אחרים לתאר מצב של צירוף שטחים במונחים בעלי נופך חיובי יותר, כמו איחוד פוליטי או איחוד מחדש.

סיפוח במדינת ישראל

ב-1949 סיפחה ממשלת ישראל, לאור הסכמי שביתת הנשק עם ירדן, את יישובי ואדי ערה לשטחה. סיפוח זה מוכר מבחינה בינלאומית. 
לאחר 1967 עלתה סוגיית סיפוח השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. למרות חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל וחוק הגולן, רוב המדינות והארגונים הבינלאומיים אינם מכירים דה יורה בירושלים כבירת ישראל, ולא מקבלים את סיפוח מזרח ירושלים ורמת הגולן. 
קיימים בישראל גורמים הקוראים לסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל, באופן מלא או חלקי. מפלגת הבית היהודי למשל, קוראת לסיפוח שטח C בו נכללים כל היישובים היהודיים ביש"ע והחלה מלאה של החוק והריבונות הישראלית עליהם. בכנסת פועלת "השדולה להחלת החוק הישראלי ביהודה ושומרון".
דוקטור אלמסדו

מחזה היסטורי העוסק ביהודי פלרמו בסיציליה בתקופת ימי הביניים. חובר בידי אברהם גולדפדן מתקופת ראשית התיאטרון היידי. השם במקור: דאקטאר אלמאסאדא – אדער דיא יודען אין פאלרמא.

רקע

ראשיתו של התיאטרון המודרני ביידיש בסוף שנות השבעים של המאה התשע עשרה. אברהם גולדפדן מחלוצי תיאטרון יידיש חיבר באותן שנים את המחזות די באבא מיט די אייניקלין (הסבתא והנכדה), שמנדריק, שני קוני למל, המכשפה. מחזות עממיים אלו חוברו ברוח ספרות ההשכלה היהודית בה מייצג דור ההורים את הקנאות הדתית בעוד דור הבנים מנסה להיחלץ מעולמם החשוך של הוריו בעזרת ערכי ההשכלה. 
הסופות בנגב הביאו להבנה שההשכלה אינה תרופה לאנטישמיות. בעקבות הפרעות בחרו רבים לעזוב את תחום המושב ולהגר למערב אירופה ולאמריקה. אחרים בחרו לחבור לתנועה הסוציאליסטית. קמה תנועת חובבי ציון שפעלה למען הקמת בית לאומי לעם היהודי. אברהם גולדפדן שתמך ברעיון הלאומי, חיבר בראשית בשנות השמונים מספר מחזות היסטוריים העוסקים בגיבורים יהודיים. בתקופה זו חוברו המחזות יהודה המכבי ובר-כוכבא. מחזה היסטורי נוסף מאותה תקופה הוא המחזה שולמית המתרחש בתקופת הבית השני והוא עיבוד של הסיפור העממי מעשה בחולדה ובור. בתקופה זו (1882)חיבר גם את המחזה דוקטור אלמסדו.

עלילה

גזירת גרוש תלויה כנגד יהודי פלרמו. יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת לתפילה אחרונה ושרים שיר לכבוד התורה הקדושה, ההולכת עם היהודים בכל הגלויות. מרים, בתו של דוקטור היהודי אלמסדו, ואלונזו, רופא נוצרי צעיר המתמחה אצל אביה מאוהבים. מרים הנמצאת בקונפליקט בין אהבתה לנוצרי לבין שמירה על דתה. היא בוחרת לדבוק ביהדות ולהישאר עם אביה הזקן.
אלווירה, בתם של דון פדרו מושל העיר פלרמו ואשתו אילזבתה, חולה מאוד. למרות האיסור לקיים כל קשר עם יהודים הם פונים לרופא היהודי הזקן דוקטור אלמסדו בבקשה שיציל את בתם החולה. מרים, בתו היחידה של דוקטור אלמסדו, מחכה ברחוב לאביה המאחר לבוא. היא מותקפת בידי הטיפוסים המפוקפקים דון דייגו אחיינו של ראש העיר וברטלו משרתו. להגנתה מגיע אהובה אלונזו שנדקר בקטטה ונראה כמת. 
דוקטור אלמסדו ובתו מרים מושלכים לכלא באשמת רצח הרופא הנוצרי אלונזו. דוקטור אלמסדו משוחרר מהכלא לאחר שהתברר שבזמן הרצח שהה בבית ראש העיר וטיפל בבתו החולה. דון דייגו חושק במרים רוצה לחטופה מהכלא, ברטלו משרתו שטופל בעבר בידי דוקטור אלמסדו בחינם, דוקר את דון דייגו, משחרר את מרים ומחזירה הביתה. לבית מגיע גם אלונזו הלבוש הפעם בבגדי יהודים. 
אלונזו רק נשרט בקטטה ולא מת. שמו האמיתי הוא מנשה בן יוסף, בנו של חברו הטוב של דוקטור אלמסדו מטולדו שבחר להסתתר כנוצרי. גזירת גירוש היהודים מפלמרו בוטלה. המחזה מסתיים במסיבה בבית ראש העיר בה שמחים כולם על סיומו הטוב של הסיפור.
ויאצ'סלב מנז'ינסקי

ביוגרפיה

ויאצ'סלב מנז'ינסקי נולד למשפחת אציל פולני. בשנת 1898 הוא סיים פקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג. במקביל לימד בבית ספר של יום ראשון לפועלים. מנז'ינסקי התעניין בספרות ובשנת 1905 הוצא לאור ספר שכלל גם את יצירותיו.

פעילות מהפכנית

בשנת 1902 מנז'ינסקי הצטרף לבולשביקים. בשנת 1903 הוא נשלח ליארוסלבל ופעל בארגון מהפכני בעיר. הוא עבד בעיתון מקומי וניהל מדור ידיעות מחזית מלחמת רוסיה-יפן. בעקבות מנשר אוקטובר, סולקו הבולשביקים מהעיתון.
בשנת 1905 מנז'ינסקי פעל בסנקט פטרבורג והיה חבר בוועד הצבאי של המפלגה. כמו כן ערך את עיתון המפלגה המקומי. בשנת 1906 הוא נעצר, שוחרר לאחר מספר חודשים ונמלט מחוץ לגבולות המדינה.
החל משנת 1907 התגורר מנז'ינסקי בשווייץ ואחר כך עבר לפריז. מספר שנים הוא למד שפות והגיע לידיעה של 16 שפות ברמה גבוהה. החל משנת 1915 מנז'ינסקי עבד בבנק קרדי ליונה.
לאחר מהפכת פברואר חזר מנז'ינסקי דרך לונדון לסנקט פטרבורג. הוא התמנה לנציג הוועדה המהפכנית בבנק המרכזי.

לאחר מהפכת אוקטובר

לאחר מהפכת אוקטובר מנז'ינסקי מונה לסגן הקומיסר העממי לענייני האוצר. תוך זמן קצר קודם לתפקיד הקומיסר העממי לענייני האוצר. בניהולו בוצעה הלאמת הבנקים והתחולל מאבק נגד שביתת עובדי הבנקים. במרץ 1918 עברה הממשלה למוסקבה, אך מנז'ינסקי נשאר בפטרוגרד והיה ראש המחלקה הפלילית במשרד המשפטים. בשנת 1918 הוא נשלח לברלין ועבד בשרות משרד החוץ. כאשר היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו, בנובמבר 1918 מנז'ינסקי חזר לרוסיה הסובייטית.
בשנת 1919 עבד במנגנון הממשלתי של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1919 מנז'ינסקי חזר למוסקבה ומונה לראש המחלקה המיוחדת של צ'קה שהייתה אחראית על הריגול הנגדי. בשנת 1921 מספר מחלקות של הצ'קה אוחדו למינהל מבצעי סודי ומנז'ינסקי מונה לעמוד בראשו. בשנת 1923 הוא קודם לסגן ראשון של יושב ראש הצ'קה.

בראש או.ג.פ.או

ביולי 1926 פליקס דזרז'ינסקי נפטר ומנז'ינסקי מונה לעמוד בראש הארגון במקומו. בהיותו בראש הארגון מנז'ינסקי פעל בתקיפות למען יישום מדיניותו של יוסיף סטלין. הארגון פעל בנמרצות לחיסול מעמד הקולאקים תוך הלאמת רכוש, הגליה לאזורים מרוחקים של המדינה ומעצר במחנות עבודה. בשנת 1931 הוקמה מערכת מחנות עבודה בהם עצורים עבדו בהקמת תעלת בלומורקנאל ותעלת מוסקבה-וולגה. ניסיונות התקוממות של האיכרים דוכאו על ידי יחידות של או.ג.פ.או ביחד עם הצבא האדום. בתקופת מנז'ינסקי הארגון הפך לארגון החשוב ביותר בברית המועצות, מעמד אותו הוא החזיק עד להתפרקות המדינה בשנת 1991.
בשנת 1926 הוא הוביל מבצע חשאי במהלכו נעצרו בתחומי ברית המועצות בוריס סבינקוב וסידני ריילי.
בשנים 1927–1928 הוגלו ממוסקבה כ-150 פעילים בולטים של האופוזיציה. ביוזמתו הוקמו בתי מעצר מיוחדים לפעילי המפלגות השונות ובהמשך הם אוכלסו על ידי האופוזיציה מתוך המפלגה.
בתקופת מנז'ינסקי נערכו משפטי ראווה ראשונים - משפט שכטי בשנת 1928 ומשפט מפלגת התעשייה בשנת 1930.
בשנת 1930 החלו בהקמת מכוני מחקר ותכנון בהם עבדו מדענים ומהנדסים עצורים.
בשנת 1927 מנז'ינסקי נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה.
בשנים האחרונות מנז'ינסקי היה חולה מאוד. בנוסף לבעיות לב הוחמרו השלכותיה של תאונת דרכים אותה הוא עבר בהיותו בפריז. הוא התקשה לנהל את או.ג.פ.או והשליטה בו הועברה בהדרגה לגנריך יגודה. הוא נפטר ב-10 במאי 1934 והוטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
בשנת 1938 יורשו גנריך יגודה הואשם בכך שפעל לגרימת נזק לבריאותו של מנזינסקי ואף הרעלתו.
תחנת הרכבת ירושלים – גן החיות התנ"כי

היסטוריה

קו הרכבת לירושלים החל לפעול בשלהי התקופה העות'מאנית, בשנת 1892. מסילת הרכבת עברה בסמוך לאל-מאלחה, באותה עת כפר ערבי מדרום-מערב לירושלים. הקו המשיך לפעול עד ה-14 באוגוסט 1998.
עם ההחלטה על חידוש ושיפוץ הקו לירושלים, נשללה האפשרות של חידוש תחנת החאן, וכתחליף הוחלט על בניית תחנה באזור מלחה ושדרוג תחנת גן החיות התנ"כי מחוץ למרכז העיר.

מבנה התחנה

בתחנה יש רציף אחד ומעבר אל גן החיות התנ"כי.
שמעתין

כותבים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
עם כותבי המאמרים במשך השנים נמנים רבנים, מחנכים, חוקרים תורניים ואנשי אקדמיה, בהם: הרב אלימלך בר-שאול, הרב משה צבי נריה, הרב יעקב אריאל, ד"ר מרדכי ברויאר, פרופ' יהודה אייזנברג, הרבנית אסתר פרבשטין ואחרים.
משרד הבינוי והשיכון

היסטוריה

בממשלה הזמנית, הופקדו ענייני משרד הבינוי בידי מרדכי בנטוב, שהיה שר העבודה והבינוי. עם זאת, המושג "משרד הבינוי" היה רווח. עם הקמת ממשלת ישראל הראשונה הועבר מנהל התכנון למשרד הפנים ושאר יחידות משרד הבינוי הוכללו באגף השיכון של משרד העבודה.
המשרד הוקם בשנת 1961, ובמשך השנים פוצל ושמו שונה מספר פעמים בין משרד הבינוי והשיכון לבין משרד השיכון. בשנת 2014 הוסב שמו לשם משרד הבינוי וב-2015 הוחזר השם משרד הבינוי והשיכון.

משרדים

משרדי משרד הבינוי היו בתל אביב ובשנת 1950, עת עלתה משרד העבודה לירושלים הושאר אגף השיכון בתל אביב  בקריה. 
בעת הקמת המשרד בנובמבר 1961 החליט יוספטל להשאיר אותו בתל אביב למרות מחאות על מיקום משרד ממשלתי שלא בירושלים. בשנת 1970 עברה הנהלת המשרד למגדל ירושלים. בהמשך עברו יחידות המשרד לקריית הממשלה במזרח ירושלים.

פעילות

משרד הבינוי והשיכון אחראי לביצוע מדיניות הממשלה בנושאי פתרונות דיור לכלל האוכלוסייה, שיקום שכונות ומשכנתאות (פיקוח על הבנקים למשכנתאות וטיפול בקבוצות חריגות). במסגרת הטיפול באוכלוסיות חלשות מעניק המשרד סובסידיות לרכישת דירה, לבניית דירה או להרחבתה, וכן משתתף בתשלומי שכר דירה ומתן דירות בשיכון הציבורי לאוכלוסיות משכבות סוציו-אקונומיות נמוכות.
יעד נוסף של המשרד הוא שיפור איכות הבנייה בישראל, עידוד יזמות עסקית ופעילות למניעת כשלי בנייה. אחת מן התוכניות המרכזיות של המשרד היא שיקום שכונות ותיקות: במסגרת תוכנית זו פועל המשרד לשפץ את המבנים ולפתח את תשתיותיהם, תוך שימת דגש על שיפור השירותים החברתיים ועל ההשתלבות החברתית-כלכלית של האוכלוסיות החלשות בזירה המקומית. דוגמה לכך היא תוכנית "פינוי בינוי", הפועלת לרווחת הדיירים הוותיקים של שכונות אלה ולשיפור החזות המקומית.
מאז 1977 למשרד הבינוי והשיכון יש גם השפעה מדינית מכיוון שבניה בהתנחלויות ובשכונות בירושלים מעבר לקו הירוק נמצאת בתחום פעילותו. עמדתו הפוליטית של השר המכהן בתפקיד והשתייכותו לשמאל או לימין יכולה להשפיע על היקף הבניה מסוג זה שיזום משרד הבינוי בתקופת כהונתו.
קווטיאפין

פרמקולוגיה

מבחינה כימית התרופה שייכת לקבוצת הדיבנזותיאזפינים ודומה במבנה הפרמקולוגי שלה לתרופות קלוזאפין ואולנזפין, אולם היא שונה מאד בהיבטים הביוכימיים שלה. היא יכולה להיות מוגדרת גם כסוג של N-אריל-פיפרזין.

פרמקוקינטיקה

תרופה זו נספגת במהירות במערכת העיכול, ורמותיה בפלסמה מגיעות לשיא בתוך שעה עד שעתיים. לתרופה זמן מחצית החיים של 7 שעות, ומינונה האופטימלי הוא פעמיים עד שלוש ביום. תרופה זו ממעטת לגרום תופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות, שהן תוצאות שליליות.

פרמקודינמיקה

קווטיאפין פועלת בעיקר כאנטגוניסט של הקולטנים הדופאמנינרגים D₁ ו- D₂, של הקולטנים הסרוטונינרגים 5HT1A ו- 5HT2A, של הקולטנים האדרנרגים
α₁ ו α₂, של הקולטנים ההיסטמינרגים H ₁ ושל הקולטנים mACh (מוסקרינים).

התוויות ברפואה

קווטיאפין פומראט משמש לטיפול בסכיזופרניה וכן בהפרעה הדו-קוטבית בעיקר בשלב המאני אבל גם בשלב הדיכאוני שלה.
הוא נמצא בשימוש ללא התוויה רשמית (off-label) גם בטיפול אחזקתי-מונע של ההפרעה הדו-קוטבית, בחוסר שינה, כחיזוק לתרופות נוגדות דיכאון בהפרעות דיכאוניות, כמו כן הפרעות חרדה, בתוקפנות, שליטה על זעם, שטיון, הפרעת דחק פוסט טראומתית, וכו'.

סכיזופרניה

כתרופה אנטיפסיכוטית אטיפית יש לקווטיאפין יתרון חשוב בנוגע למיעוט תופעות הלוואי האקסטרה-פירמידליות לעומת תרופות אנטיפסיכוטיות אחרות.

הפרעה דו -קוטבית

משמשת כטיפול בהתלקחויות מאניות חריפות, כמונותרפיה או כטיפול נוסף לליתיום, חומצה ולפרואית או למוטריגין וכטיפול אחזקתי-מונע בהפרעה דו קוטבית, בדרך כלל יחד עם ליתיום או חומצה ולפרואית.

שימושים אחרים

הקווטיאפין בשימוש לפעמים, בדרך כלל כתכשיר אוגמנטטיבי, בטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית, הפרעה דחק פוסט-טראומתית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעה דיכאונית, הפרעות שינה, אוטיזם, אלכוהוליזם.

מינון

מינון התרופה נע בין 25 מ"ג, 100 מ"ג ועד 200 מ"ג לטבלית. במחלת הסכיזופרניה המינון הממוצע המקובל הוא מינון מטרה של 400 ועד 600 מ"ג, באירועים של מאניה המינון המקובל הוא 800 מ"ג ובמצבי דיכאון הקשורים למחלה בי פולארית המינון המקובל הוא 300 מ"ג ליום. במצבים של אינסומניה הטיפול המקובל נע בין 25 מ"ג ל-300 מ"ג בלילה.
נמצא כי קיימים חולים אשר מפיקים תועלת מרמות גבוהות אף עד 1,200 מ"ג ואפילו 1,600 מ"ג ליום. ניתן גם לתת את התרופה פעם אחת ליום בלבד ולהשיג אפקטיביות על אף זמן מחצית החיים הקצר יחסית, זאת מכיוון שהרצפטור לתרופה עודנו פעיל גם לאחר שרמת התרופה יורדת בדם. לצורך מתן פעם ביום נעזרים בצורות בעלות שחרור מושהה Seroquel XR.

היסטוריה

קווטיאפין פותח במעבדות חברת התרופות "אסטרה זנקה" כחלק מתרופות הדור השני של התרופות אנטפסיכוטיות. הוא אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 1997. שווק בשמות Seroquel Quepin, Syquel Ketipinor וכו'.
בשנת 2011  פג תוקף הפטנט של התרופה.
תאודורוס השני

ביוגרפיה

תאודורוס נולד ברומא בשנת 840, והיה בנו של פוטיוס. אחיו תאודוסיוס היה גם הוא בישוף. תאודורוס הוסמך כקרדינל על ידי האפיפיור סטפנוס החמישי, ובדצמבר 897 נבחר לאפיפיור במקום רומנוס. כמו קודמו, גם הוא היה מתומכיו של פורמוסוס, ועד מהרה ביטל את החלטות מועצת הגופה, והחזיר מספר רב של אנשי כמורה ובישופים מתומכיו של פורמוסוס לתפקידיהם. תקופת שלטונו של תאודורוס הייתה קצרה, והוא שלט רק 20 יום. גם מחליפו יוחנן התשיעי המשיך בדרכו, ואף נידה את סטפנוס השישי, ורק מאוחר יותר סרגיוס השלישי ביטל את הנידוי כלפיו.
תעוזת התקווה

הרקע לכתיבת הספר

כותרת הספר לקוחה מדרשה אותה נשא הכומר הקודם של ברק אובמה, ג'רמיה רייט. בשנת 2004, בעת שהיה מועמד לסנאט, נשא אובמה את הנאום המרכזי בוועידת המפלגה הדמוקרטית תחת הכותרת: "The Audacity of Hope". הצלחת הנאום סללה לאובמה את הדרך לסנאט וכמועמד בפריימריז לקראת המרוץ הנשיאותי של 2008. הספר אשר יצא לשווקים באוקטובר 2006 הרחיב על מרבית הסוגיות אותן אובמה העלה בנאומו בוועידת המפלגה הדמוקרטית. הספר הפך לרב מכר יוצא דופן בשביל ספר עיון של פוליטיקאי. אובמה יצא למסע קידום מכירות בציבור ובאמצעי התקשורת, ובמסגרתו, בראיון ל"Meet the Press" הודיע שלמרות הצהרותיו מהעבר הוא שוקל להצטרף למרוץ הקרוב לנשיאות ארצות הברית.

תוכן הספר

בספר אובמה מתאר את התובנות העיקריות אליהם הגיע כתוצאה מהאירועים אשר עיצבו את חייו וכמו כן מציג את הסוגיות הפוליטיות העיקריות אשר לדעתו עומדות בפני החברה האמריקנית כיום ומספק פירוט לרפורמות אשר, לטענתו, נחוצות על מנת לשפר את המצב הקיים.
אובמה קורא בספר לשיתוף פעולה ולסולידריות בין הדמוקרטים לרפובליקנים. כמו כן, הוא טוען כי לאמריקה הפוטנציאל לספק תקווה לכל תושביה, ללא תלות ברקע שלהם ו/או בהתנסויות החיים שלהם, עם זאת הוא טוען כי על מנת להבטיח כי ההזדמנויות יהיו קיימות עבור כלל התושבים בסביבה פונקציונלית אשר ניתנת לקיום, יש ליישם מספר שינויים מהותיים במדיניות הממשל.
התאחדות יוצאי תורכיה בישראל

התאחדות יוצאי תורכיה בישראל היא עמותה של עולים מטורקיה הנמצאים בישראל, הארגון נוסד בשנת 1950.

אמצעים להשגת מטרות האיגוד

כאמצעי להשיג את כל מטרותיו האיגוד מפרסם עלון דו חודשי שנקרא "Bulten", שנכתב בטורקית, לאדינו ועברית.
האיגוד משמר אתר אינפורמטיבי טורקי בעברית ובאנגלית, האתר מודיע למבקרים על פעילויות בישראל, וכולל בתוכו מאמרים וקישורים במגוון שפות המספרים על חייהם של יהודי טורקיה וההיסטוריה שלהם.

מימון האיגוד

התאחדות עולי טורקיה בישראל ממומנת על ידי התרומות של החברים באגודה, אך כמעט ללא תמיכה ציבורית או ממשלתית.
הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה

הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה (בקרואטית: Socijalistička Republika Hrvatska) הייתה ישות פדרלית כחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. היא הוקמה במהלך מלחמת העולם השנייה עם הפיכתה של ממלכת יוגוסלביה לרפובליקה פדרלית. הייתה זו הרפובליקה השנייה בגודלה ביוגוסלביה (גם בשטחה וגם במספר תושביה), לאחר הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה. היורשת הישירה של הרפובליקה כיום היא קרואטיה.

היסטוריה

ב-29 בנובמבר 1945 קיימה האספה המכוננת של יוגוסלביה כינוס שבו הוחלט שיוגוסלביה תורכב משש רפובליקות פדרליות (אשר הפכו בסופו של דבר ליורשותיה של יוגוסלביה). ב-18 בינואר 1947 הפרלמנט המקומי אישר את החוקה הקומוניסטית. למעשה, לרפובליקות הייתה אוטונומיה רק מבחינה רשמית. במציאות, יוגוסלביה הקומוניסטית הייתה מדינה ריכוזית, המבוססת על המודל הסובייטי. החוקה השנייה התקלה בשנת 1963 ושינתה את שמה של קרואטיה היוגוסלבית מ"הרפובליקה העממית של קרואטיה" (NRH) ל"רפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה" (SRH).תיקונים חוקתיים מרכזיים אושרו בשנת 1971 ובשנת 1974. מותו של שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו ומצב הכלכלה המקרטע הובילו לערעור השלטון הקומוניסטי במדינה. המתחים האתניים גרמו לכך שהקרואטים חשו פחות ופחות הזדהות עם המדינה היוגוסלבית.
באפריל 1990 התקיימו לראשונה בחירות דמוקרטיות ורב-מפלגתיות אשר הובילו להיבחרו של פרניו טוג'מן לנשיא. ב-25 בינואר קרואטיה הכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה שהובילה למלחמת העצמאות של קרואטיה, ובכך הרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה פסקה להתקיים.

דת

רוב התושבים השתייכו לכנסייה הקתולית וכ-12% מהם השתייכו לכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
המחלקה הדתית בפלמ"ח

המחלקה הדתית הייתה אחת ממחלקות הפלמ"ח, שנודעה בשל חלקה באירוע ההיסטורי המכונה העלייה לביריה בשנת 1946.
המחלקה הוקמה בשנת 1942 ועם הקמתה ישבה בקיבוץ גן יבנה. באוקטובר 1942 עברה המחלקה ל"משק הפועלות הגדול" בעיינות - (כיום - כפר הנוער עיינות).
חניכי המחלקה עבדו בימים בשדות משק הפועלות ובלילות התאמנו יצאו לסיורים רגליים להכרת הסביבה ולאיסוף חומר על הכפרים הערבים שמסביב. עיינות שימשה כמקום לאימוני נשק וירי. הנשק הוסתר בסליק ברפת, בתוך בור התחמיץ או בבור החליבה.
בשנת 1944 מונה למפקד המחלקה יהודה ניצן (בלום), אשר לאחר הקמת צה"ל הגיע לדרגת אלוף-משנה, ושימש בתפקיד היועץ הכספי לרמטכ"ל. תחת פיקודו של בלום עלתה המחלקה בינואר 1945 אל הגליל העליון, והקימה את היישוב ביריה, במסגרת מבצע שנועד להקים נקודות יישוב במקומות מבודדים בגליל, הן על מנת לסייע ליישובים כצפת בה היו היהודים מיעוט בעיר ערבית, והן על מנת לסכל את המגבלות על ההתיישבות שהטיל הספר הלבן וחקיקת הקרקעות המפלה שנחקקה בעקבותיו.
אנשי המחלקה שהתיישבו בביריה לא ראו את ייעודם בהתיישבות, אלא ראו ביישוב המקום מטרה צבאית. במקום הוקמה מצודה, במתכונת הדומה למצודות שהוקמו ברמות נפתלי וחוקוק. את זמנם העבירו בני המחלקה הדתית בביריה באימונים, סיורים, ועבודות ייעור מטעם הקרן הקיימת לישראל. כן היוותה ביריה נקודה בדרכם של המעפילים הבלתי חוקיים שהגיעו דרך סוריה, בשיירות שלוו על ידי אנשי הפלמ"ח.
ב-6 בפברואר 1946 השתתפו כמה מבני המחלקה הדתית במתקפה על משטרת הר כנען, מכיוון שסברו כי 11 חברי הפלמ"ח שנעצרו כמה ימים לפני כן בעת שהתכוונו לסייע למעפילים נמצאים במעצר במקום. בעקבות המתקפה הוטמן נשק רב בסליק בביריה, ולאחר מתקפה נוספת שביצע הפלמ"ח, על מחנה הלגיון הערבי בהר כנען, נערך במקום חיפוש, ב-28 בפברואר 1946, ומשנמצאו שני סליקים ובהם כמות רבה של נשק ותחמושת, וכן מסמכים הקושרים את התושבים אל תנועת המרי העברי, נעצרו כל 24 תושבי ביריה.
לאחר מעצרם של אנשי המחלקה הדתית הכריז הצבא הבריטי על ביריה כשטח כבוש, ואסר על מגורי יהודים ביישוב. בתגובה לכך, בליל י"א באדר התש"ו, הוא 14 במרץ 1946, עלו אלפי צעירים אל היישוב, ולאחר מאבק בבריטים הצליחו להביא להסכמה על מגורי קבע של יהודים בביריה.
אנשי המחלקה הדתית שנעצרו עברו עינויים ואף שבתו שביתת רעב במחאה על היחס הברוטאלי שקיבלו מהמשטרה הבריטית. ב-30 במאי 1946 התקיים משפטם בפני בית דין צבאי בריטי באשמה של החזקת נשק בלתי חוקית. על העצורים לימד סנגוריה הרב מאיר בר-אילן, שהופיע בפני השופטים והסביר את זכות תושבי הנקודות המבודדות בגליל להגנה עצמית. לאחר מכן הודו כל הנאשמים באשמות המיוחסות להם. רובם נדונו לארבע שנות מאסר, ומיעוטם, שהיו קטינים, נדונו לשנה או לשנתיים מאסר.
בסופו של דבר, ריצו חברי ביריה שנה ורבע מתקופת המאסר שהוקצבה להם. ב-11 ביוני 1947 שוחררו 22 האסירים שעדיין נותרו כלואים בעקבות חנינה לרגל "יום הולדתו של המלך". יחד עמם שוחררו 8 מחברי קיבוץ בית הערבה שנאסרו במסגרת אירועי השבת השחורה. שחרורם של אסירי ביריה היה תוצאה של פניותיהם של חוגים נרחבים בציבור היהודי. לאחר השחרור צורפו אנשי המחלקה הדתית כיחידים ל'רזרבה' (מילואים) של הפלמ"ח.
יוצאי המחלקה הדתית, הן בוגרי אירועי ביריה, והן כאלו שפרשו ממנה בטרם אירעו האירועים, סייעו בהתיישבות במקומות נוספים בארץ, כמושב תקומה, כפר עציון ועין צורים שבגוש עציון.
יחסי אוסטרליה–ברבדוס

סקירה כללית

היחסים בין הקהילייה של אוסטרליה לבין ברבדוס כוננו ב-7 בינואר 1974, שמונה שנים לאחר עצמאותה של האחרונה, כאשר הנציב האוסטרלי הגבוה בקנדה מתפקד גם כשנציב גבוה זמני לברבדוס. בעבר החזיקה אוסטרליה נציבות גבוהה לאזור הקריביים בברבדוס עצמה, אך העבירה אותה לפורט אוף ספיין בירת טרינידד וטובגו בחודש יולי 2004 בעקבות סחר פורה במגזר הנפט עם האחרונה. ב-2010 הודיע לראשונה פיליפ קנטוול הנציב הגבוה האוסטרלי בטרינידד וטובגו על תכנון קונסוליה בברידג'טאון בירת ברבדוס עצמה, מספר שנים לאחר מכן היא נפתחה.
שתי המדינות הן חברות בארגון האומות המאוחדות, ושתיהן חלק מחבר העמים הבריטי. בשתי המדינות שולט אותו המונרך. בין ברבדוס לאוסטרליה עברו כ-1,000 מטיילים בשנת 2017. בין שתי המדינות מפגשים אחדים של רמי דרג, ואף ביקור רם דרג אחד של חבר בפרלמנט האוסטרלי בברבדוס שנערך בחודש ינואר 2012.
בשנת 2009 חתמו ברבדוס והקהילייה של אוסטרליה על אמנה למניעת כפל מס. בראיון לעיתון שלחה תגובה על הנושא שרת החוץ הברבדית, מקסין מקלין. היא קראה לשיפור היחסים הדיפלומטיים המתקיימים בין שתי המדינות ולהגברת שיתופי הפעולה ההדדיים שנערכים ביניהן.
במפקד האוכלוסין האוסטרלי בשנת 2016 הזדהו שלוש מאות שבעים אוסטרלים כילידי ברבדוס. אוסטרליה עזרה במימון סמינרים למשפטנים ולשופטים ברבדים.
ביתן שמירה

ביתן שמירה או שׁוֹמֵרָה, הידוע יותר בשם בּוּדְקֶה או בּוּטְקֶה (בסלנג, מיידיש), הוא ביתן, בדרך כלל כזה שיש בו מקום לאדם או שניים, ומשמש כמחסה משמש ומגשם לאדם הניצב כשומר בכניסה למתקן מסוים.
אריה רמות-שיפמן

שירות צבאי

עם גיוסו לצה"ל בשנת 1967 התנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר רמות-שיפמן מסלול הכשרה כלוחם וקורס סיור. בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר אותם סיים בהצטיינות. עם סיום הקורס שב לסיירת ושימש כמפקד צוות. שיפמן שימש כמפקד פלוגה בסיירת. בשנת 1970 לחם רמות-שיפמן בראש פלוגתו במבצע ויקטוריה, בו צלחו לוחמי הסיירת את תעלת סואץ וביצעו פשיטה על מוצבי הצבא המצרי שבגדה המערבית של התעלה. בהמשך שימש כקצין אג"ם של הסיירת. לאחר מלחמת יום הכיפורים שימש רמות-שיפמן כקצין המבצעים של פיקוד הדרום. לאחר מכן בשנת 1975 מונה למפקד סיירת שקד. בהמשך פיקד על חטיבה 27. בעת מלחמת לבנון הראשונה, והוא כבר אל"ם, שימש עוזרו של רמ"ח מבצעים במטה הכללי, אורי שגיא. ב-1987 הועלה לדרגת תת-אלוף ושימש ראש המנהל האזרחי ברצועת עזה. לאחר שחרורו מצה"ל שימש רמות-שיפמן כמנכ"ל המשרד לביטחון פנים, תחת השר שלמה בן עמי. לאחר מכן כיהן כסמנכ"ל למינהל בארגון נתיב ולאחר מכן כמנכ"ל נתיבי הגז הטבעי לישראל.
מעבר קאסילאג

גילוי המעבר

המעבר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופה בשנית בשנת 1988.

מקור השם

מעבר ההרים נקרא על שם העיירה קאסילג שבמערב בולגריה.