פגמי ייצור בדיני נזיקין

תביעה בגין פגיעה ממוצר פגום

אדם שנפגע ממוצר פגום יכול להיעזר בחוק האחריות למוצרים פגומים בביסוס תביעתו. לחלופין הוא יכול לתבוע יצרן של מוצר בעילות אחרות כגון  רשלנות והפרת חוזה. היתרונות העיקריים בתביעות בגין עילות אלו הם שראשית לא מוגדרת בהן תקרת פיצויים (בניגוד לחוק הנ"ל- להלן) ושנית ניתן לתבוע בגין  נזק כלכלי (החוק הנ"ל מוגבל לנזקי גוף בלבד). היתרון העיקרי בביסוס התביעה על פי חוק האחריות למוצרים פגומים הוא ההישענות על  עיקרון האחריות החמורה. כל שהניזוק נדרש להוכיח הוא קיום פגם במוצר אשר גרם לנזק ואין צורך להוכיח רשלנות/אשם כלשהו מצד היצרן.
למרות היתרון הגלום בחוק זה בזכות עיקרון האחריות החמורה, אין מרבים להשתמש בו. עם זאת, חשוב כי אדם שנפגע נזק גופני כתוצאה מפגם במוצר, יכיר ויבין את חוק זה על מנת שיוכל לבחור את הדרך בה ישיג את הפיצוי הראוי עבורו. כך במקרים בהם קיים קושי להוכיח רשלנות של היצרן, ייתכן שמוטב לתבוע על פי חוק האחריות למוצרים פגומים.

חוק האחריות למוצרים פגומים

חוק האחריות למוצרים פגומים בנוי כדלקמן: הסעיף הראשון הוא סעיף הגדרתי המגדיר מונחי מפתח. הסעיף השני עוסק בהיקף והחלה של אחריות היצרן. הסעיף השלישי קובע אימתי יוגדר מוצר כמוצר פגום. הסעיף הרביעי מונה מצבים בהם היצרן נהנה מהגנה מפני אחריות. הסעיף החמישי מתאר את היקף הפיצויים. הסעיף השישי דן בהתיישנות. הסעיף השביעי מדגיש כי לא ניתן להתנות על האחריות המוטלת על היצרן. הסעיף השמיני קובע תחולה של פקודת הנזיקין במקום בו אין מענה בחוק. הסעיף התשיעי מונה סייגים לחוק, מוצרים שהחוק לא יכול עליהם. הסעיף העשירי מחיל את עקרון שמירת הדינים - אין בחוק זה כדי לפגוע בזכויות על פי פקודת הנזיקין או כל חוק אחר. הסעיף האחד-עשר שם את שר המשפטים כממונה על ביצוע חוק זה ובאישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת הוא רשאי להתקין תקנות בנוגע לביצועו.
ראינו לנכון לתאר בפרוטרוט מספר מהסעיפים הללו שלטעמנו חשובים על מנת לעמוד על האפשרויות המשפטיות הטמונות בחוק זה.
סעיף 1: "יצרן" הוא: מי שעוסק בייצור מוצרים או בהרכבתם למטרות מסחריות, אדם המציג עצמו כיצרן של המוצר, יבואן של מוצר וכן ספק של מוצר שהיצרן/היבואן שלו אינם ניתנים לזיהוי על פניו. הגדרת המונח "מוצר" כוללת רכיב ואריזה של מוצר, מוצר המחובר למקרקעין, ובנין. "נזק גוף" כולל מוות, מחלה, פגיעה או ליקוי גופני, נפשי או שכלי.
סעיף 2: יצרן חייב לפצות את מי שנגרם לו נזק גוף כתוצאה מפגם במוצר שייצר בין אם היה או לא היה אשם מצד היצרן. אם הנזק נגרם על ידי רכיב פגום יצרן המוצר ויצרן הרכיב יהיו שניהם אחראים. ספק של מוצר שהיצרן והיבואן שלו אינם ניתנים לזיהוי יהיה פטור מאחריות אם מסר לנפגע פרטים שלפיהם ניתן לאתר את שמם וכתובת העסק של היצרן, היבואן או ספק קודם, תוך זמן סביר לאחר דרישת הנפגע.
סעיף 3: מוצר ייחשב פגום אם בשל ליקוי בו, או בשל היעדר אזהרות או הוראות שימוש מתאימות הוא עלול לגרום נזק גוף. בחוק נקבעה חזקה שהמוצר ייחשב פגום אם נסיבות המקרה מתיישבות יותר עם המסקנה שהיה פגום מאשר עם המסקנה שהיה תקין.
סעיף 4: היצרן ייהנה מהגנה מפני תביעה בתנאי שיוכיח כי הפגם שגרם לנזק נוצר לאחר שהמוצר יצא משליטתו. נקבעה חזקה (לא חלוטה) הקובעת שאם היצרן הוכיח שהמוצר עבר בדיקות בטיחות סבירות לפני שיצא משליטתו אזי הנזק נגרם על ידי פגם שנוצר לאחר מכן. היצרן יהיה פטור מאחריות אם לא יכול היה לדעת שהמוצר לא בטוח בשל רמת ההתפתחות המדעית והטכנולוגית שהייתה קיימת בעת שיצא המוצר משליטתו. היצרן לא יהיה אחראי לנזק אם המוצר יצא משליטתו ללא רצונו והוא נקט באמצעים סבירים למנוע זאת וכן להזהיר את הציבור הרלוונטי מפני הסיכון במוצר. היצרן לא ישא באחריות לנזק עתידי אם הצרכן היה מודע לפגם במוצר ולסיכון שהוא יוצר וחשף עצמו מרצון אליו, אלא אם לנפגע טרם מלאו 12 שנים. ככלל על פי החוק היצרן איננו יכול להסיט את האחריות לנזק על הניזוק אף אם אופן השימוש במוצר על ידי הניזוק הוא זה שגרם לנזק או תרם לו. ברם במקרה של התרשלות חמורה של הניזוק בית המשפט יכול להפחית את הפיצויים, אלא אם גילו של הנפגע הוא למטה מגיל 12.
סעיף 5: בשל הקלות היחסית בקבלת פיצוי בגין נזק בתביעה לפי החוק, הוגבלו סכומי הפיצוי בתקרות אשר קבועות בחוק. בשל אבדן השתכרות/ כושר השתכרות לא תובא בחשבון הכנסה העולה על שילוש השכר הממוצע במשק. אם הפיצויים פטורים ממס הכנסה, הפסדי הנפגע יחושבו לפי הכנסתו לאחר ניכוי מס (בתנאי שהמס לא עולה על 25% מההכנסה). נקבע בחוק שפיצויים בשל נזק לא ממוני (כלומר נזק גוף שלא פגע ביכולת להשתכר) לא יעלו על חמישים אלף שקלים אך שר המשפטים יכול לשנות סכום זה בהתייעצות עם שר האוצר ובאישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת.
סעיף 6: תקופת ההתיישנות של תביעה היא שלוש שנים. לא ניתן להגיש תובענה לאחר עשר שנים מתום השנה שבה יצא המוצר משליטת היצרן.
סעיף 9: אין חלות של חוק זה על בהמות, עופות, דגים חיים, ותוצרת חקלאית שאינה מעובדת (ניקוי, בירור, הבחלה, אריזה, החסנה וקירור לא נחשבים עיבוד). החוק לא חל על נזק שנגרם מחוץ לישראל.

שיקולי מדיניות בקביעת משטר אחריות חמורה על יצרנים

הרציונלים בקביעת אחריות חמורה על מוצרים פגומים מתחלקים לשני סוגים; רציונלים העוסקים בשיקולים של רווחה חברתית-מצרפית, ורציונלים העוסקים בשיקולים של חלוקה צודקת של הון.

פגמים בייצור

החלוקה המסורתית לפגמים במוצר, זו אשר באה לידי ביטוי גם בהצעת הקודיפיקציה לדיני הנזיקין היא החלוקה ל"פגמים שבתכנון" ו"פגמים שבייצור". כמו כן, ישנו הסוג השלישי של פגמים שמקורם בהיעדר אזהרות והוראות שימוש ראויות למוצר.
מוצרים שנפל בהם פגם בייצור הם מוצרים שיוצרו בחריגה מהותית מן הסטנדרט, מאב הטיפוס שהוגדר על ידי היצרן. אם החריגה מאב הטיפוס הובילה בסופו של דבר לנזק גופני אצל המשתמש הסביר במוצר, החזקה היא שהמוצר פגום והנזק הוא בר-פיצוי לפי חוק האחריות למוצרים פגומים. ראוי להדגיש שהתובע נדרש להוכיח קיומו של פגם במוצר ושפגם זה הוא תולדה של הליך ייצור המוצר. כמו כן, על התובע להוכיח קשר סיבתי עובדתי בין הנזק שנגרם לו לפגם בייצור. כך למשל בתק 05 / 2404 יוסף אברהם נ' כמיפל בע"מ [פדאור (לא פורסם) 05 (19) 429], הוכיחו התובעים פגם במדחום שרכשו אך כשלו לקשור את הפגם לנזקים אשר בגינם תבעו את יצרן המדחום.

היעדר אזהרות והוראות שימוש

פגם נוסף אפשרי במוצר הוא היעדר אזהרות והוראות שימוש ראויות. על היצרן חלה החובה למתן "אזהרות" ראויות לגבי סיכונים הגלומים במוצר וצירוף הוראות שימוש שאם הצרכן ימלאן לא יגרם לו נזק. כאשר היצרן כשל מלספק אזהרות/הוראות ראויות הדבר ייחשב כפגם במוצר.
הרציונל בהטלת אחריות חמורה בפגם מסוג זה הוא כי ליצרן יתרון ידע על הצרכן ולכן יש לו סיכוי טוב יותר לגלות סיכונים הטמונים במוצר, ולהנחות את הצרכן כיצד להשתמש בו בבטחה. השאלה המעניינת בנושא היא מהי רמת הצפי הנדרשת מהיצרן. הקו הכללי הוא לחייב את היצרן לצפות ולהזהיר גם מסיכונים רגילים במוצר אך גם מכאלו הנובעים משימוש רשלני ולא סביר במוצר. מאידך, כשהסיכון מובן מאליו - ברור וגלוי לכל אדם בר דעת, נקבע שהיצרן לא נדרש לצפות שיתממש הסיכון וכך לא נדרש להזהיר מפניו. כך גם לגבי שימוש חריג במיוחד במוצר ("רשלנות רבתי").
על אזהרה/הוראת שימוש להיות ברורה וסבירה. דרישה זו מעלה שאלות רבות; מהו גודל הפונט הסביר בו צריכה להופיע האזהרה/הוראת שימוש? האם אזהרה/הוראת שימוש באנגלית בלבד למוצר הנמכר בישראל מספיקה? האם ניתן להסתפק באזהרה כללית או שמא חובה לציין סכנות ספציפיות? האם יש לציין את עוצמת הסכנה?
הפסיקה בנושא זה במדינת ישראל אינה מפותחת ולכן שאלות אלו נותרות כיום בגדר סוגיות לא פתורות.
חוק האחריות למוצרים פגומים איננו היחיד העוסק בחובה למתן אזהרות - במקרים מיוחדים המחייבים זהירות יתר, דאג המחוקק לחייב את היצרן להזהיר מפני סכנות הגלומות במוצר בחוקים ספציפיים. דוגמה לכך הן תקנות הרוקחים (תכשירים) התשמ"ו – 1986 המחייבות את יצרני התרופות לפרט את הסיכונים שבנטילת התרופה בעלון שימוש לצרכן שבתוך קופסאות התרופות.

סקירת הדין הישראלי

הערה: הפסיקה הישראלית בתחום האחריות למוצרים פגומים אינה מפותחת בהשוואה למדינות כארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי. עם זאת, במהלך השנים נקבעו מספר פסקי דין מנחים בתחום.

פגמי ייצור

פסה"ד המנחה לגבי מוצרים פגומים הוא פסק הדין בעניין פניציה נ' ארמונד עמר. התובע, תובע חברת משקאות וחברה המייצרת את בקבוקי המשקאות על נזק שנגרם לו בעת שניסה לפתוח בקבוק בירה. בקבוק הבירה נשבר על אף השימוש הסביר בו, וגרם לתובע לאחוזי נכות. פסק דין זה מגדיר את גבולות אחריות היצרן למוצריו וקובע הלכה חשובה בנושא; גם אם פגם במוצר נוצר בתהליך שעבר המוצר לאחר יציאתו משליטת היצרן, כשתהליך זה היה בגדר הצפוי, היצרן יהיה אחראי על פגם זה. אם בקבוק הבירה עובר תהליכים קיצוניים הכוללים שינויים עזים בחום וקור כחלק צפוי מהליך מילוי הבקבוקים בבירה, לא יוכל היצרן לטעון שהבקבוק עבר תחת תנאים לא סבירים וכך הוא יהיה אחראי לפגמים בבקבוק (בהנחה שידע מהו יעוד הבקבוק). הלכה נוספת שנקבעה בפסק דין זה היא כאשר קיימים מספר יצרנים בשרשרת הייצור ולא ניתן לדעת את מידת האשם של כל יצרן, נטל הפיצויים יחולק בין היצרנים. מדובר בפס"ד התואם את דוקטרינת האחריות החמורה הגלומה בחוק האחריות למוצרים פגומים שכן חברת יצור הבקבוקים הוכיחה בביהמ"ש שהיא מבצעת בדיקות סבירות לבטיחות ואיכות הבקבוקים ולפיכך לא "התרשלה". אף על פי כן היא חבה בפיצויים על פי דוקטרינת האחריות החמורה, לאור העובדה כי פגם בבקבוק שעבר הליכים צפויים לאחר יציאתו משליטת היצרן גרם לנזק. יסודות אלו מספיקים כדי להטיל אחריות על היצרן בגדרי דוקטרינה זו.

הצעת הקודיפיקציה ומבט לעתיד

הצעת הקודיפיקציה היא ראשית איגודם, ושנית תיקונם והרחבתם (בהתאם לנדרש) של כלל החוקים האזרחיים שחוקקה הכנסת משנות השישים ואילך, תחת חוק מקיף אחד הנקרא חוק דיני ממונות. חוק דיני ממונות עודנו בגדר הצעת חוק בלבד (הצעת הקודיפיקציה). לעניין חוק האחריות למוצרים פגומים בוצעו מספר שינויים בהצעת הקודיפיקציה בהם נדון להלן.
בסעיף הראשון בחוק נעשתה הרחבה של הגדרת המונח "מוצר". הגדרת המוצר בחוק המקורי הייתה בלתי מספקת. פירוט הגדרת ה"מוצר" בהצעת הקודיפיקציה מאפשרת הטלת אחריות בגין פגמים גם בתחומים בהם המוצר פחות קונבנציונלי ומוחשי. לעומת זאת סעיף ההגדרה שהיה קיים בחוק ל"נזק גוף" בוטל בהצעת הקודיפיקציה. ייתכן שהסיבה לכך היא כי קיימת הגדרה ל"נזק גוף" חיצונית לחוק האחריות למוצרים פגומים, ולא ראו צורך לחזור עליה.
בהצעת הקודיפיקציה שינו את מיקומו של סעיף סיווג התחולה (סעיף 9). סעיף זה הושם מיד לאחר הסעיף הראשון. יש להניח שהדבר נעשה משום שסעיפים אלו מקנים לאזרח היכרות בסיסית עם החוק: פירוש מונחי מפתח והיקף חלות החוק.
בסעיף העוסק בהגדרת היצרן בהצעת הקודיפיקציה, הושם דגש על נשיאה באחריות של יצרן חומר הגלם בנוסף לאחריות יצרן המוצר המוגמר ויצרן הרכיב. דגש זה מבטא גישה הדוגלת בקשת רחבה של הנושאים באחריות חמורה בשרשרת הייצור.
הסעיף העוסק בהגדרת המוצר הפגום עבר שינוי נוסח משמעותי. הוקצע סעיף נפרד לפגם בפיתוח המוצר (ראו ערך פגם בפיתוח) . ההתייחסות למוצר שבהליך ייצורו נפל פגם השתנתה. על פי הנוסח החדש נפל פגם בהליך הייצור אם הייתה חריגה מהמוצר המתוכנן שיצרה סיכון בטיחותי בלתי סביר. ניתן להעלות ביקורת על ניסוח זה שכן היה ונגרם נזק גוף עקב ליקוי במוצר ממילא המוצר מסוכן באופן בלתי סביר ולכן אין חיוניות בצירוף המילים בלתי סביר המכביד על הנפגע שלא לצורך. נוסח הגדרת פגם באזהרות/הוראות שימוש לא השתנה מהותית.
בהצעת הקודיפיקציה בוטלה ההגנה של היצרן מאחריות בגין חשיפה במודע וברצון של הצרכן את עצמו לסיכון החבוי במוצר. יכולים להיות לכך מגוון רציונליים.
רציונאל ראשון הוא החלת גישה פטרנליסטית על הצרכן וחוסר נכונות לאפשר לו לוותר על הגנה העומדת בפניו בדין.
הסבר אחר נובע משיקולי מדיניות. כחברה נהיה מעוניינים לדחות הסדרים הגורמים לפגיעה בפרטים בסביבתנו, בפרט כאשר יש בפגיעה בפרטים כדי להזיק לחברה כולה. לא אחת הניזוקים ממוצרים פגומים מאבדים את יכולתם להתפרנס ונשענים על קצבאות מן המדינה. הואיל וכך הניזוקים מכבידים על קופת המדינה וגוררים את הגדלתם של נטל התשלומים השונים בהם מחויב האזרח. בהצעת הקודיפיקציה מציעים להותיר את נטל הפיצויים על היצרן, אף במקרים בהם הצרכן חשף עצמו מרצון לסיכון, וכך לא יזקק אותו צרכן לסיוע מן המדינה.
בהצעת הקודיפיקציה חידדו את הגדרת ההגנה בגין חסר ידע מדעי-טכנולוגי המנויה בסעיף הרביעי בחוק הקודם, כך שיהיה נהיר שמדובר במבחן אובייקטיבי. הדבר בא לידי ביטוי על ידי הוספת המילה "סביר". דרוש שהיצרן הסביר לא היה יכול לדעת על הפגם במוצר בהתאם לטכנולוגיה באותה העת. יש להניח שהמטרה בכך היא למנוע טענות מצד יצרנים, שבפניהם ספציפית לא עמדה הטכנולוגיה לגלות את הפגם, כאשר בפני רוב היצרנים בשוק הייתה קיימת הטכנולוגיה שאפשרה גילוי פגם זה.
יש הגורסים שאף אם יצרן נהנה מהגנה מפני אחריות לפגם משום שלא היה יכול לגלותו בעבר, יש להטיל עליו אחריות הצופה פני עתיד. כך ניתן להטיל עליו חובה לפעול להזהרת הצרכנים, לחלופין חובה לפעול לאיתורם של המוצרים הפגומים ולהשמידם, או לחייב יצרן זה להיות תחת פיקוח זמני של מוסד בעל ידע טכנולוגי רב.
בחוק המקורי מתואר שאילו הייתה התרשלות חמורה מצד הצרכן בית המשפט יכול להפחית את הפיצויים. הצעת הקודיפיקציה החליפה את צירוף המילים "התרשלות חמורה" ב"סטייה חמורה מהתנהגות ראויה". יש להניח שהדבר נעשה בשל הקושי של הדין למלא את המונח התרשלות חמורה בתוכן. הנוסח החדש ברור ומתאים יותר להגדרות שבחוק לאחריות למוצרים פגומים (שהתרשלות אינה נידונה בו).
בהצעת הקודיפיקציה לא מצוינת הגבלה על ההגנות ליצרן כאשר מדובר בקטין מתחת לגיל 12. ייתכן שההסבר לכך הוא כי חוק זה מגן באופן נרחב על הניזוק וכך אין צורך להגנות נוספות לקטינים. הסבר חלופי גורס כי החוק מאפשר החלה שונה כאשר מדובר בילד. כך למשל הקטנת פיצויים בשל סטייה חמורה מההתנהגות הראויה, תפורש כסטייה מהתנהגות ראויה של ילד.
התקרה לפיצוי עבור נזק שאינו ממוני נשארה בעינה, אך צוין בהערת שוליים בהצעת הקודיפיקציה, שהסכום יעודכן במהלך הליך החקיקה.
בהצעת הקודיפיקציה הוארכה תקופת ההתיישנות בשנה. הדבר תואם את המגמה הכללית של חוק זה להחמיר עם יצרנים, ומאפשר לצרכנים תקופת שהות ארוכה יותר להשלים את תביעת הפיצויים בגין נזק שנגרם להם.

מבט ביקורתי – חוק האחריות למוצרים פגומים

חוק האחריות למוצרים פגומים נהנה מיתרונות גדולים למול עוולות תביעה אחרות בנזיקין, כגון קלות הוכחת אחריות הנתבע וקיצור ההליכים המשפטיים עקב כך. עם זאת, החוק סובל ממגבלות כבדות ההופכות אותו בתביעות בנזיקין לראש נזק נלווה, ולעיתים גורמות לניזוקים להימנע מלהשתמש בו כלל. כך למשל בע"א 532/89 קיבוץ ניר דוד נ' מרים שקרון, השופט אור מזכיר במפורש בפסקה 5 לפסק הדין כי התובעת יכולה הייתה להשתמש בחוק האחריות למוצרים פגומים אך בחרה להשתית את תביעתה לפי המסלול הקשה יותר של דיני הרשלנות. מדוע? איפה אם כן, נכשל החוק?
נראה כי הכישלון נובע ממספר אלמנטים בחוק. אלמנט ראשון הוא מגבלת הפיצויים (סעיף 5 לחוק). נראה כי המחוקק חוקק סעיף זה כדי להגן במידה מסוימת על היצרן אשר נמצא במעמד חשוף מאוד עקב החלת דוקטרינת האחריות החמורה עליו. אולם הדבר מוביל למצב אבסורד, החוק מקל על נפגע להשיג בגינו פיצויים, אך אם אלו נמוכים מהנזק שלו כפי שהוא תופס אותו, אזי אין בהקלה זו לצרכן ולא כלום. ייתכן שאקט קביעת תקרת פיצויים הוא אקט נכון. עם זאת, אנו סבורים שהתקרה לפיצויים הנוכחית נמוכה מידי, עומדת בסתירה לרציונאל החוק ומעודדת אנשים להפנות את גבם לחוק זה, לטובת דינים אחרים בהם אין תקרה כזו.
הצעת הקודיפיקציה צפויה ליצור קושי נוסף לצרכן בשימוש בחוק זה לביסוס תביעתו עקב ההקשחה של הגדרת "פגם במוצר" (לעיל) אשר סביר שתפגע בקלות ההוכחה של נזק הנגרם ממוצר פגום.
ביקורת לחוק בנושא אחר היא ביקורת המבוססת על מגמה חדשה בארץ ובעולם הקוראת להרחיב את האחריות החמורה של יצרנים למוצריהם גם לגבי נזקים כלכליים. מגמה זו אומצה כאמור בארצות הברית. גישה זו זוכה לפריחה ולא בנקל. הגישה קוהרנטית לשיקולי מדיניות עליהם מבוסס החוק: החמרת אחריות על יצרנים. נראה כי על פי שיקולים אלו נרצה להטיל אחריות חמורה על יצרן אשר פגם בייצור המזגן שלו (למשל) הוביל לכך שביתו של צרכן וכל תכולתו נשרפו. מדובר בהרחבה משמעותית ויש שיטענו - מתבקשת - של אחריות היצרן.
למרות הדברים האמורים לעיל, אין ספק כי עבור נפגעים ממוצר פגום שניזוקו נזק גוף מינורי, יש לחוק האחריות למוצרים פגומים יתרון גדול והוא מהווה עבורם מכשיר להשגת פיצויים על נזקיהם מבלי להיגרר להתדיינויות משפטיות קשות, ארוכות ויקרות.