הרשל'ה אוסטרופולר

הרשל'ה מאוסטרופולי (או הרשלה מאוסטרופוליה, וכן הרשלה מאוסטרופוליא. בכתיב יידי: הערשעלע אָסטראָפּאָלער) היה בדחן חסידי שחי באוקראינה פלך ווהלין במחצית השנייה של המאה ה-18. על בסיס דמותו ההיסטורית של הרשל'ה מאוסטרופולי נבנתה דמות בעלת מוטיבים בדיוניים, ולה מיוחסות בדיחות רבות. הרשל'ה הוא מקבילם של גיבורי בדיחות בדיוניים באזורים אחרים כגון ג'וחא בארצות המזרח, טיל אוילנשפיגל במרכז אירופה ופקאלה ברומניה, אך הם אינם מבוססים על דמות אמיתית. 
הרשל'ה מאוסטרופולי נמנה עם חוג חסידיו של רבי ברוך ממז'יבוז', נכדו המיוחס של הבעש"ט, והוא היה "ליצן החצר" שלו. רבי ברוך והחסידים היו משתעשעים מהלצותיו, שבהן היה מלגלג עליהם ומוכיח אותם על מעשיהם.
נראה שבניגוד לבדיחות על חכמי חלם הלועגים לחסידים ומנהגיהם, דמותו של הרשל'ה היא דמות גיבור אנדרדוג עני, המצליח בסיוע חוש ההומור להתמודד עם עשירים גבירים ופריצים, עם סמכות בחצר החסידית, ואף עם נכרים המנסים לפגוע בעם ישראל. לסיפורים אלו, בדומה לתסריטים של סרטי צ'רלי צ'פלין יש הד לסיפורי גביהא בן פסיסא בתלמוד, לסיפור שמשון הגיבור-הטראגי, ולסיפור הגולם מפראג.

קורותיו

כבר בנערותו התבלט הרשל'ה בחוכמתו ובעל ידע תורני. הוא למד הלכות שחיטה כדי להתפרנס כשוחט ובודק. מטבעו היה הרשל'ה בעל חוש הומור דק, ונהג להתלוצץ ולהתבדח. 
רבי ברוך ממז'יבוז' שהרשל'ה היה חסידו, נהג את חצרו בפאר והדר, וכיוון שלעיתים הייתה תוקפת אותו עצבות חיפשו עבורו חסידיו בדחן-חצר. הרשל'ה נבחר לתפקיד זה, וכך בילה את רוב שנותיו בחצר הרבי ברוך. הרשל'ה השמיע בדיחות שנונות ביותר, אך בעיקר ביצע מעשי קונדס מבדחים, אשר השכיחו מהרבי את עצבותו.
אמנם אחיינו של רבי ברוך, רבי נחמן מברסלב, ראה בהרשלה "חסיד נפול", והורה לחסידיו שלא יצחקו מבדיחותיו.
האנשים אשר הרשל'ה הקניט או שם לצחוק, מעולם לא שמרו לו טינה, שכן כולם הבינו כי אין הוא עושה זאת על מנת להעליב, אלא כדי לשמח.
בשנות ה-2000 נטען כי קברו של הרשל'ה אותר בבית העלמין במז'יבוז', בסמוך לקבר הבעש"ט, והוצבה עליו מצבה. לפי ההיסטוריון דוד אסף אין לטענה ביסוס היסטורי. במרץ 2013 חוללה המצבה.

מעשיות הרשל'ה

רבות מן הבדיחות המיוחסות להרשל'ה הן חידודי לשון שמקורן ביידיש ויוחסו לו. אולם ישנן בדיחות במתכונת תלמודית, ובהן מעין "מדרש" על פסוקים ותפילות. מעשיות אלו פחות נפוצות כיום, כאשר ההיכרות עם המקורות פחות חזקה. כמו כן, ההווי היהודי הוא מאפיין חזק במעשיות המבדחות המסופרות עליו: הסעודות שאכל הן בחגים יהודיים (למשל: פעם הטעה אשה פתיה, וסיפר לה שכעת ליל פורים, ואחר כך הגיע לאכול סעודה ב"ליל הסדר" כשבעלה היה מחוץ לעיר), התפילות (כמו קידוש הלבנה), המקווה, המעמדות בבית הכנסת ובעיירה היהודית, וכן היחסים בין הקהילות היהודיות (חסידים ומתנגדים) ובין היהודים בעיירה לנכרים ובייחוד לפריץ.

הרשל'ה בספרות ובתיאטרון

הסופר יצחק הרצברג כינס רבים מסיפורי תעלוליו ובדיחותיו של הרשל'ה, בשני כרכים, שהוצאו לאור בהוצאת י. שרברק.
המחזאי הקלסיקן היידי משה גרשנזון חיבר מחזה בשם "הרשל'ה אָסטראָפּאָלעֶר", אשר הוצג בעיבודים שונים בכל התיאטראות האמנותיים היהודים בעולם. בשנת 1951 נתן וולפוביץ' ממייסדי תיאטרון היידיש "תיאטרון גולדפאדן" בתל אביב, העלה את ההצגה, והועמד על כך לדין. 
ידועה גם גרסה תיאטרונית מאת משה ליפשיץ.
ב-1966 הועלה בתיאטרון העירוני חיפה המחזה "הרשלי מאוסטרופולי" מאת יעקב אורלנד, בבימויו של יעקב רוטבאום. ב-2012 הועלה המחזה על ידי תיאטרון יידישפיל, בכיכובו של יעקב בודו.
בשנים האחרונות, הופיעה סדרת ספרי קומיקס המספרת את קורותיו של הרשלה. מרבית הסיפורים והשנינויות בספרים אלו לא באמת מיוחסת להרשלה, אלא הם פרי דמיונם של הציירת והסופרת בת שבע הבלין. כמו כן הצייר והכותב החרדי דוד גולדשמיט (הידוע בשם העט שלו: גולד.) כתב מס' ספרי קומיקס על כך.