אופיר פינס-פז

ביוגרפיה

פינס-פז נולד בראשון לציון כבכור בין שלושת ילדיהם של יהודה פינס, אופטיקאי וטכנולוג במכון ויצמן למדע, יליד הולנד, ורות, ציירת. האב שרד את השואה כשהסתתר עם חלק ממשפחתו בעליית גג של משפחה נוצרית ואחר כך שהה במחיצת חברי המחתרת האנטי-נאצית בהולנד. הסב מצד האב, לאו פינס, שהיה מראשי הציונים בעיירה זוולה שבצפון הולנד, נרצח באושוויץ. 
אופיר פינס למד בגימנסיה הריאלית בראשון לציון. שירת בצה"ל בשנים 1979–1982. הוא בעל תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מטעם האוניברסיטה העברית ותואר שני במדיניות ציבורית מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בראשית שנות התשעים שימש כראש אגף הארגון של מפלגת העבודה. בין השנים 1993–1996 כיהן כיו"ר הרשות לשיקום האסיר ולאחר מכן, כסמנכ"ל מחלקת עלייה וקליטה בסוכנות היהודית. 
בבחירות המקדימות במפלגת העבודה בשנת 1996, לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה, התמודד על המקום המשוריין למחוז ירושלים והגיע ראשון עם 5,169 קולות, לאחר מרוץ צמוד מול צלי רשף. בהתאם לכך, שובץ פינס-פז במקום ה-25 ברשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-14. באותן בחירות נכנס לראשונה לכנסת, וכיהן כיו"ר הוועדה למיסים והוועדה לבעיות העובדים הזרים. כמו כן, שימש יושב-ראש השדולות למען ירושלים ולמען הארכאולוגיה.
בשנת 1997 קיבל את אות אמיתי למנהל תקין וטוהר המידות. בשנת 1999 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד ברק לתפקיד יו"ר סיעת העבודה והקואליציה. לאחר בחירות 2001 מונה גם ליו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט. היה סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-16.
בשנת 2001 מונה למזכ"ל מפלגת העבודה לאחר התפטרות המזכ"ל רענן כהן. הוא פרש מתפקיד זה בשנת 2003, בניגוד להבטחתו עם היבחרו, שיכהן בתפקידו קדנציה מלאה.
בשנת 2005 זכה במקום הראשון בהצבעה שנערכה במרכז מפלגת העבודה לקביעת שרי המפלגה בקואליציה עם הליכוד והתמנה, לפי בקשתו, כשר הפנים בממשלת אריאל שרון השנייה. ביוני 2005 בתקופת כהונתו כשר הפנים יזם חוק המאפשר לעובדים זרים ולילדיהם (אשר עומדים בתנאים הקבועים בחוק) להסדיר מעמדם במדינת ישראל. הוא הצליח בייזום החוק החדש (שהיה למעשה שינוי במדיניות ההגירה הברורה של לא-יהודים למדינת ישראל) חרף ההתנגדות של חבריו לקואליציה מסיבות הקשורות בצביון המדינה כמדינה יהודית ומסיבות כלכליות, אך זכה לתמיכה מארגוני זכויות אדם. לאחר כשנה בתפקיד שר הפנים, פרש מהממשלה יחד עם חברי מפלגתו. בפריימריס לקביעת הרשימה לכנסת ה-17 זכה בדירוג השני בבחירות והוצב במקום השלישי ברשימת "העבודה" לכנסת ה-17.
ב-4 במאי 2006 הושבע כשר המדע והטכנולוגיה בממשלת אולמרט. ב-7 במאי 2006 החליטה הממשלה לצרף למשרדו את סמכויות התרבות והספורט, שהועברו אליו ממשרד החינוך. ב-30 באוקטובר 2006 התפטר מהממשלה לאחר שהביע את התנגדותו וכמחאה על הצטרפות סיעת ישראל ביתנו לקואליציה ומינויו של אביגדור ליברמן לשר. 
בפברואר 2007 נבחר ליו"ר ועדת הפנים והגנת הסביבה, במקומו של ראלב מג'אדלה, שמונה לשר. בנוסף, כיהן כחבר בוועדת חוקה חוק ומשפט. החל מיולי 2008 עמד בראש ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא ועידת התביעות.
פינס-פז התמודד על ראשות מפלגת העבודה בבחירות המקדימות, שנערכו ב-28 במאי 2007, אך זכה ל-8 אחוזי תמיכה. בסיבוב השני של המרוץ תמך באהוד ברק. 
בפריימריז של "העבודה" בדצמבר 2008 הגיע למקום השני בין המתמודדים ברשימה הארצית. בהתאם לכך, מוקם במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת ה-18. במרץ 2009, כאשר עלה הנושא לדיון, היה בין המתנגדים להצעתו של יושב-ראש המפלגה, אהוד ברק, בדבר הצטרפות לממשלתו השנייה של בנימין נתניהו. לאחר שנכשל בהתנגדותו, היה שותף יחד עם חברי הכנסת עמיר פרץ, יולי תמיר ואיתן כבל בקבוצת "מורדים" בסיעת העבודה, אשר מתנגדת למהלכיה של הממשלה, אף על פי שבאופן רשמי היא חלק מהקואליציה.
ב-7 בינואר 2010 הודיע על התפטרותו מהכנסת ופרישה מהחיים הפוליטיים באומרו: "מפלגת העבודה איבדה את דרכה ואין באפשרותי להמשיך ולהשפיע". עוד אמר, כי הוא חש שאין לו סיעה ואין לו מנהיג. בעקבות התפטרותו, מונתה ד"ר עינת וילף לחברת כנסת במקומו.

לאחר הפרישה מהחיים הפוליטיים

ביוני 2010 הצטרף לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה, ומונה לראש החטיבה ללימודי השלטון המקומי. באפריל 2012 עבר לאוניברסיטת תל אביב, הקים את "המכון לשלטון מקומי", והוא עומד מאז בראשו.
באוגוסט 2011 מונה ליו"ר חברת השילוח "אוריין".
בינואר 2013 הודיע כי הוא חוזר לשורות מפלגת העבודה ותומך בה בבחירות לכנסת ה-19.
בפברואר 2013 נבחר לתפקיד יושב ראש הוועד המנהל של בית לוחמי הגטאות.
ביוני 2013 מונה לתפקיד יו"ר איגוד ההתעמלות. 
נשוי לעורכת הדין אורלי פינס ואב לבן ובת. מתגורר ברעננה.