google/wiki40b huggingface dataset:
יקובוס קפטיין

קורות חייו

יקובוס קורנליוס קפטיין נולד בשנת 1851 בעיירה בארנוולד שבמחוז חלדרלנד שבמזרח הולנד. בשנת 1869 הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אוטרכט בתחום הפיזיקה ולמרות שלא התמקד בתחום האסטרונומיה, הוא החל בשנת 1875 לעבוד במצפה הכוכבים של ליידן. בשנת 1878 הוא מונה לפרופסור לאסטרונומיה ולמכניקה באוניברסיטת חרונינגן. מכיוון שלא היה מצפה כוכבים באוניברסיטה, הוא המשיך לערוך תצפיות ממצפה הכוכבים של ליידן, אך משום שלא היה יכול לצפות שם בקביעות אלא רק מידי מספר חודשים, השתמש בתצפיות ספורות אלה כדי למדוד את ההיסט של מספר כוכבים ולחשב באופן זה את מרחקם ממערכת השמש. מאוחר יותר, עם עליית השימוש בצילומים של שמי הלילה, המשיך קפטיין לעסוק באסטרונומיה מבלי שצפה בעצמו בכוכבים אלא בחן צילומים שנעשו במצפי כוכבים שונים ומדד את מיקומם, את ההיסט שלהם ואת תנועתם העצמית. בשנת 1902 הוא זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה וב-1913 הוא זכה במדליית ברוס ובמדליית ג'יימס קרייג ווטסון. כמו כן ב-1919 הוא התקבל כחבר לחברה המלכותית. בין השנים 1908 ו-1914 הוא נהג לערוך ביקור שנתי בארצות הברית ושם השתתף בתצפיות ובמחקרים במצפה הכוכבים בהר וילסון. בשנת 1921 הוא פרש מעבודתו באוניברסיטת חרונינגן ונפטר שנה לאחר מכן. לקפטיין היו בן ושתי בנות, אחת מהן, הנרייטה, התחתנה עם האסטרונום הדני איינר הרצשפרונג.

עבודתו המדעית

קפטיין השתמש במידע הרחב שהיה ברשותו על מיקום הכוכבים, בהירותם, ההיסט שלהם והתנועה העצמית שלהם וניסה לקבוע באמצעים סטטיסטיים את האופן שבו נעים הכוכבים, כיוון תנועתם וגודלה, כפונקציה של מיקומם. במשך 12 שנים מ-1885 ועד ל-1896 מיפה קפטיין כ-450,000 כוכבים של שמי הדרום באמצעות צילומים שנעשו במצפה כוכבים בכף התקווה הטובה ומדד את ההיסט והתנועה העצמית של אלפי כוכבים. בעקבות מדידות אלה גילה קפטיין בשנת 1904 שהכוכבים אינם נעים בכיוונים אקראיים אלא ניתן לחלקם לשתי קבוצות שנעות בכיוונים מנוגדים זו ביחס לזו. גילוי זה הוביל מאוחר יותר להבנה שהכוכבים בגלקסיה נעים במסלולים המקיפים את מרכזה.
קפטיין מדד את התנועה העצמית של למעלה מ-10,000 כוכבים ובשנת 1897 הוא גילה את כוכב קפטיין הנקרא על שמו, שעם תנועה עצמית בשיעור של 8.67 שניות קשת בשנה, היה הכוכב עם התנועה העצמית הגדולה ביותר עד לגילויו של כוכב ברנרד ב-1916 ומאז זהו הכוכב עם התנועה העצמית השנייה בגודלה.

הנצחה

על שמו של קפטיין נקראים כוכב קפטיין, אחד הכוכבים הקרובים למערכת השמש והכוכב עם התנועה העצמית השנייה בגודלה, האסטרואיד קפטיין 818 ומכתש קפטיין על הירח. כמו כן נקראים על שמו מצפה הכוכבים של אוניברסיטת חרונינגן וכן טלסקופ אופטי בקוטר של מטר במצפה הכוכבים רוקה דה לוס מוצ'צ'וס שבאי לה פאלמה שבאיים הקנריים.
עופר כסיף

ביוגרפיה

כסיף נולד בראשון לציון. הוא למד בבית הספר היסודי "שלמון", ובתיכון הגימנסיה הריאלית שבעיר הולדתו. מצעירותו נמשך לדעותיו של קארל מרקס ולסוציאליזם, ובגיל 16 הצטרף לנוער של"י.
שירת בגרעין נח"ל, כולל תקופת מה בנח"ל מוצנח. במהלך האינתיפאדה הראשונה היה כסיף לסרבן הראשון שסירב לשרת בשטחים ונכלא. כהוקרה, נתן לו הארגון "יש גבול" בשנת 2012 להיות אחד ממדליקי המשואות בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי. לאחר מכן החל להתקרב לתנועת חד"ש.
לאחר שחרורו, פנה ללימודי פילוסופיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית. הוא עשה את הדוקטורט בפילוסופיה פוליטית בבית הספר לכלכלה של לונדון ואת הפוסט דוקטורט באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. כסיף שימש כמרצה בתחום ממשל ופוליטיקה במכינה האקדמית של האוניברסיטה העברית וכמורה מן החוץ במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטה העברית, בנוסף שימש מרצה במכללה האקדמית תל אביב-יפו ושימש כמרצה מן החוץ במחלקה למנהל ומדיניות ציבורית במכללת ספיר.

עמדותיו ופעילותו הפוליטית

כסיף שימש כעוזר פרלמנטרי של מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), מאיר וילנר.
כסיף נודע בשלל התבטאויות שלו נגד אנשי ימין ונגד ממשלות ישראל בראשות בנימין נתניהו. ב-28 בדצמבר 2015, בתגובה לתיקון לחוק חובת גילוי לגבי מי שנתמך על ידי ישות מדינית זרה, כינה כסיף בפוסט בפייסבוק את שרת המשפטים, איילת שקד "חלאה נאו-נאצית". בתגובה הגישה שקד תלונה במשטרה, ואמרה ש"היום נחצה הקו העדין בין חופש הביטוי לחופש השיסוי, אשר מזהם את השיח הציבורי". כסיף סירב להתנצל על הפוסט. ב-5 באוקטובר 2016, במהלך ראיון עם פעילים פרו־פלסטינים, כינה כסיף את אביגדור ליברמן "צאצא של אדולף". ב-8 במרץ 2017 כינה את היהודים העולים להר הבית "סרטן עם גרורות שצריך לחסל ביד חזקה ובזרוע נטויה", וכינה את הפעילים של תנועת אם תרצו "חלאות וזבלים".
הוא השווה במהלך שיעור במכינה האקדמית של האוניברסיטה העברית בין החוקים שמקדמת ממשלת נתניהו לחוקי גרמניה הנאצית בשנות ה-30. במהלך צעדות השיבה ברצועת עזה, בשנת 2018 התבטא בהרצאה במכללת תל אביב ש"בשיח הישראלי שהממשלה יצרה - לגיטימי להרוג ערבים. כך מדרדרים לתהום לגרמניה של לפני 80 שנה".
לאחר הפרישה מהפוליטיקה של חבר הכנסת דב חנין, נבחר כסיף למקום השלישי ברשימת חד"ש, והפך לחבר הכנסת היהודי היחידי במפלגה זו. ב-6 במרץ 2019 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לפסול את מועמדותו לכנסת. בית המשפט העליון לא אישר את הפסילה וכסיף נכנס לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום השביעי ברשימת הרשימה המשותפת.

חיים אישיים

כסיף גר ברחובות, נשוי ואב לבן.
שושיק שני

ביוגרפיה

נולדה בשם שושנה שפרונג בתל אביב. בילדותה גילתה כישרון לריקוד וכישרון מוזיקלי, ואף הקליטה תסכיתי רדיו רבים. בגיל 14 הופיעה לראשונה במחזה "חייט כי ימלוך" בתיאטרון הילדים "במתנו" שהוצג במשך שנתיים. לאחר מכן למדה משחק באולפן שפתח התיאטרון הקאמרי, ובתור נערה כבר הופיעה על במת התיאטרון. לאחר מכן התגייסה, והצטרפה ללהקת הנח"ל, אך לאחר זמן מה השתחררה, ושבה אל התיאטרון הקאמרי. במסגרת זו הופיעה מספר רב של פעמים בהצגות שונות כ"הנפש הטובה מסצ'ואן", "הוא הלך בשדות" ו"לעולם אין לדעת".
היא נישאה ב-1957 לזמר אריק לביא, שהתה עמו ארבע שנים בניו יורק ולמדה שם משחק אצל אוטה האגן. לאחר שובם לישראל ב-1963 העלתה עמו תוכנית בידור מצליחה על חיי זוג נשוי בשם "הוא והיא" שכתב אפרים קישון. לאחר מכן החלה לשחק בהצגות תיאטרון הקאמרי. ההצגה הבולטת ביותר בכיכובה היה המחזמר לילדים "עוץ לי גוץ לי" שכתב אברהם שלונסקי. המחזמר היה הצלחת ענק שהקרינה על שני, ששיחקה את בת הטוחן.
היא העלתה עם לביא ערב משירי ברטולד ברכט והקליטה את תקליטי הילדים "טפשוני רוני", "שושיק שני שרה ומספרת: יעל מטיילת", "סיפורים שענת אוהבת במיוחד" ו"החתול שמיל". חלק מהשירים בתקליטים אלו, כמו "מיכאל" (מילים: מרים ילן-שטקליס / לחן: נעמי שמר) ו"מה עושים העצים" (מילים: ע. הלל / לחן: נעמי שמר) התפרסמו מאוד והפכו אותה למבצעת ידועה לילדים.
לאחר שהייה בארצות הברית בתחילת שנות השבעים, שם הופיעה עם לביא במחזמר "לחיות עוד קיץ ולעבור עוד חורף", השתתפה יחד עמו בתוכנית בידור נוספת של קישון בשם "הו, הו יוליה". עם תוכנית זו הופיעו בארץ וגם בכל רחבי גרמניה. ב-1971 השתתפה בסדרת הטלוויזיה חדוה ושלומיק. לאחר שנים ספורות פרשה סופית מהבמה.
בקולנוע הופיעה בסרטים: "חור בלבנה" של אורי זוהר (1965), "עליזה מזרחי" (1967), "לופו" (1970), "סוסעץ" (1978), "מבצע יונתן", "השועל בלול התרנגולות" של אפרים קישון (1978), "שגעון של אבא" (1981), "המובטל בטיטו" של זאב רווח (1987), "לצוד פילים" של רשף לוי (2013), "הבן של אלוהים" של גיא נתיב וארז תדמור (2014) ו"היורד למטה" (2015).
שני דיבבה את דמותה של המלכה המכשפה בסרט הראשון של דיסני: "שלגיה ושבעת הגמדים".
ב-2015 גילמה את הניה בודנהיימר בסדרה "שנות ה-80" של הזכיינית רשת.
באותה שנה גילמה את חביבה הפרטיזנית בסדרה "בנות הזהב" בערוץ 10.
ב-2018 גילמה את דרורה שר-שלום בסדרה "סטוקהולם" בערוץ כאן 11.

חיים אישיים

לשני שתי בנות, נועה, שחקנית בעבר וכיום זמרת ומרצה באוניברסיטת תל אביב, ויעל, עיתונאית ובמאית טלוויזיה.
גרגורי לרנר

ביוגרפיה

לרנר נולד בשנת 1951 במוסקבה. הוא סיים לימודי עיתונאות ב-1973, ובין השנים 1973 ל-1977 עבד לרנר בהוצאה לאור "קולוס". הוא הקים גדוד-בניין (стройотряд) המורכב מסטודנטים, שהתחיל לגלגל כספים, וכעבור תקופה קצרה נשפט על "מעילה בסכומים גדולים". בשנת 1982 נגזר על לרנר עונש מאסר של 11 שנה בכלא ובמחנות עבודה. לאחר שני ערעורים, ובעקבות התנהגות טובה, הופחת עונשו ל-5 שנים. 
לאחר שחרורו התקרב לרנר לראש המאפיה של העיר אורחוב, המכונה "סילבסטר", ועבד כמנהל הכספים אצלו עד שחוסל פטרונו. בשנת 1987 הקים לרנר את הבנק הקואופרטיבי הראשון ברוסיה. בשנת 1990 נשלחה ליחידה ללכידת פושעים בינלאומיים בקשה להסגיר את לרנר, שהואשם באי החזר הלוואה לבנק לשיכון ברוסיה. באותה שנה עלה לרנר לישראל והתיישב באשקלון. 
לאחר שעלה לישראל, אימץ לרנר שם עברי, צבי בן ארי - תרגום שמו ושם אביו. בשנת 1991 נעצר בשווייץ והוסגר לרוסיה. לרנר שוחרר בערבות וברח לישראל, ובשנת 1994 החליטה הממשלה הרוסית לחון את לרנר. באותה שנה הוא הקים את ה"החברה הראשונה הרוסית-ישראלית". 
בשנת 1997 הואשם לרנר בפרשיות שחיתות והלבנות כספים שונות בבית משפט בישראל בסכום של כ-100 מיליון דולר משלושה בנקים רוסיים בקשר לאותה חברה, וכן בקשר לרצח - אשמה שבוטלה בסופו של דבר. ב-1 במאי 1998, לאחר שישב במעצר במשך כשנה, הודה לרנר, חתם על עסקת טיעון ונידון ל-6 שנות מאסר. 
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 2003 הקים חברה לעסקאות נפט וגז עם רוסיה. בסוף שנת 2006 הורשע לרנר, גם במסגרת עסקת טיעון, בעבירות של הלבנת הון, קבלת דבר במרמה וזיוף מסמכים, לאחר שהונה אנשי עסקים והוציא מהם כספים במרמה כאשר הקים חברות בשווייץ ובלטביה בשמות זהים לאלה של חברות גז ונפט ידועות. לאחר ההרשעה לרנר ברח מישראל, ובעקבות בקשת הסגרה נעצר בפרגוואי במרץ 2006 והוסגר לישראל. הוא נידון לשש שנות מאסר על מעשיו אלו.
לאחר שהוסגר הואשם לרנר גם בהונאת משקיעים קטנים ובגניבה של 62 מיליון שקל מ-2,500 משקיעים, אותם גייס מפרסום בעיתונות הישראלית בשפה הרוסית. שנה לאחר מכן הוגש כתב אישום נגדו. ביוני 2009, בעקבות משא ומתן לעסקת טיעון, הודה לרנר בכל מה שייחסו לו. בשנת 2010 הורשע לרנר על ידי השופט ח'אלד כבוב בגניבת 62 מיליון ש"ח מכ-2,500 משקיעים בחברת גז שבבעלותו, ונידון ל-10 שנות מאסר נוספות.
בתקופת מעצרו הראשון בישראל נטען כי לרנר הוא קרבן לאפליה על רקע עדתי של ה"אליטות הישראליות", שמנעו ממנו דריסת רגל בתחומן בשל היותו עולה חדש ממוצא רוסי.

משפחתו

לרנר היה נשוי ללינה עד 2003 (שנת שחרורו מהכלא). לזוג בת. לאחר שהשתחרר הוא התגרש ונישא לאירן ארנדוב (נולדה בשנת 1968). הזוג עבר להתגורר בתל אביב.
לוי (יהדות)

לוי ביהדות הוא צאצא משבט לוי שאינו מצאצאי אהרן הכהן. שבט לוי, שנקרא על שם אבי השבט, לוי, נבדל כולו מיתר בני ישראל בייעודו לעבודת בית המקדש, ומתחלק לשתי קבוצות: צאצאי אהרון, שהם הכהנים, ובני השבט שאינם צאצאי אהרון, שהם הלוויים.
הלויים בבית המקדש היו שומרים על שערי המקדש והר הבית ובנוסף היו שרים ומנגנים בעת הקרבת הקורבנות. אף שבית המקדש חרב לפני כאלפיים שנה, ולכן חדלה להתקיים העבודה במקדש, נמשך זיהוים של הלויים ביהדות, וניתנות להם זכויות וחובות המיוחדות למעמד זה.

מצוות הלויים

בזמן שבית המקדש היה קיים, היה ללויים חלק ותפקיד בעבודות בית המקדש, אשר הלוויים בלבד היו מצווים עליהם.
הארגון הבינלאומי לנשים בטלוויזיה ובקולנוע

הארגון הבינלאומי לנשים בטלוויזיה ובקולנוע (Women In Film & Television International - WIFTI) הוא ארגון רשת גלובלית של מלכ"רים אשר הוקם בשנת 1997, ואשר מוקדש לקידום התפתחות מקצועית והישגים של נשים שעובדות בכל התחומים של קולנוע, וידאו, וענפי תקשורת אחרים מבוססי מסך.

היסטוריה

נשים בקולנוע לוס אנג'לס נוסדה בשנת 1973 על ידי טיצ'י וילקרסון קאסל. לאחר שמספר ארגוני נשים בקולנוע הוקמו במגוון ערים ברחבי העולם, הן התלכדו תחת ארגון המטרייה  WIFTI, באמצע שנות ה-1990.
מטוטלת פוקו

מטוטלת פוּקוֹ או המטוטלת של פוקו הייתה מרכיב בניסוי שערך לאון פוקו בפריז ובו הדגים באמצעותה שכדור הארץ חג סביב צירו, ואת פעולת כוח קוריוליס - כוח מדומה הנובע מהימצאותנו במערכת מסתובבת, שהיא מערכת לא אינרציאלית.
סיבוב כדור הארץ סביב צירו גורם למישור התנודה של המטוטלת להסתובב באיטיות, במהירות זוויתית ששווה למכפלת מהירות סיבוב כדור הארץ, בסינוס קו הרוחב של המקום בו מתבצע הסיבוב: בקטבים מישור התנודה ישלים סיבוב שלם ב-24 שעות, בפריז תארך ההקפה כ-32 שעות, ואילו בקו המשווה האפקט לא יורגש כלל. בישראל (קו רוחב 32°) המטוטלת משלימה סיבוב שלם כל 45 שעות.
בשנת 1851 ערך פוקו את הניסוי עם המטוטלת בפני הציבור בפנתיאון בפריז כאשר השתמש בכבל אשר אורכו 67 מטרים ואל קצהו מחובר כדור ברזל. על ניסוי זה ועל הגיית הגירוסקופ זכה פוקו לקבל את מדליית קופלי מהחברה המלכותית הבריטית בשנת 1855.
מטוטלות פוקו פזורות ברחבי העולם בעיקר במוזיאונים ובאוניברסיטאות. בישראל ניתן לצפות במטוטלת פוקו במספר מקומות, בהם מדעטק בחיפה, בבניין פרלמן ובגן המדע של מכון ויצמן למדע, בבניין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון ובמצפה הכוכבים בגבעתיים.
שארל, רוזן אנגולם

ביוגרפיה

שארל נולד בצרפת בשנת 1459, לז'אן, רוזן אנגולם ולמרגריט דה רואן, בתו של אלן התשיעי, רוזן רואן. שארל היה נכדו של לואי הראשון, דוכס אורליאן, שהיה בנו של שארל החמישי, מלך צרפת. בשנת 1467 מת אביו ז'אן, רוזן אנגולם, ושארל ירש את תוארו "רוזן אנגולם". בשנת 1488 התחתן שארל עם לואיזה, נסיכת סבויה, בתם של פיליפו השני, דוכס סבויה ומרגריט מבורבון, אך בנוסף החזיק באנטואנט דה פוליניאק, שהייתה בת הלוויה של אשתו כפילגש. ב-1 בינואר 1496 מת שארל, והוא בן 37 שנים. בנו פרנסואה הוכתר בשנת 1515 כמלך צרפת.
טודי

טודי כעיר אקולוגית

בתקופה שהחלה בשנת 1990, ריצ'רד ס. לוין (Richard S. Levine), פרופ' לאדריכלות מאוניברסיטת קנטקי בארצות הברית בחר את העיר בתור מודל ל"עיר אקולוגית" (sustainable city) או (eco-city) - העיר הזאת לוקחת בחשבון את השפעותיה על הסביבה ומרגילה את תושביה בשימוש מינימלי באנרגיה, מים ומזון חדש ומעודדת שימוש חוזר בפסולת, כך שכמויות האנרגיה המבוזבזת, זיהום האוויר והמים והגזים הרעילים יהיו מינימליים.
העיר נבחרה למטרה זו, בזכות נתוניה הטבעיים המאפשרים את שיחזור הפסולת שהיא מייצרת. העתונות האיטלקית דיווחה עליה בתור: "עיר שראוי לחיות בה" (la città più vivibile del mondo).

תולדות העיר

לפי המיתולוגיה הרומית, שנכתבה בשנת 1330 לפנה"ס העיר נוסדה על ידי הרקולס שהרג את קאקוס (Cacus) וקרא אותה בשם אקליס (Eclis).
מקורות היסטוריים מיחסים את בנית העיר לעם האומברי. במאה ה-7 - ה-8 לפני הספירה היא נקראה :"טוטרה" (Tutere) לפי פליניוס הזקן. פירושו של השם הוא "חזית", שכן העיר שכנה מול העם האטרוסקי. בשנת 217 לפנה"ס היא נכבשה על ידי רומא העתיקה. היסטוריון רומאי כתב כי לעיר היו חומות כפולות והן מנעו את כיבושה בידי המצביא חניבעל.
בימי הנצרות העיר הגנה על עצמה בהצלחה מפני הגותים במלחמה של השנים 535–554. בימי הכיבוש לומברדי היא הייתה חלק מדוכסות ספולטו.
במאה ה-12 הייתה העיר עצמאית: תחילה מונה קונסול, לאחר מכן מועצה (podestà) ולבסוף "מפקד העיר" (Capitano dell a Citta). במאה ה-13 הורחבה העיר ברבעים של אומנים ובסוף המאה היו בה 40,000 תושבים. בשנת 1367 עצמאות העיר ניטלה ממנה והיית לחלק ממדינת האפיפיור. בתקופה זו קטנה אוכלוסייתה במחצית.
בשנת 1849 העיר הייתה למקלטו של ג'וזפה גריבלדי - מייסד איטליה.
משה בן זאב

שנים מוקדמות

נולד לזאב וולף ושרה בודנקין למשפחה בת ארבעה ילדים בלוניניץ שבפולין (כיום בבלארוס). למד משפטים בווילנה. הוא היה חבר בתנועות השומר הצעיר והחלוץ הצעיר ועם תום לימודיו בשנת 1935 עלה לארץ ישראל. בשנת 1938 הוא קיבל תעודת עורך דין זר ובשנת 1940 קיבל רישיון קבוע והחל לעבוד כעורך דין בחיפה. במקביל לעבודתו היה פעיל באגודת עורכי הדין היהודיים בחיפה. במלחמת העצמאות שירת בדרגת רב-סרן כתובע צבאי ולאחר מכן כשופט צבאי. לאחר המלחמה המשיך לעבוד כעורך דין במשרד משותף עם זלמן יהודאי. במקביל לעבודתו הוא היה פעיל ציבור ובין השאר כיהן בוועד תיאטרון חיפה ויו"ר ועדת הבחירות בחיפה. בנובמבר 1956 הוא נפצע קל בתאונת דרכים. באפריל 1958 מונה לשופט בית המשפט המחוזי חיפה, בה שמע בעיקר תביעות נזיקין, אך גם משפטים פליליים. בין השאר ישב בהרכב שדן את עליזה פאנו למאסר עולם על רצח פולה אליעז. בשנת 1963 מונה ליועץ משפטי לממשלה ולצורך כך לקח חופשה מתפקידו כשופט ללא שהתפטר, על מנת שיוכל לשוב לכהונתו כשופט, במקרה שיעזוב את משרת היועץ המשפטי.

יועץ משפטי לממשלה

במהלך כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה התמודד עם מספר פרשיות. ב-1964 שלח לו דוד בן-גוריון את כל הידוע לו לגבי "העסק הביש" (פרשת לבון), בתקווה שבן זאב יחליט להקים ועדת חקירה משפטית שתחקור את האירועים ותצביע על פנחס לבון כעל האחראי ל"פרשה", ולא על בנימין גיבלי ואמ"ן. בן-גוריון ביקש לבחון, אם "ועדת השבעה" חקרה את הפרשה כראוי ולא הייתה מוטה פוליטית. בן זאב המליץ על הקמת ועדת חקירה, אבל כזו שתבחן את "העסק הביש" עצמו ולא את פעילות "ועדת השבעה". לוי אשכול, שהחליף את בן-גוריון בראשות הממשלה, דחה את ההמלצה. 
פרשה אחרת שעסק בה במהלך כהונתו הייתה שחיתות כביכול בה היה מעורב השופט אליעזר מלחי; השעייתו של הלה ומשפטו. בן זאב דרש בשם הממשלה (ומשרד המשפטים) לאסור על העלאת המחזה "זעקת השתיקה" שכתב יגאל לב, בטענה כי עלילת המחזה עוברת על הסוביודיצה. הוא ייצג את הממשלה מול בית הדין הגבוה לצדק בין היתר לגבי ניסיונה לאסור על איסר הראל לפרסם את ספרו "הבית ברחוב גריבלדי"; ועתירה שהגישה תנועת אל ארד.

לאחר פרישתו

לאחר שפרש ממשרת היועץ המשפטי לממשלה, פתח משרד עורכי דין פרטי עם אריה קמר. ב-1980 עמד בראש ועדת בן זאב, שחקרה מקרים של התנכלויות לעובדי מדינה שחשפו שחיתות במקום עבודתם. עמד גם בראש ועדת חקירה לאסון טביעת ה"מצדה". 
כן הביע בן זאב את דעתו בנושאים שונים שעמדו על הפרק. לאחר התאבדותו של השר אברהם עופר הביע תמיכה בעמדתו של היועץ המשפטי לממשלה אהרן ברק שסגר את התיק ולא נענה לבקשת משפחת השר למיצוי החקירה כדי שתוכח חפותו של עופר. בן זאב טען ש"זכותו של השר המנוח היא, כי הקריאה האחרונה שתהדהד באוזנינו תהיה קריאתו הוא, שהוא חף מפשע". לאחר טבח סברה ושתילה מתח ביקורת נוקבת על היועץ המשפטי לממשלה דאז, יצחק זמיר על שבישיבת הממשלה שדנה בהכנסת הפלנגות למחנות הפליטים לא התריע כנגד הבעייתיות בכך, למרות אזהרות הרמטכ"ל רפאל איתן והשר דוד לוי מפני תאוות נקם של הפלנגות. 
בן זאב היה נשוי לציפורה לבית קופל (אחותו של פנחס קופל, מפכ"ל משטרת ישראל). לשניים נולדו ארבעה ילדים.
משה בן זאב נפטר בירושלים ב-1995 ונטמן בהר המנוחות.
בנימין שחור

ביוגרפיה

שחור נולד בירושלים בשנת 1916 לרב משה לייב שחור ולשרה, בתו של דב ימיני ממייסדי פתח תקווה. בצעירותו למד בישיבת עץ חיים,  ואחר כך היה פעיל בייסוד תנועת בני עקיבא, ובשנת תרצ"ה התמנה לחבר ההנהלה הארצית של התנועה. בשנת 1939 היה בין מייסדי ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה יחד עם הרב משה צבי נריה.
שנים רבות ניהל את עיתון "הצופה", מייסודה של תנועת המזרחי, ארגן את המיזוג בין "המזרחי" ל"הפועל המזרחי" ל"חזית דתית לאומית מאוחדת" שהפכה בהמשך למפד"ל, ולאחר מכן מונה למזכ"ל המפד"ל וכונה "האיש החזק" במפד"ל וב"סיעה המרכזית" שבה (סיעתו של השר משה חיים שפירא). היה יושב ראש מטה הבחירות של המפד"ל מהבחירות לכנסת ה3 ועד הבחירות לכנסת ה6, במשך תקופה זו זכתה המפלגה ב11-12 מנדטים. 
בשנים 1959–1974 כיהן מטעם המפד"ל כחבר כנסת והיה חבר, לסירוגין, בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים, ועדת הכנסת וועדת החינוך והתרבות. כיהן כסגנו של שר הדתות  הרב זרח ורהפטיג בממשלה ה-13 וה-14 (1966–1969).
היה מעורב בחיזוק שירותי הדת והרבנות המקומית בארץ ובפרט ברבנות הראשית לישראל. ב-1960 לאחר פטירתו של הרב הרצוג נאבק בניסיונות מפא"י ובן-גוריון לבטל את מעמדה הרשמי של הרבנות הראשית, מאוחר יותר היה בין הדוחפים להתמנותו של הרב שלמה גורן לרב ראשי. ובין האחראים על שיקום המקומות הקדושים בירושלים, יהודה ושומרון אחרי מלחמת ששת הימים.
בנו הבכור היה הרב אפרים יונה שחור שהיה מראשוני הר"מים בישיבת הר עציון שימש כראש ישיבה בישיבת קריית שמונה, והיה ר"מ במכון מאיר.
בנו השני היה ד"ר דב שחור. בנו של דב, אורי, נרצח על ידי מחבלים בשנת 1995 בעת טיול בוואדי קלט.
בנו השלישי הוא הרב זאב שחור, ששימש במשך עשרות שנים ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים.

הנצחה

בית הכנסת הראשון שהוקם לאחר האיכלוס ביישוב העירוני אפרת שבגוש עציון נקרא "נטע בנימין" על שמו.
המכתב של בוש לשרון

המכתב של בוש לשרון הוא מכתב ששלח ב-15 באפריל 2004 נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לראש ממשלת ישראל אריאל שרון ובו תמיכה בתוכנית ההתנתקות.
שרון ואנשיו הציגו את המכתב כהכרה אמריקנית בעמדות ישראל, בעיקר בנושא גושי ההתיישבות, שניתנה בתמורה לתוכנית ההתנתקות, והיוותה טיעון בעד התוכנית. הממשל האמריקני ייחס למכתב חשיבות פחותה יותר, והממשל האמריקני שהחליף אותו (בראשות ברק אובמה והילרי קלינטון) דחה את טענות ישראל בנוגע למשמעות המכתב'.

רקע

לאחר שקיבל את ההחלטה על תוכנית ההתנתקות, הפעיל שרון שדולה חזקה בממשל האמריקני לקבלת התוכנית. בתחילה האמריקנים לא רצו לשמוע ממנה עד לאחר הבחירות לנשיאות אצלם. אבל לחץ רב של שתדלניו של שרון בראשותו של דב וייסגלס, עשה את שלו והצליח לשכנע את בכירי הממשל האמריקני לתמוך בתוכנית. ואכן, באפריל 2004 נפגש שרון עם הנשיא ג'ורג' בוש בבית הלבן וקיבל ממנו, לטענתו, הבטחות לתמיכה אמריקנית בתביעות ישראליות במשא ומתן עתידי מול הפלסטינים. לדברי שרון, כהמשך להבטחות אלו נמסר לו המכתב של בוש.
לפי הפירוש שנתן הממשל בישראל, המכתב כלל התחייבויות לתמוך בעמדת ישראל בשלילת זכות השיבה, השארת גושי ההתנחלויות בידי ישראל ואי קיום תהליך מדיני עם הפלסטינים לפני חיסול ארגוני הטרור. משרד ראש הממשלה הציג לציבור את המכתב כנימוק בעד תוכנית ההתנתקות: גם בתשובת המדינה לעתירות נגד תוכנית ההתנתקות, הודגש המכתב כיתרון שהניבה תוכנית ההתנתקות..

תוקפו של המכתב

בניגוד לאופן בו הציג ממשל שרון את המכתב לציבור בישראל, למכתב אין תוקף מחייב, אם כי יכול להקשות על הממשל האמריקאי לתמוך ביוזמות לחייב את ישראל לנסיגה מלאה לקווי 67. 
בחילופי ממשל בארצות הברית מדווח הממשל העוזב לממשל החדש על ההסכמים וההבנות שנעשו בתקופתו. נציג ממשל בוש לא מסר כל מידע על "הבנות" שנעשו כביכול במכתב של בוש לשרון. כך נשיא ארצות הברית הבא, ברק אובמה, התכחש לחלוטין לתוכן של המכתב במיילים של הילרי קלינטון, מזכירת המדינה של ארצות הברית, שפורסמו, נחשפה תכתובת בנושא בין קלינטון לג'ייק סאליבן, מנהל תכנון ומדיניות במחלקת המדינה: כיצד יש להדוף את טענות ישראל בדבר המכתב שהעניק הנשיא לשעבר בוש לשרון. היועץ ממליץ, בין היתר, להדגיש שדוברי הנשיא בוש דחו את האופן שבו פרשו הישראלים את המכתב.
יוהאן גאורג רמזאואר

יוהאן גאורג רמזאואר (בגרמנית: Johann Georg Ramsauer,‏ 7 במרץ 1795 האלשטאט - 
14 בדצמבר 1874 לינץ) היה מנהל עבודה במכרה אוסטרי בכפר האלשטאט וארכאולוג חובב. בשנת 1846 הוא גילה בעיירת הולדתו את שדה הקברות המפורסם מתקופת הברזל ובעקבות זאת ניהל בו חפירות ראשונות בשנים 1863-1846.

קורות חיים

רמזאואר נולד בהאלשטאט, כפר ציורי של כורי מלח בזאלצקמרגוט בדרום מערב אוסטריה, אז באימפריה הרומית הקדושה וכבר בגיל 13 נכנס לעבוד כחניך (Manipulationszögling) במכרה המלח. בגיל 36 התמנה לתפקיד בכיר (Bergmeister) במכרה. 
בנובמבר 1846, בעת פתיחת מחצבה חדשה התמזל מזלו לגלות שדה קברות לא ידוע עד אז, שהיווה תגלית חשובה בחקר ההיסטוריה הקדומה של אירופה; היה זה שריד של תרבות הלסטט מתקופת הברזל המוקדמת. 
רמזאואר הצטיין בתיעוד המדוקדק של הממצאים יחד עם הכורה איזידור אנגל שרשם אותם בציורים וסקיצות. ב-17 השנים הבאות נחפרו על ידו 980 קברים, שהכילו 19,497 פריטים. בגלל מליחות הקרקע חפצי ברונזה וברזל רבים נשמרו בצורה טובה. בגלל היותו חסר הסמכה מקצועית בתחום, לא זכה רמזאואר בזמנו להערכה על פועלו ופנייתו בשנת 1859 לקיסר פרנץ יוזף שבה ביקש לציין את תרומתו בפרוטוקולים של החפירות, נדחתה.
רמזאואר העניק בדרך כלל יותר תשומת לב לחפצי המתכת מאשר לשלדים ולכדים. בסופו של דבר, קיבל הדרכה בהמשך החפירות  מטעם מוזיאון פרנציסקו-קרולינום שבלינץ ואחר כך מה"קבינט למטבעות ועתיקות" בווינה, שגם כיסה את הוצאות החפירות.  
יוהאן גאורג רמזאואר היה נשוי שלוש פעמים והיה אב ל-22 ילדים; ב-5 בנובמבר 1863 פרש לגמלאות והתיישב בעיר לינץ, בה נפטר בשנת 1874.

שדה הקברות בהאלשטאט

בשנת 1872 טבע ההיסטוריון השוודי האנס הילדברנד את המונח "תרבות האלשטאט" המציין את תקופת הברזל המוקדמת שממצאי שדה הקברות העתיק בהאלשטאט השתייכו עליה.   
למרות שרמזאואר סבר כי החפירות במקום מוצו, עד שנת 1939 המשיכו להתגלות בו קברות רבים אחרים. בשנת 1994 חודשו בו בהצלחה עבודות חפירה מטעם המוזיאון להיסטוריה של הטבע מווינה (Naturhistorisches Museum Wien).
עקרון שובך היונים

עקרון שובך היונים הוא עיקרון מתמטי הקובע כי אם יש m תאים בשובך שלתוכם יש להכניס m+1 יונים, קיים בהכרח תא אחד שבו תימצאנה לפחות שתי יונים. עיקרון זה ככל הנראה נוסח לראשונה באופן פורמלי על ידי  יוהאן דיריכלה בשנת 1834, ומכאן שמו הנוסף עקרון דיריכלה.
לעיקרון טריוויאלי זה יש שימושים רבים בהוכחות בקומבינטוריקה ומדעי המחשב ועל אף פשטותו, ניתן להוכיח באמצעותו תוצאות רבות, מעניינות ובלתי טריוויאליות כלל.

הרחבת העקרון

אם יש m תאים בשובך שלתוכם יש להכניס n יונים, אז בהכרח בתא אחד יהיו לפחות  יונים או יותר, (p הוא המספר השלם הקרוב (בעיגול כלפי מעלה) למספר: n/m). כלומר יש תא שמספר היונים בו הוא לפחות כמו הממוצע. 
הרחבה למקרה האינסופי: אם יש אינסוף יונים, ומספר סופי של תאים בשובך לתוכם יש להכניס את אינסוף היונים, בהכרח בתא אחד לפחות יהיו אינסוף יונים.
הרחבה מקובלת נוספת: אם יש m תאים בשובך שלתוכם יש להכניס m-1 יונים, אז בהכרח יישאר תא ריק אחד לפחות.

הוכחת העקרון

נניח בשלילה כי לתוך m תאים בשובך יש להכניס n יונים. נכניס לכל תא יונה אחת לכל היותר. קיבלנו כי הכנסנו, במקרה המקסימלי, m יונים, בסתירה לכך ש: n > m.
עקב פשטות ההוכחה של הטענה נעשה בה שימוש רב במחקר העוסק בסיבוכיות של מערכות הוכחה (Proof Complexity).
STS-51-F

המשימה

ב-12 ביולי 1985, ניצבה הצ'לנג'ר על כן השיגור 39-A במרכז החלל קנדי. הספירה לאחור נעצרה 3 שניות לאחר קבלת הצתה של המנוע הראשי. הסיבה לכך הייתה אי תפקוד של שסתום אמצעי הצינון של מנוע ראשי מספר 2. דבר זה גרם לכיבוי שלושת המנועים. כתוצאה מכך, הוחלט לדחות את השיגור ל-29 ביולי. יום השיגור הגיע, ושוב נדחה השיגור. הפעם בשעה ו-37 דקות בגלל תקלה באחד החלקים בשל תחזוקה לא נכונה.

חמש דקות ו-45 שניות להמראה המנוע הראשי מספר אחד כבה הרבה לפני שהיה אמור. הפעם זו הייתה תקלה בחיישן שקרא בטעות התחממות גדולה מדי של המנועים, למרות שהטמפרטורה הייתה תקינה כיבה החישן אוטומטית את המנוע. לאחר הצתה חדשה נראה שהכל תקין עד שכבה מנוע מספר 2 מאותה תקלה בחיישן. לבסוף הוחלט לשגר בכל מקרה את המעבורת אבל להכניסה למסלול נמוך יותר מהמתוכנן סביב כדור הארץ.
לאחר מספר דחיות שוגרה לבסוף המעבורת כשהיא נושאת את "מעבדת החלל 2". למרות הכניסה למסלול נמוך יותר, שדרשה תכנון מחדש של המשימה, הוגדרה המשימה כהצלחה. כל המערכות של מעבדת החלל הותקנו ללא תקלות וקשיים. הניסויים שבוצעו היו בתחומי הביולוגיה, פיזיקה פלסמתית, אסטרונומיה, אסטרופיזיקה, פיזיקה סולרית, פיזיקה אטמוספירית וטכנולוגיה מתקדמת. התבצעו גם שני ניסויים מיוחדים עבור חברות קוקה קולה ופפסי כדי לנסות להתאים את משקאותיהן לאסטרונאוטים השוהים בחלל. התוצאות היו ששני המשקאות תססו בצורה מוגזמת בהיעדר כוח הכבידה.
הנחיתה התבצעה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה, ב-11 באוגוסט 1985.