google/wiki40b huggingface dataset:
מגדל עוז

היסטוריה

היישוב עלה על הקרקע בד' באב ה'תשל"ז - 1977. שמו משמר את מגדל עדר, יישוב שהתקיים באזור במשך שנתיים, וחרב במאורעות תרפ"ט.
בתחילת 1980 נתבקשו אנשי היישוב לפנות כ-30 דונם של תושבי בית אומר שנתפסו בצווים צבאיים. עתירה לבג"ץ נגד הפקעת הקרקעות, שהוגשה לאחר הצלחת העתירה בעניין אלון מורה, נדחתה בגלל שיהוי ולאחר שנקבע שהשיקולים הצבאיים להקמת יישוב בדרך לים המלח היו לגיטימיים.
בתחילת דרכו נטע הקיבוץ מטע של אפרסקים ושזיפים. ביישוב פועלת מדרשה תורנית לבנות בשם מדרשת מגדל עוז, הפועלת בחסות ישיבת הר עציון שבאלון שבות. במבנה המדרשה שוכן גם קמפוס הנשים של המכללה האקדמית הרצוג, המכשירה את לומדיה להוראה. במכללה נלמדים 14 מקצועות. בקיבוץ פועל מפעל "מעוז תעשיות", העוסק בייצור מערכות תאורה לתא טייס.
בשטח הקיבוץ נמצאים שרידי כנסייה ביזנטית מהמאה החמישית לספירה, כולל רצפת פסיפס, שנקראת חורבת ברכות.
סבסטיאן ראוואל

סבסטיאן ראוואל (בספרדית: Sebastián Raval;‏ 1550 בקירוב - 1604) היה מלחין ספרדי של מוזיקה ווקאלית ואינסטרומנטאלית בתקופת הרנסאנס.

חייו

ראוואל נולד בקרטחנה ושירת בצבא פלנדריה בפלנדריה ובסיציליה. הוא הצטרף למסדר "יוחנן הקדוש מירושלים" אחרי שנפצע במצור על מסטריכט, עבר לאיטליה ושם כיהן כמוזיקאי בחצר פרנצ'סקו מריה השני דלה רוברה באורבינו, בחצרו של המשנה למלך סיציליה, ברנרדינו דה קרדנאס ובחצרות החשמנים פֶַרֶטי (Peretti) וקוֹלוֹנה (Colonna) ברומא.
ברומא הכריז שהוא "המוזיקאי הטוב ביותר בעולם", ועל כך זומן לתחרות מוזיקלית, תחילה מצד ג'ובאני מריה נאנינו וזמן קצר לאחר זאת מצד פרנצ'סקו סוריאנו. ראוואל הובס בשתי התחרויות.
ב-28 באפריל 1595 החליף את לואיס רואיז כמאסטרו די קאפלה הספרדי האחרון של קאפלת המשנה למלך ספרד בפלרמו.
בסיציליה היה מעורב שוב בתחרות עם המוזיקאי אקילה פאלקונה; התחרות הוכרעה תחילה לטובת פאלקונה, אך לאחר אי-אילו עתירות, נהפכה ההכרעה לטובת ראוואל. אחרי מות פאלקונה בשנת 1600 פרסם אנטוניו פאלקונה, אביו של אקילה, את כל מהלך הדו-קרב המוזיקלי הזה בספרו relazione del successo והביא את יצירותיהם של ראוואל ופאלקונה, שהוגשו לתחרות זו, לדפוס, שכלל כמה קנונים, מדריגלים, מוטטים וריצ'רקארי. הוצאה זו, הכוללת את יצירותיהם של פאלקונה וראוואל גם יחד, מצויה כיום למכירה במהדורה מודרנית.
סבסטיאן רוואל מת בפלרמו בשנת 1604.
בשנת 2004 חלקה קרטחנה, עיר הולדתו, כבוד לראוואל בקונצרט בניצוח הוויולן פר רוס, במלאת 400 שנה למותו.

הקלטות

מוטטים "דה פאצ'ם דומינה" לשמונה קולות ושתי מקהלות בקנון. הנבל הספרדי
עמיקם רוטמן

ביוגרפיה

עמיקם רוטמן נולד בהרצליה לברכה ומאיר רוטמן (פועל בניין ועוזרת לגננת). בשירותו הצבאי עבר קורס קציני חי"ר והיה מפקד מחלקה. השתחרר בדרגת סרן אחרי שירות קבע כקצין הדרכה. למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, התחיל לעבוד ברדיו בשנת 1971 ככתב. פרש מקול ישראל באמצע שנת 2011.
מתגורר ביישוב לוטם בגליל. בבעלות המשפחה מסעדת "רוטמן" שפועלת במקום. נשוי ואב לארבעה. לאחר מסכת עימותים עם הרשויות החליט רוטמן לסגור(זמנית) את המסעדה והוא ורעייתו יצאו לחופשה ארוכה (ללא מועד שיבה) באי יווני.  שם,לדבריו, הוא חולם להקים מבשלת בירה.

קריירה תקשורתית

שימש כתב חדשות ברדיו, עורך ומפיק יומני חדשות והגיש את היומן "בחצי היום".
כתב תסריטים לסרטים דוקומנטריים בשירות הסרטים הישראלי ובטלוויזיה החינוכית ("מקום קבורתו"). רוטמן היה בעל הפינה האישית הראשונה באמצע שנות השבעים - "השבוע שעובר" - מבט אישי על השבוע ששודר מדי יום שישי לקראת השעה שתיים בצהריים. הוא ערך והגיש תוכניות לילה ("תחנה", "ערב טוב מירושלים", ועוד.) הנחה אירועי זמר ומופעים ("ערב שירי נעמי שמר") וערך תוכניות דוקומנטריות של מעקב אחרי אירועים והקלטות בשטח ("שעה קטנה").
היה בין חבורת העיתונאים שכתבו במקומון הירושלמי הראשון "ירושלתון". לימים כתב גם טור אישי שנקרא "טור" במקומון "כל העיר" והיה בין מקימי העיתון "חדשות" (עורך מדורים בעמודים הפנימיים וכותב רשימות). הוא ערך והגיש את מהדורת החדשות הראשונה של הטלוויזיה בכבלים בחברת הטלוויזיה בכבלים "גוונים" ששידרה מראשון לציון. הוא כתב גם במקומונים: "על השרון", ו"לעניין". שידר מבזקי חדשות בגלי צה"ל ותוכנית סקירת עיתונות בבוקר בשנת 1995.
ערך תקליט על ביקור סאדאת בירושלים. ("44 שעות בירושלים") ב"קול ישראל" גם ערך והגיש את תוכנית סקירת העיתונות "אור ראשון" (הוא גם בעל זכות היוצרים על שם התוכנית). היה מרצה לתקשורת וניהל סדנאות רדיו במכללת עמק יזרעאל, מכללת נתניה, ומכללת ספיר. תוכנית הרדיו האחרונה שערך נקראה "אלה החיים" ובה בין היתר הייתה משודרת שיחה שלו עם עצמו כראיון ערוך מהאולפן ומטלפון, מה שאפשר להגדיר כחידוש שאין לו אח ורע בשידורים.
רוטמן זכה ל"פרס רשות השידור על תוכניות דוקומנטריות" מידי המנכ"ל גדעון לב ארי בסוף שנות השבעים על התוכנית "שעה קטנה".
פטרישה לוק

ביוגרפיה

היא נולדה לג'ון ולאווה ("ארץ מעופפת") מקגיליס, בשמורה האינדיאנית פורט הול. השם שהוענק לה רשמית היה פטרישה אן מקגיליס. היא גדלה בשמורה בתרבות הלקוטה והצ'יפווה. אביה עבד עבור הלשכה לענייני אינדיאנים, והתגייס לצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם הראשונה, לאחר שערער על פסילתו משירות (באותה עת אינדיאנים לא נחשבו אזרחים כשירים לשירות). שמה של לוק בלשון לקוטה, Tawacin WasteWin, פירושו "יש לה תודעה טובה; אשה רבת חמלה".
לוק סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בשנת 1951. היא הייתה נשואה לצ'ארלס א' לוק בין השנים 1952 ו-1975. נולדו להם בן, המוזיקאי קווין לוק, ובת בשם ווינונה פליינג ארת'. לוק דאגה שבנה קווין יתחנך במסורות אינדיאניות, ושלחה אותו למוסד לאמנויות אינדיאניות ללימודי התיכון.
היא לימדה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, באוניברסיטה המתודיסטית באלסקה, באוניברסיטת קולורדו, ובאוניברסיטת דרום מיין.
בשנת 1969 הוקלטה מספרת היסטוריה בעל פה, וההקלטה שמורה בספריית הקונגרס. בשנת 1970 עשתה נפשות לגישה שהאינדיאנים עצמם צריכים לעמוד במרכז ניסיונות לפתרון בעיות חברתיות בקרב אינדיאנים.
בשנת 1975 נשאה את נאום המפתח בתוכנית הכשרת המורים האינדיאניים, על הנושא "חינוך אינדיאנים על בסיס כְּשירויות". בשנת 1978 יצאה לוק נגד להחלת חוקים פדרליים על ממשלות אינדיאניות, ותמכה בחוק חופש הדת לאינדיאנים. בשנת 1979 התמנתה לכוח המשימה למדיניות חינוך אינדיאנים של משרד הפנים של ארצות הברית. לאורך השנים סייעה ל-17 שבטים אינדיאניים להקים מכללות אינדיאניות.
באוגוסט 1988 הצטרפה לבנה ב"מסע האור", התארגנות של בהאים אמריקאים לנסוע לדרום אמריקה. אז אימצה את האמונה הבהאית עד סוף ימיה. היא חיברה סדרת מאמרים בעיתון מקומי ליד שמורת Standing Rock בה חיה אחרי המרת דתה, שנועדו לתאר את חיי שבט הלקוטה, את אמונותיהם, ומקרי עוול שנעשו להם, שבאמצעותם קיוותה לבנות הבנה עם האוכלוסייה הלא-אינדיאנית באזור. בשנת 1989 ראיינה לוק את ג'קלין לפט הנד בול באותו עיתון בנושא השקפתה של בול על היחס בין האמונה הבהאית לבין אמונות הלקוטה, במיוחד בהתייחס לדמות המיתולוגית של הלקוטה, האשה-תאו הלבנה. "כשהיא אמרה שתשוב, הייתה זו הבטחה. חלקנו מאמינים שההבטחה קוימה." בעיני לוק הייתה משמעות לעובדה שבחזונו של בהאא אללה הופיעה אשה לבושה בלבן.
בשנת 1991 קיבלה מענק מתוכנית עמיתי מקארתור על יוזמתה להצלת שפות נכחדות שבטיות.
ב 1993 הייתה לוק האינדיאנית הראשונה שכיהנה באספה הרוחנית הלאומית של הבהאים בארצות הברית. היא חיברה (עם אחרים) נייר עמדה תחת הכותרת "השפעת בחינות על אינדיאנים", עבור הוועדה הלאומית לבחינות ומדיניות ציבורית.
ב 2005 התקבלה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
What Now

וידאו קליפ

הקליפ לשיר צולם ב-17 בספטמבר 2013 במחסן בתאילנד בזמן סיבוב הופעות העולמי שלה "Diamonds World Tour". את הקליפ ביימו ג'ף ניקולס, יונתן קרבן ודרן קרייג. ב-13 בנובמבר, ריהאנה העלתה סרטון ממאחורי הקלעים של הקליפ לערוץ ה-VEVO הרשמי שלה. בסרטון, היא פירטה על הקליפ: "הוא הולך להיות קצת מפחיד, מאוד מצמרר כי זה אחד מהשירים שאתה משתעמם מהחזותיות. הקליפ הולך להיות לא צפוי בכלל. כולם בטח מצפים לקליפ רך ויפה בגלל שהשיר מדבר על סיפור אהבה וכולי. הקליפ הוא אכן סוג של רך, אבל הוא באמת קצת מטורף". הקליפ יצא לאור ב-15 בנובמבר 2013 והועלה לערוץ ה-VEVO של ריהאנה, וכיום הקליפ צבר למעלה מ-200 מיליון צפיות.
תרזה סובייסקה

ביוגרפיה

תרזה נולדה ב-4 במרץ 1676 בווילאנוב, ליאן השלישי סובייסקי, מלך פולין ולמריה קז'ימייז'ה, בתם של אנרי אלבר דה לה גראנז' ארקייה ופרנסואז דה לה שאטר.
ב-12 בינואר 1694 התחתנה תרזה עם מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, ממנו היו לה עשרה ילדים. לאחר תבוסת בעלה בקרב בלנהיים שימשה תרזה כעוצרת הנסיכות, אולם לאחר שמצאה מכתבי אהבה של הרוזנת מארקו, פילגשו של מקס עמנואל, עזבה את מינכן ונסעה לראות את אמה בוונציה. הצבא לא הרשה לה לחזור, ובעקבות כך בילתה עשר שנים בגלות, וחזרה רק בשנת 1715.
בשנת 1726 מת בעלה מקסימיליאן עמנואל, ובנם קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה, עלה לשלטון במקומו.
ב-10 במרץ 1730 מתה תרזה בוונציה.
השריפה בבסיס מבוא שילה

השריפה בבסיס מבוא שילה פרצה ב-9 בדצמבר 1985 (אור לכ"ו בכסלו, תשמ"ו, נר שני של חנוכה) בבסיס הצבאי מבוא שילה, השוכן בגבול השומרון ובקעת הירדן. מבנה מגורים בבסיס עלה באש עקב רשלנות ונשרף כליל תוך דקות מעטות. באסון נספו שמונה חיילי צה"ל. שבעה חיילים נוספים נפצעו.

השריפה

השריפה פרצה בשעה 1:00 בלילה לערך במבנה מגורים ובו 16 חדרים, שבו ישנו 84 חיילים. האש התפשטה במהירות ואחזה במבנה כולו בתוך פחות משלוש דקות. שמונה מהחיילים שישנו בחדרי המבנה לא הצליחו להיחלץ ממנו ונספו. חלקם נחנקו למוות משאיפת עשן וגזים רעילים, שהשתחררו מקירות המבנה בגלל האש. הערכת החוקרים הייתה, שהאש פרצה עקב כירת גז או נר חנוכה, שנשארו דולקים ואכן, בסופו של דבר, נמצא החייל שהשאיר שם נר דולק.
טמפרטורת האש, שהגיעה ל-1,000 מעלות צלזיוס, סיכלה את ניסיונות חיילי הבסיס לחלץ את חבריהם מהמבנה. כבאית הוזעקה מהישוב הסמוך, מעלה אפרים, אך גם צוותה לא הצליח להציל את הלכודים במבנה. הנזק שגרמה האש לגופות ההרוגים הקשה על זיהוין .
החיילים שנפגעו השתייכו למפקדת עוצבת עמוד האש של חיל התותחנים, ששכנה בבסיס.

לאחר השריפה

המבנה שנשרף היה מבנה טרומי נייד, אחד מתוך קבוצת מבנים, ששימשו בסוף שנות השבעים את הקבלנים האמריקאים, שבנו בנגב את בסיסי רמון ועובדה. התברר כי קירותיו נבנו מחומר פלסטי דליק ביותר.
למרות ששני ארגוני מחבלים הוציאו הודעות כוזבות של נטילת אחריות לשריפה, החקירה לאחר השריפה שללה אפשרות של פיגוע חבלני. החקירה העלתה כי השריפה פרצה עקב הדלקת נר באחד מחדרי המגורים. החייל מדליק הנר, שנשאר בחיים, נשפט ונדון למאסר.
ארבע וחצי שנים לאחר האסון, ב-22 באפריל 1990, התנגשו ליד אותו בסיס שני מסוקי יסעור במהלך טיסת אימון והתרסקו. בתאונה זו ניספו שבעה אנשי צוות אוויר.
בלגיה באירוויזיון למקהלות

היסטוריה

ב-27 בפברואר 2017 הודיעה בלגיה כי הם יערכו להופעת הבכורה שלהם בתחרות של 2017.
בלגיה החליטה לתת לציבור לבחור את נציגיהם לתחרות.
ג'וזף שוסטר

ביוגרפיה

יוסף שוסטר נולד ב-1905 באיסטנבול שבטורקיה, ובגיל שלוש שב עם משפחתו לרוסיה. הוא היה ילד פלא, והרבה להופיע עוד בטרם מלאו לו עשר. בגיל עשר שמע אותו אלכסנדר גלאזונוב, ובהשפעתו קיבל מלגה ללימודים בקונסרבטוריון למוזיקה של סנקט פטרבורג והחל ללמוד בו נגינה בצ'לו. בזמן המהפכה הרוסית נמלטה משפחתו לברלין, שם המשיך בלימודיו אצל הוגו בקר בבית הספר הגבוה למוזיקה של ברלין. בגיל 17 קיבל שוסטר את משרת הצ'לן הראשון והסולן בתזמורת הפילהרמונית של ברלין בניצוח וילהלם פורטוונגלר, והיה לנגן הצעיר ביותר שכיהן במשרה זו מאז ומעולם. הוא נשאר עם הפילהרמונית של ברלין עד 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, אז עבר לניו יורק.
הופעתו הראשונה בניו יורק, עוררה סנסציה בקרב המבקרים והוא הוזמן מיד לנגן כצ'לן ראשי וכסולן בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. אחד הרגעים הגדולים בקריירה שו עם הפילהרמונית של ניו יורק חל ב-13 בנובמבר 1943, כשנועד לנגן את "דון קישוט" של שטראוס בניצוח ברונו ולטר. ולטר חלה אותו יום ומחליפו, ליאונרד ברנשטיין עול הימים, ניצח בפעם הראשונה על הפילהרמונית של ניו יורק. הקהל והעיתונות יצאו מגדרם והקריירה של ברנשטיין יצאה לדרך.
בסוף שנות ה-40 החליט שוסטר לעזוב את הפילהרמונית של ניו יורק ולהקדיש את כל זמנו להופעות סולו בקונצרטים. בשנת 1947 עבר עם אשתו קתרינה ובנו ג'ון לבוורלי הילס שבקליפורניה, ולמשך שאר הקריירה שלו סייר, הן ברחבי אמריקה והן בארצות העולם, ברסיטלים ובנגינה עם גדולי המנצחים והתזמורות בעולם. הוא ניגן בצ'לו גופרילר משנת 1720, כלי שהשתייך לפניו לעמנואל פוירמן. 
שוסטר ערך אין ספור הקלטות של סונאטות ושל קונצ'רטי עם תזמורות נודעות ואף הופיע בתוכניות רדיו וטלוויזיה במשך כל שנות הקריירה שלו. הוא ערך תשעה מסעות קונצרטים, שזכו להצלחה כבירה, ברחבי אירופה, במרכז אמריקה, בדרום אמריקה ובאסיה. שוסטר הופיע כסולן עם מנצחי ידועי-שם כמו ארטורו טוסקניני, ברונו ולטר, דימיטרי מיטרופולוס, ארטור רודז'ינסקי, גיאורג שולטי, רפאל קובליק, וילהלם פורטוונגלר, ליאונרד ברנשטיין, אויגן יוכום, הרברט פון קאראיין, זובין מהטה, ועוד רבים אחרים.
שוסטר נפטר ב-1969 בבוורלי הילס, בגיל 64.
צ'זארה זאוואטיני

אזכורים בתרבות

בסיפור הקצר "לה סנטה" מאת חתן פרס נובל לספרות, גבריאל גארסיה מארקס, ישנה דמות הנקראת על שם זאווטיני. בסיפור, הדמות היא מורה לקולנוע.
מועצה מקומית תעשייתית

מועצה מקומית תעשייתית היא רשות מוניציפלית המנהלת אזור תעשייה בין עירוני הכולל מספר מפעלים בעלי תשתית ומערכות ציבוריות משותפות.
אזור התעשייה אינו שייך לאף רשות מוניציפלית מוכרת אחרת (עירייה או מועצה מקומית).
מועצות תעשייתיות קיימות נכון לדצמבר 2009 בשני אתרים בישראל: נאות חובב בדרום ומגדל תפן בצפון.

מבנה והרכב המועצה

המועצה היא בת תשעה חברים.
יושב ראש המועצה הוא נציג של שר הפנים, שאינו מקרב עובדי המדינה.
כמו כן, יושבים בה נציג שר התעשייה המסחר והתעסוקה, נציג שר הבריאות, שלושה נציגים של הרשויות המקומיות הגובלות באתר התעשייתי ושלושה נציגים של המפעלים במועצה .
מבנה זה נועד ליצור איזון בין האינטרסים השונים של המפעלים ושל הציבור.
9 חברי המועצה לא נבחרים בבחירות, בדומה לרשויות מוניציפליות אחרות, אלא ממונים על ידי משרדי הממשלה.

ביקורת

לדעת רבים, המועצות התעשייתיות הוקמו על ידי משרד הפנים ומרכז השלטון המקומי בישראל באופן המחלק את שטחי השיפוט המוניציפליים באמצעות חלוקה שרירותית, שמטרתה הדרה חברתית של ערביי ישראל, הפרדתם מן המרחב ומן האדמות השייכות להם, ומניעת תשלומי ארנונה ליישובים הסמוכים, מניעת אפשרויות להתפתחות עתידית של יישובים ערביים ודרוזיים.
בקרב ארגוני איכות הסביבה קיימת ביקורת נוספת נגד המועצות התעשייתיות. לטענתם, מועצה תעשייתית היא מועצה של מפעלים שמפקחת על עצמה, ובכך האינטרס שלה הוא לשמור על המפעלים ולא על הסביבה והישובים שסביבה. בכך היא שונה ממועצה מקומית רגילה שבה תושבי המועצה יכולים לפקח על פעילות המועצה.
טיפולי לייזר

טיפולי לייזר הוא שם כללי למספר סוגים של טיפול רפואי בתופעות ומחלות באמצעות לייזר. בין הטיפולים בלייזר: טיפול במספר מחלות עיניים, שיוף קרנית העין כדי למנוע צורך במשקפיים, הקלה על בעיות עור מסוימות והסרת שיער מהגוף. המשותף לטיפולים השונים הוא היכולת לבצע את הטיפול ללא הרדמה ובאמצעים שאינם חודרניים (בלייזר משתמשים גם בניתוחים חודרניים אך ערך זה אינו מכסה ניתוחים כאלה).

מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגיית לייזר

פרופ' אייזיק קפלן בשותפות עם המהנדס עוזי שרון פיתח בשנת 1972 את מכשיר לייזר "שרפלאן" לכירורגית לייזר. מכשיר הלייזר הראשון בעולם המחליף את איזמל הניתוח במקרים רבים.

PDT

Photo dynamic therapy - לטיפול בסרטן עור או לטיפול בניוון מקולרי. הטיפול מאפשר הרס תאים מסוימים ברקמה החולה על ידי החדרת חומר לתאים החולים באופן סלקטיבי והפעלת החומר המוחדר על ידי הארה בלייזר של האזור הנגוע. אור הלייזר נבלע בתאים שבהם נמצא החומר. החומר פולט אנרגיה הגורמת לפירוק מולקולות חמצן שבתאים לרדיקלים חופשיים של חמצן. רדיקלים אלה פעילים מאוד והם הורסים את התאים בסביבתם. הודות ליכולת למקד את קרן הלייזר וליכולת לברור את התאים אליהם מגיע החומר הפעיל, ניתן למזער את הפגיעה בתאים בריאים מסביב לתאים החולים.

SLT

Selective Laser Trabeculoplasty היא שיטת טיפול חדשנית בגלאוקומה מסוג זווית רחבה (open-angle glaucoma) באמצעות לייזר Nd:YAG. הטיפול מבוסס על עיקרון של הרס סלקטיבי ונקודתי של תאים או רקמות (Selective Photothermolysis). בטיפול משתמשים בלייזר באורך גל של 532 ננומטר, שכל פולס שלו נמשך כ-3 ננו-שניות. האנרגיה היוצאת מן הלייזר נבלעת אך ורק בגרגרי המלנין המצויים בתאי מערכת הטרבקולום (Trabecular Meshwork) המרפדים את נקודת הזווית של הלשכה הקדמית של העין. ההרס הנקודתי של אותם תאים מוביל לשחרור החלבון ציטוקין, התורם לגיוס תאי דם לבנים מסוג מקרופאג' ש"מנקים" את אזור הטרבקולום ומאפשרים זרימה חלקה יותר של הנוזל המיימי (Aqueous Humor) אל מחוץ ללשכה הקדמית. כפועל יוצא, יורד הלחץ התוך-עיני שבמרבית המקרים הוא האחראי לנזק הנגרם במחלת הגלאוקומה.

צריבה בלייזר

במחלות עיניים מסוימות, למשל היפרדות רשתית, משתמשים בלייזר "לרתך" את הרשתית לחלק האחורי של גלגל העין, על ידי מיקוד הקרן באוסף של נקודות בהיקף הפוביאה כך שהפגיעה בראייה היא מינימלית. החום הרב שנוצר בצריבה אוטם את כלי הדם ומונע דימום מנקודות הצריבה.

ארביום יאג (Er:YAG )

שימוש קליני בשיניים בעזרת סוג מסיום של לייזר, קרן הלייזר מאדה את הרקמה הפגועה ביעילות ללא מגע פיזי, משאירה את האזור המטופל מחוטא ומאפשרת דיוק רב בהרבה מהמקובל בעבודה עם מקדח. רופאי שיניים העושים שימוש מושכל בטכנולוגיית הלייזר ובחומרי שיחזור חדישים מסוגלים לבצע טיפולים שמרניים יותר, אסתטיים יותר ואף למנוע טיפולי שורש אשר קודם היו הכרח. בעזרת לייזר מבוצעים היום טיפולים ללא צורך בזריקת הרדמה, זמן הטיפול מתקצר משמעותית וניתן לבצע מספר טיפולים רב יותר בזמן נתון בחלקים שונים של חלל הפה ובכך לחסוך זמן יקר של המטופל ושל הרופא.
דוד לפלר

דוד לפלר הוא מנהל במגזר הציבורי הישראלי. כיהן כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה, כמנכ"ל משרד המדע, התרבות והספורט וכמנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה.

ביוגרפיה

לפלר סיים ב-1984 תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1986 סיים תואר שני במדע המדינה באוניברסיטה העברית. ב-1994 סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית. 
בתקופת לימודי התואר הראשון שימש עוזרו הפרלמנטרי של יצחק רבין. לאחר כניסתו של שמעון פרס לתפקיד ראש הממשלה, מונה לפלר לעוזרו של נמרוד נוביק, יועצו המדיני של פרס. בשנים 1987 עד 1989 עבד במחלקת המחקר של בית ברל ולאחר מכן שימש עוזרו של יו"ר ועדת הכספים אברהם שוחט עד 1991. 
ב-1992 מונה למנהל שירות התעסוקה וכיהן בתפקיד עד 1994. שימש דירקטור ויו"ר ועדת המכרזים בחברת החשמל, יו"ר המועצה הציבורית החדשה לבתי ספר לאמנויות, ויועץ לראש עיריית הוד השרון, חי אדיב.
במרץ 2002 מונה למנכ"ל משרד המדע והטכנולוגיה תחת השר מתן וילנאי וכיהן בתפקיד במשך מספר חודשים, עד שהוחלף עם כינונה של הממשלה החדשה. בספטמבר 2005 עם מינויו המחודש של וילנאי לשר המדע, תרבות והספורט מונה לפלר למנכ"ל המשרד. גם בקדנציה זו כיהן מספר חודשים בלבד בעקבות פרישתה של מפלגת העבודה מהקואליציה והתפטרותו של וילנאי.
בשנים 2007 עד 2013 שימש מנכ"ל חברת אתו"ס – החברה לאמנות, תרבות וספורט חיפה.
בספטמבר 2013 מונה למנכ"ל המשרד להגנת הסביבה. ביולי 2015, בעקבות חילופי השרים, התפטר מהתפקיד.
החל מ-2016, משמש לפלר כיושב-ראש הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז הדרום.
אוואש

היסטוריה

בני אדם חיו בעמק האוואש משחר היות המין האנושי, ובעמק הנהר המרכזי נמצאו שרידיהם של מספר הומינינים. עמק הנהר התחתון הוא מולדתם המסורתית של העפרים, וחלקו העליון יושב במאה ה-16 על ידי האורומו.
ב-1960 הוקם סכר הידרואלקטרי על נהר האוואש, כ-75 ק"מ מאדיס אבבה וזה יצר אגם מלאכותי בשטח של 180 קמ"ר. חלקו המרכזי של האוואש, ממזרח לאדיס אבבה, הוא הגבול הדרומי של "הפארק הלאומי אוואש" המשתרע מאז שנת 1966 על שטח של 756 קמ"ר. חלקו התחתון הוכרז בשנת 1980 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו שקבע:
The Awash valley contains one of the most important groupings of palaeontological sites on the African continent. The remains found at the site, the oldest of which date back at least 4 million years, provide evidence of human evolution which has modified our conception of the history of humankind. The most spectacular discovery came in 1974, when 52 fragments of a skeleton enabled the famous Lucy to be reconstructed.
"עמק האוואש מכיל את אחד ממקבצי האתרים הפלאונטולוגיים החשובים ביבשת אפריקה. הממצאים שנתגלו באתר, ושהעתיקים שבהם מתוארכים ללפני 4 מיליוני שנים לפחות, מספקים עדות להתפתחות האנושית אשר שינתה את תפיסתינו באשר להתפתחות המין האנושי. הממצא החשוב ביותר נתגלה ב-1974, כאשר 52 חלקי שלד אפשרו את הרכבתה של לוסי המפורסמת".
סקפסיס

סקפסיס הייתה עיר יוונית עתיקה במיסיה שבאסיה הקטנה, לחוף ים מרמרה (כיום קרוב לעיר ביראמיק שבטורקיה). היא נודעה בשל ספרייתו של אריסטו שמאוחר יותר הועברה לפרגמון ואחר כך לאלכסנדריה.
סקפסיס העתיקה שהייתה ממוקמת על הר אידה, ליד מקורו של הנהר אספוס, נודעה במסורת היוונית כבירת נחלותיו של איניאס, גיבור מלחמת טרויה. סקפסיס המאוחרת יותר הייתה ממוקמת כ- 12 ק"מ ממורדות הר אידה.
ספרייתו של אריסטו הועברה לפרגמון בתקופת אטלוס הראשון (269 - 197 לפנה"ס) שייסד את ספריית פרגמון המפורסמת. בתקופת סולה (138 - 78 לפנה"ס) התגלו בסקפסיס יצירות של אריסטו ושל תאופרסטוס שהוחבאו באדמה על ידי קרוביו של נלאוס שהיה תלמיד של אריסטו וידיד של תאופרסטוס. על פי המסורת, ספריו של אריסטו הועברו מפרגמון לאלכסנדריה כאשר מרקוס אנטוניוס נתן לקלאופטרה כמאתיים אלף ספרים כמתנת נישואים.
על פי מסורת מסוימת, שר המאה הרומאי סנט קורנליוס, הגוי הראשון שהפך לנוצרי, שימש כבישוף סקפסיס.
דוקטור אנדראס דייוויד מורטמאן, שגילה את מקומה של סקפסיס העתיקה, כתב: "גיליתי עיר עתיקה מאוד עם אקרופוליס, מגדלים וחומות שנבנו מאבנים מסותתות, עם ארבעה שערים. כאשר קראתי את סטראבון הבינותי שגיליתי כנראה את  חורבותיה של העיר העתיקה ביותר באסיה הקטנה."
כפר בשם אסקי-סקיספי התקיים במקום עד 1877.
יחזקאל סירקין

הרב יחזקאל סירקין (נולד בין ה'תקפ"א לה'תקפ"ח - נפטר בט"ז באלול ה'תרמ"ט, 12 בספטמבר 1889) היה רב רוסי, רבן של יאקובשטאדט שבלטביה וקאפוסט שברוסיה הלבנה במחצית השנייה של המאה ה-19.

ביוגרפיה

נולד בעיר טטורסק לרב משה סירקין מוויטבסק. לאחר נישואיו כיהן זמן מה כראש ישיבה בוויטבסק, כרבה של יאקובשטאדט ולאחר מכן במשך למעלה מ-30 שנה כרבה של קאפוסט ומנהיג עדת החסידים בעיר. היה מקורב לאדמו"רי חסידות חב"ד.

כתביו

ספרו הראשון "בנין יחזקאל" על מסכת נדרים ומסכת כתובות יצא לאור בוורשה בשנת תרכ"א בהסכמת רב העיר רבי דובעריש מייזליש, האדמו"ר רבי יצחק מאיר אלתר מגור והרב ישעיה מושקט רבה של פראגה.
רבים מחידושיו התפרסמו בכתב העת הרבני "יגדיל תורה" שראה אור באודסה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19. חיבור נוסף שלו בשם "בנין יחזקאל" נדפס באודסה תרמ"ה וכולל בעיקר דיון מחודש בנושאים שדן בהם על גבי גיליונות ה"יגדיל תורה".
חידושים נוספים שלו משוקעים בכתבי בני דורו. כך למשל עוסק הסימן הראשון בספר "ראש לראובני" של הרב ראובן לוין מדננבורג במשא ומתן עם הרב סירקין על שיעור אורך חוטי הציצית.
סמסונג גלקסי יאנג

מפרט

הדגם נתפס כדגם פשוט שמיועד עבור השוק הנמוך כבני נוער וילדים, וכפי שמעיד שמו (Young – צעיר). הוא כולל מעבד ARM Cortex-A5  בעל ליבה אחת, מסך מגע בעל תצוגה של 320X480 פיקסלים, ומצלמה של 3.1 מגה פיקסלים.

כמכשיר כשר

מכשירים מדגם זה הותאמו לשמש כטלפון כשר ואושרו על ידי ועדת הרבנים לענייני תקשורת, עם זאת בשל מחירו הגבוה יחסית למכשירים כשרים אחרים, הדגם לא נפוץ במגזר החרדי כמו דגמים אחרים שהוכשרו.
טירנה

מיקומה של העיר

41.33 צפון, 19.82 מזרח.
גובהה מעל פני הים: 70 מטרים.
העיר ממוקמת על גדות נהר האיסם.

היסטוריה

האזור בו נמצאת כיום העיר טירנה מיושב מאז תקופת האבן החדשה. לאזור לא הייתה חשיבות מיוחדת בזמנים האילירים והקלאסיים. היו יישובים מדיבאליים באזור פרזה, נדרוק, לאלמי וטירת פטרלה. בשנת 1418, מארלין ברלטי, כומר אלבני קתולי, שהיה הראשון לכתוב את ההיסטוריה של אלבניה, התייחס לאזור בתור "פלנום טייריני", כפר קטן.
הרישומים העות'מאנים הראשונים של האזור, משנת 1431, מראים שבאזור היו כ-2,000 בתים וכ-7,300 תושבים. הרישומים של טירנה משנת 1583, מראים כי באזור היו 2,900 בתים, וכ-20,000 תושבים.
סולימאן פאשה ברגיני, שליט מקומי, בנה את העיר בשנת 1614, ובתוכה מסגד, מרכז מסחרי ומרחצאות טורקיות. העיר מוקמה לאורך נתיב סחר, וחשיבותה גדלה עד לשנותיה המוקדמות של המאה ה-19. במהלך אותה התקופה, המסגד במרכז טירנה, מסגד אדהם ביי, שעוצב על ידי מולה ביי מפטרלה, החל להיבנות. טובי בעלי המקצוע מכול הארץ הועסקו לבנייתו, ולבסוף, בנייתו הושלמה בשנת 1821, על ידי בנו של מולה, שהיה גם אחיין מדרגה שנייה של סולימאן פאשה. לאחר 1816, השליטה על טירנה עברה לידי משפחת טופאני מקרוג'ה.
ב-8 בפברואר 1920, טירנה נבחרה לבירתה הזמנית של אלבניה, שקיבלה עצמאות בשנת 1912, מידי קונגרס לושנייה. העיר קיבלה סטטוס זה לאופן קבוע ב-31 בדצמבר 1925.

אוכלוסייה

בשנת 2005, האוכלוסייה בטירנה הוערכה בכ-585,756 נפש.
בשנת 1703, בטירנה היו כ-4,000 תושבים ובשנת 1820 כ-12,000 תושבים. אוכלוסיית העיר גדלה לכ-30,000 תושבים בשנת 1930 ולכ-70,000 תושבים בשנת 1945, למרות הכיבוש החיצוני ומלחמת העולם השנייה. במהלך שנות ה-50, טירנה עברה גידול תעשייתי מהיר, ואוכלוסיית העיר צמחה לכ-137,000 נפש בשנת 1960.
בסופו של השלטון הקומוניסטי באלבניה בשנת 1991, טירנה עברה את גידול האוכלוסין הגדול ביותר שלה, כשאנשים מהכפר עברו לבירה כדי לחיות חיים טובים יותר. בשנת 1990, בטירנה היו כ-300,000 תושבים, ומאז, שטף גדול של תושבים משאר חלקי המדינה הגדיל את אוכלוסייתה למעל מ-500,000 איש.

אקלים

הטמפרטורה נעה בין 6.7° מעלות צלזיוס בחודש ינואר לבין 23.8 מעלות צלזיוס ביולי.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית: 1,200 מ"מ.

כלכלה

כלכלת העיר מתבססת על מוצרי חקלאות וטקסטיל.

השכלה

בטירנה נמצאת אוניברסיטת טירנה שנוסדה בשנת 1957, וכן המכון האלבני למדעים.

ספורט

בעיר שלוש קבוצות כדורגל המשחקות בליגת העל האלבנית: אס קיי טירנה, דינמו טירנה ופרטיזן טירנה.