google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל בס

קורות חיים

שמואל בס נולד בשנת 1899 בפוצ'פ שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם הבכור של מינה לבית האפט ואהרן צבי בס (באס), מחנך עברי ופעיל ציוני, מורה עברית בעברית ברוסיה ואחר כך בתלמוד תורה בראשון לציון ובבית ספר בשכונת נווה שלום.
בשנת 1905, כשהיה כבן שש, עלה בס לארץ ישראל מאודסה עם הוריו ואחותו הקטנה מרים (לימים לבקוביץ'). בארץ התחנך בבית הספר תחכמוני ביפו, שם הצטיין כתלמיד ראשון בכיתתו, והמשיך ללימודים בסמינר למורים ירושלים. במהלך לימודיו נתגלה כישרונו הספרותי. הסופר ש. בן-ציון, שהיה מורו בסמינר, עודדו להמשיך לכתוב, ופרסומו הראשון היה מאמר על שלום עליכם, שפרסם י"ח ברנר כשהיה בס בן 16. בשנת 1917 התנדב בס לגדוד העברי, ועם שחרורו המשיך בלימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
משנת תרפ"ב עסק בהוראה, תחילה בטבריה, בבית הספר הערבי-עברי שיסד חיים מרגליות קלווריסקי, ולאחר מכן במוסדות חינוך שונים בתל אביב. ב-1929 יצא להשתלמות באוניברסיטת ייל.
בקיץ 1923 (תרפ"ג) נישא לחנה שפירא, בתו של זכריה שפירא. לאחר פטירתה בי"ט בשבט תש"ו, נישא לד"ר צפורה דנין, בתו של יחזקאל דנין (סוכובולסקי), לה היה נשוי עד מותו. בנו היחיד, עדני בס (1926–1991), הלך בדרכי אביו וסבו: היה מייסד בית הספר לחינוך מיוחד "השומר" ברמלה ומנהלו, וכן פרסם סיפורים בעיתונות הילדים של ראשית ימי המדינה.
שמואל בס כתב בעיתונות הארץ-ישראלית מגיל צעיר, ופרסם שירים, סיפורים, סיפורי ילדים וביקורת ספרות. ערך את החוברות לספרות ומדע לנוער "שערים" (1938), את הקובץ "היה בריא!" (תרצ"ח) ואת הירחון לנוער "מולדת" (1949).
בשנותיו האחרונות היה בס מחנך ומנהל בית הספר העממי "יבנה" בתל אביב. במאי 1949, במהלך שיעור, לקה בשטף דם במוח, הועבר לבית החולים ושם נפטר, בשנה ה-50 לחייו. נטמן בבית העלמין נחלת יצחק בתל אביב.
שמואל בס כתב שירים רבים לילדי היישוב. שיריו מכסים כמעט כל נושא בלוח העברי – עונות השנה, חגים ומועדים, טבע וילדות. בין שיריו: "כפרי" ("על כתף הר פורח"), "עוד מעט ירד אלינו יום שבת הטוב", "הקיץ עבר", "אבטיח", "נחליאלי" "שירה הנוער".

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
בנימין בארי

ביוגרפיה

הרב בנימין בארי נולד בשנת ת"ש לרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה, ולרבנית חוה דינה - בת זקוניו של הרב יעקב משה חרל"פ.
למד בישיבת היישוב החדש ולאחר מכן בישיבת פוניבז', שם קיבל ולמד מראשי הישיבה, הרב שמואל רוזובסקי, הרב דוד פוברסקי והרב אלעזר מנחם שך. כן זכה לקשר קרוב עם המשגיח, הרב יחזקאל לווינשטיין.
עם הגיעו לפרקו נשא לאשה את פועה בלומה, בתו של הרב אלימלך בר שאול, שהיה רבה של העיר רחובות. לאחר נישואיו למד בכולל במרכז העיר שנוסד ע"ש חמיו. אחר כך למד בכולל "שבט מיהודה" אצל הרב אפרים בורודיאנסקי.
בשנת ה'תשכ"ט מונה לר"מ בישיבת כרם ביבנה על ידי ראש הישיבה, רבי חיים יעקב גולדוויכט. במקביל החל בלימודי דיינות באופן עצמאי.
בשנת תשמ"ח מונה לכהן כדיין בבית הדין הרבני באשקלון, וכאב"ד שם. במשרה זו כיהן קרוב לעשרים שנה. בשנת תשס"ח מונה לכהן כדיין בבית הדין הרבני הגדול במינוי זמני, שלאחר זמן קצר הפך לקבוע. זכה להערכה רבה מצד הרב שלמה משה עמאר, הרב הראשי לישראל דאז שהביא למינויו.
נזכר כאחד מגדולי הדיינים, לצד דיינים ידועים כמו הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב חיים גדליה צימבליסט, הרב דוד לבנון ועוד, איתם שיתף פעולה והעביר חוות דעת במקרים רבים. נודע בפסיקותיו הנחושות גם בעניינים סבוכים, בכתיבת פסקי דין מנומקים ומפורטים ובהחלטיות והתוקף בהם התנהל.
בשנת תש"ע הגיע לגיל פרישה, ומאז משמש כר"מ וראש הכולל דיינות בישיבת כרם ביבנה. מתלמידיו המובהקים הרב נתנאל שושן, הרב אופיר שירה ועוד.
באייר תשע"ד (יוני 2014) סער עולם הדיינות בעקבות פסק דין תקדימי של בית הדין הרבני בצפת בראשות הרב אוריאל לביא (יחד עם הרב חיים בזק והרב יוסף יגודה) שהתיר עגונה שבעלה שכב שבע שנים ללא הכרה וללא שינוי במצבו במצב 'צמח', באמצעות 'זיכוי גט'. הרב בארי פרסם התנגדות חריפה ומנומקת, אליה הצטרפו רבנים ודיינים רבים, ביניהם הרב חיים גדליה צימבליסט, הרב ישראל שחור אב"ד חיפה ועוד.

משפחתו

הרב בארי נשוי לאשת החינוך פועה בלומה בארי, ולהם שישה ילדים. אחותו היא הסופרת החרדית שרה ברגמן. אח נוסף הוא הרב מיכאל בארי, ראש כולל בבני ברק.
מחתניו: הרב אורן גרנית ראש ישיבת מאורות, הרב שלמה דוידוביץ ר"מ בישיבת נהורא, והרב אמיתי שחור מנהל התיכון החרדי-לאומי בית שולמית בירושלים.
מעדן סויה

מעדן סויה, המכונה גם יוגורט סויה או יופו (שילוב של המילים יוגורט וטופו), הוא מעדן מוכן המכיל חלב סויה.

מרכיבים

יוגורט סויה עשוי מחלב סויה ובקטריות. לעיתים מוסיפים ממתיקים כגון פרוקטוז, גלוקוז או סוכר. 
המעדן נצרך, בין השאר, על ידי טבעונים, צמחונים, וחולים בPKU ולבעלי רגישות ללקטוז או אלרגיה לחלב.
ויקיפדיה בסנסקריט

היסטוריה מוקדמת

אחת התמונות המוקדמות ביותר של דף הבית, מ-1 ביוני 2004, ניתן לראות בארכיונים המוקדמים של ויקיפדיה הסנסקריט. הערך המוקדם ביותר שעדיין זמין לקריאה באתר ויקיפדיה הסנסקריט הוא דמאנה דיווה, הנכתב ב-9 ביולי 2004, אולם הערך הראשון נכתב ב -21 במרץ 2004.
מספר הערכים בוויקיפדיה צנח מ-1,000 ערכים ל-600 באוגוסט 2005 לאחר שכמעט מחצית מהערכים נמחקו; מרבית המחיקות נבעו מכך שהערכים היו באנגלית.

שיתופי פעולה

קיים שיתוף פעולה פעיל בין ויקיפדיה הסנסקריט לסנסקריטה בהארטי, ארגון ללא כוונת רווח הפועל להחיות את שפת הסנסקריט. מאמצי שיתוף הפעולה החלו במפגש "אקדמיית ויקיפדיה", מפגש שבו מומחים ואקדמאים מדריכים כותבים בוויקיפדיה לתרום בנושאים בו הם מתמחים. המפגש אורגן בבנגלור ב-23 בינואר 2010. מפגש זה היה גם הראשון מסוגו שהתקיים בהודו.
במפגש השתתפו 11 פעילי פרויקט סנסקריטה בהראתי. במהלך המפגש הם למדו על מיזם ויקיפדיה ותרמו לתכני ויקיפדיה בעזרת סיועם של כ-3 ויקיפדים.
בהמשך נערכה סדנת ויקיפדיה הסנסקריט הראשונה במשרדי סנסקריטה בהראטי בבנגלור שבה נכחו כ-20 משתתפים. הסדנה נועדה להעניק כלי עבודה בסיסיים בוויקיפדיה ובממשק שלה.
סדנה שנייה התקיימה באותו מקום ב-26 במרץ 2011. בסדנה זו נכחו 15 משתתפים מחברות תוכנה ומבית שנטיהאם גורוקולם, עמותה הפועלת כמוסד השכלה אקדמי.

שיתופי פעולה אקדמיים

באמצעות יוזמה של המחלקה לסנסקריט באוניברסיטת גוג'ראט, כ-150 מורים לסנסקריט ממכללות ברחבי גוג'ראט התאספו ביולי 2012 בכדי להרחיב ולתרום למיזם יקיפדיה הסנסקריט באמצעות סדנה בת יומיים שנערך תחת הכותרת "ויקיפדיה הסנסקריט - היכרות וציפיות".
דפנה (מיתולוגיה)

דפנה (ביוונית: Δάφνη) היא דמות שולית במיתולוגיה היוונית. דפנה היא ניאדה, סוג של נימפה המקושרת במעיינות, בארות, נחלים ומקורות אחרים של מים מתוקים, והיא גם בתו של אחד מאלי הנהר, פניוס. ישנן כמה גרסות למיתוס על דפנה, אך הסברה הנפוצה היא שמשום יופייה, דפנה משכה את תשומת לבו של האל אפולו. אפולו רדף אחריה ורגע לפני שנתפסה, דפנה העלתה תפילה לאביה אל הנהר, וזה הפך אותה לעץ דפנה (בעברית: ער אציל). במטמורפוזות של אובידיוס, ארוס נוקם באפולו שלגלג ליכולות הקשתות שלו, ומשלח בו חץ שגורם לאפולו להתאהב בדפנה. 
במשחקים הפיתיים שנערכו כל ארבע שנים בדלפי, לכבודו של האל אפולו, למנצחים הוענק זר דפנה שעליו נאספו בעמק טמפה שבתסליה. 
האסטרואיד 41 דפני שהתגלה על ידי הרמן גולדשמידט ב-1856, נקרא על שמה.
אוסקר מרמורק

קורות חיים

מרמורק נולד בשנת 1863 בפייסקובה סקאלה (Pieskowa Skała) שבגליציה כבן בכור בין חמישה ילדים, ובהם הרופא אלכסנדר מרמורק. משפחתו נדדה תכופות ברחבי גליציה, ובשנת 1875 התיישבה בווינה. בשנת 1880 החל בלימודיו בבית הספר להנדסה, וכבר בשנת 1887 זכה (עם פיליפ הרצוג) בתחרות לתכנון בתים.
מרמורק היה חבר אגודת המהנדסים והארכיטקטים של אוסטריה, אך בסמוך לסיום לימודיו בחר לנדוד ברחבי אירופה. בשנת 1889 השתתף בתערוכה העולמית של פריז (1889), ובהשראתה עיצב את מזרקת המים הצבעוניים בווינה. מרמורק, מבוקש בתחומו, ייסד בשנת 1895 את כתב העת המקצועי Neubauten und Concurrenzen in Österreich und Ungarn (גרמנית: "מבנים ובנייה באוסטריה ובהונגריה").
בשנת 1895 פגש מרמורק לראשונה בתיאודור הרצל, התקרב אליו והחל בפעילות במסגרת התנועה הציונית. הרצל ראה במרמורק "ממתכנניה הראשונים של התחייה היהודית", ובספרו "אלטנוילנד" עשה שימוש בדמותו של מרמורק לגיבוש דמותו של האדריכל בספר. אחיו של מרמורק, אלכסנדר, נמנה אף הוא עם חוג מקורביו של הרצל, והשניים לקחו חלק בארגון הקונגרס הציוני הראשון (1897), שבו השתתף אוסקר כציר. בקונגרסים מאוחרים יותר סקר מרמורק בפני המשתתפים את התפתחות הציונות באזורים שונים בעולם. מרמורק גם היה פעיל מאוד בתעמולה הציונית.
בשנת 1898 יסד בווינה את התיאטרון היהודי "המקום" שלהקת הבימה התארחה בו בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1899 לקח מרמורק חלק בייסוד חברת "אוצר התיישבות היהודים". ב-1901 התלווה מרמורק, שכיהן באותה העת כיו"ר הוועד הפועל של הקונגרס הציוני, לביקורם של הרצל ודוד וולפסון אצל הסולטאן עבדול חמיד השני באיסטנבול.
לצד פעילותו בתנועה הציונית נמשכה עבודתו המקצועית, ובשנת 1903 השתתף מרמורק בתערוכה עולמית באל-עריש, שבמהלכהּ נבדק האזור להתיישבות. בעקבות צעדים אלו הועלתה באותה עת תוכנית אוגנדה.
לאחר מותו של הרצל בשנת 1904 מילא מרמורק את מקומו כנשיא הקונגרס הציוני, עד לבחירתו של וולפסון לתפקיד. על רקע מותו של הרצל, בעיותיו הבריאותיות של מרמורק ומחלוקות מתמשכות בין תומכי ההתיישבות בארץ ישראל לבין תומכי הגשמת הרעיון הלאומי ללא דרישת ארץ ישראל, שלח מרמורק בשנת 1909 יד בנפשו, מעל קבר אביו בווינה.
בית הכנסת מגן אבות

בית הכנסת מגן אבות הוא בית כנסת השוכן ברחוב ווטרלו במרכז רובע העסקים המרכזי של סינגפור.
בית הכנסת נבנה ב-1878, והוא בית הכנסת הוותיק ביותר בדרום מזרח אסיה. עד היום ישנם מבנים של הקהילה היהודית העומדים בקרבתו, וצאצאים של המתיישבים היהודים הראשונים בסינגפור עדיין חיים ועושים עסקים בסינגפור.

היסטוריה

ב-1841 שלושה יהודים: יוסף דואק, ניסים יוסף עזרא ועזרא יחזקאל קיבלו חוזה חכירה לבניית בית כנסת ב"רחוב בית הכנסת", הנמצא בחלק המיושב הקדום ביותר בסינגפור, ובו עדיין מצויים כיום רבים מן המבנים הדתיים של סינגפור, והמבנים שזכו לשימור במדינה.
רחוב בית הכנסת עבר ליד שדרת ראפלס, ברובע היהודי הראשון, ממש ליד דרך סאות' קאנאל, מאחר שנהוג כי בית כנסת נמצא במרחק הליכה קלה מבתי המתפללים.
כאשר שב מנשה מאייר לסינגפור ב-1873, הוא מצא את בית הכנסת ברחוב בית הכנסת במצב רע, והחל לתכנן בית כנסת חדש לקהילה היהודית. מאייר ביקש מן השלטונות שטח להקמת בית כנסת חדש, וקיבל את המגרש ברחוב ווטרלו, רחוב אשר שמו המקורי היה "רחוב הכנסייה", בשל קרבתו לכנסיית פטרוס הקדוש ופאולוס הקדוש. הקהילה היהודית החלה במהרה לעבור לסביבת ד'ובי גוט, רחוב ווטרלו, רחוב פרינספ, דרך סלג'י ודרך ווילקי. כיום עדיין עומדים באזור מספר מבנים של הקהילה היהודית.
זמן קצר לאחר שהתקבלה הקרקע, החלה בנייתו של בית הכנסת מגן אבות. הבניין הושלם ב-1878, ונכללה בו באר שנועדה לשמש מקווה. טקס חנוכת בית הכנסת נערך ב-4.4.1878 בהנחיית לוקונאס או י.ג. חיים, או שניהם.
ב-1924 נבנו הרחבות לבית הכנסת. ועדיין, בשל גדילת הקהילה, נעשה בית הכנסת צפוף עד כדי כך שמנשה מאייר החליט לבנות בית כנסת פרטי למשפחתו ולחבריו, בשם בית הכנסת חסד-אל.
מנשה מאייר נהג לשלם לזקנים דתיים על מנת שישמשו לו למניין בעת מנחה.
בית הכנסת מגן אבות הוכרז אנדרטה לאומית של סינגפור ב-27.2.1998.

מאפיינים

בית הכנסת היה במקור בן קומה אחת, עד שנוספה מרפסת כקומה שנייה המשמשת עזרת נשים. מאחר שמעטות הנשים המשתתפות בתפילות בבית הכנסת, עזרת הנשים היא קטנה ומצוידת בפשטות.
בחזית הבניין ישנה מרפסת מקורה עם מדרגות המובילות מעלה אל פרוזדור שעוצב במקור לעגלות עם סוס.
בפינות ובצידי הבניין ישנם עמודים ובראשם כותרות מעוטרות.
צורתם של רוב החלונות ריבועית, עם תריסי עץ.
החתמה גנומית

החתמה גנומית, מונח מתחום האפיגנטיקה. החתמה של גן מובילה לביטוי ספציפי אשר תלוי במקור ההורי של האלל בו הוא נמצא, כלומר גנים מסוימים מבוטאים רק אם מקורם אבהי או אמהי. בנוסף, התבטאות הגנים משתנה בהתאם לרקמה ולגיל.

ביולוגיה מולקולרית

ההחתמה מובילה בדרך כלל להשתקה של הגן המוחתם. ההחתמה נעשית בדרך כלל על ידי סימון כימי של הגן, ללא שינוי בנתונים הגנטים עצמם. הסימן מתבצע על ידי מתילציה של מולקולת DNA. במקרים אחרים ההחתמה נעשית על ידי זרחון או שינוי כימי אחר בהיסטון.
גנים שעברו החתמה מאופיינים על ידי מבנה מצופף של הכרומטין, שמונע את ביטוי הגן.
מתילציה של DNA ביונקים מתרחשת באתרי CpG). כאשר הדנ"א משוכפל, קבוצת המתיל על הרצף המקורי מזוהה על ידי אנזים מיוחד, ובהתאם לכך גם הגדיל המשלים עובר מתילציה באותו מקום. כך שהמתילציה שומרת על מקומה בשני הגדילים - החדש והמקורי.
אם גן שמקורו באחד ההורים מושתק, והאלל שמקורו בהורה אחר אינו מתבטא בגלל מוטציה, הגן לא יהיה פעיל בילד, והוא עלול לחלות. ילד בריא לא יווצר אם הוא קיבל מהוריו שני עותקים של אותו גן מפני שההחתמה תהיה של אותם אזורים בגנום. כתוצאה מכך אזורים מוחתמים לא יתבטאו כלל בעוד אזורים שאינם מוחתמים יבוטאו ביתר.

מחלות המיוחסות להחתמה

נמצא שהחתמה לא תקינה גורמת למספר רב של מחלות הקשורות לגדילה והפרעות התנהגות. לדוגמה:סינדרום אנגלמן, סינדרום פרדר וילי. אלו הן מחלות גנטיות המיוחסות לכרומוזום 15. בוילי-פרדר גנים מבוטאים רק כל עוד הם מורשים מהאב. באנגלמן גנים מבוטאים רק אם הם מורשים מהאם. לפיכך, פרט שירש את שני הכרומוזומים שלו מאותו הורה (ראה: דיזומיה חד הורית) ילקה בפרדר וילי או באנגלמן, תלוי במקור ההורי של האלל.

החתמה ושיבוט

ההחתמה גורמת לבעיות בשיבוט מפני שהדנ"א אינו מוחתם בהתאם לגילו של הפרט המשובט. כך לדוגמה, אם משתמשים לשיבוט בתא עטין של כבשה מבוגרת הרי שהגנים שנמצאים בה מוחתמים אחרת מהתאים בעובר הצעיר מאוד. כנראה מפני שהגנום לא עבר מחיקה. יכול להיות שזו הסיבה לכך שבגרעין שמוסף לביצית במהלך שיבוט, הביצית מתחילה להתחלק תוך דקות לעומת הימים שלוקח לביצית שמופרה בזרע בזמן ההפריה.
ירונים אובורביץ'

מלחמת האזרחים ברוסיה

בינואר 1918 לחם אובורביץ' נגד הרומנים בשטח בסרביה, נפצע ונלקח בשבי. באוגוסט 1918 הצליח לברוח מהשבי והועבר לחזית הצפונית. בגזרה זו פיקד אובורביץ' על הדיוויזיה ה-18 שלחמה באזור ארכנגלסק. באוקטובר 1919 מונה אובורביץ' למפקד הארמייה ה-14 שלחמה נגד אנטון דניקין באזור אוריול. בעקבות מתקפות מוצלחות, התפצל צבא המתנדבים ל-2 חלקים שנסוגו לכיוון חצי האי קרים וקובאן. היחידה בפיקוד אובורביץ' הגיעה לחופי הים השחור באזור אודסה וניקולייב. ב-29 בפברואר 1920 מונה אובורביץ' למפקד הארמייה ה-9 שכבשה מידי צבא המתנדבים את קרסנודר ונובורוסייסק.
במהלך המלחמה הסובייטית-פולנית פיקד אובורביץ' על הארמייה ה-14. לאחר סיום הלחימה בגזרה הוא מונה למפקד הארמייה ה-13 שלחמה נגד פיוטר וראנגל בדרום אוקראינה, ולאחר מכן מונה למפקד הארמייה ה-14 בגזרת חצי האי קרים.
במהלך 1921 השתתף אובורביץ' לצידו של מיכאיל טוכאצ'בסקי בדיכוי מרד האיכרים נגד השלטון הסובייטי במחוז טמבוב, בלארוס.
בשנת 1922 הועבר אובורביץ' למזרח הרחוק הרוסי ומונה למפקד הארמייה ה-5, עימה פיקד על הלחימה באזור שהסתיימה בכיבוש ולדיווסטוק ב-25 באוקטובר 1922. אובורביץ' היה מפקד הצבא באזור עד לשנת 1924.

לאחר מלחמת האזרחים

במהלך העשור אובורביץ' היה מפקד פיקודים שונים. בשנים 1927-1928 הוא היה בשליחות בגרמניה ולמד באקדמיה צבאית. בשנת 1930 הוא נשלח לגרמניה פעם נוספת.
בשנת 1931 הוא מונה למפקד פיקוד הצבאי בבלארוס וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1937. עם הכנסת הדרגות החדשות, ב-20 בנובמבר 1935 הוא קיבל דרגת מפקד ארמייה (קומנדארם) דרגה ראשונה.
אובורביץ' היווה חלק מקבוצת קצינים בכירים המקורבים למיכאיל טוכאצ'בסקי שמתחה ביקורת על פעילותו של קלימנט וורושילוב בתפקיד שר הביטחון. 
ב-20 במאי 1937 קיבל אובורביץ' מינוי חדש - מפקד הפיקוד הצבאי של אסיה המרכזית. במהלך המעבר למקום שרותו החדש, ב-29 במאי הוא נעצר והועבר למוסקבה. ב-11 ביוני 1937 הוא נשפט יחד עם עוד 7 קצינים בכירים והוצא להורג באותו יום. ב-31 בינואר 1957 הוא טוהר מכל אשמה. במהלך שנות ה-60 פורסמו ספרי זכרונות של מפקדים בכירים בהם ניתנה הערכה גבוהה לידע, לניסיון המבצעי ולמנהיגותו של אובורביץ'.
אשתו נעצרה והוצאה להורג בשנת 1941. בתו גדלה בבית יתומים ובשנת 1944 נשפטה ל-5 שנים במחנה עבודה. היא שוחררה בשנת 1947 וטוהרה מכל אשמה בשנת 1955.
זכויות מטפחים

זכויות מטפחים הן סוג של קניין רוחני המקנות מונופול לניצול תת-מין של צמחים למי שטיפח אותו.

ישראל

בישראל קיימת המועצה לזכויות מטפחים המסדירה את תהליך רישום הזנים.
החוק הרלוונטי הוא חוק זכות מטפחים של זני צמחים, תשל"ג-1973.
פרדיננד אסטרהאזי

חייו

אסטרהאזי נולד בשנת 1847, למשפחה שמוצאה מהונגריה. הוא שירת בלגיון הזרים הצרפתי, ולאחר מכן הוצב לצבא הסדיר הצרפתי והגיע לדרגת רב-סרן.
בשנות התשעים של המאה ה-19, שקע אסטרהאזי בחובות כבדים וכדי להיחלץ מכר סודות צבאיים צרפתיים לגרמנים. דבר הבגידה נתגלה בשנת 1894, כאשר מרגל צרפתי שפעל בתוך שגרירות גרמניה בפריז גילה מזכר בכתב יד (bordereau), שנתקבל אצל הנספח הצבאי הגרמני וכלל סודות צבאיים צרפתיים. זהות כותב המזכר לא הייתה ידועה ואנשי המטה הכללי הצרפתי הטילו את האשמה על סרן אלפרד דרייפוס היהודי.
דרייפוס הועמד לדין בפני בית דין צבאי ומשפטו גרם לגל של הסתה אנטישמית בעתונות הצרפתית. הוא נדון לשלילת דרגותיו ולמאסר עולם ב"אי השדים" שליד חוף גויאנה הצרפתית באמריקה הדרומית. דרייפוס זעק את דבר חפותו, אך דעת הקהל בצרפת הצדיקה את ההרשעה.
בשנת 1896 גילה הקולונל ז'ורז' פיקאר, ראש מחלקת המודיעין הצבאי ("המשרד השני"), ראיות המצביעות על כך שאסטרהאזי הוא שכתב את המזכר שנתגלה בשגרירות הגרמנית. ניסיונות להשתיק את פיקאר לא הועילו ואסטרהאזי הועמד לדין בשנת 1898 בפני בית הדין הצבאי, אך זוכה על ידי חבר הקצינים, שופטי בית הדין, תוך דקות מועטות.
הסופר הנודע אמיל זולא הפך לתומך בחפותו של דרייפוס ופרסם מכתב גלוי נגד עיוות הדין תחת הכותרת "אני מאשים" (J'accuse). זולא הואשם בהוצאת דיבה ונדון למאסר אך הצליח להימלט לאנגליה.
תוך כדי כך הפכה הפרשה למחלוקת שפילגה את הציבור בצרפת לשני מחנות, תומכי אסטרהאזי מחוגי המלוכנים, המיליטריסטים והלאומנים; ותומכי דרייפוס מנאמני הרפובליקה, הסוציאליסטים ואנטי קלריקלים.
מאוחר יותר, בשנת 1898, נתגלו ראיות כי קולונל אנרי מן המודיעין הצבאי זייף ראיות שהביאו להרשעתו של דרייפוס. קולונל אנרי שם קץ לחייו ואסטרהאזי נמלט לאנגליה.
אירועים אלו עוררו מחדש את הפרשה וענינו של דרייפוס הובא ב-1899 בפני בית הדין לערעורים שהורה על משפט חוזר. בית הדין הצבאי, שבפניו הובא העניין מחדש, לא היה מוכן להכיר בטעותו, ודרייפוס הורשע שוב ונדון ל-10 שנות מאסר. הוא נחון לאחר עשרה ימים בידי נשיא צרפת. בשנת 1906 ערער דרייפוס. בית הדין הצבאי זיכה אותו, והשיב לו את דרגותיו. 
אסטרהאזי חי, בגלותו בלונדון, חיי עוני עלובים. כדי להרוויח כסף למחייתו הוא פרסם הודאה בה אישר כי הוא האיש שכתב את המזכר, אך טפל את אשמת הריגול על קצין אחר שלא היה כבר בחיים.
אסטרהאזי מת בלונדון בשנת 1923, כאדם שבור ללא פרוטה ותוך שהוא מטיח קללות ב"יהודי דרייפוס".
שטיין אם ריין

היסטוריה

בשטיין אם ריין נולד יוהאן היינלין (בסביבות 1425–1496), שפתח את בית הדפוס הראשון בצרפת.
ב-22 בפברואר 1945 הפציצו בנות הברית את העיר, במלחמת העולם השנייה, אף על פי ששווייץ לא הייתה צד במלחמה. על פי בעלות הברית מדובר היה בטעות ניווט, אך נטען בשווייץ שמדובר היה באמצעי לחץ על המדינה.
מרלו לואיס

חייו

מרלו לואיס הוא בנם של פסנתרן קונצרטים וזמרת אופרה, ואחיה של הזמרת מוניקה לואיס. בשנות הארבעים היה למנהל סוכנות "Blaine Thompson Advertising", שם הוא יצר והפיק ביחד עם אשתו, מינה בת' (Mina Beth) את תוכנית הרדיו היומית Luncheon at Sardi's.
בשנת 1948 יצר את "Toast of the Town", תוכנית טלוויזיה עם אד סאליבן. בשנת 1955 שונה שם התוכנית להמופע של אד סאליבן. ביחד עם אד סאליבן, לואיס דאג באופן אישי לתזמון המופע של כל אחד מהקטעים בתוכנית. בשנת 1956 הופיע אלביס פרסלי בתוכנית, אבל מרלו היה מודאג בגלל שמועה שכוכב הרוק אנד רול "תלה בקבוק קטן של שתייה קלה במהמפשעה שלו מתחת למכנסיים שלו, ומתי שהוא מנענע את הרגל שלו, זה נראה כאילו איבר מין שלו מגיע לברך", וכך עקב אותה שמועה צולם אלביס פרסלי באותה תוכנית מהמותניים ומעלה.
מלבד תוכנית זו לואיס עזר בהשקת המופע של ג'קי גלסון, המופע של דיאנה שואו, והמופע של פיל סילבר.
בשנת 1960, לאחר 12 שנה של הפקה משותפת הוא עזב את ה"מופע של אד סאליבן" כדי לפתוח חברת הפקות עצמאית. אחד מהפרויקטים הראשונים שלו היו מופע הבלט מפצח האגוזים בביצוע מיוחד לחג המולד לABC בשנת 1961. הוא הפיק מספר מחזות זמר לפרי קומו.
בשנת 1967 הצטרף לסוכנות "Norman, Craig & Kummel", ונבחר לסגן היושב ראש שלה שנה לאחר מכן.
בשנת 1979 הוא פרסם ביחד עם אשתו ספר בשם פריים טיים (Prime Time), אשר הכיל סיפורים "מאחורי הבמה" של המחבר בזמן היותו מפיק.
לואיס גם ייסד את האקדמיה לאומנות הטלוויזיה ומדע. ביחד עם אד סאליבן הוא זכה בפרס פיבודי עבור פעילות הומניטריות. בשנת 1992 הוא נבחר ל"היכל התהילה של מפיקי הטלוויזיה"
הוא נפטר בשנת 1993, בביתו אשר ברנצ'ו מיראז, קליפורניה כתוצאה מאי ספיקת לב, כשהוא מותיר אחריו אשה ושני ילדים.
מרכז רוקפלר

מרכז רוקפלר (באנגלית: Rockefeller Center) הוא מרכז עסקים בעיר ניו יורק, הכולל 19 מבני מסחר. המרכז ממוקם בין רחוב 48 לרחוב 51, בין השדרה החמישית לשדרת האמריקות במרכז מנהטן, ניו יורק. כיום, כולל המרכז שני קומפלקסים - האחד נבנה בסגנון אר דקו בשנות ה-20, והשני כולל ארבעה מבנים מודרניים שנבנו בשנות ה-60 וה-70.
המרכז נקרא על שם ג'ון ד. רוקפלר הבן אשר חכר את השטח מאוניברסיטת קולומביה ב-1928, והחל לבנות בו ולפתח אותו בין השנים 1929–1940.
אחד מדייריו הראשונים של המרכז היה איגוד הרדיו של אמריקה, ולכן נקרא המרכז בראשית דרכו "Radio City" - "עיר הרדיו". במרכז נמצא אולם המוזיקה רדיו סיטי.
מרכז רוקפלר נרכש על ידי מיצובישי בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ליב חנליש

רבי יהודה ליב חנה'ליש (מכונה בדרך כלל: ר' ליב חנליש, ובראשי תיבות: מהרל"ח) היה ראש ישיבה בלובלין, ומחבר "חידושי מהרל"ח" על ספר ארבעה טורים.

ביוגרפיה

רבי ליב נולד לאביו רבי מאיר מטנהויזן, והיה אחיו של רבי יעקב תמרליש.
למד אצל הרמ"א, שהיה גם קרוב משפחתו. התיישב בעיר לובלין וניהל שם ישיבה יחד עם אחיו יעקב. 
נפטר בלובלין ביום כ"א בשבט שנ"ו, ונקבר בבית החיים היהודי בעיר.

ספר "חידושי מהרל"ח"

בישיבתו הרצה רבי ליב שיעורי הלכה בספר "ארבעה טורים". לבקשת תלמידיו העלה את ביאוריו על הכתב והתכוון להדפיסו ולהוציאו לאור, אך הוא נפטר באמצע ההדפסה. אחיו רבי יעקב סיים להדפיס את ספרו על חלק "אורח חיים" בשם "ויגש יהודה" שיצא לאור כשלש וחצי שנים אחר פטירתו, ביום כ"ו באלול שנ"ט. הספר לא נדפס שוב והוא לא היה נפוץ.
בין השנים תק"נ-תקנ"ו, הדפיס רבי מיכאל שמעון מייא את הטורים בדפוס דיהרנפורט. בחלק אורח חיים שבמהדורה נוסף מדור חדש בשם "חידושי מהרל"ח" בו נאספו חידושים מהספר "ויגש יהודה", ובשאר החלקים נדפס מדור בשם "חידושי הגהות". לימים שונה השם בעקבות שאר חלקי הטור, וחידושי מהרל"ח כונו גם כן בשם "חידושי הגהות".
מאז מהדורה זו, מודפסים חידושי מהרל"ח בכל מהדורות הטור המודפסים.
מרפק

מפרקים

במרפק שלושה מפרקים שונים שכולם סינוביאלים ולהם קופסית מפרק משותפת.
מפרק הזרוע והגומד (Articulatio humeroulnaris, תמונה 1) הוא מפרק מסוג ציר בין הסליל של עצם הזרוע לחריץ הסהרוני של הגומד. תנועות הכיפוף והפשיטה המתקיימות במפרק זה אינן תנועות טהורות במישור החיצי (מישור מאונך לחזית הגוף). לסליל מבנה מעט ספירלי כך שתנועת כיפוף מקסימלי במרפק מביאה את האמה למנח מעט תיכון לציר האורך של הזרוע ותנועת פשיטה מקסימלית מביאה את האמה למנח מעט צידי לציר האורך של הזרוע. הזווית בין הזרוע לאמה במנח פשיטה של המרפק מכונה זווית נשיאה (carrying angle, תמונה 2) המאפשרת הרחקת אובייקטים מהירך בזמן נשיאתם. תנועת האמה לכיוון תיכון בזמן כיפוף המרפק מקל על קירוב אובייקטים לפנים לשם בדיקתם (בראייה, בטעימה או בהרחה), לשם אכילתם וכדומה.
מפרק הזרוע והחישור (Articulatio humeroradialis, תמונה 2) הוא מפרק החלקה בין ראשיש הזרוע של עצם הזרוע לראש החישור. המפרק משני למפרק הזרוע והגומד בתנועות פשיטה וכיפוף וכן משני למפרק החישור והגומד המקורב בתנועות סיבוב של האמה. המגע המקסימלי בין חלקי המפרק מתקיים בזווית של כ-90 מעלות כיפוף במרפק.
מפרק החישור והגומד המקורב (Articulatio radioulnaris proximalis) הוא מפרק סיבובי בין ראש החישור לחריץ מתאים בגומד. המפרק מאפשר לראש החישור להסתובב סביב ציר האורך של עצם החישור. התנועה במפרק זה אינה נפרדת מתנועות במפרק הזרוע והחישור ובמפרק החישור והגומד המרוחק שיחדיו מאפשרים את תנועות הסיבוב כלפי מטה וסיבוב כלפי מעלה של האמה.
15 דקות (ארגון)

מטרת הארגון

שיפור, קידום ועידוד התחבורה הציבורית בישראל. מתן כלים להתארגנות קהילתית לפעולה למען שיפור התחבורה הציבורית. שיפור זכויותיהם, מעמדם ותנאיהם של הנוסעים בתחבורה הציבורית.

היסטוריה

ארגון 15 דקות הוקם בשנת 2009 ביוזמה מקומית של שני פעילים ירושלמים, יוסי סעידוב ואהוד עוזיאל, במטרה לשפר את התחבורה הציבורית בשכונת מגוריהם. השניים, כצעד ראשון, יזמו מפגש תושבים בנושא תחבורה, שפורסם בשיטת חבר מביא חבר. למפגש זה הגיעו כ-100 תושבים מכל רחבי העיר, והצלחתו הרבה הניעה פעילות ירושלמית מקומית במגוון נושאים, בהם: מידע בתחנות, איסוף תלונות, פרסום מדריך לתביעות קטנות לנוסעי התחבורה הציבורית וקמפיין עלייה מכל הדלתות. בין ההצלחות נוסד גם קו 15 הפופולרי, קו ישיר לתחנה המרכזית מהקטמונים, אשר אמור להגיע ב-15 דקות בלבד. הקו קרוי על שם העמותה, ששמה "15 דקות" נועד להדגיש את החשיבות של קיצור זמני נסיעה בתחבורה ציבורית, כך שתהווה חלופה לשימוש ברכב הפרטי.

צוות הארגון

בעקבות הצלחת הפעילות הירושלמית החלו הפעילים לפעול להפיכת היוזמה לארגון ארצי. גיל יעקב, ששימש עד אז כמנכ"ל "מגמה ירוקה" ופעיל בתחום התחבורה, נקרא לעמוד בראש הארגון ולהוביל מהלך זה. הוא הוביל את תהליך הקמת העמותה, ושימש כמנכ"ל הארגון עד לשנת 2019. יוסי סעידוב המשיך בפעילותו כדובר הארגון. אליהם הצטרפו להקמה ולצוות הקבוע לרה פארן, שמשמשת כרכזת מאבקים ציבוריים וקשרי קהילה ודפנה עורי מסטצ'קין המרכזת את פניות הציבור ופרויקטים מיוחדים. משנת 2013 רשום הארגון כעמותה רשומה (ע"ר).  
בשנת 2018 נבחרו גיל יעקב ויוסי סעידוב לרשימת 100 האנשים המשפיעים של דה-מרקר לשנה זו. בהסבר לבחירתם נכתב: "כיום, 15 דקות הוא הארגון המשפיע ביותר שפועל בתחום זה, שהשפעתו על איכות חייהם של הישראלים רבה". 
בשנת 2019 נבחרה שמרית נוטמן לתפקיד מנכ"ל הארגון.

תחומי פעילות

מאז הקמתו ב-2013 הארגון פועל ברמה הפרטנית, המקומית והארצית דרך מאבקים ציבוריים ותקשורתיים ובעזרתם של מתנדבים ואנשי מקצוע הפועלים בהתנדבות.
ברמה הפרטנית – לארגון מוקד פניות ציבור שמסייע לאנשים פרטיים לפתור בעיות בתחום התחבורה הציבורית ולמצות את זכויותיהם כצרכנים. בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת תל אביב מספק המוקד ייעוץ משפטי וסיוע בהגשת תביעות קטנות בגין הפרות של תנאי הרישיון כנגד מפעילי התחבורה הציבורית. במקביל, החל משנת 2017, המוקד אוסף דיווחים באמצעות אפליקציה הנקראת "15 דקות". הדיווחים משמשים להפקת דו"חות מקצועיים ופעולה מרוכזת מול הגורמים האחראים על שירותי התחבורה בישראל: משרד התחבורה, החברות המפעילות, והרשויות המקומיות. הדו"חות הרבעוניים של הארגון חשופים לציבור והם זכו לסיקור במספר ערוצי תקשורת.
ברמה המקומית – הארגון פועל עם קבוצות מקומיות לשיפור שירותי התחבורה, על ידי מתן כלים למעורבות אזרחית ופעולה אקטיבית. סקרים ופעילויות מקומיות הובילו לתוספת שירות אוטובוסים של למעלה מ 70% ביישובי צפון הנגב, באר שבע, ראש העין ופתח תקווה.
ברמה הארצית הארגון מקדם נושאי רוחב מול משרד התחבורה, בכנסת ובעזרת התקשורת.

מימון

פעילות העמותה מתבססת על מתנדבים ועל צוות קבוע במשרות חלקיות. מקורות המימון שלה הם קרן סבה, יד הנדיב ותרומות של הציבור. בשנת 2016 התקיים קמפיין גיוס המונים מוצלח, וכיום ניתן לתרום באתר העמותה בהוראת קבע או בתרומה חד פעמית.