google/wiki40b huggingface dataset:
וילי שטוף

תולדות חייו

וילי שטוף נולד בברלין ב-9 ביולי 1914. בהיותו בן שנה התייתם מאביו שנהרג במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1928 הצטרף לארגון הנוער הקומוניסטי של גרמניה (Kommunistischer Jugendverband Deutschlands, KJVD), ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה ושירת כחבר זרוע הביון של המפלגה.
שירת בוורמאכט בין השנים 1935-1937.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גויס שוב בשנת 1940, ובמהלך הלחימה קיבל את עיטור צלב הברזל (דרגה שנייה) והגיע לדרגת אונטר אופיצר (סמל).
עם סיום המלחמה בשנת 1945 נפל שטוף בשבי הסובייטי.
בהיותו בשבי הסובייטי, התנדב לעזור לשוביו לזהות את חברי המפלגה הנאצית והאס אס שהיו בקרב השבויים הגרמנים. לאחר שחרורו התיישב בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, ובשנת 1946 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בשנים 1946–1950 מילא שטוף שורה של תפקידים במשרד התעשייה. בשנת 1950 נבחר לוועד המרכזי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולפרלמנט של מזרח גרמניה. 
בשנת 1952 מונה לשר הפנים. באותן שנים משרד הפנים של מזרח גרמניה עסק בכל נושאי הביטחון, כולל הניהול של כל הכוחות המזוינים של המדינה (צבא, משטרה, משמר הגבול והמשטרה החשאית). בשנת 1955 בוצע רה-ארגון במשרד הפנים של מזרח גרמניה - הוא פוצל למשרד ההגנה (שהיה אחראי לנושאים צבאיים) ולמשרד הפנים (המטפל בנושאי ביטחון פנים). בעקבות זאת מונה וילי שטוף למפקד צבא מזרח גרמניה והועלה לדרגת גנרל אוברסט. בשנת 1956 התמנה לשר ההגנה הראשון מאז מלחמת העולם השנייה. 
בשנת 1960 התמנה לסגן ראש הממשלה (מועצת השרים) ועזב את הצבא. 
בשנת 1964 התמנה לראש ממשלת מזרח גרמניה, תפקיד שמילא עד שנת 1989 (עם הפסקה בשנים 1973–1976, שבמהלכן היה יושב ראש מועצת המדינה) 
וילי שטוף היה גם חבר בפוליטבירו המזרח-גרמני משנת 1950.
בשנת 1970 נשלח שטוף על ידי ולטר אולבריכט, המזכיר הכללי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (בפועל - מנהיג מזרח גרמניה) לפגישות עם וילי ברנדט, קנצלר מערב גרמניה, בארפורט ובקאסל. פגישות אלה היוו את התחלתו של השיפור ביחסי שתי הגרמניות.
בשנת 1989, בעקבות מחאה ציבורית, הוא התפטר יחד עם שאר הפוליטבירו. באותה שנה הוא סולק ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ונעצר בעוון שחיתות, אך שוחרר ב-1990 בשל מצב בריאותו הרופף.
בשנת 1991, לאחר איחוד גרמניה, נעצר שטוף שנית והואשם באחריות להרג אזרחים שניסו לחצות את חומת ברלין. הוא שוחרר בשנת 1992 עקב בריאותו הרופפת.
שטוף נפטר בשנת 1999 בברלין.
בית הקברות החדש בבלגרד

היסטוריה

האתר נבנה ב-1886 והיה בית הקברות המתוכן הראשון בסרביה. הוא החליף את בית הקברות הישן שהפריע לפיתוח עירוני, והיה צר מלהכיל את צורכי הקבורות השונות בשל הגידול המואץ באוכלוסיית בלגרד. עד ל-1927 הושלם פינויו של בית העלמין הישן. בית הקברות החדש הוא קומפלקס המכיל בית קברות צבאי, חלקת גדולי האומה הסרבית ובית עלמין יהודי. ב-1983, הכריזה האספה הלאומית הסרבית על בית הקברות כאתר מורשת סרבי.
טבע תום

עלילה

בפתיח חוגר תום את חגורת הקסמים, מתכווץ לגודל של חרק וחובר לחבריו דביק, אריאלה, כדרדור וזיגזו ב"עיר היער" ויוצא עמם להרפתקאות. בעת צרה הוא נעזר בכוחות הקסם.
הביקורת של לוקאס

הביקורת קרויה על שם העבודה של רוברט לוקאס על מדיניות מקרו-כלכלית. לפי ביקורת זו, ניסיון לעצב מדיניות מקרו-כלכלית ולצפות מה יקרה בהמשך אך ורק על סמך נתונים היסטוריים מצרפיים אינו נכון מתודולוגית.
הבסיס לרעיון שלו הגיע עוד לפניו (חוק גודהארט וחוק קאמפבל) אך במטלה שהגיש ב-1976 הוא הגיע ללב העניין, רעיון שביטל מודלים כלכליים בקנה מידה גדול כמקור מהימן לפיתוח מדיניות. מאחר שהמשתנים נקשרו כאשר אחד מהם לא היה מבני, כלומר לא נגרם בשל מדיניות ממשלתית ולא היה מובנה בתוך המערכת, התגובות שלהם אחד לשני יהיו בהכרח שונות מאשר היו לו אחד המשתנים היה מושפע במכוון על ידי ממשלה. לכן מודלים שמבוססים על קשר בין משתנים, הגוררים שעל ידי שינוי של אחד מהמשתנים אפשר להביא לשינוי הרצוי באחר טועים. בלשונו של רוברט לוקאס עצמו:
"בהינתן שבמודל הכלכלי נתון שכל סוכן מקבל החלטות באופן אופטימאלי, וקבלת החלטות באופן אופטימאלי בהכרח מושפעת משינויים בסביבה החיצונית, נובע בהכרח שכל יישום של מדיניות יוביל לשינוי של המודלים האלה עצמם".
לוקאס מציע לפיכך שכדי לחזות את ההשפעה של מדיניות באמת, יש להשתמש במדדים אמיתיים (העדפות צרכן, טכנולוגיה, נוכחות משאבים) שמשפיעים על ההתנהגות של היחיד. אם נוכל לחזות מה היחיד יעשה, ונכניס לשיקוליו גם את השפעת המדיניות עצמה, נוכל לחזות מה יקרה.
לביקורת הייתה השפעה רבה לא רק בשל כך שהיא הפריכה מודלים רבים, אלא גם בשל כך שהיא עודדה כלכלנים רבים לתת יסודות מיקרו-כלכליים למודלים שלהם. יסודות מיקרו-כלכליים תמיד היו דבר רצוי, אך לוקאס עזר לשכנע שהם גם הכרחיים. כלכלנים הושפעו מביקורת זו ואחריה המודלים הכלכליים היו מבוססים יותר על מיקרו-כלכלה.

דוגמאות

יישום חשוב של הביקורת של לוקאס הוא שהקשר השלילי בין אינפלציה לאבטלה, כלומר על עקומת פיליפס, יכולה להכזיב אם הרשות המוניטארית מנסה לנצל אותה. ניסיון להעלות את האינפלציה בתקווה להוריד את האבטלה תגרום לחברות לצפות את ההעלאה ולהתחשב בה בשיקולי העסקת עובדים. במילים אחרות – העובדה שמדיניות מוניטארית שגרמה לאינפלציה בעבר גרמה גם לאבטלה נמוכה אינה גוררת שיצירת אינפלציה תקטין את האבטלה שוב.
לדוגמה – מצודת פורט נוקס אף פעם לא נכבשה. זה לא אומר שאפשר לשלוח את השומרים לחופשה, שכן המניעים לא לכבוש את המצודה תלויים בשומרים. במילים אחרות – אם המצודה תהיה שמורה היום לא סביר שיכבשו אותה. אך שינוי במצב, כמו שליחת השומרים, תגרום להערכה מחדש של היתרונות והחסרונות בניסיון כיבוש פוטנציאלי. כך שהעובדה שאין שודדים שמנסים לתקוף את המצודה עכשיו, לא אומר שלא יהיו כאלה אם תשתנה המדיניות.
פומפיאה סולה

משפחתה

פומפיאה הייתה, על פי המקורות, נכדתו של סולה שמינה את עצמו לדיקטטור לאחר ניצחונו במלחמת האזרחים מול גאיוס מריוס וקורנליוס קינה, ובנוסף לכך הייתה גם נכדתו מצד אביה של פומפיוס, שהיה קונסול בשנת 88 לפני הספירה, ושהיה מתומכי סולה בזמן מלחמת האזרחים.

נישואיה לקיסר

בשנת 37 לפנה"ס נישא קיסר לפומפיאה. הוא נישא לה לאחר מותה של קורנליה, ובדומה לנישואיו הקודמים, היו גם אלו נישואים פוליטיים לאישה ממשפחה בעלת שם. קיסר תמך בפומפיוס, שרצה לקבל את תפקיד המפקד העליון עם סמכויות בלתי מוגבלות. בתמורה לתמיכה זו של קיסר, סייע לו פומפיוס להיבחר לתפקיד האיידיל בשנת 65 לפנה"ס.

גירושיה מקיסר

טקס הבונה דיאה (Bona dea) נחגג ברומא בכל שנה בתחילת דצמבר. טקס פולחן זה לאלה הטובה היה לרוב סודי ובדרך כלל נערך בלילה. הטקס נערך על ידי נשים בלבד ועל גברים נאסרה ההשתתפות בו. בשנת 62 לפנה"ס נערך הטקס בביתו של קיסר. טקסים אלו נערכו לרוב בביתו של הקונסול או הפראיטור ונוהלו על ידי רעיית פקיד המדינה המכהן. באותה השנה כהן קיסר כפראיטור ולפיכך נערך הטקס בביתו ונוהל על ידי אשתו, פומפיאה. במהלך הטקס התגלה בו צעיר מחופש בבגדי אישה. אותו צעיר היה פובליוס קלודיוס פולכר שהיה נצר לאחת המשפחות הפטריקיות המכובדות ביותר ברומא. לפי השמועות היה קלודיוס מאהבה של פומפיאה. קלודיוס נתבע לדין על חילול הטקס הקדוש, אך קיסר, שבביתו התרחש המאורע, טען שאינו יודע דבר ולא עשה דבר בעניינו של קלודיוס. באותה השנה, בעקבות המשפט התגרש קיסר מפומפיאה. המשפט היווה סיבה טובה לפירוק הנישואים, כך יכולה היה קיסר להשתחרר מאישה ששמה הטוב הוכתם בשערוריה ציבורית. קיסר התגרש מפומפיאה בטענה כי על אשתו להיות נקייה מכל חשד. בכך שהתגרש מפומפיאה הראה קיסר הכרה מסוימת באשמתה.
ג'רונימו סטילטון

הסדרה המצוירת

היא סדרת אנימציה איטלקית שהחלה לשדר את התוכנית ב-2009
ובישראל החלה לשדר בפברואר 2010 בערוץ לוגי ובינואר 2017 בערוץ wiz, בסדרה 56 פרקים.
יחסי איי שלמה–יוון

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1987. על פי משרד החוץ היווני, "היחסים בין המדינות טובים ומתקיים ביניהן שיתוף פעולה רב צדדי שבע רצון".
איוס

מקור השם

לא ברור מה מקור שמו של האי. גרסה אחת היא שהשם נגזר משמם של האיונים, אחד מארבעת השבטים ההלנים, אך מבחינה לשונית הדבר אינו סביר שכן אז היה שם האי צריך להיות "איוניה" או "איוניס". הסבר שני גורס כי שם האי נגזר מן המילה הפיניקית "איון", שפירושו "גל אבנים". גם הסבר זה אינו מקובל, שכן הפיניקים שלטו באזורים טרשיים בהרבה מאיוס, ולא מצאו לנכון לכנותם בשם כזה. על פי הסבר שלישי נקרא האי בשמו בשל פרחי הסיגליות הנפוצות באי; שמם של פרחים אלו הוא "איון" ביוונית.

היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות בגבעת סקארקוס חשפו שרידי יישוב פרהיסטורי, המעיד על התיישבות אנושית באי עוד מן התקופה הקיקלאדית, 5,000 שנה לפני זמננו. המבנים שנחשפו בסקארקוס התנשאו לגובה 3 מטרים, וניכר שרוב המבנים היו בעלי שתי קומות, עם רצפות אבן ומערכת ביוב. נמצאו כלים רבים מחומרים שונים - חרס, מתכת, אבן ועצם. בשנת 2008 זכתה סקארקוס, יחד עם עוד ששה אתרים (מבין 109 אתרים שהתחרו) בפרס האיחוד האירופי למורשת תרבותית, על מאמצי השימור יוצאי הדופן באתר. ממצאים דומים נמצאו גם באתרים אחרים באי, ובהם הכפר כוֹרָה (Chora).
לפי מסורות קדומות נולדה באי אמו של הומרוס, והוא עצמו נקבר באי. מסורות וכתבים של היסטוריונים עתיקים, ובהם הרודוטוס, תומכות בגרסה זו, ותושבי האי מראים מערה הנמצאת ליד העיירה פלאקאטוס, בצפון האי, בה נמצא קברו, לטענתם.
במהלך התקופה הקלאסית (בין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-4 לפנה"ס) היה האי חלק מן הברית האטית-דלית, כדי להתגונן מפני האימפריה הפרסית. ממצאים ארכאולוגיים מתקופה זו מעידים שתושבי האי דיברו בניב איוני, וסגדו לאפולו מדלפי ולמגינם של האיונים, פוסידון. לאחר קרב כירונאה בשנת 338 לפנה"ס, בו הביסה מוקדון את אתונה ותבאי, עברה השליטה באי לידי מוקדון. בשנת 315 לפנה"ס שב האי להיות עצמאי, והיה חלק מברית בין האיים. בשנת 280 לפנה"ס היה האי בברית עם המלך תלמי השני (פילדלפוס), מלך מצרים התלמיית, ולאחר מכן בברית עם רודוס, בשנת 220 לפנה"ס. רודוס הייתה אז כוח ימי עולה בים האגאי, והברית עמה נועדה להיות משקל נגד למוקדון.
במאה השנייה לפני הספירה כבשו הרומאים את האי. הרומאים השתמשו באי בעיקר כאתר להגלייה. במהלך התקופה הביזנטית נבנו באי כנסיות רבות, על יסודותיהם של מקדשים פגניים. בבניית הכנסיות נעשה שימוש בעמודי השיש של המקדשים ובכתובות שבמקדשים: זאת, כדי לתת לדת החדשה עיגון באמונות הישנות ולהבטיח את המשכיות הפולחן הדתי.
האי סבל רבות מפשיטות של שודדי ים, עד שנכבש בשנת 1204 בידי הצלבנים. עד שנת 1537 נשלט האי בידי משפחת האצולה כריספי, והאי היה חלק מדוכסות נאקסוס. בתקופה זו נבנה באי מחדש המבצר שהיה בו, ונועד כדי להגן מפני שודדי הים. בשנת 1537 נכבש האי בידי הטורקים. תושבי האי המשיכו לשמור על זהותם הנוצרית, והשתתפו בשנת 1820 במלחמת העצמאות היוונית, כשהם מספקים 24 אוניות. עם קבלת עצמאותה של יוון, השתלב האי במדינה היוונית החדשה.

יעד תיירותי

בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה האי יעד לתיירות צעירה שביקשה יעד תיירותי שונה ופחות פורמלי. האי משך "ילדי פרחים", שנהגו לישון על החוף בשקי שינה. כיום קיימת באי תשתית תיירותית מפותחת, הפונה בעיקר לקהל הצעיר.
טארטאקוב

תולדות היישוב

טארטאקוב נוסדה בשנת 1426, ובמהלך המאה ה-18 הוענקו לה זכויות עיר, ונקבעו בה ירידים שנתיים וימי שוק. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי טארטאקוב

יהודים ישבו בעיירה מראשיתה, ונטלו חלק מרכזי במסחר שהתנהל בה. בשנות ה-40 של המאה ה-18 פעל בעיירה בית דפוס יהודי, אשר הוחרם בידי השלטונות בשנת 1754. בתקופה זו התארגנה בעיירה קהילה יהודית עצמאית.
בעת הכיבוש הרוסי של העיירה בתחילת מלחמת העולם הראשונה ערכו החיילים הקוזקים והצ'רקסים שנכנסו אליה פרעות ביהודיה, תוך אונס נשים ושוד רכוש רב. כאשר נכנסו החיילים הפולנים לעיירה בשנת 1919, פרעו גם אלו ביהודיה. לאחר המלחמה השתקמה הקהילה היהודית בעיירה בסיוע הג'וינט, ובין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,139 יהודים, מתוך 1,486 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות השונות. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, תוך הגליית הפליטים היהודים שהגיעו לעיירה, כמו גם כמה מהמשפחות היהודיות האמידות ביישוב, לעומק ברית המועצות.

בשואה

עם פרוץ מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, הופגזה העיירה באופן כבד בידי הגרמנים, ויהודיה נמלטו לכפרי ולשדות הסביבה. עם כניסת החיילים הגרמנים לעיירה, רצחו בה אלו בו ביום 173 יהודים. בהמשך נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה, במסגרתן עונו, וחלקם נרצחו. יודנרט שמונה בעיירה לאחר מכן נצטווה להסדיר את אספקת עובדי הכפייה היהודים לגרמנים. בערב פורים תש"ב שולחו כ-50 יהודים מהעיירה למחנות עבודה בסביבת לבוב.
בסוף ספטמבר 1942 ערכו הגרמנים אקציית חיסול בעיירה, בה שילחו את כ-900 היהודים שנותרו במקום למחנה ההשמדה בלז'ץ ולגטו סוקאל. יהודים בודדים מהעיירה ששרדו את השואה לא שבו להתגורר בה, לאחר שהאוקראינים המקומיים איימו עליהם ברצח.
ז'ייז'מריאי

יהדות

בעיר התקיימה קהילה יהודית מאז המאה השש עשרה לפחות, אחת העתיקות בליטא, וכיהנו בה מספר רבנים חשובים, בהם הרב מרדכי אליאשברג. בעיר נמצא עדיין בית כנסת מסגנון ארכיטקטוני ייחודי לליטא ולפולין בשם "בתי כנסת עציים" .
בשנת 1940, ערב סיפוחה של ליטא לברית המועצות, 200 המשפחות היהודיות בעיר היו כמעט 50 אחוז מכלל האוכלוסייה. רוב יהודי העיירה התפרנסו ממסחר, ממלאכת יד, ממפעלים קטנים ומחקלאות. בעקבות סיפוחה של ליטא לברית המועצות, כל העסקים הפרטיים בז'ייז'מריאי הולאמו (מדובר במידה רבה על עסקים בבעלות יהודית). בית הספר העברי נסגר ופעילות ציונית נאסרה. הצבא הגרמני כבש את ז'ייז'מריאי ב-24 ביוני 1941. לאומנים מקומיים השתלטו על העיר ופתחו במתקפה על תושביה היהודיים. הם בזזו את רכושם של היהודים ורצחו כמה גברים. ב-27-28 באוגוסט 1941, איינזצקומנדו 3a, בפיקודו של קארל יגר, ומשטרת העזר הליטאית רצחו את יהודי העיר עם יהודים משתי ערים שכנות. נשים יהודיות וילדים שנותרו בעיר נרצחו ב-29 באוגוסט 1941. 
הצבא האדום שחרר את העיר בקיץ 1944.
גיום השני וילאהרדואין

גיום השני וילאהרדואין (בצרפתית: Guillaume II de Villehardouin; ‏?-1 במאי 1278) היה הנסיך האחרון מבית וילאהרדואין, אשר שלט בנסיכות אכאיה בדרומו של חצי האי פלופונסוס ביוון. עוד הוא ידוע בכך שייסד את המצודה במיסטרס, שהייתה לימים לעיר החשובה ביותר בפלופונסוס ואחת הערים החשובות באימפריה הביזנטית.
גיום השני היה בנו של נסיך אכאיה ז'ופרואה הראשון וילאהרדואין, אך תאריך לידתו אינו ידוע. ב-1236 הוא ניצב לצידה של האימפריה הלטינית במאבקה כנגד האימפריה של ניקאה, ובתמורה לכך זכה בשטחים ונציאניים בים האגאי. הוא עלה לכס השלטון עם מות אחיו הבכור ב-1246. הוא השתלט על חלקים ניכרים מהפלופונסוס, אשר נודע אותה עת בשם מוראה וב-1249 הוא כבש את עיר הנמל החשובה מונמבסיה. באותה שנה הוא נילווה אל לואי התשיעי, מלך צרפת ונטל חלק במסע הצלב השביעי לקפריסין. הנסיכות הגיעה לשיאה בתקופתו, ודוכסות אתונה והאי אובויה היו למדינות וסאליות שלה. בעקבות סכסוכים עם שתי ישויות אלה ב-1255, פרצה מלחמה בינן לאכאיה, וזו הסתיימה בניצחונה של האחרונה ובאישוש הדומיננטיות של אכאיה בדרום יוון.
ב-1259 כרת ברית עם דספוטט אפירוס כנגד ניקאה, ויצא לקרב פלגוניה כנגדה. הקרב הסתיים בהפסדו של גיום השני והוא נפל בשבי. הוא נותר בשבי עד שנת 1262 ותמורת חירותו והמשך קיומה של הנסיכות, הוא הוכרח לוותר על דרום-מזרחו של הפלופונסוס ועל שלושה ממאחזיו החשובים, ובהם גם מיסטרס ומונמבסיה, אותם מסר לאימפריה הביזנטית שקמה בינתיים מחדש. הוא איבד את עוצמתו, ונסיכות אכאיה הייתה למדינה וסאלית של ממלכת סיציליה במסגרת הסכם ויטרבו מ-1267. גיום השני נודע גם כמשורר וכטרובדור. הוא מת ב-1278.
אוצר לאומי (סרט)

עלילת הסרט

בנג'מין פרנקלין גייטס (ניקולס קייג'), נצר למשפחת גייטס וצוללן חילוץ והצלה לשעבר בצי ארצות הברית, הולך בעקבות אבותיו ומנסה להתחקות אחרי אגדה על אוצר קדום של האבירים הטמפלרים/הבונים החופשיים. לפי האגדה בזמן המהפכה האמריקאית החביאו אנשי הבונים החופשיים אוצר ענק בשווי מיליארדי דולרים.
גייטס מגלה שישנה מפה מאחורי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. חברו איאן הואו מציע לגנוב אותה אך גייטס מסרב, מה שגורם לאיאן לנסות לרצוח אותו. דרכיהם של גייטס ואיאן נפרדות, וגייטס חש מחויב לגנוב את ההכרזה כדי להגן עליה לפני שאיאן יגיע אליה. גייטס ועוזרו ריילי פול נעזרים באביגייל צ'ייס (אחראית הארכיון הממשלתי). לאחר גניבת ההכרזה הם נאלצים לברוח מסוכני ה-FBI.

השראה

אוצר שמשתמש בהצהרת העצמאות כרמז לקיומו מוזכר בספרי 'צופן ביל' שנקברו במקום לא ידוע בבדפורד וירג'יניה.
הסרט גם משתמש בעובדות היסטוריות אמיתיות כמו העובדה שבזמן המהפכה האמריקאית האמריקאים נהגו להשתמש למסמכים שלהם בדיו סתרים.
ב-2007 יצא לאקרנים סרט המשך הנקרא "אוצר לאומי: ספר הסודות".
כביש הנפט

הכביש

כביש הנפט נסלל ככביש שירות לאורכו של הצינור. אורכו של הכביש המלווה את צינור הנפט בתחומי ישראל הוא 45 ק"מ. 2 הק"מ בקצהו הדרומי נהרסו בהקמת מערכת הקו הראשון בגבול עם סוריה. בנוסף, קטע בן 4 ק"מ בקצהו הצפוני של הכביש אינו נחשב בדרך כלל כחלק מ"כביש הנפט", והוא מוכר כחלק מכביש 999 (כביש הר דב). מאחר שציר הנפט הוא כביש פרטי שאינו מתוחזק על ידיהחברה הלאומית לדרכים בישראל, לא הוצמד לו מספר.
הקטע שבין צומת קשת וצומת נפח עובר בשטחי אש ולכן יש לתאם עם רשויות הצבא טרם הנסיעה בו. 
בשנת 2015 הסתיימו עבודות שיפוץ על ידי רשות הטבע והגנים. קטע הכביש שבין צומת רוויה לצומת בניאס שופץ והוא בטוח לנסיעה לכל סוגי הרכב. במסגרת העבודות הוקמו ארבעה מצפורים לאורך הקטע. כמו כן הוסרו גדרות בחלק מן התוואי כדי לפתוח מסדרון אקולוגי לאורך הגולן.
יחיעם שורק

ד"ר יחיעם שורק (נולד ב-1948) הוא היסטוריון ישראלי. 
עבודת המוסמך שלו, שהוגשה בשנת 1972 לחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, נושאת את השם "נהרדעא, עיר ואם בבבל בתקופת המשנה והתלמוד" והוא עשה אותה בהדרכת פרופסור שמואל ספראי. קיבל תואר ד"ר בשנת 1977.
כהיסטוריון, שורק מבקש להציג גישה היסטוריוסופית-מחקרית, אותה הוא מכנה בשם "הספקנות".
הוא כתב ספרים אחדים בתחומי מחקר וספרי לימוד בהיסטוריה. תחום דיסציפלינרי מיוחד בו עוסק ד"ר שורק הוא ההיסטוריה של הספורט.
שורק מלמד בבית ברל. בנוסף הוא לימד היסטוריה בתיכון "רוטברג" ברמת השרון עד יציאתו לגמלאות בשנת 2010.
אהוביה מלכין

אהוביה מלכין (מאי 1917 - 19 בדצמבר 2013) היה סופר, עורך ואיש חינוך ישראלי.

אודות

מלכין נולד ב-1917 בראש פינה לאביו, שבתאי מלכין, ששימש רופא  בגליל מטעם פיק"א, ולאימו רחל מלכין. שמו "אהוביה", ניתן לו על ידי מורה לזכרה של "אהובה", אחותה של אימו. הוא היה חניך המחנות העולים, ואף שימש כמזכיר של התנועה. כמו כן היה מראשוני קיבוץ בית השיטה.
מלכין שימש כקריין הראשון בשידורי קול ישראל של ההגנה בשנת 1940. הוא התגייס בשנת 1943 לפלמ"ח. הוא שירת בפלוגה ו' עד לשנת 1945, תחת פיקודו של יצחק רבין. הוא שימש במלחמת העצמאות כקצין התרבות של חזית הדרום. עם הקמת צה"ל שימש כראש ענף הסברה בצה"ל וכממלא-מקום קצין חינוך ראשי במקום יוסף קריב. הוא השתחרר בדרגת סגן-אלוף .
לאחר שחרורו שימש כמנהל חינוכי של בית-ברל. כעבור עשור פרש מהתפקיד והחל לשמש כעורך בהוצאת הספרים "עם עובד" וכן ייסד וערך את "ספרית אופקים". בשנת 1989 ייסד את כתב העת אלפיים ושימש כעורכו הראשון. 
היה אחד מתשעת המייסדים של "צוות - ארגון גמלאי צה"ל", בשנת 1960. 
בשנת 2007 יצא ספרו "האקטיביסט" אודות אליהו גולומב, בהוצאת עם עובד. לדבריו הרעיון לכתיבת הספר הגיע מבקשה של דוד, בנו של גולומב.
אהוביה נפטר בט"ז בכסלו תשע"ד, 19 בדצמבר 2013. היה נשוי לשרה, בתו של הסופר זלמן יצחק אנכי.
סנסיס דאוגלישקיס

היסטוריה

הכפר הוזכר לראשונה במהלך המאה ה-15, אך ככל הנראה נוסד מאות שנים לפני כן ומקור שמו הוא בדוכס הליטאי דאוגירוטיס  שחי עד תחילת המאה ה-13. ב-1664 יאן השני קז'ימייז', מנהיג האיחוד הפולני-ליטאי, העניק לכפר כמה סמכויות עירוניות כמו עריכת שוק, אך הכפר נפגע ממלחמות וממגפות שפקדו את האזור מאותה תקופה למשך כמאה שנים.
עד המאה ה-19 הכפר נודע רק בתור דאוגלישקיס, אך בעקבות היווצרות נאויאסיס דאוגלישקיס בסופו של דבר נוסף לו התואר סנסיס, "ישן".
בתחילת המאה ה-18 הגיעו היהודים הראשונים לכפר, אך בסופו של דבר רובם המוחלט עבר לנאויאסיס דאוגלישקיס עם הקמת הכפר החדש.
אריוברזנס

אריוברזנס (ביוונית: Ἀριοβαρζάνης בפרסית: آریوبرزن (ארייברדנה); המאה ה-4 לפנה"ס) היה מצביא פרסי, שפיקד על הכוחות הפרסיים בקרב השערים הפרסיים. נחשב לגיבור לאומי באיראן.

ביוגרפיה

אריוברזנס בנו של ארטבזוס היה הסטרפ של פרסיס. תפקיד זה לא נזכר לפני כן וייתכן שאריוברזנס היה הראשון בתפקיד זה. הוא לקח חלק בקרב גאוגמלה, ולאחר התבוסה בקרב המלך דריווש השלישי נמלט אל הסטרפיות הנידחות מאימת אלכסנדר הגדול. אריוברזנס החליט לעצור את אלכסנדר, הוא בחר כשדה הקרב במעבר הרים צר שהיה ידוע בעת העתיקה בשם "השערים הפרסיים". (כיום טאנג א-מירן באיראן) המעבר מקשר בין הערים המודרניות יאסוג' וסדה. המעבר הזה הוא בין הבודדים באזור זה של רכס הרי זגרוס. בעונת החורף שבה נערך הקרב עשויה הטמפרטורה במקום ליפול עד מינוס 25 מעלות צלזיוס.
המעבר הוא נתיב דמוי משפך המתחיל בעמק רחב למדי והולך ונהיה צר יותר ויותר במעבר בין הרים תלולים קשים למעבר. אפילו כיום, במאה ה-21, עובר במקום כביש צר מאוד. הפרסים הקימו מארב שהוחזק בכוח חסימה ששלט על עמדות המפתח במעבר זה. אריאנוס טוען שלאריוברזנס היו 40,000 לוחמים. קווינטוס קורטיוס רופוס לעומת זאת טוען שהיו לו 25,000 לוחמים. אם כי חוקרים מודרניים כיום מעריכים שהיו לו לכל היותר כמה מאות חיילים. כאשר חייליו של אלכסנדר נכנסו למעבר אנשי אריוברזנס תקפו מכל הכיוונים, אלכסנדר איבד חיילים רבים והורה על נסיגה אולם שבוי פרסי דובר יוונית הוביל את המוקדונים במעבר עוקף שאפשר לאלכסנדר לאגף את אריוברזנס. מרבית הפרסים נהרגו קורטיוס טוען שאריוברזנס עצמו נהרג בהתנגשות בעוד אריאנוס טוען שהוא נמלט אל ההרים. אולם מרבית החוקרים מסכימים שגם אם נמלט הוא נהרג בידי חיילי אלכסנדר בהמשך.
במאמרו משנת 2005 "הגיבור הלאומי הראשון של איראן" טוען ההיסטוריון האיראני מנוצ'ר סדאט נורי שאריוברזנס נהרג ביום האחרון של חודש ינואר 336 לפנה"ס אחרי 48 ימי לחימה. אם כי חוקרים אחרים סוברים שאלכסנדר עוכב בשערים הפרסיים 40 יום.
אגדות פרסיות שונות מספרות שאחותו של אריוברזנס לחמה לצידו בקרב ונהרגה יחד אתו. באיראן של ימינו הוא נחשב לגיבור לאומי ופסל לזכרו מוצב בעיר יאסוג'.
פיגוע ההתאבדות באילת

מהלך הפיגוע

מחבל מתאבד מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שיצא מרצועת עזה חדר לשטח ישראל דרך ציר ה-ח' בבוקר ה-29 בינואר 2007. בהגיעו לשטחה של אילת נאסף המחבל על ידי נהג מונית ישראלי. במהלך הנסיעה חשד הנהג כי מדובר במחבל מתאבד, ובשל כך דרש ממנו לרדת מהרכב. הנהג ניסה להוריד את הנוסע בשולי העיר, הרחק מאזור המלונות. לאחר מספר דקות הגיע המחבל ברגל למרכז המסחרי של שכונת איזידור, נכנס למאפיה ופוצץ את עצמו. מהפיצוץ נהרגו שלושת העובדים במאפיה (שני בעליה ועובד).
את האחריות לפיגוע נטלו על עצמם שלושה ארגונים פלסטינים: הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, גדודי חללי אל אקצה ו"צבא המאמינים".
קרוב למקום הפיגוע הוקמה אנדרטה במרכז כיכר זיכרון לזכר שלושת הרוגי הפיגוע.
ארתור אשקין

משפחה וחיים מוקדמים

אשקין נולד בברוקלין בספטמבר 1922 וגדל שם, בן למשפחה יהודית. הוריו, איזדור ואנה אשקין, היגרו לארצות הברית מאוקראינה בגיל צעיר. לאשקין היו שני אחים: ג'וליוס  (פיזיקאי גם כן) ורות. אחות מבוגרת יותר, גרטרוד, מתה בצעירותה.
אשקין החל ללמוד באוניברסיטת קולומביה לתואר בפיזיקה, ובמקביל עבד כטכנאי במעבדת הקרינה במקום שהייתה אחראית על ייצור רכיבים למכ"ם עבור הצבא האמריקאי. בשנה השנייה ללימודיו, נאלץ להתגייס לצבא ארצות הברית בשל מלחמת העולם השנייה, אולם עד מהרה הוא שוחרר וחזר לעבוד במעבדת הקרינה באוניברסיטה.
ב-1947, סיים אשקין את התואר בפיזיקה באוניברסיטת קולומביה, ועבר ללמוד פיזיקה גרעינית באוניברסיטת קורנל. אשקין עבר למקום בעיצומה של העבודה על פרויקט מנהטן, בו אחיו יוליוס השתתף, וכך הכיר את ריצ'רד פיינמן, הנס בתה ואחרים שהיו בקורנל באותה התקופה.
ב-1952 קיבל אשקין את תואר הדוקטורט שלו באוניברסיטת קורנל והחל לעבוד במעבדות בל.
בקורנל, פגש אשקין את אשתו אלין, שהייתה מורה לכימיה בבית ספר תיכון בניו ג'רזי, והם נשואים למעלה מ-60 שנה. לאלין וארתור שלושה ילדים וחמישה נכדים, אחד מהם פרופסור לאמנות באוניברסיטת קורנל.

קריירה מדעית

במעבדות בל עבד אשקין תחילה בנושא גלי-המיקרו, ולאחר מכן עבר למחקר לייזר. אשקין חקר במעבדות גם אופטיקה לא ליניארית, סיבים אופטיים ועוד. במהלך עבודתו במעבדות בל פיתח אשקין את המלקחיים האופטיים, כלי מבוסס-לייזר המסוגל לאחוז אטומים, חלקיקים, תאים ועוד. על פיתוח זה עבד אשקין בשנות ה-80, וב-1987 התרחשה פריצת דרך בתחום כאשר הצליח לאחוז חיידקים רבים בעזרת הכלי מבלי לפגוע בהם.
בשנת 1992 פרש אשקין ממעבדות בל לאחר 40 שנה של מחקר שבהן תרם לפיזיקה הניסויית. אשקין ממשיך לעבוד כיום במעבדה בביתו.
ב-2 באוקטובר 2018 הוענק לאשקין פרס נובל בפיזיקה על פיתוח המלקחיים האופטיים, אותם הגדירה האקדמיה המלכותית השוודית למדעים: "חלום ישן של מדע בדיוני". את הפרס קיבל כאשר הוא בן 96, וכך הפך לאדם שהוענק לו פרס נובל בגיל המבוגר ביותר אי פעם (עד זכייתו של ג'ון גודאינף בפרס נובל לכימיה בשנת 2019). הפרס חולק בינו לבין מדענים אחרים כאשר הוא קיבל את מחציתו, והמחצית השנייה התחלקה בין דונה סטריקלנד וז'ראר מורו.
רע"מ-תע"ל

היסטוריה

הרשימה הערבית המאוחדת הוקמה לקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה והתמודדה בהן ברשימה משותפת עם אישים מהתנועה האסלאמית בישראל ועם המפלגה הדמוקרטית הערבית גם בבחירות לכנסת החמש-עשרה והשש-עשרה. לקראת הבחירות לכנסת השבע-עשרה התאחדה המפלגה עם התנועה הערבית להתחדשות (תע"ל) שבראשותו של אחמד טיבי, בעוד שבראש הרשימה המאוחדת עומד אברהים צרצור.
ב-15 בפברואר 2006 דווח בחדשות כי צרצור הצהיר במסיבת עיתונאים על תמיכה בחמאס ובאיראן ואמר ש"אנו מאמינים באסלאם, אנו מאמינים במשטר החליפות ואיננו תומכים בהפרדת הדת מהפוליטיקה" תוך ששלל את הציונות. בעקבות דברים אלה עתרו בליכוד ובהאיחוד הלאומי-מפד"ל לפסול את הרשימה ומאחר והיא שוללת את אופיה יהודי והדמוקרטי של מדינת ישראל. למחרת הדיווח התראיין צרצור לתוכנית "לונדון את קירשנבאום" בערוץ ישראל 10, הכחיש את ההאשמות וטען כי הדברים לא נאמרו. ב-28 בפברואר דחתה ועדת הבחירות המרכזית את הדרישה לפסלם, ברוב שהסתמך על חברי מפלגת קדימה, שינוי, העבודה, מרצ, חד"ש, בל"ד והרשימה עצמה.
ב-12 בינואר 2009 קבעה ועדת הבחירות המרכזית שהרשימה תיפסל מהתמודדות לכנסת במסגרת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, אולם בית המשפט העליון ביטל את הפסילה ואפשר את השתתפות הרשימה בבחירות.
בשלהי כהונת הכנסת השמונה עשרה ולקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה פרש נציג המפלגה א-סאנע מן הסיעה המשותפת רע"מ-תע"ל והקים את סיעת מד"ע מחדש, אולם בהמשך התרצה וחזר להתמודד לכנסת במסגרת המפלגה המאוחדת. ברשימה המשותפת של רע"ם-תע"ל-מד"ע בבחירות לכנסת התשע עשרה הוצב נציג מד"ע, א-סאנע, במקום החמישי. הרשימה קיבלה ארבעה מנדטים ולמד"ע לא נותר נציג בכנסת.