google/wiki40b huggingface dataset:
דסקית זיהוי

דִסקית זיהוי (ובקצרה: דִסקית) היא לוחית מתכת התלויה בשרשרת מתכת על צווארו של חייל, ועליה רשומים פרטי הזיהוי שלו בשני עותקים, שניתן להפריד ביניהם. לעיתים כוללת הדסקית מידע נוסף, כגון סוג הדם ודת. הדסקית משמשת לזיהוי החייל במקרה מוות או פציעה קשה. במקרה מוות נלקח אחד משני חלקי הדסקית על ידי העוסקים בזיהוי החללים, כחלק מתהליך הזיהוי והרישום.
ייצורן של דסקיות זיהוי החל כיוזמה פרטית במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית, והדסקיות יוצרו מנחושת או מעופרת. תושב ניו יורק בשם ג'ון קנדי פנה בשנת 1862 לצבא ארצות הברית בהצעה לנפק דסקיות לכל החיילים, אך נענה בשלילה. הוראה לנפק דסקיות זיהוי, עשויות אלומיניום, ניתנה בצבא ארצות הברית בסוף 1906. בשנת 1916 נקבע שכל חייל יקבל שתי דסקיות זיהוי זהות, שאחת מהן תילקח מגופו במקרה שימות.
צבא פרוסיה ניפק דסקיות זיהוי לכל חייליו בתחילתה של מלחמת צרפת פרוסיה בשנת 1870.
דסקיות מתכת, הדומות לדסקיות זיהוי צבאיות, הפכו בישראל ובמקומות מסוימים בעולם לפריט אופנתי.

דסקיות זיהוי בצה"ל

הדסקית בצה"ל עשויה לוח מתכת מלבני, מחורר באמצעו, באופן המאפשר את שבירתו לשני חלקים נפרדים, שעל כל אחד מהם רשומים פרטי הזיהוי. על הדסקית מופיעים פרטי הזיהוי - שם מלא ומספר אישי. בתקופות מסוימות צוין גם סוג הדם.
עקב הקושי לזהות חללי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, נוספו לדסקית הזיהוי שעל הצוואר דסקיות בנעליים הצבאיות. 
פקודות הצבא מחייבות את החייל ללכת כשדסקית הזיהוי לצווארו בכל עת. יש חיילים, בייחוד לוחמים, הנוהגים לעטוף את הדסקית ואת השרשרת המחוברת אליה בעטיפת בד על מנת להימנע מהברק של המתכת שעשוי לחשוף את החייל בפני האויב. צה"ל מספק בעת הגיוס עטיפת בד לדסקית בצבע ירוק זית, אך השימוש בה אינו בגדר חובה.
הביטוי "מהמסטינג שלי עשו את הדסקית שלך" (וריאציה נוספת: "מהפחית שלי...") משמש חיילים ותיקים לשם הדגשת הוותק שלהם באוזני חיילים צעירים יותר.
חבר הכנסת רחבעם זאבי עשה בדסקית שימוש סמלי בשנותיו האחרונות, שבהן נהג להתהלך כשלצווארו דסקית ועליה שמות נעדרי צה"ל.
Rootkit

סוגים ושכבות

על מנת להסוות את הימצאותו, מבצע הרוטקיט מספר פעולות כדי לשבש את הקריאות לפונקציות מערכת ההפעלה המאפשרות ניטור ותחזוקה. פעולות עליהן נהוג להשפיע הן גישה לקבצים על הכונן הקשיח והימצאות של תהליכונים (Threads) המבוצעים על ידי המעבד.
פעולות שיבוש אלה עשויות להתבצע במספר רמות:

Virtualised - השכבה הווירטואלית

סוג זה נחשב לרמה הנמוכה ביותר שקיימת כיום. סוג זה מתאר רוטקיט שמשנה את רצף הפעולות והתוכנות שעולות באתחול המחשב, תוך החלפת טעינת מערכת ההפעלה הקיימת, במערכת הפעלה וירטואלית משלו. מערכת הפעלה מדומה זו מאפשרת לרוטקיט להשתלט על כל רכיבי החומרה וכמובן התוכנה במחשב.
באופן זה, משמש הרוטקיט כחוצץ בין מערכת ההפעלה לבין העולם האמיתי. מערכת ההפעלה לא מקבלת מידע אמין לגבי המידע הנמצא על הכונן הקשיח, וזאת באופן שלא מאפשר לה לדעת על כך.

Kernel Level - שכבת הליבה, הגרעין

בסוג זה, מוחלפת ליבת מערכת ההפעלה בליבה חלופית המאפשרת פתיחת פרצה במערכת ההפעלה לשימוש עתידי של הפורץ.
שיטה זו מושגת בדרך כלל על ידי הוספת קוד חדש שיטען ביחד עם ליבת מערכת ההפעלה הקיימת, סוג זה יכול להיחבא בין מנהל ההתקנים של מערכת ההפעלה, או בכל תהליך או רכיב שעולה בעת אתחול מערכת ההפעלה.
על מנת לממש סוג כזה של רוטקיט, יש לכתוב מנהל התקן, דבר הכרוך בסיבוך רב, ומועד להימצאות באגים רבים. חשוב לציין שבאג המתרחש ברמת הליבה, גורם לרוב למסך המוות הכחול ולקריסה מיידית של המחשב. לכן, סוג זה של רוטקיט ייתכן ויגרום לאי יציבות של מערכת ההפעלה, אי יציבות שיכולה להתבטא בקריסת מערכת ההפעלה.
אופן המימוש של רוטקיט מסוג זה הוא ביצוע Hook-ים בתווך שבין קריאות ה-API ברמת ה-User mode לקריאות המקבילות ברמת ה-Kernel mode. לרוב, מתבצע Hook זה ברמת ה-Service Description Table.
ג'ון הייטן

ביוגרפיה

הייטן נולד בהאנטסוויל שבאלבמה. למד הנדסה באוניברסיטת הרווארד במסגרת מלגה מתוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית. ב-1981 סיים את לימודיו והתגייס לחיל האוויר. שירת כקצין הנדסה בבסיס חיל האוויר גונתר (כיום בסיס מקסוול), ראש ענף פיתוח תוכנה וראש יחידת הרכש בבסיס הלוויינים של חיל האוויר בלוס אנג'לס. מילא תפקידי מטה במשרד מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, בפיקוד החלל של ארצות הברית, במטה חיל האוויר ובמטות המשולבים. 
בשנים 1996–1998 פיקד על טייסת מבצעי החלל 6 המפעילה לוויני מזג אוויר. ביולי 2004 מונה למפקד להק החלל 595, בעת שעסקה בהכשרת כוח אדם לתחום הפעלת מערכות החלל ובניסויים מבצעים של מערכות חלל. בין אפריל 2005 למאי 2007 פיקד על כנף החלל 50, המפעילה לוויני תקשורת, לוויני GPS, לוויני מזג אוויר, לוויני ריגול ועוד. במסגרת זו הוצב במשך כחצי שנה בבסיס של מפקדת כוחות חיל האוויר של פיקוד מרכז של ארצות הברית במזרח התיכון. שימש ראש מחלקה בפיקוד החלל של חיל האוויר, באגף המבצעים במטה חיל האוויר ובמשרד מזכיר חיל האוויר. במאי 2012 מונה לסגן מפקד פיקוד החלל של חיל האוויר. 
באוגוסט 2014 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד החלל של חיל האוויר, בנובמבר 2016 מונה למפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית במחלקת ההגנה. באפריל 2019 נקבע כי ימונה לסגן ראש המטות המשולבים.
להייטן תואר שני בניהול מאוניברסיטת אובורן ותואר ראשון בהנדסה ומדע שימושי מאוניברסיטת הרווארד. הוא נשוי ללורה ואב לשניים.
הפיכה

הֲפִיכָה (שני מונחים לועזיים הפכו בינלאומיים: המונח הצרפתי coup d'état "קוּ דֵטָה", ובקיצור coup "קוּ", והמונח הגרמני Putsch "פּוּטְשׁ") היא החלפת הקבוצה השלטת במדינה שלא על פי הכללים הקיימים לחילופי שלטון, אך ללא שינוי רדיקלי של סוג המשטר. הפיכה מצומצמת במיוחד היא הפיכת חצר, שבה נמנה השליט החדש עם הקבוצה השלטת עוד בטרם היותו לשליט.
הפיכה צבאית היא הפיכה שבה משתלט הצבא על מרכזי הכוח במדינה, לרוב תוך מינוי חלק מראשיו לתפקידי ההנהגה הבכירים (כינון שלטון של כת צבאית או "חונטה"). הפיכות צבאיות מתרחשות בעידן המודרני בעיקר במדינות עולם שלישי, שבהן הצבא הוא אחד ממייצבי המשטר הבולטים, ומעורב בחיים האזרחיים. על מנת להפחית את האיום בהפיכה צבאית, מקפידות ממשלות רבות להצר את צעדי הצבא בתחומים האזרחיים, ולעיתים גם מחליפות את מפקדי הצבא הבכירים בקצב גבוה כך שלא יוכלו לצבור כוח רב.
לעיתים חורגת השפעתה של הפיכה מגבולותיה של המדינה שבה אירעה, ומשנה את פני כלל התרבות והחברה האנושית; במקרה זה היא נקראת מהפכה. דוגמה לכך היא מהפכת אוקטובר, שהחלה כהפיכה ברוסיה, וייצאה את הקומוניזם לרחבי העולם. לפעמים משתמשים במושג "מהפכה" לתיאור הפיכה שבה לא נעשה שינוי מהותי בסוג המשטר, לרוב מסיבות של נקודת מבט לאומית מצומצמת, ובעיקר מסיבות של רטוריקה ותעמולה. לעיתים מזומנות מחלחל השיח התעמולתי גם להיסטוריוגרפיה, על אף שהדבר אינו מדויק מבחינה מושגית.
אפעל (קיבוץ)

קיבוץ אפעל היה קיבוץ עירוני בבקעת אונו שהתקיים בשנים 1952-1946

היסטוריה

יוזם הקמת הקיבוץ העירוני היה ד"ר שמעון גלביץ (1897–1944), יליד רוסיה שלמד רפואה במוסקבה, שם נאסר מספר פעמים בגלל פעילות ציונית וב-1924 הומר מאסרו ברישיון לעלות לארץ ישראל. בארץ עבד תחילה כרופא בקופת חולים של ההסתדרות במושבים ובקיבוצים בעמק יזרעאל; הוא התרשם מחיי השיתוף שבהם ראה אידיאל לחיי חברה מתוקנים. לאחר מכן עבר לעבוד בתל אביב, ופגש במסגרת עבודתו פועלים ואנשי מקצוע בכירים שחשו אשמה על שלא הגשימו את אורח החיים השיתופי בו דגלו כהשקפת עולמם. הוא מצא אצלם נכונות ליצור קיבוץ עירוני ליד העיר, כדי שיוכלו להמשיך בתפקידיהם ובמקביל יחיו חיי שיתוף בתוך הקיבוץ.
קבוצה של עשרים יוצאי קיבוצים שעבדו בנמל תל אביב, שנקראה על ידי דוד רמז בשם "גל", הצטרפה לקבוצתו של גלביץ וביחד החלו לעבד תוכנית מעשית להקמת הקיבוץ העירוני. הוועד הפועל של ההסתדרות תמך ברעיון והעמיד לכך תרומה שנתקבלה מהארגון היהודי של פועלי אמריקה אידישער נאציונאל ארבייטער פארבאנד, ובעברית: אגודת פועלים עברית לאומית - ומכאן נגזר שמו של הקיבוץ, אפע"ל. האגודה שאפה להקים במקום קיבוץ עירוני עם משקי עזר קטנים.
חברת "שיכון" של ההסתדרות נקבעה לטפל בכל הנוגע לבניית הקיבוץ. גלביץ דרש להקים את הקיבוץ העירוני בתוך העיר, אבל בשל מחירי הקרקע הגבוהים בה נקנה שטח של 250 דונם ליד כפר אז"ר. גלביץ נפטר באורח פתאומי ב-11 בנובמבר 1944, בגיל 47. חבריו פעלו לממש את חזונו, אך למותו היו השלכות על התפתחות הקיבוץ וייתכן שגם על סופו.
באמצע מאי 1947 עלו ראשוני קיבוץ אפעל על אדמתם ]. במקום נבנו 72 דירות בנות חדר וחצי, ולכל דירה צורפו מטבחון ושירותים. רמת הבניה הייתה גבוהה מהמקובל בקיבוצים באותם הימים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות החליטו החברים להישאר במקום, למרות קרבתו לכפרים ערבים. ארגון ההגנה שלח לאפעל חוליית לוחמים ששמרו בעמדות יחד עם חברי הקיבוץ. אפעל היה היישוב הכפרי הראשון שהותקף במלחמת העצמאות. כבר ב-3 בדצמבר 1947 נצפתה תנועה מוגברת של ערבים בסביבה, הוכרז מצב חירום והעמדות בקו ההגנה אויישו במגינים. בבוקר ה-4 בדצמבר 1947 החלה ההתקפה על ידי כ-150 חמושים מהכפרים אל-ח'ירייה וסקיה. המגינים השיבו אש ועצרו את ההתקפה על גדרות הקיבוץ. באותו זמן הוזעק פטרול לוחם (פל"ם) מכפר אז"ר הסמוך שהפתיע את התוקפים ופתח עליהם באש. ההתקפה נשברה והערבים נסוגו עם שלושה הרוגים ופצוע. התקפת יריות נוספת אירעה ב-18 בפברואר 1948.
לאחר המלחמה נמסרו לקיבוץ כ-1,000 דונם של שטח חקלאי מן הכפרים שננטשו. נבנו רפת גדולה, לול תרנגולות, גן ירק ו-1300 דונם של אדמת פלחה. ב-1949 הסכים הקיבוץ המאוחד לצרף אליו את אפעל.
המצב הכלכלי בקיבוץ היה טוב, אך היחסים בין חברי הקיבוץ השתבשו. 40% מחברי הקיבוץ עבדו במשק החקלאי, ו-60% המשיכו לעבוד בתפקידיהם השונים בעיר; המתיחות בין החברים גברה בגלל ההבדל בין שתי הקבוצות.
הפילוג בקיבוץ המאוחד ב-1950 היה גורם נוסף שזיעזע את הקיבוץ העירוני. הראשונים שעזבו את הקיבוץ היו מבין בעלי ההכנסות הגבוהות שעבדו בעיר. עזיבתם החלישה את הקיבוץ וב-1952 הוחלט על פירוקו. חלק מהחברים עברו להתגורר בערים ואחרים הצטרפו לקיבוצים ולמושבי עובדים.
לאחר פירוק הקיבוץ הועלתה הצעה להקים במקום יישוב עבור 400 משפחות עולים מארצות הברית. מכיוון שהעולים לא הגיעו התוכנית ירדה מן הפרק. על אדמת הקיבוץ הוקם כפר הגמלאים "נווה אפעל" של רשת "משען" ועל השטח החקלאי הוקם היישוב הקהילתי רמת אפעל (שהפך ב-2008 לשכונה בעיר רמת גן), והמרכז הסמינריוני של הקיבוץ המאוחד - סמינר אפעל.
אמנון לוי

ביוגרפיה

לוי גדל בראשון לציון. בן זקונים לשאול, פועל בבית חרושת לשמן שעלה מסוריה, וגניה לוי. לוי למד פילוסופיה והיסטוריה בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים. החל את דרכו בעולם התקשורת כדובר מפ"ם. לאחר מכן עבר לעיתון "חדשות" שבו עבד עשר שנים, ובמסגרתו היה כתב בכנסת, סיקר את משרדי התקשורת, הקליטה, האנרגיה והדתות; כתב בניו יורק, כתב לענייני חרדים, פרשן ובעל טור סאטירי במוסף. עיקר עבודתו העיתונאית סיקרה את החרדים ובשנת 1988 כתב הספר "החרדים", העוסק בחברה החרדית, שנכתב על בסיס ניסיונו ככתב לענייני חרדים, והיה לרב-מכר. כמו כן שימש כעוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת חייקה גרוסמן.
אמנון לוי הוא גם מחזאי, שכתב יחד עם רמי דנון חמישה מחזות – "שיינדלה", "תיקון חצות", "הצמה של אבא" ,"גפן בלאדי" ו"ולנטינו".

קריירה בטלוויזיה

במקביל לעבודה בעיתונות הכתובה החל לוי להגיש את התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית. לוי היה המנחה הראשון של תוכנית זו עם עלייתה לאוויר בשנת 1991 והנחה אותה במשך כשנתיים עד שנת 1993. במקביל, במשך חמש שנים הנחה את התוכנית "ערב חדש". כאשר התפטר יאיר לפיד מהגשת תוכנית הבידור "סוגרים שבוע" בערוץ 1, לוי מונה להחליפו לתוכנית אחת, ולבסוף היה למגיש הקבוע. מקץ שנתיים עבר עם התוכנית (ששמה שונה ל"פותחים שבוע") לערוץ 2. הגיש את התוכניות הפוליטיות "השבוע" ו"בארבע עיניים" ואת תוכנית התחקירים "שומר מסך" שעברה לערוץ 10 לאחר סיום שידוריה של טלעד בערוץ 2. ב"שומר מסך" מרבה לוי לבקר תופעות של בירוקרטיה קשה ותוקף בעיקר את הציבור הדתי והחרדי. 
בשנת 2011 החל להנחות את תוכנית התחקירים "פנים אמיתיות" בערוץ 10, שהחליפה את שומר מסך.
באפריל - מאי 2012 שודרה בערוץ 10 הסדרה הדוקומנטרית "חרדים" שערך יחד עם איתי דנקנר. בשלושת הפרקים ששודרו הציג לוי את חייו של הציבור החרדי בישראל. הסדרה זכתה לרייטינג של 16.4% בממוצע, והפכה בכך לסדרה הדוקומנטרית הנצפית ביותר בתולדות הערוץ.
באוגוסט 2013 החל להגיש את הסדרה הדוקומנטרית "השד העדתי" בערוץ 10.
במאי 2014 החל לכתוב טור אישי במגזין "ליברל".
ביוני 2016 החל להגיש את הסדרה הדוקומנטרית "החרדיות" (בת ארבעה פרקים) בערוץ 10.
לוי נשוי בשנית, לאמנית והבלשנית ד"ר ענבל רשף, ואב לשניים. מתגורר ברמת השרון.
ויליאם שאטנר

קורות חיים

שאטנר נולד במונטריאול, קוויבק, קנדה למשפחה יהודית ממוצא אוסטרו-הונגרי, ליטאי ואוקראיני. הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת מקגיל, מונטריאול בשנת 1952.

קריירה

בתור שחקן שייקספיר מקצועי, הוא שיחק בפסטיבל סטרטפורד בקנדה השייקספירי לפני שעבר לגור בארצות הברית. בשנת 1954 גילם שאטנר את הדמות הראשונה שלו בארצות הברית.
סרטו הראשון היה האחים קרמזוב בשנת 1958 בבימויו של ריצ'רד ברוקס.
לאחר ירידת מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, בשנת 1969, נקלע שאטנר לבעיה מקצועית: הוא לא לוהק לתפקידים כלל מפני שהיה מדי מזוהה עם דמותו של קפטן קירק. הוא התגרש, הפך לחסר כל כמעט, ופרק זמן מסוים התגורר ברכבו. במשך תקופה הוא שיחק בעיקר בסרטי אימה ובתפקידי אורח בסדרות.
רק ב-1979, לאחר צאתו של הסרט הראשון בסדרת מסע בין כוכבים, ויותר מכך לאחר סרט ההמשך - מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן, ב-1982, הוא הצליח לחזור לתודעה כשחקן.  
בשנת 1973 התארח בסדרת הטלוויזיה הבלשית "מאניקס" של רשת CBS, בכיכובו של מייק קונורס. בשנות השמונים שאטנר שיחק את התפקיד הראשי בסדרת דרמת הפשע המצליחה טי.ג'יי הוקר בשנים 1982–1986. שאטנר גילם גם את דני קריין בסדרת הדרמה הקומית בוסטון ליגל בשנים 2004–2009.
בשנת 2000 שיחק שאטנר בסרט איזה מין שוטרת את מנחה תחרות היופי "סטאן פילדס".
בשנת 2010 שאטנר התחיל לשחק את התפקיד הראשי בסדרה הקומית שטויות שאבא שלי אומר.
יחסי ארמניה–יפן

היסטוריה

בשנת 1918 הוקמה ארמניה כמדינה עצמאית והיא התקיימה עד לשנת 1920. בין המדינות שמאטות שהכירו במדינה החדשה הייתה יפן ודיאנה אבגר הייתה שגרירת ארמניה ביפן.
היחסים שבין ארמניה לבין יפן כוננו באופן רשמי ב-7 בספטמבר 1992, שנה לאחר שארמניה קיבלה את עצמאותה מברית המועצות והפכה מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של ארמניה לרפובליקה קפיטליסטית שמתיימרת להיות מערבית.
במקור, יוצגה ארמניה ביפן על ידי שגרירות שהחזיקה בבייג'ינג, בירת הרפובליקה העממית של סין, ויפן יוצגה בארמניה באמצעות השגרירות שהחזיקה במוסקבה, בירת רוסיה. השגרירות הארמנית בטוקיו נפתחה ב-13 ביולי 2010, ובנייתה של השגרירות היפנית בירוואן הסתיימה ב-1 בינואר 2015. השגרירות הארמנית בטוקיו עמדה כפיל לבן (מבחינה דיפלומטית, ניתנו בה שירותים קונסולריים מצומצמים), הוחלט להשמיש אותה ולמנות לה שגריר במהלך שנת 2012.
ב-29 ביוני 2017 הודיעו היפנים כי דרישות הוויזה לארמנים על מנת להיכנס לשטח יפן יוקלו, ויהיה ניתן לקבל ויזה בקלות. ב-1 בספטמבר 2017, ביטלה ארמניה את דרישות הוויזה לאזרחי יפן.

לקריאה נוספת

Amirkhanyan, M. D., R. K. Karapetyan, and N. H. Hovhannisyan. Hayastan–Chaponia: kʻaghakʻakan, tntesakan, mshakutʻayin ev gitakan haraberutʻyunner / アルメニア・日本: 政治・経済・文化・科学的な交流 Arumenia/Nihon: Seiji, keizai, bunka, kagakuteki na kōryū / Armenia–Japan: Political, Economic, Cultural and Scientific Relations. Erevan: "Zangak-97", 2005.
בית הקברות הצבאי פובונזקי

בית הקברות הצבאי פובונזקי הוא אתר פולני ממלכתי, הממוקם בחלקה המערבי של העיר ורשה בירת פולין.

תולדות בית הקברות

בית הקברות נוסד ב-1912 ולאחר הקמתה מחדש של פולין העצמאית ב-1918 הפך לבית קברות ממלכתי. נקברו בו רבים שנפלו בקרב למען ארצם מאז המאה התשע עשרה. הם כוללים בין השאר חללים מקרב ורשה (1920), המערכה בפולין בראשית מלחמת העולם השנייה ומרד ורשה הכושל ב-1944. קברי האחרונים, שרבים מהם הם אלמונים, מכסים חלק ניכר משטח האתר. בחלק מהחלקות בו קבורים יחד חברים לנשק מאותן יחידות. בבית הקברות גם נמצאים מספר קברי אחים של אזרחים שהוצאו להורג על ידי שלטון הכיבוש הגרמני בפולין.
בשנת 1964 שינה השלטון הקומוניסטי בפולין את שם האתר ל"בית הקברות הקהילתי" (Communal Cemetery). בשנת 1998 הושב לו שמו המקורי.
אדולף וינקלר גודמן

תרומתו למתמטיקה

גודמן עסק בפונקציות מולטי-ולנטיות, המכלילות את הפונקציות הפונקציות אוניוולנטיות. הוא העלה את השערת גודמן בדבר המקדמים של פונקציות מולטי-ולנטיות. השערה זו מכלילה את השערת המקדמים, המתקבלת כאשר , אותה הוכיח לואי דה ברנז' בשנת 1985, הוכחה שנחשבת לאחד ההישגים המשמעותיים בתחום האנליזה המרוכבת במאה ה-20. גודמן ומתמטיקאים נוספים הגיעו לתוצאות חלקיות בדבר ההשערה. גודמן פרסם ספר בעל שני כרכים בנושא - Univalent functions.
פרט לעיסוקו במחקר, גודמן עסק בחינוך מתמטי וכתב ספרים רבים ברמה אקדמית ותיכונית.
הוא פרש לפנסיה בשנת 1993 ונפטר בשנת 2004.
חרסינת דינג

חרסינת דינג (בסינית: 定瓷) היא סוג של חרסינה שיוצרה באזור דינגז'ו החל משלהי תקופת שושלת טאנג ועד שושלת ג'ין. הכלים הגיעו לשיא הפופולריות שלהן בתקופת שושלת סונג.
חרסינה זו מאופיינת בצבע הלבן דמוי הפנינה שלה, והיא כוללת כלים מסוגים שונים ומרמות מוצר שונים (מוצריה כוללים הן כלי חרס עדינים עבור החברה הגבוהה, ואף עבור החצר הקיסרית והן כלי חרס פשוטים).
כלים אלה היוו השראה לכלי החרסינה שיוצרו מאוחר יותר בג'ינגדז'ן והיוו מקור לחיקוי לכלים שיוצרו בתקופות שושלת מינג ואף שושלת צ'ינג.
יהושע בן עמי

יהושע בן עמי (23 בפברואר 1924 - 17 באוגוסט 2011) היה פסיכולוג חינוכי וחוקר השואה שעסק בעיקר בחקר שואת יהודי הונגריה והביא לפרסומו בישראל של הספר "ברחתי מאושוויץ" מאת רודולף ורבה.

חייו

יהושע בן עמי נולד בהונגריה בראשית שנת 1924. במלחמת העולם השנייה נשלח למחנה עבודה. משפחתו נשלחה בשנת 1944 לאושוויץ ושם הושמדה. לאחר המלחמה נסע אל קרובי משפחתו בארצות הברית, ובשנת 1948 עלה לישראל והתגייס לצה"ל. בתקופת המלחמה נקטעו לימודיו העיוניים. הוא למד את מקצוע המסגרות ובמשך תקופה מסוימת עבד בהוראה בבתי ספר מקצועיים. בשנות ה-60 למד פסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר קבלת התואר החל לעבוד כיועץ חינוכי.

חקר השואה

בשנות ה-80 יצא לגמלאות, ומאז הקדיש את כל עתותיו וכוחו לחקר השואה, בעיקר שואת יהדות הונגריה. במסגרת מחקריו אלה נתקל בספריהם של רודולף ורבה ואלפרד וצלר, שהצליחו לברוח יחד ממחנה ההשמדה אושוויץ, הגיעו לסלובקיה באפריל 1944 ושם מסרו עדות על הנעשה באושוויץ ועל הגורל הנשקף לקהילה היהודית בהונגריה, שמכונת ההשתקה הנאצית הצליחה למנוע מאנשיה כל ידיעה על מה שאירע למשלוחים קודמים שהגיעו לאושוויץ.
גירוש יהדות הונגריה לאושוויץ נועד ליוני 1944. ורבה ווצלר קיוו שעדותם תגיע אל מנהיגי הקהילה ותמנע את גירוש אנשיה, אך העדות נבלמה ולא הגיעה לידיעת הקהילה. כ-400 אלף מיהודי הונגריה נשלחו לאושוויץ בחודשים מאי עד יוני 1944. בן עמי מצא את שני הספרים בסלובקיה והחליט לתרגם את ספרו של ורבה, שנכתב באנגלית, ולהביאו לידיעתם של תושבי ישראל, שרובם לא שמעו מעולם לא על ורבה ולא על בריחת ורבה ווצלר מאושוויץ.
נוסף לספר "ברחתי מאושוויץ", בחר ותרגם את הספר "השתיקה: מדוע לא פורסם המידע על אושוויץ במועדו", 1994, בעריכת יעל זיידמן, ואת ספרו של ורבה, "ההכנות לשואה בהונגריה: דיווח על ידי עד ראייה", 1994
בן עמי היה חובב מוזיקה ושר במשך עשרות שנים במקהלות חובבים ובמקהלות מקצועיות. מאז ראשית שנות ה-60 גר בהרצליה, שם נפטר באוגוסט 2011. הותיר אחריו אישה, בן ושלושה נכדים.
סימה אליהו

ביוגרפיה

אליהו נולדה בעיראק ועלתה ארצה עם הוריה באותה שנה. משפחתה התגוררה בטבריה, והיא למדה בבית הספר התיכון "הגליל" בעיר זו.
בראשית שנות השבעים עבדה אליהו כמזכירה במשרדו של האמרגן אברהם דשא פשנל בתל אביב, הכירה את אורי זוהר ועבדה כעוזרת בסרטיו, ושם הכירה את אנשי חבורת לול, בהם אריק איינשטיין. השתתפה בסדרת תוכניות הטלוויזיה "לול" כולל באחד מהמערכונים הידועים, "לה מרמור מאת פרלש".
ב-1972 שיחקה בתפקיד מילי בסרט הקולנוע "מציצים". אריק איינשטיין גילם בסרט את בעלה. ב-1974 שיחקה לצד איינשטיין גם בסרט ההמשך בטרילוגיה התל אביבית, "עיניים גדולות". לאחר מכן לא הופיעה יותר בסרטים.
ב-1973, לאחר שאריק איינשטיין התגרש בשנית מאשתו אלונה, הייתה אליהו לבת זוגו הקבועה עד פטירתו ב-26 בנובמבר 2013. לזוג נולדו שני ילדים, אמיר ודינה, והמשפחה התגוררה בתל אביב.
ב-1982 היו בני הזוג מעורבים בתאונת דרכים קשה בתל אביב. ידידה שנסעה אתם במכונית נהרגה, ושניהם נפצעו קשה.
במשך שנים רבות עבדה אליהו כמנהלת הצגות בתיאטרון הקאמרי.

תפקידיה

הופעתה הראשונה של סימה אליהו הייתה בתוכנית הטלוויזיה "לול". בתוכנית סאטירית זאת, הופיעה אליהו יחד עם אריק איינשטיין וצבי שיסל, כשהם לבושים בבגדי רומאים ומציגים מעל מרקע טלוויזיה, בצורה מוגזמת ונלעגת "אופרה" בשם "לה מרמור, מאת פֵרְלֵשׁ". האופרה משודרת בטלוויזיה במקום תוכנית ספורט, רגע לפני שאורי זוהר ובנו, שהתאכזבו מביטול תוכנית הספורט האהובה עליהם, מכלים זעמם במכשיר הטלוויזיה ומרסקים אותו במהלומות פטיש.
בסרט "מציצים" גילמה סימה אליהו את דמותה של מילי, אשתו של אלי, נגן רוק'נ'רול מקומי המופיע במועדונים מפוקפקים בתל אביב, המגולם על ידי אריק איינשטיין. מילי מתוסכלת מבגידותיו הרבות ומהעדרויותיו התכופות מהבית לשם בילוייו עם גוטה, מציל ודמות מרכזית על אחד מחופי תל אביב, המגולם על ידי אורי זוהר. על שחקני סרט כתב מבקר הקולנוע של דבר: "הם כולם נעימים ומשכנעים – אריק איינשטיין, צבי שיסל, מרדכי בן זאב, מונה זילברשטיין ובייחוד הנערה בעלת הפנים הנפלאות הללו סימה אליהו".
בסרט "עיניים גדולות" הופיעה סימה אליהו לצדו של אורי זוהר שגילם את דמותו של בני פורמן, מאמן כדורסל נשוי ואב לשניים, אנוכי, אנרגטי, יצרי וסמכותי שתאבונו הרב לנשים מקשה על תפקודיו המשפחתיים, המקצועיים והחברתיים. חברו יוסי, בגילומו של אריק איינשטיין, הוא כדורסלן מבריק שנמאס לו מהכדורסל וממכירות המשחקים וסולד מבגידותיו של בני באשתו, שאת דמותה גילמה אליה זוהר, אשתו של אורי זוהר במציאות. סימה אליהו מגלמת בסרט את סימה, המחסנאית של האגודה שהגברים בסרט נוהגים בה בגסות. על הופעתה בסרט כתב מבקר הקולנוע של העיתון "דבר": "מצאה חן בעינינו מאד סימה (סימה אליהו) המחסנאית של האגודה במשחק שקט ולפעמים נוגע ללב של בחורה-עם-לב–זהב המוכנה להשלים עם כל העוולות הקטנות שנעשות לה בחיוך של הבנה".
אסטרואינפורמטיקה

אסטרואינפורמטיקה (באנגלית: Astroinformatics), (אסטרונומיה חישובית) עוסקת בחקר המידע האסטרונומי באמצעות מחשב. זהו תחום מחקר מדעי אקדמי בינתחומי ויישומי, הכולל שילוב של אסטרונומיה, מדע הנתונים, למידת מכונה, כריית מידע ואינפורמטיקה. ענף מדעי העוסק בניתוח מאגרי מידע גדולים המתקבלים מסוגי טלסקופים שונים על הקרקע ומהחלל.
CD-RW

במחשבים, תקליטור לכתיבה חוזרת, או CD-RW, הוא תקליטור המשמש כאמצעי לאחסון נתונים, שניתן לכתוב ולמחוק ממנו נתונים, לעומת תקליטור תקני שעליו אפשר לכתוב פעם אחת בלבד. בזמן שבתקליטור תקני הנתונים מוטבעים באופן פיזי בשכבת אלומיניום ממורקת, תקליטורי CD-RW מכילים שכבת כתיבה משתנה כשמאחוריה שכבת אלומיניום ממורקת. קרן לייזר גורמת לשינוי כימי בשכבת הכתיבה בצורה של המסת גבישים לחומר בעל צורה בלתי מוגדרת (פעולת "כתיבה") או החזרת החומר לצורה גבישית על ידי קירורו בטמפרטורה נמוכה יותר (פעולת "מחיקה"). הצורה שבה החומר השונה מחזיר אור בנקודות שונות דומה לצורה שבו השקעים הפיזיים בתקליטור תקני מחזירים אור, ולכן מבחינת קרן הלייזר שניהם פועלים באותה דרך.
ניתן לכתוב בערך 700 מגה-בייט על תקליטור CD-RW (כלומר, כמו תקליטור רגיל), וניתן לשכתבו אינספור פעמים. מרבית כונני CD-RW מסוגלים גם לכתוב על מדיית CD-R. פרט לאפשרות למחיקת נתונים מלאה מהדיסק, CD-RW פועל בצורה דומה לCD-R, ופועל במסגרת אותן הגבלות, כלומר - ניתן להוסיף ולצרוב עליהם במידה שיש מקום פנוי, אך לא ניתן לשכתב נתונים באופן פרטני (אלא רק באופן כולל בCD-RW), ויש לבצע "סגירה" של המדיה לפני שניתן יהיה לקרוא אותו בכונן תקליטורים תקני. קיימת וריאציה של פורמט UDF אשר מאפשר לכתוב ולמחוק נתונים מ-CD-RW באופן חופשי, אך בהגבלה של גודלו ל-500 מגה-בייט בלבד.
בניגוד למדיות CD-R, ה-CD-RW אינם תואמים את התקנים של הספר הכתום לתקליטורים. לכן לא ניתן לקרוא תקליטורי CD-RW בכוננים אשר יוצרו לפני שנת 1997 בגלל שהשתקפותם נמוכה (15 אחוזים בלבד לעומת תקליטורים רגילים שלהם יש 70 אחוזים). כמו כן, CD-RW יקרים יותר מ-CD-R, ולכן למטרות אחסון וארכיון נהוג להשתמש ב-CD-R. כמו כן, כיוון שניתן לכתוב פעם אחת בלבד עליהם, ה-CD-R מבטיחים שהנתונים שעליהם לא יימחקו או ייפגעו בשגגה.
מרתה שארפ

מרתה אינגהאם דיקי שארפ-קוגן (אנגלית: Martha Ingham Dickie Sharp-Cogan; ‏ 25 באפריל 1905 –  6 בדצמבר 1999) הייתה חסידת אומות העולם, אזרחית ארצות הברית.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939, ערב פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, הגיעה מרתה שארפ לצ'כוסלובקיה ועד אוגוסט 1939 סייעה עם בעלה וייטסטיל שארפ למספר יהודים לצאת מצ'כוסלובקיה. ב-1940 הגיעה מרתה עם בעלה לאזור וישי בצרפת, וסייעו ליהודים רבים, בהם אינטלקטואלים, סופרים ואנשי רוח, לברוח לספרד. בין היהודים שהצילו היו הסופר ליון פויכטוונגר שהוברח למרסיי ומשם, בזהות בדויה, לספרד. מרתה שארפ הצליחה להעביר את פויכטוונגר אל מעבר לגבול על ידי שיחוד שומרי הגבול הספרדים בסיגריות. מספרד הגיע פויכטוונגר לארצות הברית באוניה.
לאחר הצלתו של פויכטוונגר שבה מרתה שארפ לצרפת וסייעה לתשעה ילדים יהודים מווישי – ביניהן אמלי, אוולין ומריאן דיאמנט וכן אווה-אסתר פייגל – לקבל ויזות לארצות הברית.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה סייעה מרתה שארפ בגיוס כספים לארגון "הדסה" וסייעה לילדים יהודים לעלות לארץ במסגרת עליית הנוער. במסגרת מאמצים אלו גם נסעה למרוקו ועיראק על מנת לאפשר ליהודים לצאת לישראל.
ב-2005 החליט יד ושם להעניק את אות חסידי אומות העולם לבני הזוג שארפ המנוחים.
ארגמון טרושל

תיאור

הקונכייה הגדולה (15 ס"מ) בולטת בזכות הקוצים הרבים המכסים אותה, מהצריח ופיתול הגוף ועד לתעלת הסיפון הארוכה והישרה. תעלת הסיפון מהווה למעלה ממחצית האורך הכולל של הקונכייה וגם עליה יש קוצים, ניצבים בזווית ישרה. הקוצים על פיתול הגף והצריח מעוקלים כלפי מעלה. צבע הקונכייה לבן ועליה פסים חומים-אדומים. לקונכייה יש מכסה קרני (operculum) הסוגר את הקונכייה כאשר החילזון מתכנס פנימה.
מכלל - אנציקלופדיה לנוער

מכלל - אנציקלופדיה לנוער היא אנציקלופדיה לילדים ונוער בעריכת יצחק אבנון, שיצאה לאור בישראל וזכתה למהדורות רבות. על חשיבותה כתב ההיסטוריון ישראל ברטל: "ספר עזר כמעט-מיתולוגי שקשה למצוא תלמיד ישראלי שלא נזקק לו כמעט מדי יום בשנות ה-50 וה-60. 'מכלל' הייתה ספינת הדגל של מה שמכנים היום בלשון הישראלית הרזה בשם 'מיינסטרים' ציוני, והומלצה בהתלהבות על ידי מורינו ומחנכינו.".

תולדות האנציקלופדיה

מהדורתה הראשונה של "מכלל", שאותה חיבר אבנון בשיתוף עם מומחים בתחומים שונים, החלה לצאת לאור בשנת 1952, וזכתה להצלחה רבה. מהדורה זו תוכננה לכלול שבעה כרכים ומעל 2000 ערכים. הכרך הראשון יצא בדצמבר 1952, השני במרץ 1953, הרביעי באפריל 1954, והשישי בפברואר 1955. לקראת הוצאת הכרך השביעי הוחלט להוסיף כרך נוסף, והכרך השמיני והאחרון יצא בדצמבר 1955. במאי 1956 יצא כרך מפתח. באותה שנה הוצאה מהדורה מיוחדת שכללה את האנציקלופדיה כולה בארבעה כרכים, עבור מנויי מעריב. בשנת 1958 נוספו ביוזמת מעריב שני כרכים כפולים, האחד על "ישראל, הארץ והמדינה" והשני על המסורת היהודית. בשנת 1960 יצאו עוד ארבעה כרכים המשלימים ומעדכנים את האנציקלופדיה, כך שהיא כללה 17 כרכים. האנציקלופדיה נכללה בין רבי המכר של הוצאת יבנה שמכרו עד אמצע שנת 1960 יותר מ-40 אלף עותקים. בשנת 1963 יצאה לאור מהדורה מורחבת ובה 16 כרכים. בשנת 1966 נוספו שלושה כרכים שעניינם "הצומח והחי". בשנת 1975 הודפסה האנציקלופדיה ב-6 כרכים עבור דבר. בשנת 1967 נפטר יצחק אבנון, אך האנציקלופדיה המשיכה להתעדכן, ובשנת 1981 יצאה לאור מהדורה מורחבת ומתוקנת ב-20 כרכים. הדפסות נוספות של מהדורה זו יצאו לאור בשנות השמונים ובשנות התשעים.