מפד"ל

במישור המדיני

המפד"ל ניצית בעמדותיה, תומכת בהתנחלויות ומתנגדת למדינה פלסטינית. המפד"ל מאמינה בארץ ישראל השלמה ובכך שאסור להקים ישות ערבית מדינית ממערב לירדן. למרות זאת, מפד"ל מוכנה להעניק אוטונומיה לפלסטינים, בתנאי שהשליטה המדינית-ביטחונית תישאר בידי ישראל והפלסטינים יחדלו מהטרור כנגד ישראל.
לרוב המפד"ל מגלה התנגדות חריפה לפגיעה בהתיישבות ביש"ע; עם זאת, לדעתה צריך להשפיע על הממשלה מבפנים ולא לעשות פעולות אשר אינן בקונצנזוס (לדוגמה: סרוב פקודה וחסימות כבישים).

במישור החברתי-כלכלי

המפד"ל מגדירה את עצמה כמפלגה חברתית ולכן פועלת להגנה על החלשים בחברה, בעיקר באמצעות חקיקה. בלטו בתחום זה חברי כנסת דוגמת נחום לנגנטל, זבולון אורלב, שאול יהלום וגילה פינקלשטיין. למפד"ל אין אידאולוגיה כלכלית שלמה ומגובשת (כגון קפיטליזם, סוציאליזם וליברליזם) אם כי היא תומכת ברעיון של מדינת רווחה ובפעולותיה ניכרת נטייה לכוון הסוציאל-דמוקרטי.
בהיותה בממשלה, התיקים המועדפים על המפד"ל הם משרד החינוך, משרד הפנים, משרד הרווחה, משרד הדתות ומשרד השיכון. מפד"ל רואים במשרדים האלה את הכלים לקיים את היעדים ששמה לעצמה במצע.

יחס לצבא

בעשורים האחרונים מפד"ל עודדה את בני הציונות הדתית להתגייס לשירות קרבי בצה"ל וראתה את השירות בו כחובה מוסרית ואף כמצווה. לשם כך הוקמו עשרות מכינות צבאיות וישיבות הסדר המשלבות שירות צבאי עם לימוד תורני, וכן הכשרה של דור המפקדים הבא עם פוטנציאל לקצונה. כיום יש ל"כיפות הסרוגות" נוכחות גבוהה ביחידות הקרביות של צה"ל ובשדרת הפיקוד הזוטר. למרות התנגדותה לתוכנית ההתנתקות המפד"ל כמפלגה התנגדה לסרבנות.

1956-1977

המפד"ל נוצרה כתוצאה מאיחוד תנועות המזרחי והפועל המזרחי. בבחירות לכנסת השלישית התמודדו המפלגות ברשימה משותפת תחת השם "חזית דתית לאומית", וב-1956 התאחדו סופית והקימו את המפד"ל.
עד 1967 הייתה המפד"ל מפלגת מרכז וישבה בקואליציה עם מפא"י ולאחר מכן עם המערך. תנועת גוש אמונים השפיעה גם על המפד"ל שהחלה לנקוט בקו יותר דתי ויותר נצי, עקב ההתעוררות הלאומית במחנה הציונות הדתית. באותה תקופה החל לעלות כוחם של הצעירים, בראשות זבולון המר.
ב-1976 הגיעה השותפות עם המערך לקיצה עקב הימנעות חברי הכנסת שלה (למעט השר בורג) בהצבעת אי-אמון שהעלתה פועלי אגודת ישראל בעקבות הגעתם של מטוסי F-15 לארץ בשבת (הצבעה שלא זכתה לרוב) - מה שהוביל להוצאת שרי המפלגה מהממשלה ואחריה התפטרות ראש הממשלה יצחק רבין והקדמת הבחירות, ובעקבות התחזקות כוחם של הצעירים במפלגה, שהיו קרובים יותר ל"גוש אמונים" באמצעות "קשר אוסלו". אחרי הבחירות ב-1977 הצטרפה המפד"ל לממשלתו של מנחם בגין.

קשר אוסלו

קשר אוסלו, או תרגיל אוסלו הוא כינוי לתרגיל פוליטי שנרקם בבית הקפה "אוסלו", (שהיה סמוך לבית "קסטל" ששימש כמשרדיה של תנועת המפד"ל) במהלכו הדיחו צעירים בסיעת המפד"ל את הוותיקים שבה במהלך הבחירות הפנימיות בתנועה שהתרחשו בשנת 1977. מהלך זה היווה אחד החלקים המשמעותיים של חילופי הדורות במפד"ל.
"חוגי הצעירים", בראשותם של זבולון המר ויהודה בן מאיר שהיו מזוהים עם גוש אמונים, חברו לשני חברים צעירים בסיעת "ליכוד ותמורה" של מנהיג התנועה יצחק רפאל  - דוד גלס ואהרון אבוחצירא וניצלו את המתח שהיה בין רפאל ובין סיעת "למפנה" בראשותו של יוסף בורג. תוצאות המהלך היו הדחתו של רפאל מהרשימה לכנסת, והחלשת כוחו של מנהיג ותיק נוסף - הרב זרח ורהפטיג. שינויים אלו בהרכב הרשימה גרמו לכך שהמפד"ל הפכה מלשון מאזניים אשר לה "ברית היסטורית" עם מפא"י ההיסטורית, למפלגה המזוהה עם גוש הימין בראשות "חירות".

תמורות בהנהגה מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20

ב-1986 החליף זבולון המר את ד"ר יוסף בורג בהנהגת המפד"ל.
ב-1992 המפד"ל לראשונה ישבה באופוזיציה בעקבות הקו הניצי שלה שלא תאם את עמדות ממשלת רבין. ב-1996 חזרה לקואליציה, בממשלת בנימין נתניהו. מפד"ל ישבה בקואליציה גם במסגרת ממשלת אהוד ברק אך פרשה בעקבות פסגת קמפ דייוויד.
ב-1998 נפטר המר בעודו מכהן בתפקיד שר החינוך, החליף אותו בראשות המפלגה הרב יצחק לוי.
לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה העמידה לראשונה המפד"ל איש צבא בכיר לעמוד בראשה, עת נבחר אפי איתם לראשות המפלגה. איתם, תא"ל במילואים, לוחם מעוטר ונץ מדיני בדעותיו, נתפס כשינוי מרענן בקרב עסקנות המפלגה הוותיקה, שיוכל להפיח רוח חיים בשורותיה. ואולם מתנגדיו במפלגה ובציבור הכללי הצביעו על נטיות משיחיות לכאורה הטמונות בו, במיוחד על רקע ראיון עמו בהארץ שזכה להדים רבים. בבחירות עצמן זכתה המפלגה לשישה מנדטים, שהיוו אכזבה לעומת הציפיות המוקדמות ממנהיגותו של איתם, אך עדיין בישרו על עלייה בכוחה של המפלגה. לראשונה זה שנים רבות נכללה אישה בין נציגי המפלגה, עם היבחרה של גילה פינקלשטיין לכנסת.

המפד"ל בזמן ממשלת שרון ותוכנית ההתנתקות

המפד"ל הייתה חברה בממשלת שרון עד לחודש נובמבר 2004, והחזיקה בשני תיקים בממשלה: אפי איתם היה שר השיכון וזבולון אורלב היה שר הרווחה. הרב יצחק לוי היה סגן שר במשרד ראש הממשלה והיה אחראי בפועל לתיק משרד הדתות.
אפי איתם והרב יצחק לוי התפטרו מהממשלה ב-8 ביוני 2004 עקב אישור תוכנית ההתנתקות בממשלה, ומתוך הזדהות עם שרי האיחוד הלאומי אשר פוטרו על ידי ראש הממשלה, אריאל שרון, אך שאר חברי המפלגה - בראשות זבולון אורלב - החליטו להישאר בנימוק שהחלטת הממשלה דורשת הצבעה נפרדת לפני פינוי בפועל של כל יישוב, והמפד"ל תוכל למנוע את תוכנית ההתנתקות מבפנים, ואילו אם תצא - תיכנס מפלגת העבודה. בספטמבר 2004 התכנס מרכז המפלגה והעדיף את עמדתו של אורלב, שגרס כי יש להישאר כל עוד אפשר למנוע את תוכנית ההתנתקות ובתנאי שיערך משאל עם, על עמדתו של איתם, שדרש לפרוש ברגע שתחל החקיקה על הפיצויים. ב-9 בנובמבר 2004 הגישה המפד"ל את התפטרותה מהממשלה, בגלל אישור תוכנית ההתנתקות בכנסת ודחיית בקשתם לביצוע משאל עם על ידי ראש הממשלה.
ב-14 בפברואר 2005 בעקבות המחלוקת האידאולוגית וקרע בין איתם לאורלב ומרכז המפלגה, ובעקבות החלטת בית הדין של המפד"ל להדיח את אפי איתם מתפקיד יושב ראש המפד"ל, פרשו אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקימו את סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת שהתאחדה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עם סיעת האיחוד הלאומי.
ב-12 בינואר 2006 בחרה המפד"ל את מועמדיה לקראת הבחירות לכנסת ה-17. כראש הרשימה נבחר יו"ר המפד"ל, ח"כ זבולון אורלב. שאול יהלום וגילה פינקלשטיין, מצטייני החקיקה של הכנסת ה-16, נדחקו למקומות לא ריאליים.
ב-9 בפברואר 2006 הכריזה המפד"ל על ריצה ברשימה משותפת לכנסת ה-17 ביחד עם סיעת האיחוד הלאומי. המפד"ל קיבלה 7 מתוך 15 המקומות הראשונים ברשימה המשותפת, ואולם לבסוף זכתה בשלושה מנדטים בלבד, עקב הישגיה המאכזבים של הרשימה המשותפת, שזכתה לתשעה מנדטים.