google/wiki40b huggingface dataset:
יוהאן גוסטב דרויזן

יוהאן גוסטב דְרויְזֶן (בגרמנית: Johann Gustav Droysen;‏ 6 ביולי 1808, פומרניה – 19 ביוני 1884, ברלין) היה היסטוריון גרמני נודע, טובע המונח "הלניזם".
דרויזן נולד בעיר טְרֶפְּטוֹב (Treptow) שבפומרניה (כיום טְזֶ'בְּיַאטוֹב (Trzebiatów) בפולין). אביו, יוהאן כריסטוף דרויזן, היה כומר צבאי. בילדותו היה יוהאן גוסטב דרויזן עד למלחמות הנפוליאוניות ששטפו את ארצו. למראות המלחמה שהיה עד להם בילדותו הייתה השפעה גדולה על חייו הבוגרים.
התחנך בבית ספר בשטטין והשלים את חוק לימודיו באוניברסיטת ברלין. בשנת 1829 התחיל ללמד בגימנסיה הברלינאית בגראואן קלוסטר (Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster), אחת מן הגימנסיות העתיקות בברלין. משנת 1833 התחיל להרצות באוניברסיטה, ובשנת 1835 קיבל תואר פרופסור.
בתקופה זו התמקד בעולם הקלאסי. פרסם תרגום לכתביו של אייסכילוס ויצירות אחרות. יצירתו העיקרית באותה תקופה היא ספרו "תולדות אלכסנדר הגדול" (1833). ספרים נוספים שפרסם עסקו בתולדות התקופה ההלניסטית.
בשנת 1840 התחיל להרצות באוניברסיטת קיל ובתקופה מסוימת היה מעורב פוליטית בתנועה להגנת זכויות של דוכסויות האלבה, שהעיר קיל הייתה מרכזן. בשנת 1848 נבחר לפרלמנט של פרנקפורט והיה מזכיר הוועדה שחיברה את החוקה.
בשנת 1851 עזב את קיל ועבר ללמד באוניברסיטת יינה, ובשנת 1859 עבר לברלין, שם נותר עד יום מותו.
דרויזן היה נשוי פעמיים. בנו, גוסטב, המשיך את מסורת אביו והיה היסטוריון נודע בזכות עצמו, אשר פרסם כמה ספרים.
סימור הרש

תולדות חייו

הרש נולד בשיקגו להורים יהודים ליטאים שהיגרו לארצות הברית מליטא ומפולין, אשר הפעילו באחד הרבעים האלימים והעניים בעיר מכבסה לניקוי יבש. לאחר שסיים לימודיו באוניברסיטת שיקגו הוא החל בשנת 1959 לעבוד כעיתונאי בסוכנות הידיעות של שיקגו, למדור הפלילים המקומי. לאחר מכן הפך לכתב בדרום דקוטה של סוכנות הידיעות UPI. בשנת 1963 החל לעבוד ככתב סוכנות Associated Press בשיקגו ובוושינגטון הבירה. הוא שימש כמזכיר עיתונות של מסע הבחירות לנשיאות של הסנטור יוג'ין מקארתי בשנת 1968. בסוף אותה שנה החל לעבוד ככתב "ניו יורק טיימס" בבירה וושינגטון ושימש בתפקיד זה בין השנים 1972–1975 ובשנת 1979. 
בשנת 1983 פרסם את ספרו "מחיר הכוח: קיסינג'ר בבית הלבן של ניקסון" (באנגלית: The Price of Power: Kissinger in the Nixon White House) אשר זיכהו בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי ובפרס עיתון "לוס אנג'לס טיימס" לביוגרפיה. בשנת 1991 ראה אור ספרו "ברירת שמשון" על יכולתה הגרעינית של ישראל ועל מדיניות החוץ של ארצות הברית.
לסיה אוקראינקה

ביוגרפיה

נולדה בשנת 1871 בעיר נובוהרד-וולינסקי שאוקראינה (אז בשטחה של האימפריה הרוסית). אמה הייתה סופרת ואביה היה מדען, היסטוריון ופילוסוף. למרות מוצאו הבלארוסי של אביה, הוא הקדיש את חייו לפיתוח ולהאדרת התרבות האוקראינית ותמך כלכלית בהוצאות לאור.
לאמה הייתה חשיבות עליונה בגידולה; השפה האוקראינית הייתה השפה היחידה שבה דיברו בבית ובה דיברו גם כל מוריה. זאת, לעומת בתי הספר הציבוריים, ששפת ההוראה בהם הייתה רוסית. לסיה למדה לקרוא כבר בגיל ארבע. היא ואחיה מיכאילו נהגו לקרוא יצירות ספרותיות ברוב השפות הזרות המערביות, על-מנת להבינן בשפת המקור. אוקראינקה הושפעה רבות מהסופר מיכולה ליסנקו.
בשנת 1879, כשהייתה בת תשע, כתבה אוקראינקה את שירה הראשון - התקווה (Надія) - שנכתב בתגובה לחדשות על גורלה של דודתה אולֶנה אנטוניבנה קוסא'ץ (מנישואים: טסלנקו-פּריחודקו), אשר נידונה לגלות בעקבות השתתפותו בתנועות פוליטיות נגד האוטוקרטיה הצארית של רוסיה. בתקופה זו עברה משפחתה לעיר לוצק ודודה תמך בהחלטתה ללמוד שירים וסיפורי עם אוקראיניים, כמו גם את הביבליה.
בגיל 13 פרסמה אוקראינקה את השיר "שושנת העמק" או "חבצלת העמק". השיר התפרסם בכתב העת זוריה שיצא לאור בלבוב. בגיל 17 ארגנו אוקראינקה ואחיה קבוצת ספרות, ששמה למטרה את פיתוחה של הספרות האוקראינית ותרגום קלסיקות זרות לשפה האוקראינית. אחת מהיצירות שתרגמו הייתה "ערבים בחווה ליד דיקאנקה" של ניקולאי גוגול. בשנת 1893 התפרסם אוסף השירה הראשון של אוקראינקה. היות שפרסומים בשפה האוקראינית הוצאו מחוץ לחוק בתחומי האימפריה הרוסית, פורסם ספרה רק בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (מערב אוקראינה) והוברח באופן לא חוקי לקייב.
אוקראינקה חלתה בשחפת, ומחלתה גרמה לה לעזוב את אוקראינה בחיפוש אחר מקום צחיח יותר. כתוצאה מכך, היא ביקרה וחיה במקומות רבים בעולם, בעיקר באזורי חוף הים התיכון. היא אהבה לחוות תרבויות אחרות, כפי שניתן להבחין בעבודתה "ההיסטוריה העתיקה של העמים האוריינטלים", שבמקור נכתב עבור קרובי משפחתה הצעירים. הספר פורסם בלבוב ואיוון פרנקו היה מעורב בפרסומו. אוקראינקה כתבה דרמות ושירים אשר הכילו התייחסויות רבות לתרבות ולהיסטוריה של העם האוקראיני.
בגיל 26 פגשה אוקראינקה פקיד ממינסק, אשר שהה ביאלטה לצורך טיפול במחלתו. היא התאהבה בו והשניים חיו יחד משך כארבע שנים, עד למותו. בתקופה זו היא כתבה שירים רבים על אהבתם, שחלקם לא פורסמו.
אוקראינקה התנגדה באופן פעיל לשלטון הצארי הרוסי, והייתה חברה בארגון מרקסיסטי. בשנת 1902 היא תרגמה את המניפסט הקומוניסטי לאוקראינית. בשנת 1907 היא נאסרה על ידי המשטרה הצארית ונותרה תחת מעקב לאחר שחרורה. בשנת 1907 נישאה אוקראינקה ועברה לגור בקרים ולאחר מכן בגאורגיה.
אוקראינקה הלכה לעולמה ב-1 באוגוסט 1913 בעיר סוראמי שבגאורגיה כתוצאה ממחלת השחפת. תרומתה לעם האוקראיני מודגשת רבות במקומות רבים בעולם, אך בעיקר באוקראינה, שם הוקמו פסלים רבים בדמותה ורחובות רבים נקראו על שמה. קהילות אוקראיניות ברחבי העולם מזכירות את ייחודה במונומנטים, בספרים, בשמות רחובות ובבולים.
קליק (קומיקס)

קליק היא סדרת רומנים גרפיים ארוטיים מאת הקומיקסאי מילו מנרה.
הרומן הראשון פורסם באיטלקית תחת השם Il gioco ותודות להצלחתו זכה לתרגומים לצרפתית ואנגלית, בעקבות ההצלחה מנרה כתב ואייר עוד שלושה המשכים שיצאו בשנים 1991, 1994 ו-2001.

תקציר העלילה

גיבורת כל הרומנים היא קלאודיה כריסטאני, אשה מושכת ופוריטנית הנשואה לגבר מבוגר ממנה, לאחר שהיא נחטפת על ידי מדען שמשתיל בה מתקן שנשלט על ידי שלט רחוק וכשמפעילים אותו גורם לה להפוך לטורפת מינית בעלת תיאבון לסקס שאותו אי אפשר לספק.
ג'וני אקסטרום

קריירת מועדונים

אקסטרום החל את קריירת הבוגרים בגטבורג בשנת 1984, ושיחק במועדון שתי עונות. בעונת 1985 הבקיע אקסטרום חמישה שערים, ובעונת 1986 הבקיע 13 שערים, והוכתר כמלך השערים של ליגת העל השוודית. לאחר הצלחתו בגטבורג, עזב אקסטרום את הקבוצה וחתם באמפולי ששיחקה אז בסרייה א'. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1986/87, אקסטרום ואמפולי נשארו בליגה לאחר מאבקי תחתית, עם נקודה אחת יותר מהיורדת ברשה. בעונתו השנייה במועדון, 1987/88, ירדו אקסטרום ואמפולי אל הסרייה ב'. למרות זאת, אקסטרום נחשב אהוב מאוד על ידי הקהל של אמפולי, וזכה לכינוי הציקלון, בזכות מהירותו ויכולתו לשחק בנגיעה ללא כדור ולהשיגו בספרינט. כינוי זה הוא אחד מהכינויים שניתנו לאקסטרום בזכות מהירותו, כמו גם "רכבת האקספרס מקלבק" (עיר הולדתו של אקסטרום), ו"ג'וני בראטום" (ג'וני הממהר בשוודית). 
לאחר ירידת הליגה עם אמפולי, חתם אקסטרום בקיץ 1988 בבאיירן מינכן, שם שיתף פעולה בהתקפה עם יורגן וגמן, רולאנד וולפארט והנס דורפנר, והבקיע שבעה שערי ליגה בעונת 1988/89, בסיומה זכה אקסטרום באליפות עם באיירן מינכן. עם זאת, אקסטרום עזב את המועדון בתום עונה אחת, ועבר לקאן מליגת העל הצרפתית, שם שיחק עד לשנת 1991, והבקיע ארבעה שערים ב-32 הופעות. בשנת 1992 חזר אקסטרום לגטבורג, שם הבקיע 21 שערים ב-40 הופעות, וזכה עם הקבוצה בגביע השוודי לשנת 1992. לאחר מכן, שיחק אקסטרום לתקופות קצרות ברג'אנה האיטלקית ובריאל בטיס הספרדית, בשתיהן לא הטביע חותם.
בעונת 1994/95 שיחק אקסטרום בדינמו דרזדן והבקיע שבעה שערי ליגה, אך נשר עם הקבוצה מהמקום האחרון בליגה, ועזב את המועדון בתום העונה. בקיץ 1995 חתם אקסטרום באיינטרכט פרנקפורט, מועדון צמרת בגרמניה באותן שנים, על מנת למלא את החורים שנפערו בעזיבתם של חלוצים כמו טוני יבואה ויאן פורטוק. אקסטרום שיתף פעולה בהתקפה עם ריינר ראופמן, ג'יי ג'יי אוקוצ'ה ומתיאס הגנר, ועל אף זאת, פרנקפורט נשרה אל הבונדסליגה השנייה בתום עונת 1995/96, כשאקסטרום הבקיע שני שערים בלבד. בעונתו השנייה בקבוצה, 1996/97, הבקיע אקסטרום חמישה שערי ליגה, אך לא הצליח להעפיל עם פרנקפורט בחזרה לבונדסליגה. בשנת 1997 חזר אקסטרום לקדנציה שלישית בגטבורג, בה הבקיע שלושה שערים בשמונה משחקים. בתום עונה זו, פרש אקסטרום ממשחק פעיל בגיל 32.

קריירה בינלאומית

אקסטרום החל לשחק בנבחרת שוודיה בשנת 1986, וזומן לסגל השוודי למונדיאל 1990. בהפסד 2-1 לנבחרת ברזיל, אקסטרום לא שותף. אקסטרום נכנס כמחליף בהפסד 2-1 לנבחרת סקוטלנד, ובמשחק האחרון בשלב הבתים מול נבחרת קוסטה ריקה, פתח בהרכב והבקיע את שער היתרון לשוודיה, אך קוסטה ריקה ניצחה 2-1 לבסוף, ושוודיה הודחה מהטורניר עם שלושה הפסדים בתוצאה הזהה 2-1, ואפס נקודות. אקסטרום זומן לסגל השוודי ליורו 1992 שנערך בשוודיה, ונכנס כמחליף בשני משחקים בשלב הבתים, ובהפסד 3-2 לנבחרת גרמניה בחצי הגמר. אקסטרום המשיך לשחק לאחר היורו בנבחרת, אך לא זומן לסגל השוודי למונדיאל 1994, בו סיימה שוודיה במקום השלישי. את הופעתו ה-47 והאחרונה במדים הלאומיים ערך אקסטרום בשנת 1995. לזכותו של אקסטרום 13 שערים במדי נבחרת שוודיה.
כריס מרקר

קורות חייו

נולד בצרפת ב-29 ביולי 1921. במלחמת העולם השנייה הצטרף למאקי (maquis), קבוצות לוחמי גרילה של תנועת ההתנגדות הצרפתית במלחמה. לאחר המלחמה החל לכתוב ולביים סרטים, בשלהי שנות ה-40. החל את דרכו כמשורר, סופר ומבקר בכתב העת הצרפתי "אספרי". הוא נסע במדינות סוציאליסטיות רבות ותיעד את מה שראה בסרטים וספרים. כמה מסרטיו הראשונים נעשו במשותף עם אלן רנה (ביניהם "גם פסלים מתים", 1950–1953; "לילה וערפל", 1955). על הפקת סרטיו המוקדמים של מרקר, ועוד שנים לאחר מכן, היה אמון אנטול דאומן (Anatole Dauman), אשר הפיק עבורו את "יום ראשון בבייג'ינג" ו"מכתב מסיביר".
רק בשנת 1962 הפך מרקר ידוע בעולם, עבור סרטו הקצר "המזח" (La jetée). הסרט מספר על ניסוי בנסיעה בזמן שנערך לאחר מלחמה גרעינית. באמצעות סדרה של תצלומים שצולמו ופותחו בפוטומונטז' של קצב משתנה, עם קריינות מוגבלת ואפקטים קוליים, יצר מרקר מבע קולנועי חסר תקדים. סרט זה היווה מקור השראה לבמאים רבים, בהם הבמאי מאמורו אושיי (Mamoru Oshii) בסרט הפעולה "המשקפיים האדומים" (1987, The Red Spectacles), וכן השראה לסרטו המוערך של טרי גיליאם, "12 קופים" (1995), בו כריס מרקר בעצמו היה שותף לכתיבת התסריט. 
בשנת 1982 השלים מרקר את סרטו "Sans Soleil", אשר מתח את גבולות ז'אנר הסרטים התיעודיים. הסרט הוא מעין מונטאז', ערבוב חלקים של סרט תיעודי עם הערות בדיוניות ופילוסופיות, אשר יצר אווירה של חלום ומדע בדיוני. הנושאים המרכזיים בעלילה הם יפן, אפריקה וזיכרון הנסיעה. בסרט ישנה מחווה לסרט "ורטיגו" של אלפרד היצ'קוק, בסיקוונס באמצע הסרט המתרחש בסן פרנסיסקו.
בשנת 2007 יצאה מהדורה משותפת לסרטים "Jetée La" ו"Sans Soleil", אשר כללה חיבור קצר מאת מרקר בשם "עבודה בתקציב שרוך נעל". בחיבור הודה מרקר כי כל הצילומים בסרט "Sans Soleil" צולמו עם מצלמת פילם, ואת הקלטות השמע הקליט על קלטות סליל פרימיטיביות. מרקר גם ציין כי רק סצנה אחת קצרה ב"המזח" היא של תמונה נעה, זאת מכיוון שמרקר יכול היה לשאול את המצלמה רק לצהריים אחד במהלך צילומי הסרט.
לאורך הקריירה שלו, כריס מרקר כמעט ולא התראיין, וצולם לעיתים נדירות אף יותר. כשביקשו ממרקר תמונה של עצמו הוא נהג להציע תצלום של חתול, שהייתה החיה האהובה עליו.
מסלול אלומה

מסלול האלומה במאיץ חלקיקים

מסלול האלומה במאיצי חלקיקים נמצא, בדרך-כלל, במנהרה תת-קרקעית. לרוב, הוא מורכב מצינור מתכת הנקרא צינור האלומה, שבו נמצא ריק גבוה כך שנמצאות בתוכו מעט מאוד מולקולות המפריעות לאלומת החלקיקים המואצים. כאשר יש מולקולות בצינור הן עלולות לפזר את אלומת החלקיקים במקרה של התנגשות.
סמוך למתקן נמצאים מכשירים וציוד הנועדים לייצור, ניטור, האצה, ותחזוקה של קרן החלקיקים. אלה יכולים להיות מחוברים למסלול האלומה ישירות או להימצא בקרבתו. מכשירים אלה כוללים  מתמרים  (רכיבים הממירים אות פיזי לאות חשמלי ולהפך), מכשירי דיאגנוסטיקה,  עדשות,  קולימטורים  (מקבלים),   צמדים תרמיים, משאבות  יונים, מדי יונים, ותאי   יינון .
ישנם גם אמצעי קירור המשתמשים במים על מנת לקרר את ה  מגנטים  הדו-קוטביים והארבע-קוטביים. לחץ, כמו זה הנוצר מאוויר דחוס, מווסת את משאבות הריק ואת המניפולטורים שעל מסלול האלומה.

מסלול אלומת נייטרונים

תחנה סופית ניסיונית במתקן מחקר לנייטרונים נקראת מסלול אלומת נייטרונים. הניסויים בדרך-כלל מודדים את התפזרות הנייטרונים מהמדגם שנבחן בניסוי.

מבנה

מסלול האלומה מורכב מבקתה אופטית, בקתה ניסיונית, ובקתת בקרה המסודרות בשורה זו אחר זו.

בקתה אופטית

עבודתו העיקרית של המסלול היא לעבד את  קרינת הרנטגן  שסופקה על ידי המאיץ. בבקתה זו נמצאים מראות ורכיבי אופטיקה המותאמים לסביבה של חום רב, שכן האלומה נושאת כמות עצומה של אנרגיה בשטח קטן.

בקתה ניסיונית

לאחר מכן, כמות קטנה של חומר מונחת באלומת הרנטגן. החומר נמצא באוויר, מקורר על ידי הליום או חנקן, או בתוך חלל מותאם השומר על תנאי ניסוי מסוימים. מסביב לחומר נמצאים גלאים המקליטים את קרן הרנטגן העוברת דרכם או את קרן הרנטגן החוזרת מדגימת החומר. בסינכרוטרון, הגלאים עשויים מחומר ההופך את הפוטונים של קרינת הרנטגן לאור נראה או לאות חשמלי. לאחר מכן נמצאים גלאים שקולטים את האור או את האות החשמלי.

בקתת בקרה

בבקתת הבקרה החוקרים משתמשים בתוכנה מותאמת על מנת לשלוט על אלומת החלקיקים ועל המכשירים האחראים ללקיחת הדגימות. נוסף על כך, תוכנה זו אחראית גם לאיסוף הנתונים שנקלטו מהניסוי.
(צילום של שני צינורות אלומה ממכון המחקר לפיזיקת חלקיקים CERN)
ג'יין טיילור

ביוגרפיה

טיילור נולדה בסאן מטאו, קליפורניה. אביה היה עורך דין ואמה הייתה מורה לספורט. היא למדה בקולג' לנשים מאונט הוליאוק, ובשנת 1966 היא סיימה בהצטיינות יתרה, ראשונה בכיתה שלה. טיילור חזרה לקליפורניה והתחילה ללמוד כימיה באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה. לאחר שקיבלה תואר שני בכימיה, עברה תחת הנחיתו של ס. ס. צ'ן ללמוד מתמטיקה. לאור המהומות הפוליטיות בברקלי בסוף שנות השישים עברה טיילור לאוניברסיטת וורוויק שם סיימה תואר שני במתמטיקה. בסתיו 1970 עברה טיילור לאוניברסיטת פרינסטון שם ב-1973 סיימה דוקטורט במתמטיקה תחת הנחייתו של פרדריק אלמגרן. לאחר קבלת הדוקטורט הצטרפה לאוניברסיטת ראטגרס בניו גרזי בתור פורפסור משנה והתקדמה בסולם הדרגות עד להיותה פרופסור מן המניין. בשנת 2002 פרשה מהלימוד וקיבלה את התואר לפרופסור אמריטוס. בין השנים 1999-2001 כיהנה כיושבת הראש של האגודה לנשים במתמטיקה. טיילור נישאה שלוש פעמים למתמטיקאי ג'ון גוקנהיימר, למתמטיקאי פרדריק אלמגרן ואיתו יש לה ילדה ואז לאיש הפיננסים ויליאם גולדן שהביא איתו לנישואים שני ילדים.

המחקר שלה

מחקרה העיקרי של טיילור היה בנושא תורת המידה הגאומטרית. בתחילה חקרה צבירי בועות סבון ולאחר זמן קצר עברה למחקר בנושא גבישים. בשנת 1976 הוכיחה טיילור את חוקי פלתאו. חוקי פלתאו הם ארבעה חוקים שנוסחו בידי גוז'ף פלתאו במאה ה-19 אשר מגדירים את הצורה של הקרום בין בועות סבון בתוך צביר. אחד מבין החוקים הללו קובע שהעקמומיות הממוצעת בכל הנקודות על צביר בועות קבועה, ערך זה שונה בין צבירים שונים. באחת מהרצאותיה פנו לטיילור שני מדענים סיריל סמית וג'ון קאן והציעו לה לשנות את נושא המחקר שלה מבועות סבון לגבישים. התת-נושא שהם עסקו בו בקשר לגבישים היה קשור לשטח המינימלי שהוא מצב יחיד שבו העקמומיות הממוצעת בכל נקודה שווה לאפס. בהמשך התמקד מחקרה של טיילור בנושא גבישים ואיך הם מתפתחים תחת חוקים פיזיקאלים שונים. בנושא זה שהינו אינטרדסיפלינארי שיתפה פעולה רבות עם מהנדסי חומרים.

תארים ופרסים

טיילור זכתה במענק המחקר של הקרן על שם אלפרד פ סלואן. טיילור היא חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, האגודה האמריקאית לקידום המדע, האגודה לנשים במתמטיקה, והאגודה האמריקאית למתמטיקה. בשנת 2001, היא קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' מאונט הוליאוק.
האחים קונטרסקי

אָלוֹיְס (Aloys; ‏ 14 במאי 1934 - 22 באוגוסט 2017) ואַלְפונס (Alfons; ‏ 9 באוקטובר 1932 - 5 במאי 2010) קוֹנְטָרְסְקִי (Kontarsky) היו אחים גרמנים, שהופיעו כדואו פסנתרנים וניגנו בביצועי בכורה עולמיים יצירות רבות חשובות בנות זמננו. המוניטין הבינלאומיים שזכו להם היו כמבצעי מוזיקה מודרנית לשני פסנתרנים, אך הם ניגנו גם את הרפרטואר הסטנדרטי ולעיתים ניגנו בנפרד. מדי פעם הצטרף אליהם אחיהם הצעיר ברנרד בביצועי יצירות לשלושה פסנתרים.
האחים קונטרסקי נולדו שניהם באיזרלוהן. אלויס החל את לימודיו בגיל צעיר אצל פרנץ הנמאן. בהמשך למד בקלן אצל אילזה שמיטץ-גוהר, ואצל אדוארד ארדמן בהמבורג.
הקונצרט הפומבי הראשון שלהם היה ב-1949 ובו ניגנו את הקונצ'רטו של סטרווינסקי לשני פסנתרים. ב-1955 הקימו דואו פסנתר משלהם "קלאווירדואו קונטרסקי" והופיעו בקביעות מ-1959 עד שאלויס נתקף בשיתוק בשנת 1983 כתוצאה משני אירועים מוחיים. בשנת 1956 זכו בפרס ראשון על דואו פסנתר בתחרות המוזיקה הבינלאומית הרביעית של רדיו גרמניה.
משנת 1962 הדריכו אלויס ואלפונס בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט. אלויס גם היה חבר בהרכב הקאמרי הבינלאומי של דרמשטדט. משנת 1963 הדריך אלויס בקורסים למוזיקה חדשה בקלן. אלפונס היה חבר באקדמיה הבווארית לאמנויות יפות ובמועצה הגרמנית למוזיקה, שהינה חברה במועצת המוזיקה הבינלאומית) והיה פרופסור באוניברסיטאות קלן, מינכן ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג. בשנת 1965 הקים אלויס דואו עם הצ'לן זיגפריד פאלם.
כדואו, הופיעו בנגינת בכורה של יצירות מאת לוצ'אנו בריו, סילבאנו בוסוטי, מאוריציו קאגל, קרלהיינץ שטוקהאוזן, אנרי פוסר, לואיס דה פאבלו וברנד אלואיס צימרמן.
הדואו ערך סיורים תדירים בארצות מערב אירופה, המזרח התיכון, אמריקה הצפונית וההדרומית, וכן הופיעו באוסטרליה. הם ביקרו בישראל בשנים 1969, 1971 ו-1974. יש להם הקלטות רבות, בהן "מנטרה" של שטוקהאוזן, בפיקוח המלחין, שיצאה לראשונה בתקליט אריך נגן של חברת דויטשה גרמופון ושוב בתקליטור 16 של "ההוצאה השלמה" של שטוקהאוזן. הרפרטואר המסורתי יותר שלהם כולל את "מחולות הונגריים" של ברהמס בשלמותם ואת הפנטזיה בפה מינור של שוברט, דויטש 940. בפסקול הסרט "הנרי וג'ון" משנת 1990 הם מנגנים את ה"סוויטה קטנה" של דביסי
ב-1974 הוציא אלפונס את ההקלטה הראשונה בכלים האותנטיים של סונאטת ארפג'ונה של שוברט בלה מינור, דויטש 821. את תפקיד הארפג'ונה מנגן קלאוס שטורק ואלפונס מנגן בפורטה פיאנו. אלויס הופיע בהקלטה של "מיקרופוניה I" של שטוקהאוזן, שם ניגן את תפקיד הטם-טם, ואלפונס השתתף במיקרופוניה II, שם ניגון בעוגב האמונד.
ב-1959 נשא אלויס לאישה את השחקנית גיזלה זאואר. לפי מקור אחד, ייתכן שאלויס הופיע פעם כמנצח, בבכורה הצרפתית באופרה בסטיליה בפריז של "החיילים" מאת ברנד אלויס צימרמן, אבל מקור אחר נוקב בשם אחיו הצעיר, ברנרד, כמנצח על ההפקה הזאת. לא נראה סביר שהיה זה אלויס, שסבל ב-1983 שני אירועים מוחיים מגבילי תנועה, שהשאירוהו משותק בצד אחד ולוקה בראייה ובדיבור. אשתו, גיזלה זאואר-קונרסקי, קטעה את הקריירה האמנותית שלה כזמרת כדי לטפל בבעלה. ב-2008, העניק לה ראש עיריית קלן מדליית הצטיינות מטעם העיר על השירות שהגישה לבעלה.
תלמידי האחים היו: יורק הלר, שטפן שלאיירמאכר, כריסטין גרוויג ואפריין גונזלס גואנו, אנה האס-ניבידז'יאק ופיוטר ניבידז'יאק, דאגלס נמיש ודומיניק מורל, אלנה האמל ולאורה סנשז, ועוד רבים.
הדרייב אין (תל אביב)

הדרייב אין בתל אביב היה בית קולנוע פתוח בשיטת דרייב אין, היחיד מסוגו בישראל, שפעל ברחוב אייזיק רמבה בתל אביב, מצפון למרכז הירידים וסמוך ללונה פארק. הדרייב אין נפתח ב-11 במרץ 1973 ונסגר בשנת 2000.
במקום הוקם חניון מכוניות ענק, שבקצהו המזרחי מסך ברוחב של 30 מטרים, והוא הכיל 960 מקומות חנייה הערוכים בצורת מניפה, וליד כל אחד מהם רמקול שהיה מונח על חלון הרכב. בעת פתיחתו היה מחיר הכניסה אליו 4 לירות וחצי למכונית. הסרט הראשון שהוקרן במקום היה ספר הג'ונגל וכאשר התארכו קטעי הפרסומות שהוקרנו ציפצפו הנהגים במשך דקות. במקום נערכו גם הופעות של זמרים מפורסמים כגון הופעה של צביקה פיק. באמצע שנות ה-80 החלו להקרין בדרייב אין סרטי פורנו בימי שישי בלילה, ורבים העדיפו לצפות בו בחינם מגבעת האוניברסיטה. בעת הקמתו של הדרייב אין טרם נחנכו נתיבי איילון, ועם סלילת הכביש המהיר, היו נהגים שנהגו לעצור בשולי הכביש כדי לצפות בסרטים.
לאחר סגירת המקום תכננה עיריית תל אביב להפוך את השטח לפארק אופניים - הכולל סלילת מסלול אספלט שיפעל כקריטריום לאימוני רוכבי אופניים, אך לבסוף נעשה ניסיון נוסף בשנת 2005 להפעיל את המקום, וזה כשל. במשך השנים שאחרי הסגירה נעשו ניסיונות למכור את השטח או להפעיל בו עסקים שונים. בשנת 2009 הופעל במקום מסלול להדרכת נהיגה עד שלבסוף הפך לחניון. בשנת 2011 החליטה חברת אחוזות החוף שבבעלות עיריית תל אביב, האחראית על החניונים בתל אביב, כי אגודות הסטודנטים יוכלו להקרין סרטים במקום.
בדיונים לפיתוח השטח עלו בין ההצעות הקמת קריית תקשורת שתכלול גם אולפני טלוויזיה גדולים לצילום (במקום אולפני הרצליה) וכן הציעו הקמת מעונות סטודנטים (שלבסוף קמו במתחם אוניברסיטת תל אביב ומוכרים בשם "מעונות ברושים").
ב-27 ביוני 2012 החליטה עיריית תל אביב להקים במתחם את היכל הספורט העירוני, אולם ספורט רב-תכליתי, שישמש בין היתר, את קבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב, כל זאת כחלק מתוכנית לשדרוג גני התערוכה הסמוכים. ביולי 2015, פחות משנה לאחר חניכת ההיכל, שונה שמו ל"היכל קבוצת שלמה" לאחר זכייתה של "שלמה Sixt" במכרז על מתן חסות ושם מסחרי להיכל.
חומת בגדאד

חומת בגדאד (ידועה גם כחומת אל-עזמיה;  בערבית: جدار الاعظمية, תעתיק מדויק: ג'דאר אל-אעט'מיה) הוא שם נפוץ בתקשורת העולמית למחסום הפרדה עשוי לוחות בטון שנבנה סביב שכונת אל-עזמיה (בערבית: الاعظمية, תעתיק מדויק: אל-אעט'מיה) באזור הצפוני של בגדאד, מצידו המזרחי של החידקל. בניית החומה החלה ב- 10 באפריל 2007. אורך חומת הבטון 5 ק"מ, וגובה הלוחות הוא 3.6 מטרים.
החומה נבנתה על רקע של תקופה בה התרחשו פיגועי התאבדות קשים בעיר, שגבו קורבנות רבים. מטרת החומה היא להפריד בין אוכלוסייה סונית לאוכלוסייה שיעית, כאשר שכונת אל-עזמיה עצמה היא סונית ברובה.
לדברי המתכננים התקווה היא "שהחומה תעזור להחזיר את החוק והסדר, על ידי יצירת דרך לנטר את הכניסה והיציאה מהשכונה, ובכך לאפשר לתושבים ולאנשים בעלי עסקים לגיטימיים להיכנס, ולהשאיר את יחידות המוות והמיליציות בחוץ".
בספטמבר 2008 פורקה חלק מהחומה, וביוני 2009 הודיעה ממשלת עיראק על פירוק יתר החומה.
קמץ

הקלדה

כך מקלידים את הקמץ במערכות הפעלה שונות:
אנטארקטיקה (שיר)

אנטארקטיקה הוא שיר עברי שחיברה הפזמונאית חנה גולדברג וביצעה קורין אלאל, והוא ידוע בעיקר בזכות שורת הפתיחה שלו: "אין סוסים שמדברים עברית", שאף הפכה לשמו של ספר מאת חנה גולדברג, על הסיפורים מאחורי שיריה‬. השיר הוא שיר הנושא של האלבום אנטארקטיקה, שהפיקה יהודית רביץ, ושנאמר עליו ש"הקפיץ את קורין אלאל ללב המיינסטרים".
חנה גולדברג סיפרה שהשיר נכתב בעקבות אהבה שדעכה:
בהתחלה הייתי מאוהבת בו. אחרי שנה – פחות. אחרי שנתיים – עוד פחות. בסוף רק רציתי שילך. האם כמו שאין סוסים שמדברים עברית, כך אין התאהבויות שלא נגמרות?
באותה תקופה עבדתי עם קורין. במשך שנתיים הייתי נפגשת איתה ומחפשת מילים, רציתי לשים בפיה מילים חדשות, רעננות, אבל לא הצלחתי. אפילו לא שורה. התייאשתי. אמרתי לה: 'קורין, אני לא מוצאת אף מילה בעברית לדיסק שלך.'
ואז ביקשתי שילך. כתבתי: 'אין סוסים שמדברים עברית / אין אנשים שלא מתים / חפש באנטארקטיקה'. התקשרתי לקורין בהתרגשות: 'תקשיבי: אין סוסים שמדברים עברית!'. באותו לילה היא כבר שרה לי בטלפון את 'אנטארקטיקה'.
השיר פרץ את המחסום, ואחריו זרם החוצה כל האלבום אנטארקטיקה, שאותו הפיקה יהודית רביץ, ובו לראשונה, קורין שרה בסולם גבוה יותר מזה שבו היא שרה עד אז.
— האתר של חנה גולדברג
מוחמד אבן סעוד

חייו

היה אמיר העיירה דרעייה, בתקופתו החל מוחמד אבן עבד אל-והאב להפיץ את תורת הוהאביה, אל-והאב טען כי המודרנה על חידושיה החומריים והתאולוגיים השונים עיוותו את האסלאם. הוא נלחם בחלחול של האמונות הטפלות לתוך האסלאם (כמו הסופיות), וראה כעיקר האמונה את יחודו של אללה, ובעקבות כך ראה בסגידה למוחמד ולנאמניו פוליתאיזם,
לאחר  שאל-והאב גורש מן אלעוינה השכנה, הזמינו אבן סעוד לגור תחת חסותו. השניים החליטו לעבוד יחד כדי ליישם את רעיונותיו של אבן עבד אל-ווהאב על טיהור האסלאם מחידושים (כפירה)  על ידי החזרתו אל עקרונות ה"אמת" של האסלאם כפי שהם ראו אותו. 
ההסכם, שנחתם בשנת 1744 ובעקבותיו נכבש חבל הארץ נג'ד, היווה את תחילתה של המדינה הסעודית הראשונה (האמירות של דירייה) והמנוע הדתי-אידאולוגי לפעולתה. בעקבות שיתוף הפעולה ביניהם העניק אל-והאב ובעקבותיו חכמי ההלכה הוהאבים לגיטמציה לשלטונו של בית סעוד, ואבן סעוד השתמש בתורת הוהאביה כסיבה להרחבת שלטונו בחצי האי, הוהאביה סייעה בידו אף בכך שהיא יצרה מכנה איסלאמי משותף, שסייע לגשר על חיכוכים בין שבטיים, וליצירת כוח פוליטי והאבי מאוחד בראשותו של אבן סעוד. 
הסמכות שניתנה בידיו של אבן סעוד הייתה מעבר לסמכות פוליטית חילונית, אלא הוא הוכתר כאימאם וכאמיר המאמינים (אמיר אל מֻאְמִנִין), כמו כן התקבע אז העיקרון שהשליטה הסעודית תעבור בין בני משפחתו של אבן סעוד. אמירות זו פעלה עד לשנת 1818 והיוותה את הבסיס לערב הסעודית של היום.
יהוידע חיים

יהוידע חיים (נולד ב-1941) הוא סופר ודיפלומט ישראלי ובעבר שגריר ישראל להודו ולסין.
חיים למד באוניברסיטת ג'ורג'טאון שבארצות הברית, שם עשה את הדוקטורט שלו במסגרת לימודי המזרח התיכון ואסיה. כיהן כמנהל אגף המזרח התיכון וכראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ. בין השנים 2000-1995 שירת כשגריר ישראל בהודו, ובין השנים 2007-2002 כשגריר ישראל בסין.
פרסם מאמרים רבים בנושאי המזרח התיכון, וספר בנושא גישות התנועה הציונית כלפי הבעיה הפלסטינית. כמו כן כתב על החברה והתרבות במדינות מזרח אסיה.
חלרה

היסטוריה

תחילתה של הישות המדינית היא בשלושה מקומות יישוב מוקדמים מהתקופה הפרנקית, גלדרן, פונט (Pont) ודרומית משם העיר ואסנברג (Wassenberg, כיום בגרמניה) על הנחל רוּר. סביב שלושה יישובים אלה קיבל גרארד ון אנטואן איש אינו ב-1021 את שטחה של חלרה מן הקיסר היינריך השני. הרוזן הראשון היה גרארד השלישי מוואסנברג (1060–1129), שהפך להיות גרארד הראשון מחלרה. בנו, גרארד השני (1090–1131), נשא לאישה את אֶרְמְגָארְד, בתו של אוטו השני רוזן זוטפן, וכך צירף לשטחו את רוזנות זוטפן - בנו הנדריק הראשון היה הרוזן הראשון של חלרה וזוטפן. הרוזנות התרחבה בהדרגה, ובשנת 1248 זכה הרוזן אוטו השני בעיר החופשית ניימכן, בזכות עזרתו למלך היריב וילהלם השני.
הרוזן ריינאלד השני התחתן עם אחותו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, ובזכות השתדלותו של אדוארד הפך הקיסר לודוויג הרביעי את חלרה לדוכסות בשנת 1339.
חלרה הייתה לעיתים קרובות במלחמה עם רוזנות הולנד ועם הבישופות-נסיכות של אוטרכט, עד שדוכסי בורגונדיה צירפו את כל האזור לנחלתם (ראו ארצות השפלה הבורגונדיות).
כשארצות השפלה הצפוניות מרדו כנגד פליפה השני, מלך ספרד, במאה ה-16, הפכו שלושת הרבעים הצפוניים לחלק מהרפובליקה ההולנדית ואילו "הרובע העילי" נותר חלק מארצות השפלה הספרדיות.
במסגרת חוזה אוטרכט, שסיים ב-1713 את מלחמת הירושה הספרדית, התחלק הרובע העילי הספרדי בין פרוסיה (שקיבלה, בין השאר, את העיירה גלדרן), הרפובליקה ההולנדית, אוסטריה ודוכסות יוליך (Jüllich).