google/wiki40b huggingface dataset:
זוג יונים (בלט)

זוג יונים הוא בלט בשתי מערכות שהולחן על ידי אנדרה מסג'ר, המבוסס על האגדה "זוג יונים" של ז'אן דה לה פונטן.
הופעת הבכורה הייתה באופרה הלאומית של פריז ב-18 באוקטובר 1886 ובוצעה על ידי הרקדנים רוסיטה מאורי כ'גורולי' ומרי סאנלביל כ'פפיו', על פי כוריאוגרפיה של לואיז מרנטה.
הופעת הבכורה לגרסתו של הכוריאוגרף פרדריק אשטון הועלתה ב-14 בפברואר 1961 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ובוצעה על ידי הרקדנים לין סיימור וכריסטופר גאבל.

עלילה

בבלט המקורי מהמאה ה-19, פפיו (דמות ראשית שגולמה אז על ידי רקדנית) אינו מרוצה מחייו המשעממים בין ארבעה קירות ביתו ולצד ארוסתו גורולי.
מערכת היחסים ביניהם מתוארת בפה דה דה בתחילת המופע, על ידי תנועות ראש חדות ומהירות של מריבה ולאחר מכן התקרבות והתפייסות, כחיקוי של זוג יונים בהם הבחינו.
כשמגיעה קבוצת צוענים לבקר בכפרם, פפיו מתרשם מאד מריקוד הצ'רדש האנרגטי אותו הם רוקדים, מפלרטט עם דג'לי השחרחרה ומצטרף לנדוד עם הצוענים, משאיר את אהובתו מאחור.
סבתה של גורולי מייעצת לה להתחפש לצועניה וללכת בעקבות אהובה (ובכך לספק לבלרינה תפקיד כפול). כשהיא מגיעה למקום בו עצרו, היא גורמת לכל הגברים להתאהב בה ומשחדת אחד מהם לגרום לפפיו חיים קשים. 
החגיגה נגמרת כשפפיו נשדד ומוברח על ידי הצוענים והוא חוזר אל ביתו מלא חרטה ומתחנן למחילה.

פרדריק אשטון

גרסתו של פרדריק אשטון לבלט מתרחשת בסטודיו קטן בעליית גג בפריז ומבוצעת על ידי שתי דמויות ראשיות אנונימיות, צעיר וצעירה.
הבלט מתחיל כשצייר צרפתי מנסה לצייר מודל חסרת סבלנות, אהובתו, הישובה על כיסא ברזל מצועצע.
הנסיון נכשל כשנכנסת קבוצת חברים של המודל וביניהם צעירות ששובות את לבו של הצעיר המתגלה כקל לפיתוי. להקת צוענים הנשקפת מבעד לחלון עליית הגג, ומחווה מצדו שאינה מתפרשת נכון, מובילים למריבה בין אהובתו ובין כרמן הצועניה חמת המזג איתה הוא מפלרטט, מי תשב על הכיסא כמודל.
משהרגיש שאינם רצויים, עוזב מנהיג הלהקה את הסטודיו והצעיר ממהר להצטרף אליהם, מוקסם מאורח חייהם האקזוטי לכאורה. אולם הצטרפותו ללהקה לא עולה יפה, והוא מושלך אל מחוץ למאהל. 
כששב הצעיר אל ביתו ואל אהובתו שהשאיר מאחור, הם מתפייסים ומתיישבים על כיסא הברזל המצועצע במרכז החדר.
שני יונים אמיתיים משתתפים במופע ומייצגים את האוהבים; בלחן עצמו ליונים יש קטע משלהם. 
במערכה הראשונה היונים נצפים יחד כשהצעיר והצעירה מבצעים פה דה דה, וברגע של פרידה לפני סוף המערכה, בה הצעירה עוזבת, יונה אחת עפה אל מחוץ לבמה.
במערכה השנייה, חזרתו של הצעיר אל ביתו מתחילה בנחיתת יונה על כתפו וברגע הפיוס והתאחדות הצעירים, שני היונים מתיישבים מעליהם, על משענת הכסא.
בדרך כלל, הבלט יוצג לצד בלט קצר נוסף באותו ערב. בעונת החורף 2015-2016 הציג הבלט המלכותי את 'זוג יונים' לצד 'רפסודיה, אף הוא של אשטון.
ויקטור קוגלר

ביוגרפיה

ויקטור קוגלר נולד בחלק הגרמני של צפון מזרח בוהמיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ומאז המאה העשרים חלק מצ'כיה. הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בעת מלחמת העולם הראשונה ושוחרר בסמוך לתום המלחמה בשנת 1918, לאחר שנפצע תוך כדי השירות. הוא עבר להתגורר באוטרכט שבהולנד בשנת 1920 והחל לעבוד כחשמלאי בחברה הגרמנית לייצור פקטין אופקטה. בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הולנדי. בשנת 1940, עם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, הוא הפך למנהל של סניף חברת אופקטה ביחד עם יאן חיס על מנת למנוע את החרמת החברה על ידי השלטונות כחברה המנוהלת על ידי יהודים. מהלך זה הותיר למעשה את אוטו פרנק כמנהל בסתר של החברה, איפשר לחברה אופקטה להמשיך להתקיים כגוף עצמאי ולמשפחת פרנק להמשיך ולהתקיים.
ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, (הולנדית: Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם. המחבוא היה חלל בן 3 קומות, שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה. בקומה הראשונה של החלל היו 2 חדרים קטנים ובצמוד אליהם חדר אמבטיה ושירותים. בקומה השנייה היה חדר גדול ואליו צמוד חדר קטן, ממנו הוביל סולם לעליית הגג. הכניסה למחבוא הוסתרה, זמן מה לאחר כניסת המשפחה, בארון ספרים.
בבוקר של יום ה-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום. בראש הכוח עמד נגד האס אס קרל סילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה. משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים. לאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
ויקטור קוגלר סומן על ידי הגסטאפו כעומד בראש הקנוניה והוא נעצר, נחקר וביום 7 בספטמבר הועבר לתא הנידונים למוות בבית הכלא. ב-11 בספטמבר הועבר למחנה הריכוז אמרספורט. הוא הפך לאסיר עבודה במחנות עבודה בכפייה בהולנד. ב-28 במרץ 1945 הוא יצא במסע רגלי עם עוד 600 אסירים נוספים לכיוון גרמניה. המסע נעצר על גבול הולנד-גרמניה בגלל הפצצות של מטוסי בנות הברית. ויקטור קוגלר הצליח לברוח להגיע לביתו באפריל 1945. הוא הסתתר שם עד לשחרור הולנד מידי הגרמנים ב-5 במאי 1945.
ב-6 בדצמבר 1952 נפטרה אשתו לאורה קוגלר. שלוש שנים לאחר מכן הוא נשא לאישה את לוסי ון לנגן והיגר לקנדה.
קוגלר קיבל עיטור והכרה כחסיד אומות העולם בשנת 1973. בשנת 1977 קיבל אות ופרס כספי מהסניף הקנדי של הליגה נגד השמצה.
רקפת (פגז)

רקפת, או בשמה הרשמי 105mm APAM-MP-T M117/1 Cartridge ‏ (APAM-MP-T זה ראשי תיבות של Anti-Presonnel Anti-Material Multi-Purpose Tracer)  היא כדור טנק רב תכליתי מתוצרת תע"ש, שנועד להחליף את הפלאשט. הרקפת נמצאת בשימוש בטנקים עם תותחים בקוטר 105 מ"מ כמו מרכבה סימן 2 וטנקי מגח במילואים. גרסה נוספת לפגז המותאמת לתותחים בקוטר 120 מ"מ הנמצאים בטנקים חדישים יותר נקראת "כלנית".
השימוש המבצעי הראשון בפגזי הרקפת נערך במלחמת לבנון השנייה על ידי טנקים מחטיבה 7.
מספר ובר

שימושים

אחד השימושים למספר וובר הוא לחקור את צינורות החום. כאשר שטף המומנטום בליבת האדים של צינורות החום גבוה, קיימת אפשרות שמאמץ הגזירה המופעל על הנוזל בפתיל יכול להיות גדול מספיק כדי לעלות לרכבת הטיפות בזרם האדים. מספר ובר הוא הפרמטר החסר ממדים שמגדיר לנו ההתחלה של התופעה (שם התופעה) (מספר ובר גדול או שווה 1). במקרה הזה מספר ובר מוגדר כיחס המומנטום בשכבת האדים מחולק בכוח מתח הפנים שמרסן הנוזל, כאשר הגודל האופייני בו הוא גודל נקבובית המשטח.
לינה ורטמילר

ביוגרפיה

ורטמילר נולדה ברומא למשפחה קתולית אדוקה ממוצא שווייצרי. בילדותה הייתה מרדנית מאד, וסולקה מיותר מ-12 בתי ספר קתוליים שונים, ונרשמה ללימודי תיאטרון חרף רצונו של אביה שתהיה עורכת דין.
לאחר שסיימה את לימודיה תיירה באירופה במסגרת עבודתה כמפעילה בתיאטרון בובות. בעשר השנים הבאות היא עבדה בתיאטרון כשחקנית, במאית ומחזאית. במהלך תקופה זו פגשה בג'אנקרלו ג'אניני, שבהמשך כיכב בכל סרטיה הגדולים. באמצעות היכרותה עם מרצ'לו מסטרויאני פגשה בפדריקו פליני ושימשה ב-1962 עוזרת במאי בסרטו "שמונה וחצי". בהמשך השנה ביימה ורטמילר את סרט הבכורה שלה "The Lizards", סרט שהרעיון המרכזי בו (חיי העוני של האיטלקים הדרומיים) היווה מוטיב חוזר בעבודות מאוחרות יותר.
לאחר מכן זכו סרטיה להצלחה בינונית, אך ב-1972 השיגה ורטמילר הצלחה בינלאומית מתמשכת עם סדרה של ארבעה סרטים בכיכובו של ג'נקארלו ג'אניני. האחרון שבהם, "שבע היפהפיות" משנת 1975, קיבל ארבע מועמדויות לפרס אוסקר, והיה שובר קופות עולמי. ורטמילר היא האישה הראשונה שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, וביחד עם ג'יין קמפיון, סופיה קופולה וקתרין ביגלו הן הנשים היחידות שהיו מועמדות אי פעם לפרס.
סרטיה ידועים בשמות הארוכים שהיא נותנת להם, כגון סרטה "סחף חושים", שלפי השם המקורי באיטלקית אמור להיות: "נסחפים על ידי גורל לא רגיל בים אוגוסט הכחול". שמות אלו קוצרו בקביעות כששוחררו להפצה עולמית. היא נכנסה לספר השיאים של גינס בשם הסרט הארוך ביותר: "Un fatto di sangue nel comune di Siculiana fra due uomini per causa di una vedova. Si sospettano moventi politici. Amore-Morte-Shimmy. Lugano belle. Tarantelle. Tarallucci e vino". (סרט משנת 1979 עם 179 דמויות, ידוע בשם המקוצר "Blood Feud").
סרטיה המאוחרים זכו להצלחה פחותה מאשר סרטיה מאמצע שנות ה-70.
ורטמילר הייתה נשואה לאנריקו ג'וב (נפטר ב-4 במרץ 2008), מעצב אמנותי שעבד איתה על כמה מסרטיה.
שרה קולדוול

חייה

קולדוול נולדה במריוויל, מיזורי וגדלה בפאייטוויל, ארקנסו. היא הייתה ילדת פלא והופיעה ככנרת מאז היותה בת עשר. את בית הספר התיכון בפאייטוויל סיימה בגיל ארבע-עשרה.
בשנת 1944 סיימה קולדוול את לימודיה בהנדריקס קולג' ולמדה באוניברסיטת ארקנסו ובקונסרבטוריון ניו אינגלנד. ב-1946 היא זכתה במלגת לימודים כוויולנית במרכז ברקשייר למוזיקה. בשנת 1947 ביימה את "הרוכבים אל הים" של ווהן ויליאמס. במשך 11 שנים כיהנה כעוזרת ראשית לבוריס גולדובסקי.
קולדוול עברה לבוסטון, מסצ'וסטס בשנת 1952 והייתה לראש סדנת האופרה של אוניברסיטת בוסטון ב-1957 הקימה את "קבוצת האופרה של בוסטון", שהייתה ללהקת האופרה של בוסטון, שם ביימה מגוון רחב של אופרות ורכשה מוניטין של הפקת יצירות קשות בתנאי לחץ. עוד נודעה בהרכבת וריאציות מעניינות על אופרות סטנדרטיות. הופעות בולטות שעליהן ניצחה ו/או ביימה בבוסטון כוללות את "המסע לירח" מאת ז'ורז' מלייס, אותלו של ורדי (עם טיטו גובי בתפקיד יאגו), "הצגה בצו מלכותי" (Command Performance) (הצגת בכורה עולמית), "מאנון" של מאסנה ו"פאוסט" של גונו (שתיהן עם בברלי סילס ונורמן טרייגל, "לולו" של ברג (בכורה בחוף המזרחי של ארצות הברית), "הפוריטאנים" של בליני (עם ג'ואן סאתרלנד "אי סובלנות" (בכורה אמריקאית), "בוריס גודונוב" (של מוסורגסקי (גרסה מקורית), "איפוליט ואריסי" (בכורה כהצגה בימתית בארצות הברית, עם פלאסידו דומינגו), לה בוהם של פוצ'יני (עם רנאטה טבאלדי ודומינגו), "משה ואהרון" של שנברג (בכורה אמריקאית), דרכו של הולל של סטרווינסקי, "טירת כחול הזקן" של ברטוק, כרמן של ביזה (עם מרילין הורן), "מקבת'" של ורדי(גרסה מקורית), "החייל האמיץ שווייק" של רוברט קורקה, "הדייג ואשת הדייג" (בכורה עולמית, עם מיוריאל קוסטה-גרינספון) ועוד רבות אחרות.
באופרה של ניו יורק ביימה קולדוול את "הלורד הצעיר" של האנס ורנר הנצה ואת "אריאדנה בנאקסוס" של ריכרד שטראוס (עם קרול נבלט)" שתיהן ב-1973. ב-1976 הייתה הן במאית והן מנצחת והפקת הספר מסביליה של רוסיני (עם סילס ואלאן טיטוס), הצגה ששודרה בטלוויזיה, וכך גם בפלסטף של ורדי (עם דונלד גראם) ב-1979.
ב-1976 הייתה קולדוול למנצחת הראשונה במטרופוליטן אופרה, בהפקה של לה טרוויאטה (עם סילס). ב-1978 ניצחה שם על "שיקוי האהבה" של גאטנו דוניצטי, עם חוסה קאררס וג'ודית בלגן. היא הופיעה עם הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פיטסבורג, תזמורת סיינט פול והתזמורת הסימפונית של בוסטון.
עוד בשנת 1976 ביימה את האופרה של ג'ון להמונטיין ליובל המאתיים של ארצות הברית, "שמחי אפוא אמריקה" עם אודטה (מוזה לאמריקה), דונלד גראם (פטריוטים שונים), ריצ'רד לואיס (המלך ג'ורג' השלישי), המקהלה של אוניברסיטת פנסילבניה ותזמורת פיטסבורג.
כמו כן ביימה הפקה אחת שאינה מוזיקלית, הצגת מקבת' של שקספיר במרכז לינקולן בשנת 1981, ששודרה בטלוויזיה בכבלים
בשנת 1982. 
בשנת 1982 התמנתה שרה קולדוול למנהלת האמנותית של האופרה הישראלית החדשה.
בשנות ה-80' פעלה אופרה ניו אינגלנד, סניף של להקת האופרה של בוסטון שהקימה קולדוול, כשגרירת אופרה נודדת במדינות ניו אינגלנד. קולדוול העסיקה זמרים מקצועיים צעירים בהפקות בבימוי מלא ועם תזמורת. המימון בא מקרנות שונות, הן מקומיות ומדינתיות והן פדרליו
כבמאית נחשבה שרה קולדוול לממשיכת דרכו של וולטר פלסנשטיין, אבל גישתה לאופרה הייתה כולה שלה; במיטבה ראו אותה כאחת מבמאיות האופרה המשפיעות ביותר בארצות הברית. 
שרה קולדוול מתה בגיל 82 במרכז הרפואי בפורטלנד, מיין, מדום לב.
ז'ו-וילפריד צונגה

2011

באליפות וימבלדון שנערכה ביוני 2011 הגיע צונגה לשלב חצי הגמר לראשונה בקריירה שלו, לאחר שניצח בסיבוב השלישי את פרננדו גונסאלס מצ'ילה ב-3 מערכות, בשלב שמינית הגמר את דויד פרר מספרד (7 בעולם) ב-3 מערכות ובשלב רבע הגמר את רוג'ר פדרר משווייץ (3 בעולם) ב-5 מערכות 3–6, 6–7, 6–4, 6–4, 6–4. בשלב חצי הגמר הוא הפסיד לנובאק ג'וקוביץ' מסרביה (2 בעולם) ב-4 מערכות 7-6, 6-2, 6-7, 6-3. ג'וקוביץ' לאחר הניצחון עלה למקום הראשון בעולם. באוקטובר זכה בטורניר וינה, לאחר שניצח בגמר את חואן מרטין דל פוטרו בשלוש מערכות.
חנות נוחות

חנות נוֹחוּת היא חנות קמעונאית לממכר מוצרי צריכה נפוצים מסוג משקאות קלים, עיתונים, סיגריות, חטיפים, מפות דרכים, ציוד למטיילים ועוד, הממוקמת על פי רוב במקום שבו תנועה חולפת ומזדמנת רבה. באופן טיפוסי נמצאות חנויות נוחות בצידי צירי תנועה ראשיים, בתחנות דלק, בתחנות רכבת ובצמתי תחבורה אחרים, וכן במרכזי אוכלוסייה צפופים. מגוון המוצרים המוצע בחנות נוחות עשוי להשתנות בהתאם למאפייני הצריכה של התנועה הרלוונטית החולפת במקום.
המוצרים בחנות נוחות נמכרים במקרים רבים במחירים גבוהים בהשוואה למכולת ולסופרמרקט, על פי מודל עסקי המניח שהנוחות שבזמינותו המיידית של המוצר בסמוך למקום הימצאו של הקונה מצדיקה עבורו תשלום גבוה במקצת ממחיר השוק המקובל. כחלק מן ה"נוחות" והזמינות, חנויות אלה מתאפיינות גם בשעות פתיחה ארוכות מן המקובל, במקרים רבים 24 שעות ביממה ו-7 ימים בשבוע. 
כיום משתייכות מרבית חנויות הנוחות, בבעלות או בזכיינות, לרשתות שיווק הנהנות מיתרון לגודל של פריסה ארצית או בינלאומית רחבה. רשת חנויות הנוחות הגדולה בעולם היא סבן אילבן, שהיא גם רשת הקמעונאות הגדולה בעולם מבחינת מספר סניפיה – למעלה מ-36,000 סניפים ברחבי העולם.

בישראל

בישראל הופיעו חנויות הנוחות בתצורתן האמריקאית החל משנות ה-90 של המאה ה-20. מרבית חנויות הנוחות בישראל משתייכות לרשתות בבעלות חברות הדלק הגדולות וממוקמות בתחנות הדלק של החברה האם. חברות עיקריות פועלות בתחום חנויות הנוחות: פז עם המותג יילו, דלק עם המותג מנטה, סונול עם המותג סו גוד, דור אלון עם המותגים אלונית וסי אספרסו, ס.ד.ש עם המותג מון שרי, טן עם המותג טן פלוס, מיקה עם המותג מיקה, ותפוז עם המותג תפוז. נכון לשנת 2012 הן מפעילות בסך הכל כ-720 חנויות נוחות ברחבי הארץ.
זן נוסף של חנויות נוחות הנפוץ מאוד בישראל הוא חנויות ה"פיצוצייה", שהתפתחו כמעין הכלאה בין קיוסק ישראלי קלאסי לחנות נוחות בסגנון אמריקאי עם שעות פתיחה 24/7.
כימיקל

כימיקל (באנגלית: Chemical) הוא חומר שיש לו הרכב כימי קבוע ותכונות ידועות. אי אפשר להפריד כימיקל למרכיביו בשיטות פיזיקליות בלי לשבור קשרים כימיים. מים טהורים, למשל, הם כימיקל - יש להם אותו הרכב כימי ואותן תכונות בין אם הופקו באמצעות טיהור של מי נהר או מתגובת מימן וחמצן במעבדה. מי ברז, לעומת זאת, אינם כימיקל אלא תמיסה המכילה פרט למים חומרים מומסים בריכוזים משתנים ולכן תכונותיהם עשויות להשתנות בדגימות שונות. עם זאת, כל אחד מהחומרים המומסים במי ברז, הוא כימיקל בפני עצמו.  
בקרב הציבור הרחב, נפוצה סטיגמה לפיה כימיקלים הם חומרים רעילים, סינתטים או תעשייתים בלבד. עקב כך נוצר מצב שמפרסמים משתמשים, בצורה מוטעית, במונח "ללא כימיקלים" לצורך עשיית רושם שהמוצרים שלהם בטוחים, בריאים או ידידותיים לסביבה, כי הם לא מכילים חומרים תעשייתים/סינתטים או מכילים חומרים טבעיים/ביולוגיים בלבד (שגם הם כימיקלים לכל דבר ולעניין). "כימיקל" היא מילה נרדפת ל"חומר" וכל החומרים כמו מים ואוויר, הם כימיקלים.
ג'וזפה דה לוקה

חייו

דה לוקה נולד ברומא. הוא למד בעיר זו אצל שני מורים ידועי-שם, ונצ'סלאו פרזיקיני ואנטוניו קוטוני והופעת הבכורה שלו הייתה בפיאצ'נצה בשנת 1897, בתפקיד ולנטין ב"פאוסט" של גונו.
דה לוקה הופיע בלה סקאלה, מילאנו בשנים 1902 עד 1910. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בשנת 1907. בהמשך עבר לארצות הברית, שם היה הבריטון הראשי במטרופוליטן אופרה במשך 20 שנה, משנת 1915 עד 1935. (הוא חזר לזמן קצר לבית האופרה הזה בעונת 1939-40.) אחרי פרישתו לימד שירה ופיתוח קול בג'וליארד. דה לוקה מת בניו יורק בגיל 73.
ג'וזפה דה לוקה נודע בשני תפקידי פוצ'יני שגילם בהופעות בכורה: שארפלס במאדאם בטרפליי (לה סקאלה, 1904) והתפקיד הראשי ב"ג'אני סקיקי" (מטרופוליטן, 1918). כמו כן היה הראשון להופיע בתפקידי המרקיז ב"גריזלידי" של מאסנה, מישונה ב"אדריאנה לקוברה" של צ'ילאה, גלבי ב"סיבריה" של ג'ורדאנו (1903) וסנשו פאנצה ב"דון קישוט" של מאסנה, מול פיודור שליאפין.
המנצח הדגול ארטורו טוסקניני אמר, על פי השמועה, כי דה לוקה הוא "לחלוטין ובפירוש הבריטון הטוב ביותר ששמעתי מעודי". אין ספק, שדה לוקה זכה לשבחים בקשת רחבה של תפקידי אופרה, קומיים, בל קאנטו וורדי, בתוספת אי-אילו גיחות מוקדמות אל וגנר בתקופת לה סקאלה שלו. דה לוקה שר רק באיטלקית ובצרפתית.
קולו של דה לוקה והקריירה שלו מתועדים בפירוט באין ספור הקלטות, שערך לחברות פונוטפיה וויקטור באיטליה ובאמריקה. בכמה מהן הוא שר עם זמרים אחרים גדולים מתור הזהב של המטרופוליטן, בהם אנריקו קארוזו ורוזה פונסל.
דה לוקה עשה לו שם של רב-אמן בשירת לגאטו חלקה והקלטותיו מאשרות את המצוינות שלו בתחום זה. קולו, כגבר קטן-ממדים, לא היה אדיר, אך נשמע למרחקים ושימש אותו ללא דופי. בשיאו, היה זה קול שניחן ביופי יוצא-דופן במשלב האמצעי. דה לוקה היה גם שחקן מוכשר, בייחוד בתפקידים קומיים תוססים.
צלב רותוול

היסטוריה

מיקומו המקורי של הצלב לא ידוע בוודאות, אך ככל הנראה הוא נבנה בכפר רותוול סמוך למיקומו הנוכחי, קילומטרים ספורים משפך נהר הפירת' שלחופי הים האירי. בימי בנייתו האזור היה נתון לשליטת הממלכה האנגלית נורת'מבריה, אך לאורך רוב אלף ומאתיים השנים האחרונות המקום היה בשליטה סקוטית. מהמאה ה-15 הצלב שכן בחצר כנסיית רותוול, אך ניתן להניח כי הוא עמד שם לפחות משנת 1200, עת הקמת הכנסייה.
עם הצטרפותה של הכנסייה הסקוטית אל חיק הפרסביטריאניזם, גל של איקונוקלאזם שטף את הארץ. בתוך כך, בשנת 1642 פורק צלב רותוול ככל הנראה עקב זיהויו כבעל מאפיינים אליליים. חלקי הצלב שימשו במהלך רוב מאתיים השנים הבאות כלבנים ברצפת הכנסייה. בשנים 1801 עד 1803 עברה כנסיית רותוול שיפוץ מקיף, ובמסגרת הליך זה הוצאו חלקי הצלב מרצפתה והושלכו אל חצרה. בשנת 1818 כומר מקומי בשם הנרי דאנקן אסף את חלקי הצלב והחל להרכיב אותם מחדש בסמוך לשער הכנסייה. מאחר שחלק מהחלקים לרבות ראש הצלב היו חסרים, בהוראת הכומר הם שוחזרו על ידי בנאי תושב האזור. שנים אחדות לאחר מכן, בשנת 1823, צלב רותוול הוצב במתכונתו החדשה. כחמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 1887, הועבר הצלב אל פנים הכנסייה והוצב באפסיס ייעודי לו על מנת להגן עליו מפגעי הטבע. במקום זה הצלב שוכן עד היום.

מבנה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

הכיתוב הרוני

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
ז'וזף לואי גה-ליסאק

חייו

את השכלתו הראשונית קיבל גה-לוסאק בביתו, ובשנת 1794 נשלח לפריז כדי להתכונן ללימודים באקול פוליטכניק, אליו התקבל בסוף 1797. 
בשנת 1809 התמנה לפרופסור לכימיה באקול פוליטכניק, ובנוסף לכך כיהן כפרופסור לפיזיקה בסורבון בשנים 1832-1808.
בשנת 1802 ניסח לראשונה את החוק הקובע שגז הנתון בלחץ קבוע מתפשט ביחס ישר לטמפרטורה שהוא נתון בה. גז כזה מכונה "גז אידיאלי".
בשנת 1804 החל לעסוק בחקר האטמוספירה, תוך שיתוף פעולה עם ז'אן-בטיסט ביו ועם אלכסנדר פון הומבולדט. לשם כך טס בכדור פורח, והגיע לגובה של 7 ק"מ.
בשנת 1809 פרסם את החוק החשוב ביותר שלו, חוק הנפחים הפשוטים והקבועים בריאקציות כימיות בין גזים.
גה-ליסאק היה חבר באקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1832 נבחר לחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא חקר את הכלור והיוד. 
לואי ז'וזף גה-לוסאק נפטר ב-10 במאי 1850, ונטמן בבית הקברות פר לשז שבפריז.
משה מלכא

ביוגרפיה

משה מלכא התחיל את דרכו כשחקן בתיאטרונים: החאן, תיאטרון לנוער, הבימה ואנסמבל עיתים בניהולה של רינה ירושלמי .
בהמשך עבר ליצירה אישית ופיתח שפת תיאטרון פיזית ליצנית מקורית - "זיצ". מתוך שפת תיאטרון זאת יצר שבע עשרה עבודות תיאטרון רחוב ואולם. השתתף בפסטיבלים בארץ ובעולם וזכה בפרסים, בין הארצות בהן הופיע: הולנד, בלגיה, גרמניה,יוון, צרפת וארצות הברית.
יצירות בולטות: "שחורים" מאת ז'אן ז'אנה, "זיבובו"- עיבוד מיוחד ל"מלך אובו" של ז'ארי, "הוביזיצ" - יצירה מתוך שפת הזיצ.
מלכא פרץ לתודעה ביחד עם שורה של יוצרי תיאטרון כמו דודי מעיין, רות קנר ונעמי יואלי כשהמשותף להם הוא פיתוח סגנון ושפת יצירה אישית בתיאטרון. משה מלכא משמש משנת 2004 כמנהל אמנותי, במאי ומחזאי של התיאטרון הישראלי-אתיופי "הולוגאב" שבבית הקונפדרציה בירושלים. התיאטרון הישראלי-אתיופי "הולוגאב" הוא אחד התיאטרונים החברתיים המרתקים והחשובים ביותר שפועלים כיום בארץ. "הולוגאב" הוא מעבדת זהות לסוגיות הקשורות לזהותו של המהגר מאתיופיה כמו מעמדו ומצבו במדינת ישראל וכן מערכת קשריו עם הקהילה הישראלית. מטרת התיאטרון היא להאיר רבדים שבתיאטרון הרגיל לא עוסקים בהם ולתת אפשרות לשחקנים יוצאי אתיופיה לבטא את רגשותיהם ואת הכשרון המיוחד שלהם. בכל שנה נוצרת בתיאטרון "הולוגאב" יצירת מקור שנובעת מתוך השוליים של מדינת ישראל. בשנת 2009 זכה התיאטרון בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל עכו על ההצגה "הבית של מתוקו". שחקן התיאטרון ביינה גטהון זכה בפרס השחקן המצטיין.
משה מלכא משמש גם מורה למשחק, לימד ומלמד ברוב בתי הספר למשחק בארץ: "יורם לוינשטיין", "סמינר הקיבוצים", בית ספר לקרקס "סנדסיאל", אוניברסיטת חיפה והאקדמיה לאמנויות המופע ת"א. נושאי הלימוד מתפרסים מתיאטרון רחוב, תיאטרון פיזי דרך ליצנות מודרנית, אבסורד, ליצנות קלאסית עד לעבודה מדוקדקת על טקסטים של שייקספיר והעוצמה שבמילה. כל זאת על פי שיטה ייחודית שפיתח בעזרת טכניקת אלכסנדר.
לאחרונה פתח משה מלכא את "הכיתה" מרכז לימוד משחק ויצירה מתקדמים. המרכז מיועד לשחקנים בתחילת דרכם אשר רוצים לפתח את טכניקת המשחק שלהם ולעמוד ברשות עצמם וכמו כן לממש את חזונם היצירתי בתיאטרון.
ים של דמעות

רקע

השיר נכתב על ידי זמירה חן והולחן על ידי רפי גבאי. הסיפור מאחורי השיר הוא על אשת בוהמה תל אביבית שקיימה רומן עם גבר נשוי. כאשר זה ירד לארצות הברית, הבטיח לה לשלוח אליה מכתבים ממקום מושבו בחו"ל. עם זאת הנ"ל לא שלח לה ולו מכתב אחד.
עשרים שנים לאחר מכן פגשה בישראל באקראי את בנו של המאהב, וכך נודע לה כי אותו אהוב נהרג בתאונת דרכים שבוע לאחר הגיעו לארצות הברית. האשה סיפרה את הסיפור לזמירה חן, שבהשראתו כתבה את השיר.
השיר בוצע לראשונה על ידי אווה פרנסיס שהקליטה אותו בשנת 1971, בעת שנכנסה לראשונה לאולפן ההקלטות. השיר בליווי תזמורתי עובד על ידי אלדד שרים.
בשנת 1976 הקליט את השיר הזמר יואל שר על פי לחן שיצר, עבור תקליטו "יואל שר ומנגן". 
בשנת 1985 הקליט הזמר זוהר ארגוב את השיר עבור האלבום הנושא את שמו: "ים של דמעות". השיר הוקלט לפי הלחן המקורי ובעיבוד של יגאל חרד.
בשנת 2003 התמודדה נינט טייב בעונה הראשונה של תוכנית המציאות כוכב נולד. טייב הגיעה למעמד הגמר שנערך בחוף ניצנים. היא בחרה לשיר את "ים של דמעות" וזכתה בתחרות. הגרסה על נינט הגיעה למקום הרביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי התשס"ד (2004) של רשת ג', ולמקום ה-23 במצעד גלגלצ.
הטאירה

הטאירי ידועות

הידועה בין ההטאירי הייתה תרגליה - הטאירה איונית המוזכרת בכתביו של פלוטארכוס. הטאירי נוספות הן אספאסיה - הפילגש של פריקלס, רודופיס המוזכרת אצל סאפפו והרודוטוס, תיאיס - פילגשו של אלכסנדר הגדול ואם שושלת תלמי ופרינה - קורטיזנה ידועה מהמאה ה-4 לפנה"ס.
חסידות אפטא

חסידות אפטא הייתה חסידות פולנית. מקים החסידות היה רבי מאיר הלוי מאפטא תלמידו של החוזה מלובלין. מאחיו של רבי מאיר, רבי מרדכי, יצאה שושלת סטשוב.

החסידות לאחר המלחמה

רבי ישכר בער רוטנברג, בנו של רבי יעקב יצחק אלחנן, כיהן כרב בוודז'יסלאב (באיות יידי: וואוידיסלאוו). לאחר השואה כיהן בארצות הברית כאדמו"ר מוודיסלאב. היה חתנו של רבי שלום מוסקוביץ' משאץ. 
ילדיו הם רבי משה (חתן רבי נחמן מספינקא) - ממלא מקומו - נפטר יום כיפור תשע"ח, רבי יעקב (חתן רבי צבי הירש מייזליש), חתנו הרב משה סופר רב קהילת פאפא בירושלים וחתנו רבי אברהם מנחם מנדל ווגשל, האדמו"ר משינאווא מונסי.
רבי מנחם בן ציון רוטנברג-הלברשטאם (תרמ"א - כ"ג בניסן תשי"ז), בנו של רבי אהרן מביאלה-ביליץ, גדל אצל סבו והוסמך על ידו לאדמו"רות. כיהן בוודז'יסלאב (שם היה חתן של רבי אברהם חיים רוטנברג רב העיר) ולאחר מכן בארצות הברית שם כיהן כ"ראש אגודת האדמו"רים בארצות הברית".

סטשוב

רבי שמואל אהרן, אחיינו של רבי מאיר, היה ראש ישיבה בסטאשוב וסירב לנהוג באדמו"רות. בנו רבי מרדכי התנהג באדמו"רות בסטאשוב. בנו של רבי מרדכי, רבי דוד (תר"ב - ח' באייר תרפ"ב) מילא את מקום אביו בסטאשוב וסוסנוביץ. בנו רבי ישראל יעקב מילא את מקום אביו כאדמו"ר מסטאשוב בסוסנוביץ. היה חסידו של רבי חיים שמואל מחנטשין. נרצח בשואה.
שרה מנזס

קריירה

בשנת 2010 היא התחרתה באליפות העולם שנערכה בטוקיו וזכתה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג. מנזס ניצחה בשלב רבע הגמר את צ'ונג ג'ונג-יון הקוריאנית, אך בשלב חצי הגמר הפסידה בהחלטת שופטים לטוקומו פוקומי היפנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה על פרדריק ז'וסינה הצרפתייה. באותה השנה היא גם זכתה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.
באליפות העולם בשנת 2011 שנערכה בפריז, מנזס שוב זכתה במדליית הארד. היא הגיעה עד שלב חצי הגמר שם הפסידה באיפון להרונה אסאמי היפנית ונשרה לקרב על הארד מול פרדריק ז'וסינה הצרפתייה בשחזור הקרב על המדליה משנה לפני כן. פחות מדקה לסיום הקרב מנזס השיגה איפון וניצחה את הצרפתייה. באותה השנה היא זכתה במדליות ארד בטורניר המאסטרס, בגראנד סלאם פריז ובמשחקים הפאן-אמריקאיים.
באולימפיאדת לונדון 2012, מנזס עשתה היסטוריה כאשר הייתה האישה הברזילאית הראשונה שזוכה במדליית זהב בענף הג'ודו. בקרב הראשון היא ניצחה יריבה מוייטנאם, בשמינית הגמר היא ניצחה את לטיסיה פאייה הצרפתייה וברבע הגמר היא ניצחה את שוג'ן וו הסינית. בחצי הגמר היא ניצחה את שרלין ואן סניק הבלגית ובגמר פגשה את האלופה האולימפית המכהנת אלינה דומיטרו הרומנית. הגמר נפתח בשליטה של מנזס שהייתה יותר אקטיבית וגרמה ליריבתה לספוג עונש. פחות מדקה לסיום הקרב מנזס השיגה יוקו לאחר תרגיל טומו-נגי מוצלח ו-13 שניות לסיום היא ביצעה תרגיל סיאו-נגי שהעניק לה ניקוד ווזארי.
בשנת 2013 היא השתתפה באליפות העולם שנערכה בריו דה ז'ניירו שבמדינת הולדתה וזכתה במדליית הארד לאחר שניצחה באיפון את קים סול-מי הצפון קוריאנית בשנייה האחרונה בקרב על המדליה. באותה השנה זכתה גם במדליית כסף בטורניר המאסטרס, מדליית זהב בגראנד סלאם מוסקבה ובמדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו.
באולימפיאדת ריו 2016, מנזס סיימה במקום השביעי. בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר היא ניצחה את שארלין ואן סניק הבלגית אך הפסידה בשלב רבע הגמר נגד דיאריס אלוורז הקובנית. היא נשרה לקרבות בית הניחומים שם הפסידה לאורנצצג מונקבאט המונגולית והודחה.
וילי אורבן

קריירת מועדונים

אורבן החל לשחק בקייזרסלאוטרן כבר בגיל ארבע, ושיחק בכל קבוצות הילדים והנוער של המועדון. בשנת 2011, כאשר היה בן 19, החל אורבן לשחק בקבוצה הבוגרת של קייזרסלאוטרן, ובמקביל שיחק בעיקר בקבוצת המילואים. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ערך אורבן בהפסד 3-0 לבאיירן מינכן באוגוסט 2011, במשחק במסגרת הבונדסליגה. בתום עונה זו נשר אורבן עם קייזרסלאוטרן לבונדסליגה השנייה. בעונות הבאות הפך אורבן לשחקן משמעותי הרבה יותר בקייזרסלאוטרן, ואף מונה כקפטן, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה בחזרה לבונדסליגה.
בקיץ 2015 אורבן ניצל סעיף יציאה בחוזהו וחתם לארבע שנים בשורות ר.ב. לייפציג, מועדון שנבנה במטרה להתברג בצמרת הכדורגל הגרמני תוך זמן קצר. אוהדי קייזרסלאוטרן לא אהבו את המעבר של שחקן ששיחק 18 שנה בקבוצה, למועדון שהוא מתחרה ישיר של הקבוצה על העלייה לבונדסליגה. אורבן הצליח בר.ב. לייפציג באופן מיידי, ויחד עם מרווין קומפר יצר חוליית הגנה איכותית, והקבוצה סיימה את עונת 2015/16 במקום השני והעפילה לבונדסליגה לראשונה בהיסטוריה. בעונת 2016/17 אורבן היה חלק מהצלחתה הגדולה של ר.ב. לייפציג, שכבר בעונת הבכורה שלה בבונדסליגה סיימה במקום השני עם 67 נקודות. בעונת 2017/18 אורבן המשיך להיות חלק משמעותי בר.ב. לייפציג, וסיים עם הקבוצה במקום השישי בבונדסליגה.

קריירה בינלאומית

לאורבן שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה עד גיל 21. עם זאת, בחר אורבן בספטמבר 2018 לשחק דווקא בנבחרת הונגריה, דבר שהתאפשר לו מאחר שאביו הונגרי.