google/wiki40b huggingface dataset:
בן גבר

בן גבר היה הממונה על נעילת השערים בבית המקדש השני, מחמישה עשר הממונים הקבועים שהיו בבית המקדש.

תפקידו

בבית המקדש השני היו שערים רבים: שערי העזרה, שכללו את השער העליון, שער הדלק, שער הבכורות, שער המים - בדרום, שער יכניה או שער הניצוץ, שער הקרבן, שער הנשים, שער השיר או שער המוקד - בצפון, שני שערי המערב, ובמזרח - שער ניקנור והפשפשים הסמוכים לו, ושער עזרת נשים הניצב במזרח עזרת הנשים ומחבר בינה לבין החיל, כשהוא משמש שער ככניסה הראשית לעזרת הנשים. מלבדם היו גם שערי האולם וההיכל הפנימיים, וייתכן שבתפקידו של בן גבר נכללו גם חמשת שערי הר הבית, החיצוניים מכל השערים - שני שערי חולדה מדרום, שער קיפונוס ממערב, שער טדי מצפון ושער המזרחי שבמזרח.
על כל השערים הללו היה להינעל בלילה ולהיפתח שנית בבוקר. שומרי השערים שהיו אחראיים לפתיחתם ונעילתם של שערי המקדש לא היו הכהנים אלא הלוויים, העושים זאת כשירות כהנים, ובן גבר היה הממונה העליון עליהם; וכדברי הרמב"ם - "על פיו נועלין ועל פיו פותחין, ואין התוקעין תוקעין בכל יום לפתיחת השערים אלא ברשותו. ובכל יום תוקעין במקדש שלש תקיעות לפתיחת השערים, תקיעה תרועה ותקיעה." כך גם בפירוש המשנה כתב הרמב"ם כי בן גבר היה "מכריז בבוא השמש לנעילת שערים, והיו נועלין שערי המקדש."
התפארת ישראל הוסיף ושיער כי בן גבר היה האחראי גם על תיקון השערים, כשהיה צורך לתקנם.

תיאורו כממונה

המשנה מתארת את חמישה עשר בעלי התפקידים החשובים בבית המקדש, ובהם בן גבר:
אלו הן הממונין שהיו במקדש: יוחנן בן פינחס, על החותמות; אחיה, על הנסכים; מתתיה בן שמואל, על הפייסות; פתחיה, על הקנין, פתחיה זה מרדכי, למה נקרא שמו פתחיה? שהיה פותח בדברים ודורשן ויודע שבעים לשון; בן אחיה, על חולי מעיים; נחוניא, חופר שיחין; גביני, כרוז; בן גבר, על נעילת שערים; בן בבי, על הפקיע; בן ארזה, על הצלצל (כלי נגינה); הוגרס בן לוי, על השיר; בית גרמו, על מעשה לחם הפנים; בית אבטינס, על מעשה הקטורת; אלעזר, על הפרוכת; ופנחס, על המלבוש.
— משנה, מסכת שקלים, פרק ה', משנה א'
קסילופון

קְסִילוׂפוׂן (מיוונית: ξύλον - עץ, φωνή - קול. בעברית: מַקושית) הוא כלי הקשה עשוי עץ אשר מכיל עד 3.5 אוקטבות. 
צליל הקסילופון עמום ועמוק, והנגינה בו נעשית באמצעות שני מקלות עץ אשר בקצותיהם חומרים בדרגות קושי שונות להפקת צלילים רכים או חדים. החומרים יכולים להיות בד, גומי מוקשה, פלסטיק, או עץ. בקסילופון ניתן לנגן גם בארבעה מקלות כדי להפיק אקורדים שונים.
כדי לקבל תהודה לכל צליל, מוצמד צינור מתכת מתחת לכל קליד.
הקסילופון היה בעברו אחד מסמליה של רשת השידור "NBC" והוא בעל שלושה קלידים ומקוש.
עולת ראיה (סידור)

עולת ראיה הוא סידור תפילה המפורש בידי הרב קוק. הסידור נערך על ידי בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה קוק, ויוצא לאור על ידי מוסד הרב קוק בשני כרכים, כחלק מכתבי הראי"ה. הפירוש על הגדה של פסח המופיע בסידור יצא לאור גם בכרך נפרד.

מבנה הספר

בפתח הסידור ישנן הקדמות בנושא חשיבות התפילה ופעולתה, המורכבות מפסקאות שונות שלוקטו מכתביו השונים של הרב קוק. הספר מכיל בחלקו כתבים שהוקדשו על ידי הרב קוק במיוחד לצורך כך, ובחלקו ליקוטים מכתביו השונים - בעיקר מספרו עין איה - הנוגעים לענייני התפילה. הסידור בנוסח אשכנז, כנוסח סידורו של הרב קוק בחייו. לפירוש נוספו הלכות בנושא תפילה אשר תומצתו על ידי הרב צבי יהודה קוק מהספר משנה ברורה.

שם הספר

שמו של הספר, "עולת ראיה", נקרא בשם הקורבן שיש להביא כשעולים לבית המקדש בשלוש הרגלים. בשם זה מרמז הרב קוק על התפילה כתחליף לקורבנות מאז חרב בית המקדש, עניין הנלמד מהפסוק: "ונשלמה פרים שפתינו" (הושע י"ד, ג'). כמו כן, המילה "ראיה" מרמזת לשם המחבר: הרב אברהם יצחק הכהן.
אביבה ליכטבלאו-בלס

ביוגרפיה

בלס ליכטבלאו נולדה לשני אתלטים מצטיינים, פרידה ליכטבלאו (ברסון) אלופת המכביה הראשונה והמכביה השלישית וסגנית אלופת המכביה השנייה בזריקת דיסקוס, הייתה אלופת ישראל בזריקת דיסקוס במשך שנים רבות וחברת המשלחת האולימפית ללונדון, אשר בוטלה ברגע האחרון. דוד ליכטבלאו, הגיע ארצה למכביה השנייה כאצן למרחקים קצרים והיה אחד הרצים הבולטים בארץ. עם פרישתו היה שופט באתלטיקה קלה.
בצעירותה הייתה ליכטבלאו אתלטית מצטיינת בהדיפת כדור ברזל ובזריקת דיסקוס, אך עד מהרה עברה למשחק הכדורסל והייתה לאחת מהשחקניות הבולטות בישראל בשנות השישים והשבעים.
במכביה השישית שנערכה בשנת 1961 זכתה בלס ליכטבלאו במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.85 מטר, אחרי אילה חצרוני שקבעה שיא מכביה חדש של 12.92 מטר ואולגה וינטנברג (12.27 מטר).
במכביה השמינית שנערכה בשנת 1969 זכתה בלס ליכטבלאו במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.89 מטר, אחרי מירה בולבה (11.92 מטר) ולפני ליאורית דניאל (11.65 מטר).
במכביה התשיעית שנערכה בשנת 1973 זכתה בלס ליכטבלאו במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 11.69 מטר, אחרי מירה בולבה שקבעה שיא מכביה חדש של 12.94 מטר ולפני רעיה זוננפלד (11.37 מטר).
אביבה בלס ליכטבלאו נכנסה ל"היכל התהילה - כדורסל נשים ישראל" ושם מוצגים כתבות ותמונות על הישגיה הספורטיבים.
בלס ליכטבלאו היא אם לשלושה בנים וארבעה נכדים.
אליך אקרא יה

הפיוט

אֵלֶיךָ אֶקְרָא יָהּ אֵל נוֹרָא

תִּפְקֹד גֶּפֶן שֶׁהָעַמִּים זֵרוּהָ אֵל נוֹרָא

שַׁוְעָתָהּ תְּקַבֵּל אֵל שׁוֹכֵן מְרוֹמִים

וּתְחַדֵּשׁ שַׁחְרוּתָהּ לָעַד וּלְעוֹלָמִים

הַלְעוֹלָם תִּזְנַח עַמְּךָ נֶאֱנָח

צוֹעֵק מִבּוֹר לֹא מָצָא עֶזְרָה אֵל נוֹרָא

אֵלֶיךָ אֶקְרָא יָהּ אֵל נוֹרָא

לְחַם אֶת הָאוֹיֵב כִּי יָדוֹ גָבְרָה

אָכַל אֶת פִּרְיָהּ וְעוֹד יָדוֹ לֹא קָצְרָה

שְׁלַח בּוֹ חֵמָה זַעַם וּנְקָמָה

יֹאמְרוּ הָעַמִּים שִׁמְךָ נִקְרָא אֵל נוֹרָא

אֵלֶיךָ אֶקְרָא יָהּ אֵל נוֹרָא

מָרוֹם זְכָר נָא בְּרִית אִישׁ חֲלוֹם חָלַם

הַרְבֵּה אֶת זַרְעוֹ וְתֶן לוֹ שְׁלוֹם עוֹלָם

נָא רְצֵה גִזְעוֹ וְחֹן אֶת זַרְעוֹ

עַד מָתַי יִהְיֶה שֶׂה פְזוּרָה אֵל נוֹרָא

אֵלֶיךָ אֶקְרָא יָהּ אֵל נוֹרָא

הֵידָד יִהְיֶה יוֹם בּוֹ מִקְדָּשְׁךָ יִתְכּוֹנַן

יָרֹנּוּ כֻלָּם כִּי שָׁכַן בּוֹ הֶעָנָן

וְשִׁיר וּמִזְמוֹר לְפָנָיו נִגְמוֹר

כִּי יָדְךָ עַל הָעוֹלָם גָּבְרָה אֵל נוֹרָא

אֵלֶיךָ אֶקְרָא יָהּ אֵל נוֹרָא
סבשטיאו, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

סבשטיאו נולד בליסבון ב-20 בינואר 1554, שהוא יום סבסטיאן הקדוש ונקרא על שמו. סבשטיאו היה בנם של ז'ואאו מנואל, נסיך פורטוגל, יורש העצר הפורטוגלי, שמת שבועיים לפני לידתו של סבשטיאו, וחואנה מאוסטריה, נסיכת פורטוגל, בתם של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואיזבלה, נסיכת פורטוגל.
לאחר מות סבו ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל בשנת 1557, עלה סבשטיאו לשלטון במקומו, בתחילה תחת עוצרותה של סבתו ובהמשך של אחי-סבו. כאשר גדל סבשטיאו הוצעו לו מספר נסיכות למטרת נישואין, אך מותו בטרם עת, גדע את תוכניותיו להינשא. בזמן מלכותו, הוא חיזק את קשריה של פורטוגל עם אוסטריה, גרמניה, אנגליה וצרפת.
בשנת 1578, הוא יצא למסע צלב נגד מרוקו, אך צבאו הובס בקרב אל-קאסר אל-כביר וסבשטיאו עצמו נעלם בזמן הקרב. הוא נראה לאחרונה נלחם באומץ נגד אויביו, וההערכה היא כי נהרג בקרב וגופתו לא נמצאה. את סבשטיאו ירש אחי-סבו אנריקה.
מותו של סבשטיאו ללא יורשים גרם למשבר הנהגה גדול בפורטוגל לאחר מות אחי-סבו שהיה קרדינל וחסר ילדים אף הוא, ומספר שנים לאחר מותו (1580) כבשה ספרד את פורטוגל ושלטה בה במשך 60 שנה. פליפה השני, מלך ספרד ויורשיו מלכו גם בפורטוגל עד שנת 1640.

האגדה

מכיוון שהמלך סבשטיאו נעלם וגופתו לא נמצאה, התפתחו אגדות עם שטענו כי "המלך הנעלם" יחזור ויושיע את עמו בעת צרה.
אליהו לופיאן

קורותיו

נולד בעיירה גרייבא שבפלך לומז'ה בליטא ולמד שם אצל רבי חיים לייב מישקובסקי. בהיותו בן 9 סירב לעבור עם משפחתו להשתקע בארצות הברית כיוון שכמעט ולא היו קיימים בה בזמנו מוסדות חינוך תורניים, והוא נותר לבדו בעיר לומז'א, שם למד אצל הרב אליעזר שולביץ. משם עבר ללמוד בבית המדרש בקלם אצל הסבא מקלם (שנפטר שנה לאחר מכן) והרב יצחק בלאזר. נישא לשרה לאה, בת הרב יצחק דוד רוטמן, מתלמידי הסבא מקלם. השידוך נעשה בעצת הרב מישקובסקי.
נתפרסם כאחד האישים הבולטים בבית המדרש בקלם. במלחמת העולם הראשונה נשאר עם תלמידיו בישיבה, שלא כרוב בני העיר, והמשיך במסירת שיעורים. לאחר המלחמה התפזרה הישיבה והוא החל במסע בעיירות ליטא שבהן מסר שיחות. בהמשך השפיע על תלמידי קלם לחזור לישיבה והיא הוקמה מחדש. 
הרב לופיאן נדד לגייס כספים לישיבה ובשנות ה-30 הגיע ללונדון, שם הוצע לו לשמש כראש ישיבת "עץ חיים". הוא קיבל את המשרה.
בשנת תש"י (1950) עלה לישראל והתגורר בירושלים. הוא החל למסור שיחות מוסר בבית הכנסת זיכרון משה, בבית הכנסת "כלילת שאול" בשכונת גבעת שאול וכיהן כמשגיח בישיבת קמניץ. כן נתן שיעורים בישיבת היכל התלמוד תל אביב. בין תלמידיו מתקופה זו היו הרב שלום שבדרון והרב צבי הירש פלאי.
בשנת תשי"א מונה למנהל רוחני של ישיבת כנסת חזקיהו בזכרון יעקב. החזון איש בירכו במילים "עוד ינובון בשיבה", והוא ראה בזאת רמז שעל אף גילו המבוגר (75) יאריך במשרתו.
כחניך שיטת "קלם" היה ידוע כבעל סדר קפדני ושליטה עצמית. מסופר שלא היה מסובב את ראשו ללא סיבה והחלטה מוקדמת. כאשר ראה תלמיד מחכה בתחנת האוטובוס ומפנה ראשו כדי להסתכל אם האוטובוס מגיע, היה אומר: "בקלם היו מייסרים על הפקרות כזאת!". הנהיג בישיבה שכל בחור ממלא את הנטלה לבא אחריו.
בשנותיו האחרונות התגורר בבית חתנו הרב קלמן עזריאל ובתו הרבנית חיה איטה פינסקי בשכונת בית וגן בירושלים.
הרב לופיאן נפטר בספטמבר 1970 בגיל 94 בכ' באלול תש"ל ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים. על שמו שכונת לב אליהו ברכסים ורחוב בשכונת רמת שלמה בירושלים.
טמפה (מאכל)

היסטוריה

הטמפה נוצר לראשונה באי ג'אווה שבאינדונזיה במסגרת תעשיית ייצור הטופו המקומית של סינים תושבי אינדונזיה; לאחר ייצורו הראשוני הפך פופולרי ובשלב מסוים אף החל להיות משווק ומיוצר גם ברחבי העולם.
הטמפה נפוץ בארצות הברית ואירופה מאז שנות השבעים של המאה העשרים ונמכר גם בישראל.

הכנת טמפה

להכנת טמפה שוברים תחילה את פולי הסויה, משרים אותם במים עד שהם מתרככים, ומבשלים אותם. אחרי הבישול מסננים את המים ואז מוסיפים להם נבגים של פטריה בשם Rhizopus oligospours. על הגוש לשהות למשך כעשרים וארבע שעות באינקובטור ליצור טמפה, שם נשמרת טמפרטורה של כשלושים מעלות, הנדרשת לגדילת הפטריה. הפטריה גדלה על פני פולי הסויה וקושרת אותם יחד לבלוק אחד.

עבודה עם טמפה

בהכנת טמפה תחילה חותכים פרוסות מן הגוש. ניתן להכין את פרוסות הטמפה על ידי טיגון, צליה, או אפיה; או לחלופין חותכים\קוצצים את הטמפה ומטגנים עם תוספות שונות.
קטלאנית

דקדוק

הדקדוק של הקטלאנית קרוב לזה של מרבית השפות הרומאניות, אך יש בו גם מספר מאפיינים ייחודיים.

כינויי גוף

כמו באיטלקית ובספרדית, קיימים בקטלאנית כינויי גוף אנקליטיים, אשר מתחברים לפועל כאשר יש להם תפקיד של מושא ישיר או עקיף. הייחוד של הקטלאנית הוא בחוקים המורכבים שלפיהם מתחברים כינויים אלה לפועל וכאשר לפועל יש יותר מכינוי אחד. לכינויים יש אלומורפים רבים בהתאם לזמן והגוף של הפועל ובהתאם לצלילים הראשונים והאחרונים של הפועל.

ניבים קטלאניים

השפה הקטלאנית מורכבת ממספר ניבים, שאותם נהוג לחלק לשתי קבוצות עיקריות, על פי חלוקה שהציע מנואל מילה איפונטאנאלס ב־1861.
הקבוצה המזרחית כוללת את הניבים המדוברים בקטלוניה ובאנדורה, והקבוצה המערבית כוללת את הניבים המדוברים בוולנסיה ובחלק המזרחי של אראגון. בין הקבוצות קיימת השפעה הדדית, וכך הניבים המדוברים בוולנסיה אופייניים יותר לקבוצת הניבים המערבית ואילו הניבים המדוברים באראגון מכילים גם השפעות מזרחיות.
גל מאך

במכניקת הזורמים, גל מאך הוא גל לחץ הזז במהירות הקול (של אותו המדיום) והנגרם על ידי שינוי קטן בלחץ המוסף לזורם דחיס. מריחה של גלים אלו יכול ליצור מניפת התפשטות ושילובם של "מספיק" גלים בנקודה מסוימת, בזרימה על קולית, יכול ליצור גל הלם. שמו של גל הלם זה הוא "חזית מאך" או "גזע מאך". בניגוד לגלי הלם רגילים, ניתן, על ידי גלי מאך, לגרום לדחיסה במהירויות על קוליות (והתפשטות) על ידי העמדת מספר גלי מאך במרחקים מספיקים ועל ידי כך ליצור דחיסה/התפשטות איזנטרופית.

זווית מאך

גל המאך מתקדם בזורם בזווית מאך μ, שהיא הזווית הנוצר בין חזית הגל לבין הווקטור המצביע הפוך לכיוון התנועה שלו.
הזווית נתונה על ידי
כאשר M הוא מספר המאך.
בעזרת גלי המאך ניתן היה בעבר להשתמש בצילומים כדי להבין את מספר המאך המקומי של הזרימה. הראשון שהשתמש בשיטה זאת היה ארנסט מאך אשר צילם אזורים שחירץ בתעלות בעלות זרימה על קולית כדי לקבוע את מהירות הקול בהן ובנחירים מתכנסים-מתבדרים המוצבים לפני. עוד דוגמה לגלי מאך היא התעבות אדי אוויר מאחורי כנף מטוס בזרימה שגיא-קולית.
רופי המפרץ הפרסי

שטרות

השטרות נשאו את שם "הבנק המרכזי של הודו" והיה הבדל בין השטרות שהיו במחזור במדינות המפרץ לבין השטרות בהודו.צבעם של השטרות שהיו בשימוש במפרץ הפרסי היו שונים, ואות הפרפיקס של המספר הסידורי על השטרות צויין באות Z.
שטר של רופי אחד הונפק על ידי "ממשלת הודו" וצבעו היה אדום.
שטר של 5 רופי צבעו היה כתום.
שטר של 10 רופי צבעו היה אדום.
ושטר של 100 רופי וצבעו היה ירוק.
השטרות הונפקו על ידי "הבנק המרכזי של הודו" וצויין כי ניתנים לפדיון בבנק המרכזי בבומבי בלבד ולא היו יכולים להיות הילך חוקי בהודו עצמה אלא לצורך פדיון רשמי. לאחר שמדינות המפרץ קיבלו את עצמאותן החלו להנפיק מטבעות משלהן. כווית ויתרה על הרופי ראשונה כאשר הנפיקה את הדינר הכוויתי בשנת 1961. בעקבותיה הנפיקה בחריין את הדינר הבחרייני בשנת 1965. כאשר הנפיקה עומאן את הריאל העומאני בשנת 1970 יצא רופי המפרץ הפרסי סופית מן המחזור.
אלכסנדרה פיבוברובה

ביוגרפיה

פיבוברובה נולדה במוסקבה, למשפחה עם ארבעה ילדים. לאחר סיום לימודיה התיכוניים, היא התקבלה לאוניברסיטה הממשלתית למדעי הרוח של רוסיה (РГГУ) לפקולטה לתולדות האמנות. שם הכירה את הצלם איגור וישניאקוב, כעת בעלה.
פיבוברובה לא חשבה על קריירת דוגמנות עד שחברה, וישניאקוב, צילם אותה ב-2005 והעביר את התמונות לסניף הראשי של סוכנות הדוגמנות הבינלאומית IMG Models הממוקם בארצות הברית. לאחר שבועיים, היא פתחה את תצוגת האופנה של בית האופנה פראדה במילאנו. 
במאי 2007, דיגמנה פיבוברובה יחד עם עמיתותיה על השער של ווג האמריקאי. ב-2008 מגזין האופנה Marie Claire הגדיר אותה כדוגמנית השנה וקרל לגרפלד הזמין אותה לפתוח ולסגור את תצוגת אופנה של שאנל. אותה השנה, פתחה פיבוברובה תצוגות אופנה של Rodarte, Rag&Bone ו-Pringle of Scotland. ב-2009 השתתפה פיבוברובה בתצוגות אופנה של אלי סעב, שאנל, כריסטיאן דיור ו- ולנטינו. נוסף לכך, מגזין Vogue Paris הכניס אותה לרשימת 30 הדוגמניות הטובות ביותר של שנות ה-2000. ב-2011 הוציאה פיבוברובה עבור רשת ביגוד אמריקאית גאפ, פיג'מות שעליהן הודפסו דמויות וצורות שצוירו על ידיה. על פי נתוני האתר Models.com האמריקאי, היא מדורגת במקום הרביעי ב-Top 50 Women לשנת 2012.
הנשיקה

"הנשיקה" (ברומנית: Sărutul) הוא שמה של סדרת פסלים מאת קונסטנטין ברנקושי.
את הגרסה הראשונה לעבודה יצר ברנקושי בשנת 1907 או 1908, כשהוא חוצב לראשונה ישירות באבן. הפסל מצוי באוסף המוזיאון לאמנויות בקראיובה, רומניה. מפסל זה יצר ברנקושי שישה העתקים יצוקים מגבס. גרסה נוספת של הפסל נוצרה בשנת 1908. 
גרסה שלישית של הפסל נוצרה בשנת 1909. על פי טרטיי פלאולוג הפסל נעשה כחלק מתכנון ל"מקדש אהבה", אותו ברנקושי תכנן להקים ביחד עם אמדאו מודיליאני. הפסל, אשר עוצב כעמוד, גולף "לזכרה של טניה, נערה מסכנה שמתה בגלל האהבה.". הפסל הוצב כמונומנט על גבי מצבה בבית הקברות מונפרנאס שבפריז. 
גרסה רביעית משנת 1916 מצויה במוזיאון פילדלפיה לאמנות, תרומת זוג האספנים לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg). זו היא גרסה בעלת פרופורציה מוארכות יותר, בגובה של 85.4 ס"מ ואף היא עשויה אבן גיר.
מוטיב "הנשיקה" קיבל צורת ביטוי חדשה במעבר מן הפיסול קטן הממדים אל גודל מונומנטלי. בשנת 1930 הציג ברנקושי בתערוכה בניו יורק "עמוד נשיקה" בגובה של 3 מטר, כחלק מפרויקט "מקדש האהבה". ביטוי מונומנטלי נוסף הוא "שער הנשיקה" בטרגו ז'יו שברומניה.
הפסל מציג את אקט הנשיקה כאקט של איחוד בין גבר לאישה. ברנקושי מעצב את הדמויות בפשטות, תוך הדגשת האבן ממנה הם מגולפים. הדמויות מגולפות מגוש אבן אחד המופרד בסימונים לשתי דמויות. הוא נמנע מיצירת מאפיינים אינדיבידואלים לדמויות, כגון תווי פנים, ומעצב אותן בצורות גאומטריות, ברוח הפיסול הפרימיטיבי. 
ברנקושי מדגיש את האיחוד על ידי הדמיון הצורני בין שתי הדמויות המחבקות זו את זו. הדמויות מנשקות זו את זו ובאקט זה הן מחוברות, ללא הפרדה, כחיבור פיזי - בחומר - ורוחני בין דמות הגבר לדמות האישה. שתי הדמויות מגולפות באופן דומה, וההבחנה וההבדל האנטומי בין הגבר לאישה מתבטא בשיער מסוגנן הארוך ובתאור בטן עגלגלה יותר לאישה. בנוסף, לכל דמות מסומנת חצי מן העין, אשר הופכת לתיאור של עין שלמה בחיבורן.
פיליפ יאזביץ'

קריירה

יאזביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הרוואטסקי דרגווליאץ. אחרי שעבר את גיל הנוער שיחק ששחקן מושאל ברודאש, ורפאצ'ה ומוסלאווינה בהם הצטיין ובקיץ 2010 חזר להרוואטסקי. ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הקרואטית בהפסד 4-1 לדינמו זאגרב. ב-2 באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בהרוואטסקי בתיקו 2-2 נגד שיבניק.
ב-21 ביולי 2011 עבר לאיסטרה 1961. באיסטרה חלה ירידה ביכולתו של יאזביץ' ובינואר 2012 חתם באינטר זאפרשיץ' גם בה לא הצליח לשחזר את יכולתו הטובה. בתום העונה חזר להרוואטסקי. את רוב הופעותיו בעונה זו רשם בתור שחקן מחליף והשלים 90 דקות רק ב-6 משחקים מתוך 19 בהם היה שותף ובתום העונה כבש 3 שערים אך זכה עם קבוצתו באליפות הליגה השנייה.
אחרי שהרוואטסקי חזרה לליגה השנייה בתום העונה, ב-26 ביולי 2014 חתם לשנה בקלוז' נפוקה מליגת העל הרומנית שהיא הקבוצה הראשונה שלו מחוץ לקרואטיה. בתום העונה חתם בטרגו מורש.
ביוני 2016 הצטרף להפועל חיפה. ב-19 בינואר 2017 שוחרר מהקבוצה וכעבור זמן קצר חזר לרומניה וחתם ב-CSU קראיובה. ב-15 ביולי 2017 חתם בארקה גדיניה מליגת העל הפולנית. ב-2 בפברואר 2018 חתם באולימפיה גרודז'ונדז מליגת המשנה הפולנית.
בקיץ 2018 חתם בז'לייזניצ'אר סרייבו. בינואר 2019 חתם בהרמנשטאדט הרומנית.
מיראז' (מלון)

היסטוריה

המיראז נבנה בידי סטיב ויין, ועוצב בידי ג'ואל ברגמן. הוא נפתח בנובמבר 1989, בשטח בו שכן לפני המלון Castaways. כשהמלון נבנה, הוא היה המלון-קזינו שהקמתו היקרה ביותר עד אז, 630,000,000$ (שש מאות ושלושים מיליון דולר) עלותו. צבע הזהב של החלונות נוצר בעזרת אבק זהב אמיתי, שהוכנס לתהליך יצירת החלונות. בהתחלה, הוערך כי המלון יצטרך להרוויח מיליון דולר ביום במשך 7 שנים כדי להחזיר את ההלוואה ששימשה לבניית המלון, אך למעשה נדרשו לו רק 18 חודשים להחזיר את הסכום, לאור הצלחתו. 
בשנת 2006 נפתח טרקלין ענקי בשם "REVOLUTION". התמה של הטרקלין הוא להקת הביטלס.
חברה ורווחה (כתב עת)

חברה ורווחה הוא כתב עת שנועד להרחיב ולהעמיק את הידע התאורטי, המחקרי והיישומי בתחום העבודה הסוציאלית. כתב העת מיועד לעובדים סוציאליים ולמקצועות הטיפול והרווחה הסמוכים, כגון: פסיכולוגים, קרימינולוגים, עובדי בריאות הציבור וסוציולוגים.
משנת 1955,  תקופתו של שר הסעד חיים משה שפירא, החל לצאת לאור כתב העת "סעד". כתב עת זה לא היה בעל אוריינטציה מחקרית. הוא הציג דעות של אנשי המשרד ורשימות מעבודת השדה של העובדים בשירותי הסעד, ונועד להסביר הישגים וצרכים.  
במרוצת השנים, התפתח כתב העת לכתב-עת מקצועי בלתי תלוי, בתחומי העבודה הסוציאלית בישראל. כתב העת שיקף תאוריות ועניינים מעשיים שרווחו בישראל ובחו"ל, והציג חומר קריאה חיוני לעובדים הסוציאליים, לאנשי השלטון המרכזי והשלטון המקומי, לאנשי אקדמיה ולציבור המתעניין. בשנת 1978 החל לצאת בשם חדש "חברה ורווחה", שינה את אופיו, מונתה לו מערכת שכל עורכיה בעלי ותק וניסיון בתחומי האקדמיה והמחקר של מקצוע העבודה הסוציאלית. 
זהו אחד מכתבי העת היחידים, המוכר ככתב עת אקדמי ומחקרי, בתחום הרווחה,  המתפרסם בשפה העברית.
נכון ל-2019, העורכת הראשית של כתב העת היא פרופ' ורדה סוסקולני.
J-nerations

עמותת  J-nerations "דור לדור" היא עמותה העוסקת בשימור זיכרון השואה על ידי מאבק במכחישי שואה וכן גילוי אתרים יהודים בפולין, בדגש על בתי קברות שנהרסו על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה או על ידי הרשויות הפולניות לאחר המלחמה. בראש הארגון עומד מאיר בולקה.

רקע היסטורי

עם כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית, בתחילת מלחמת העולם השנייה, החלו הנאצים בפעולות של טשטוש והרס הסממנים היהודיים, באזורים אותם כבשו. להרס זה היו שתי מטרות, ראשית לבזות ולהשפיל את היהודים שנאלצו לחזות בחורבן מורשתם, ולעיתים אף להורסה בידיים. שנית, הריסת אתרים יהודים ורכוש בעל סממנים כאלו, היה חלק מהמאבק הנאצי ברוח היהודית, אותה הוא רצה להעלים מאירופה. ישנן עדויות מקהילות רבות ברחבי מזרח אירופה על שריפת בתי כנסת, חילול ספרי תורה ויודאיקה, וכן הריסת בתי עלמין יהודיים. כתוצאה מפעולות אלו ישנן קהילות רבות בהן הנאצים כילו כל סממן יהודי, ולא ניתן למצוא להן שריד כיום.
גם בין האתרים ששרדו את המלחמה, ניתן לראות תופעה של הריסת אתרים יהודים על ידי הרשויות הפולניות, לצורך תשתיות ציבוריות. בחלקים מן המקרים ניתן לראות אף השמדת ראיות על ידי הרשויות, לצורך השתקת קולות עתידיים שעלולים לדרוש בעלות על המקום.

הקמת הארגון

בשנת 2015 חשף בולקה, שעד אז עסק בקולינריה, שרידים מבית העלמין היהודי בעיר משפחתו, אוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי. לאחר מגעים עם העירייה המקומית הובהר לי כי הם אינם פועלים מול אנשים פרטיים אלא למול ארגונים בלבד. בולקה החליט להקים ארגון שיפעל לטיפול במקרים כדוגמת מקרהו שלו, וכן להאבק בהכחשת השואה, הרעיונית והפיזית, המתרחשת באירופה. הארגון מפעיל עורכי דין מומחים לטיפול בהשבת רכוש יהודי, היסטוריונים מומחי שואה, חוקרים פרטיים, מתרגמים, מומחי מדיה דיגיטלית ועוד. הארגון מתמחה בהגשת תביעות משפטיות והוכחת בעלות של יהודים על נכסי וקברי אבותם. הארגון עובד בשיתוף פעולה עם מספר ארגונים פולנים הפועלים לשימור ההיסטוריה היהודית במדינה.
בית האופרה - יד זיכרון לנופלים

פעילות

הבית מכיל 3,146 מקומות ישיבה ועוד 200 מקומות עמידה. האופרה של סן פרנסיסקו שוכנת בו מאז ליל הפתיחה בשנת 1932.
התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ביצעה באולם זה את רוב הקונצרטים שלה משנת 1932 עד 1980. כאן הקליטה  RCA ויקטור את התזמורת, בניצוחו של פייר מונטה, משנת 1941 עד 1952. בשנותיה המאוחרות באולם השתמשה התזמורת בקונכייה אקוסטית מיוחדת, שהוצבה סביב הנגנים ושיפרה במידה רבה את האקוסטיקה בקונצרטים. הקונצרט האחרון של התזמורת באולם היה כולו יצירות בטהובן, בניצוחו של ליאונרד סלטקין, ביוני 1980.
באביב 1945 התקיימה כאן העצרת הראשונה של האומות המאוחדות. אמנת האו"ם נוסחה ונחתמה בהמשך בתיאטרון הרבסט השכן. כעבור שש שנים, ב-1951, נוסחה הטיוטה להסכם סן פרנסיסקו ונחתמה כאן ובתיאטרון הרבסט.
ב-1927 הונפקו 4 מיליון דולר במלווים עירוניים למימון התכנון והבנייה של בית האופרה הראשון בבעלות עירונית בארצות הברית. אדריכלי תשלובת הבניינים היו ארתור בראון הבן, שעזר בתכנון בית העירייה ב-1916, ו-ג'. אלברט לנסבורו, מעצב תיאטרון שהיה אחראי ל"אורפיאום" של סן פרנסיסקו ולאודיטוריום שריין בלוס אנג'לס.
הקומפלקס, שבניינו הושלם ב-1932, הוא אחד ממבני הבוזאר האחרונים בארצות הברית ומיישם את הסגנון הדורי-רומאי הקלאסי באיפוק המפוכח היאה לתפקידו, הנצחת הלוחמים במלחמת העולם הראשונה. סטיו של צמדי עמודים סוכך על חלונות ענק מקומרים מעל קומת יסוד הנושאת אופי כפרי, תוכנית ששאבה במידת מה מחזית המזרח החמורה של קלוד פרו בלובר.
פנים הבניין חגיגי הרבה יותר, עם אכסדרה מפוארת, בעלת תקרה גלילית מקומרת בתבנית משושים, במקביל לרחוב וגרמי מדרגות עם מישורות תצפית בכל אחד מקצותיה. על חלל התיאטרון חולשת נברשת לוח מאסיבית, עשויה אלומיניום וזכוכית, מתחת לכיפה כחולה, וקמרון קדמת הבמה מקושט במוטיב פיסולי פיגורטיבי מוזהב.
בשנותיו של קורט הרברט אדלר כמנהל כללי, התבררו חולשותיו של הבית בד בבד עם התארכות העונה. בפרט בלט בחסרונו מקום מספיק למשרדים ולחזרות. בשנת 1979 הורחב האזור שמאחורי הקלעים ובשנת 1981 נפתח אגף חדש, שנוסף אל הבית בצד הפונה אל שדרת פרנקלין. תוספת זו נתנה מקום לתפאורות, מאמנים ורקדנים, כמו גם למשרדי מנהלה. במקביל נפתח בסמוך אולם החזרות צלרבאך, עם במה שווה בגודלה לזו של בית האופרה, כחלק מן התשלובת, שכללה את אולם הקונצרטים על שם לואיז מ. דייוויס.
בשנת 1989 זעזע רעש האדמה העז של לומה פרייטה את אזור המפרץ וחולל נזק כבד לבית האופרה. במסגרת השיפוצים והחיזוקים שנערכו בבניין בשנת 1992 הוכנסו בו שיפורים נוספים, שכללו מערכת תאורה משוכללת ביותר, בניית חדרי שירותים מודרניים במקום שנועד במקור להתקנת עוגב, תוכנית שלא התממשה והתייתרה עם בניית אולם דייוויס לקונצרטים, ויצירת מקום מאחורי הבמה הראשית להרכבה ואחסון של תפאורות, המאפשר העלאת מחזור של שלוש אופרות שונות בשלושה ערבים רצופים.
הפקה של מפצח האגוזים מאת צ'ייקובסקי, עם להקת הבלט של סן פרנסיסקו, הוקלטה שם לאחרונה ומופצת על גבי קלטת די.וי.די. and is scheduled to be telecast by PBS on December 17, 2008.
בית האופרה ידוע גם כמקום בו נחתם בשנת 1951 חוזה השלום עם יפן, הידוע בשם חוזה סן פרנסיסקו.
ג'ורג' אבוט

ביוגרפיה

אבוט נולד בפורסטוויל שבניו יורק ולאחר מכן עבר לעיירה סלמנקה, שאביו נבחר לעמוד בראשה. ב-1898 עברה משפחתו לשאיין שבויומינג, שם למד באקדמיה הצבאית קירני. כעבור מספר שנים משפחתו חזרה לניו יורק, והוא סיים את לימודי התיכון בהמבורג ב-1907. ארבע שנים מאוחר יותר הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת רוצ'סטר שם כתב את מחזהו הראשון, "בהחלט לא מזיק", עבור המועדון הדרמטי של האוניברסיטה.
אבוט נסע לאוניברסיטת הרווארד ולקחת קורס בכתיבת מחזות מג'ורג' פירס בייקר. תחת הדרכתו של בייקר כתב את המחזה "ראש המשפחה", אשר בוצע ב-1912 במועדון הדרמטי של הרווארד. לאחר מכן הוא עבד במשך שנה כמנהל במה בתיאטרון קומפקטי בבוסטון, ומחזהו "האדם בביוב" זכה בתחרות מחזאות.
אבוט החל לפעול בברודוויי בשנת 1913. לאחר ששיחק בכמה מחזות בניו יורק, הוא החל לכתוב. המחזה הראשון שלו שזכה להצלחה היה "גיא הסתיו" ב-1925. אבוט רכש מוניטין כ"שועל במה" פיקח, ולעיתים קרובות נקרא לפקח על השינויים בבימוי כאשר מופע היה נתקל בקשיים בחזרות ובהצגות ההרצה לפני מופע הפתיחה בברודוויי. הלהיט הגדול הראשון שלו היה המופע "ברודוויי", שכתב וביים בשיתוף עם פיליפ דאנינג, עלה בתיאטרון ברודהרסט בספטמבר 1926, ורץ 603 הופעות. הפקות אחרות הצליחו גם הן, וזו הייתה ההתחלה של יצירת מופעים רבים בברודוויי. הוא עבד גם בהוליווד כתסריטאי ובמאי, תוך המשך העבודה עם התיאטרון שלו .
ב-1957 ביים והפיק ביחד עם סטנלי דונן את הסרט המוזיקלי "משחקי הפיג'מה".
בין אלה שחייבים את תחילת הקריירה שלהם לאבוט היו ליאונרד ברנשטיין, סטיבן סונדהיים, בוב פוסי, איליין סטריץ', ג'ון קנדר, פרד אב ולייזה מינלי.
ב-1963, הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "מר אבוט"
אבוט היה נשוי לעדנה לואיס מ-1914 עד מותה בשנת 1930 והיה להם ילד אחד. השחקנית מרי סינקלייר הייתה אשתו השנייה בין השנים 1946-1951. היה לו רומן ארוך עם השחקנית מורין סטייפלטון בשנים 1968-1978, כשהיא הייתה בת 43 והוא בן 81, ולאחר עשור אבוט עזב אותה למען אישה צעירה. לאחר מכן נישא בשלישית.
אבוט היה אדם נמרץ שנשאר פעיל עד יום הולדתו ה-100, שיחק גולף ורקד. הוא מת מאירוע מוחי ב-1995, במיאמי ביץ', פלורידה, בגיל 107. הניו יורק טיימס כתב בהספד עליו: "גברת אבוט סיפרה ששבוע וחצי לפני מותו הוא עוד הכתיב תיקונים למערכה השנייה של "משחק הפיג'מות" במוח צלול, בנוסף לעבודה על תחייתו של "דאם יאנקיז". לפני שנה, בגיל 106, הוא הלך במורד המעבר במופע הפתיחה של "דאם יאנקיז" וקיבל מחיאות כפות סוערות. הוא נשמע אומר לעמיתיו, "חייב להיות כאן מישהו חשוב".