google/wiki40b huggingface dataset:
חנינא קרצ'בסקי

קורות חיים

נולד ליצחק ורחל, במשפחה בת שבעה ילדים - ארבעה בנים ושלוש בנות. בעיירה פֶּטְרוֹבְקָה שבבסרביה בשנת 1877. בילדותו עבר עם הוריו לבנדרי, שם למד בתלמוד תורה. אצל מורהו, שהיה גם חזן, למד תווים ונגינה  בפסנתר. שם התבלט בזכות קולו הצלול ושמיעתו המוזיקלית.
החזן הידוע יעקב שמואל מרגובסקי הגיע לבנדרי, שמע את קרצ'בסקי ושיכנע את הוריו לעבור לקישינב, כדי שהילד יוכל להצטרף למקהלת בית הכנסת. 
המונים נקהלו לבית הכנסת לשמוע את זמרתו, התפרסם בתור "הזמיר" ונערץ גם בקרב פקידי ממשלה ושרים.
בצעירותו עבר לעיר חרסון ללימודי מוזיקה. בגיל 22 הגיע לעיר ורשה להמשך לימודיו המוזיקליים, והוסמך כמנצח על תזמורות ומקהלות. לאחר מכן ניצח קרצ'בסקי על תזמורת צבאית.
קרצ'בסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1908, ימי העלייה השנייה, עם אמו ואחותו רבקה.
הוא התקבל כמורה למוזיקה בגימנסיה הרצליה וחי בבית בן קומה  אחת, ברח' הס 14, עם אמו ואחותו. הוא הקים בגימנסיה מקהלה, תזמורת כלי נשיפה ותזמורת כלי מיתר.
בנוסף, שימש כמנצח של מקהלת הבנות "נווה צדק", של תזמורת המכב"י ושל בית המדרש למורות ביפו (כיום מכללת לוינסקי לחינוך). הוא איחד את מקהלת הגימנסיה עם מקהלת הבנות "נווה צדק" למקהלה אחת בשם "הזמיר", שמנתה למעלה ממאתיים איש. המקהלה הופיעה בכל רחבי הארץ בהצלחה רבה ואף השתתפה בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בהר הצופים באפריל 1925.
היה נוהג להוביל תהלוכות של תלמידים ברחובות תל אביב כשהם שרים שירי חלוצים. כשנבצר ממנו לבוא לתהלוכה החליף אותו כמנצח התלמיד משה שרתוק (לימים משה שרת, ראש ממשלת ישראל).
קרצ'בסקי הלחין מנגינות רבות למילים של חבריו להוראה, סופרים ומשוררים, מנגינות שנאגדו לאחר מותו בכותר צלילי חנינא,  במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית. לחניו הידועים נכתבו לשירים: "בשדמות בית לחם", "המעפילים", "אגדה" ("על שפת ים כנרת"), והידעו הדמעות לרבי יהודה הלוי.
הוא אף נתן שיעורי נגינה חינם לתלמידים מעוטי יכולת.
חנינא קרצ'בסקי שם קץ לחייו בתלייה בחנוכה תרפ"ו, בסוף דצמבר 1925.
הסיבה להתאבדותו אינה ידועה, הוא לא ניהל יומן (שרבים נהגו לכתוב, באותה עת) וגם לא הותיר אחריו מכתב פרידה. הותיר אחריו את אמו ואחותו (שהייתה אז הרה). ההלוויה יצאה מהגימנסיה לבית הקברות טרומפלדור והונצחה בתמונות על ידי הצלם החובב התל אביבי, שמעון קורבמן. 
כשנה לאחר מכן הפיקה גימנסיה הרצליה לזכרו שירון משיריו בשם "צלילי חנינא", שכלל 46 שירים עם תווים ועיטורים מעשה ידי הצייר ישראל פלדי. ד"ר ברוך בן יהודה, לימים מנהל גימנסיה הרצליה, נמנה עם יוזמי ומפיקי השירון. השירון היה הצלחה גדולה ביישוב ושתי מהדורות שהודפסו אזלו במהרה. לימים נקרא רחוב בתל אביב לזכר השירון.
בגימנסיה הוצב פסל שלו, שיצר נחום גוטמן (לימים, הפסל נגנב ועקבותיו אבדו).
בתל אביב ובראשון לציון נקראו רחובות על שמו.
נעים הזמירות בשחרה של הגימנסיה הרנין לבבות רבים, רק את נפשו לא ידע להרנין.
— ד"ר ברוך בן יהודה
רודולף קמפה

חייו

קמפה נולד בדרזדן, שם למד מוזיקה. הוא ניגן באבוב בכמה תזמורות לפני שהתמנה למנצח האופרה של לייפציג בשנת 1937. הוא ניהל את התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן משנת 1949 עד 1952, ואת האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן משנת 1952 עד 1954 (כממשיכו של גיאורג שולטי. הופעת הבכורה שלו בפסטיבל ביירוית הייתה בשנת 1960. משנת 1961 עד 1975 ניצח על התזמורת הפילהרמונית המלכותית, משנת 1965 עד 1972 עבד עם תזמורת טונהאלה בציריך, ומשנת 1967 עד מותו ניצח על הפילהרמונית של מינכן. בחודשי חייו האחרונים, עמד בקשרים קרובים עם תזמורת רשות השידור הבריטית.
הוא מת בציריך.
בעיקר זכור קמפה הודות להופעותיו והקלטותיו מיצירות ריכרד שטראוס (שאת מכלול יצירותיו התזמורתיות הקליט) וריכרד וגנר.
אלן סטאק

ביוגרפיה

סטאק נולד וגדל בניו הייבן, קונטיקט. הוא בוגר אוניברסיטת ייל משנת 1949 ושרת בצי האמריקאי בשנים 1954-1951 ובוגר בית ספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה משנת 1956.

שיאן עולם

בתחרות שחייה שנערכה בניו הייבן ב-23 ביוני 1948 קבע סטאק במשחה ל-100 גב, שיא עולם חדש של 1:04.0 דקות, שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-12 שנים וחצי של אדולף קיפר מגרמניה (1:04.8 דקות).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (1948) זכה סטאק במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.4 דקות, לפני בן ארצו רוברט קאוול (1:06.5 דקות) וז'ורז' ואלרי מצרפת (1:07.8 דקות).
בתחרות שנערכה בניו הייבן ב-4 בפברואר 1949 שיפר סטאק את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר גב והעמיד אותו על 1:03.6 דקות. שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי ג'ילבר בוזון מצרפת (1:03.3 דקות). בתחרות נוספת שנערכה בניו הייבן ב-4 במאי אותה שנה, הוא קבע גם במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:18.5 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-5 שנים של אדולף קיפר (2:19.3 דקות). שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי בוזון (2:18,3 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בשנת 1951 זכה סטאק בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב (1:08.0 דקות) ובמשחה שליחים 3x100 מטר מעורב (3:16.9 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים סטאק במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.6 דקות ולא הצליח להגן תוארו.
סטאק עבד כעורך דין בהונולולו, הוואי עד שנת 1998.
בשנת 1999 נפטר סטאק בגיל 71.
גנאדי אורלוב

ביוגרפיה

הוא נולד בחרקוב ב-1945 במשפחה של שחקן הכדורגל והמאמן סרגיי איוואנוביץ' אורלוב. לאחר המלחמה עברה המשפחה לעיר קמנסק-אורלסקי. לאחר תאונת קרינה שהתרחשה במפעל מאיאק בספטמבר 1957, המשפחה חזרה לאוקראינה.

קריירה בספורט

בעודו עדיין תלמיד בית הספר, הוא שיחק בקבוצת אוונגרד סומי. לאחר סיום הלימודים, הוא קיבל הזמנה מקבוצת אוונגרד חרקוב, שם הוא שיחק עד 1965.
באביב 1966, במחנה האימונים, הבחין בו מאמנה של קבוצת הפאר מלנינגרד, "זניט" והוא זומן ללנינגרד. בשנת 1966, הוא שיחק עבור קבוצת המילואים של המועדון ולאחר מכן עבור להרכב הקבוצה הבוגרת ושיחק 5 משחקים. בשנה שלאחר מכן נפצע קשה עקב קרע בשריריו והתכוון לחזור לחרקוב, אך נשאר בלנינגרד, משום שאשתו נטליה אורלובה החלה לעבוד בתיאטרון בעיר.
הוא שיחק גם בקבוצת דינמו לנינגרד. בגיל 25, הוא נאלץ לסיים את קריירת המשחק מסיבות בריאותיות (עקב פריצת דיסק).

חינוך

בגיל 17, הוא התקבל ללימודים במכון הרדיוטכני של חרקוב והתמחה כ"מעצב של ציוד רדיו". לאחר שלמד במשך שלושה חודשים הוא הועבר לאוניברסיטת חרקוב בפקולטה להיסטוריה. כשהפך לשחקן של "זניט" בלנינגרד, עבר לאוניברסיטת לנינגרד ולמד שם בפקולטה לעיתונאות. מאוחר יותר הוא חזר לאוניברסיטת חרקוב.
הוא למד גם במכון לאמנות התיאטרון והקולנוע. מאז 2005, עומד בראש המחלקה לתאוריה ושיטות כדורגל במחלקת האימון באוניברסיטה על שם לסגפט בסנקט פטרבורג.
בשנת 2006, כתב את התזה שלו על "גיבוש נכונות הגיוס של שחקני כדורגל בליגה הרוסית" וקיבל תואר מועמד למדעי הפדגוגיה.

פעילות עיתונאית

עוד כששיחק בהרכב דינמו לנינגרד, פרסם כתבות בעיתון Smena. לאחר סיום הקריירה שלו ככדורגלן הוא הפך לכתב של העיתון "פועל הבנייה".
כיום הוא נשיא איגוד עיתונות הספורט של סנקט פטרבורג והוא נשיא האיגוד הרוסי של פרשני הספורט.
ב-1973, לאחר מותו של הפרשן הלנינגרדי הנודע, ויקטור סרגייביץ' נבוטוב, הוכרזה תחרות בטלוויזיה על מנת למלא את התפקיד שהתפנה, שזכה בו גנאדי אורלוב.
הוא עבד כפרשן בתחרויות ספורט שונות: באליפות העולם בכדורגל, ביורו ובמשחקים האולימפיים. הוא היה מארח של תוכניות ספורט בטלוויזיה של לנינגרד וסנקט פטרבורג (בעיקר בערוץ חמש). הוא גם נהג שוב ושוב לשמש כפרשן כדורגל בערוץ הראשון (ORT), שם הוא גם אירח את התוכנית "השער!".
בנובמבר 2009 הוא עבר לחברת הטלוויזיה NTV פלוס.
מ-19 באפריל 2010 שימש כמארח תוכנית הספורט "הון הכדורגל" בערוץ "NTV-פטרבורג". בין 2010 ל-2016, על פי בקשת הנהלת מועדון הכדורגל וחברת גזפרום, שימש כפרשן של כל המשחקים של זניט בערוצים NTV פלוס, Match TV ובערוץ NTV . בעונת 2016–2017, הוא פרשן רק את משחקי הבית של זניט ומאז 2017 כבר אינו מפרשן על בסיס קבוע.
מנובמבר 2015 פירשן לא רק טורנירי כדורגל אלא גם כדורעף עבור ערוץ הטלוויזיה "Match TV"‏. משמש כפרשן הספורט של העיתון "סוף שבוע ספורט" (Спорт уик-энд). מאז 2015, הוא מנחה את תוכנית הספורט "הארכה" בתחנת הרדיו "הד מוסקבה".
מאז 2017 מנהל את הבלוג שלו "GSO" ברשת החברתית VKontakte .
סיגריד הליסין לונד

ביוגרפיה

סיגריד הילסין-לונד נולדה ב-23 בפברואר 1892, באוסלו שנורווגיה, לאב נורווגי בשם הנריק מיכאל הליסין (Henrik Michael Helliesen) ולאם שוודית בשם אולריקה אווה אגוסטה וון ארנהים (Ulrica Ewa Augusta von Ehrenheim). סיגריד גדלה בבית שעודד אומנות ואינטלקט, ולכן פיתחה רוח עצמאית מוקדם בחייה וסירבה לעשות קונפורמציה בכנסייה הנורווגית. סיגריד קיבלה את ההסמכה האקדמית ב-1911 והחלה לימודים במוזיקה ווקאלית באוסלו (שאז נקראה קריסטיאנה), ביירוית ופריס. מופעה הראשון היה ב-1918 באוסלו. אולם, סיגריד פיתחה מחלת נשימה ולכן נאלצה להפסיק את קריירת השירה שלה.
סיגריד התחתנה עם דידריך לונד ב-1923. היו להם שני ילדים: ברנט ואריק. לאריק, הצעיר, היה תסמונת דאון. סיגריד התחילה את הסיוע ההומניטרי שלה ב-1927 כאשר גרה עם משפחתה בעיירה בשם אודה. שם, היא הפגינה כנגד מה שלדעתה היו הבדלים בלתי מקובלים בין מעמדות החברה. לאחר שבקרה בגרמניה ב-1934, היא הצטרפה לליגת הנשים הבינלאומית לשלום וחירות ב-1935. באותה תקופה, החלה לסייע לפליטים. סיגריד החלה לפעול יחד עם ה-Nansenhjelpen והמשיכה את הסיוע שלה גם במלחמת העולם השנייה כאשר נורווגיה הייתה תחת הכיבוש הנאצי. באותו הזמן, היא החלה לסייע לילדים עם צרכים מיוחדים.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

בסתיו 1939, סיגריד נסעה לפרג כדי להבריח 37 ילדים יהודים לנורווגיה ולהציל אותם מהשמדה. לאחר מכן היא החלה לפעול בבית ילדים יהודים. ב-1942, כאשר הנאצים החלו לרדוף את היהודים בנורווגיה, סיגריד עזרה להחביא ולהבריח יהודים ולהצילם מהנאצים. ב-25 באוקטובר קיבלה טלפון מאדם זר שאמר לה: "תהיה מסיבה גדולה הלילה. אבל ניקח רק אריזות גדולות." סיגריד מספרת בספרה שבהתחלה לא הבינה מה כוונתו של האיש, אך לאחר מכן הבינה שמדובר ביהודים, וש-"האריזות הגדולות" זה הגברים. סיגריד מיהרה לספר ליהודים שהכירה כדי שיעבירו זאת הלאה. לאחר כחודש אדם בא לביתה ואמר לה: "הלילה וודאי תהיה עוד מסיבה, והפעם ניקח גם אריזות קטנות." סיגריד מיד הבינה שמדובר הפעם גם בנשים ובילדים. הפעם סיגריד עברה בכל בתי היהודים שיכלה ועזרה לכמה משפחות למצוא מקומות מחבוא. בנוסף, הלכה להזהיר את בית הילדים היהודי, ועזרה להחביא את הילדים.
בפברואר 1944 סיגריד נאלצה לברוח מנורווגיה לשוודיה. שם היא הפכה לאחראית על ארגון סעד שמטרתו לעזור לנורווגים שהוחזרו ממחנות ריכוז נאצים.
לאחר המלחמה, סיגריד המשיכה בסיוע לנורווגים שחזרו ממחנות ריכוז, והרחיבה את תחום הסיוע שלה גם לנורווגים מהצי הסוחר הנורווגי אשר תרמו למאמץ המלחמתי. בנוסף, גם הייתה יושבת הראש של הארגון "להציל את הילדים" בנורווגיה. סיגריד הצטרפה רשמית לקהילה הקוויקרית באוסלו ב-1947, והפכה לקול מוביל בחברה הקוויקרית הגלובלית.
סיגריד היליסין-לונד נפטרה ב-1987, באוסלו, כשהייתה בת 95.
סיגריד הילסין-לונד הוכרה כחסידת אומות עולם ב-14 במאי 2006, וניטע עץ לכבוד המחתרת הנורווגית בכללותה ללא ציון שמות.
חניבעל (סרט)

הפקה

בשנת 1994, לאחר שנודע שתומאס האריס עובד על רומן המשך ל"שתיקת הכבשים", נשאל הבמאי ג'ונתן דמי אם יהיה מוכן לביים את סרט ההמשך ל"שתיקת הכבשים", בתנאי שספר ההמשך יוסרט. דמי הצהיר ללא היסוס על רצונו להיות מעורב בעיבוד הקולנועי של ספר ההמשך, דבר שלא התממש לבסוף, משום הפחד של דמי שהתוצאה הסופית תהיה פחות טובה מ"שתיקת הכבשים".
דינו דה לורנטיס, שהפיק את הסרט "צייד אדם" מ־1986, נענה לבקשתו של תומאס האריס לעבד את הספר לקולנוע. דה לורנטיס קנה את זכויות ההפקה ממפיקי "שתיקת הכבשים" בסכום שיא של 10 מיליון דולרים, ומינה את רידלי סקוט לבמאי הסרט לאחר התרשמותו מעבודתו על הסט של "גלדיאטור". צילומי "חניבעל" החלו ב-8 במאי 2000. הסרט צולם ב-83 ימים במשך 16 שבועות. אתרי הצילום של הסרט היו: פירנצה, וושינגטון, וירג'יניה וצפון קרוליינה.

תסריט

תומאס האריס נענה לבקשת יוצרי הסרט לאשר להם לשנות את סוף הסרט ולא לבסס אותו על סוף הספר. דייוויד מאמט כתב את טיוטת התסריט הראשונה. הגרסה הסופית שהוסרטה הייתה גרסתו של סטיבן זאיליאן, שהייתה מאוד דומה לגרסת מאמט. התסריט שינה ואף העלים אלמנטים רבים שנכללו בספר, וספג ביקורת בשל כך. דינו דה לורנטיס התייחס בביטול לביקורת. תומאס האריס סיפר כי מהתרשמותו מהתסריט הוא ראה שישנה חשיבות רבה לשמירה על המקור. 
בולטים בהיעדרותם בתסריט הם הפלאשבקים של חניבעל לילדותו שהיו בספר. דה לורנטיס ניצל הזדמנות לדחוס את כל הפלאשבקים לסרט אחד. הסרט הוא "חניבעל: מקור הרוע" שיצא ב־2007, היה כישלון קופתי וזכה לביקורות רעות.

ליהוק

בדצמבר 1999 הייתה אמורה ג'ודי פוסטר לחתום על חוזה להשתתפות בסרט בתפקיד קלריס, אולם בסוף נסוגה. לטענתה, כדי להפיק את הסרט העצמאי שלה "פלורה פלאם". דה לורנטיס המפיק האשים את הסוכן שלה בתאוות בצע. סקוט בחן שחקניות הוליוודיות רבות, בהן קייט בלאנשט, אנג'לינה ג'ולי, ג'יליאן אנדרסון, הילארי סוואנק, אשלי ג'אד והלן האנט. לבסוף לוהקה ג'וליאן מור, ככל הנראה בהמלצת הופקינס.

שיווק

באמצע מאי 2000 הוקם האתר הרשמי של הסרט שבו הוצג הטריילר שלו, שהשתמש בעיקר בקטעים מ"שתיקת הכבשים" משום שלא כל הסרט צולם. הגרסה הסופית של הטריילר, שמציגה קטעים נוספים מהסרט החדש, הוסרטה בסוף נובמבר 2000. כרזה שפורסמה בממלכה המאוחדת לצורך קידום הסרט מציגה את לקטר עם מסכת עור, לאחר שבוע הוסרה כרזה זו ופורסמה חדשה, בשל היותה "מזעזעת ומטרידה את הציבור".
הסרט גרף 58 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון שלו. הסכום הסופי שגרף בקופות היה 351.7 מיליון דולר. הסרט היה במקום השלישי ברשימת הסרטים הרווחיים ביותר בסוף המאה ה-20, לאחר "פארק היורה" (1993) ו"מלחמת הכוכבים: אימת הפנטום" (1999). באוגוסט 2001 יצא הסרט אל ספריות הווידאו וחודש לאחר מכן, בספטמבר, כבר ניתן היה להוריד אותו באופן חוקי באינטרנט.
בישראל הסרט הוקרן בבתי הקולנוע החל מ-22 בפברואר 2001.
פייטל היינה אפרים

תולדות חייו

אפרים היה חוכר המטבעה המלכותית של פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה ופרידריך השני, מלך פרוסיה. בעת מלחמת שבע השנים התרוקנה כמעט לגמרי קופת הממלכה ובעידודו של המלך הטביע אפרים מטבעות של אוסטריה, רוסיה ומספר מדינות גרמניות עם כמות פחותה של כסף וזהב. הדבר הוביל להתעשרותו, שהייתה לצנינים בעיני רבים. הדבר התבטא בחרוז פופולרי מאותם ימים: 

בחוץ כסף, בפנים צואת מעיים 
Von außen schön, von innen schlimm

בחוץ פרידריך, בפנים אפרים 
Von außen Friedrich, von innen Ephraim
— עמוס אילון, רקוויאם גרמני, עמ' 23
אולם, אפרים זכה להגנת המלך, התעשר ואף זכה בפריבילגיה מלכותית ששיחררה את משפחתו (וכן את משפחת דניאל איציג, שותפו) מהחוקים המפלים כנגד יהודים בפרוסיה והשווה את מעמדו למעמד של סוחר נוצרי. פריבילגיה זו הוענקה עד שנת 1790 רק לקומץ יהודים בשל תרומתם לכלכלת המדינה ולמאמץ המלחמה הפרוסי. אפרים הקים ארמון גדול ומפואר בברלין ("Ephraim-Palais" ב-Poststraße 16, כיום משמש כמוזיאון) ושיכן בו כמה מסופרי תנועת ההשכלה.
בשנת 1761 הביאו איציג ואפרים בפני ממשלת פרוסיה הצעה להקמת מוסד חינוכי לילדי עניים יהודים על מנת לעשותם "מועילים יותר לממלכה". בבית ספר זה אמורים היו הילדים ללמוד תורה, חשבון, מדעי הטבע, גרמנית וצרפתית יחד עם חינוך להיגיינה ונימוסים. על אף שהממשלה נתנה את ברכתה למוסד, הוא לא קם בימי חייו של אפרים. לאחר מותו ציווה על הקמת בית מדרש ובית ספר "חינוך נערים" ברוח ההשכלה בברלין, שני המוסדות פעלו עד עליית הנאצים לשלטון.
אפרים נקבר בבית הקברות הישן ברובע מיטה.
לאפרים נולדו שלושה בנים: בנימין (1728–1750), יוסף (1730–1786) וזכריה (1736–1779). משפחת אפרים נודעה כפטרונית של משכילים רבים בהם משה מנדלסון, ישראל מזמושץ' ויצחק סטנוב. נכדתו, מריאן מאייר (שנקראה אחריה נישואיה מריאן פראו פון אייבנברג), הייתה בעלת סלון ספרותי וקיימה התכתבות ענפה עם יוהאן וולפגנג פון גתה.
יער אוקסליס

יער אוקסליס (באנגלית: Oxleas Wood) הוא שריד של יער עתיק הנמצא באזור רובע גריניץ' שבלונדון, אנגליה.
קודש הקודשים

קודש הקודשים או הדְּבִיר היה החדר הפנימי, המערבי, החשוב והקדוש ביותר במשכן ובבית המקדש.

תכולה

על פי המסופר במקרא, במשכן שבנה משה, שכן בתוך קודש הקודשים ארון הברית ובו לוחות הברית ועליו הכפורת עם הכרובים מעליה. בצד הארון הונחו צנצנת המן, ומטה אהרן הכהן.
בבית המקדש הראשון שבנה שלמה המלך, נצבו לצדי הארון שני פסלי ענק של כרובים עשויים עץ בציפוי זהב, שגובהם 10 אמות (כחמישה מטרים) ומוטת כנפיהם גם היא 10 אמות. 
חז"ל מתארים שלקראת סוף תקופת בית ראשון גנז יאשיהו את הארון כדי שלא יגזלו הבבלים את לוחות הברית שבארון, שלא ניתנים לשחזור, ובבית שני נותר רק סלע היסוד של ההר - אבן השתייה (בגובה של שלוש אצבעות ובאורכו ורוחבו של הארון), שהיא הנקודה המרכזית שממנה נברא העולם על פי המסורת היהודית.

מבנה

מידות קודש הקודשים היו 10 על 10 אמות (כחמישה על חמישה מטרים) במשכן, ו-20 על 20 אמה (כ-10 על 10 מטרים) בבית המקדש. אורך ורוחב קודש הקודשים זהים לאורך בדי הארון. אורך הבדים אינו כולל את רוחב הארון (שאליו חוברו הבדים). כמו כן מסופר שהבדים היו מדויקים באורך קודש הקודשים, ונראו מבחוץ כמין שתי בליטות על הפרוכת - "כשני דדי אישה", זאת כדי שביום הכיפורים יוכל הכהן הגדול לדעת היכן להזות את דם פר יום הכיפורים והשעיר לה' (ראו "יום הכיפורים בבית המקדש").
בין קודש הקודשים לבין הקודש - החדר הגדול יותר שלפני קודש הקודשים, שבו הוצבו המנורה, מזבח הזהב ושולחן הפנים - הייתה הפרדה. בבית המקדש הראשון - קיר אבנים שבשל עוביו נקרא 'אמת טרקסין', ובבית המקדש השני, שתי פרוכות ואמה מבדילה ביניהן. על-פי המסורת היהודית עמד הארון בנס.

כניסה

בדרך-כלל חל איסור מוחלט להיכנס לקודש הקודשים, מלבד הכהן הגדול ביום הכיפורים. במקרים בהם נדרשו תיקונים בקודש הקודשים, היו משלשלים אומנים מהקומה השנייה בתיבות מיוחדות, הפתוחות רק מצד אחד, כדי שיראו רק את הקיר אותו הם אמורים לשפץ, ולא ייהנו מיופי המקום. כאשר היה צריך לתקן דבר מה בקודש הקודשים או להוציא דברים טמאים (כגון שרץ מת) היה מותר אף לאנשים שאינם כהנים להיכנס לקודש הקודשים (אך הייתה עדיפות שכהנים ייכנסו). אם היה צורך - היה מותר גם לטמאים להיכנס לשם, אך הייתה עדיפות לטהורים.

השוואה לארמון אחשורוש

רבים מצביעים על דמיון העולה מתיאוריו של מחבר מגילת אסתר, בין מבנה בית המקדש: חצר המקדש, ההיכל ולבסוף קדש הקדשים שהנכנס אליו שלא על פי הכללים עונשו מוות, למבנה ארמונו של אחשורוש: חצר חיצונה, חצר פנימית, ובית המלך, שהנכנס אליהם ללא רשות עונשו מוות.
ג'ק פלאש המקפץ (שיר)

הפקה

השיר נכתב במשותף על ידי מיק ג'אגר וקית' ריצ'רדס. בסיסט הלהקה ביל ויימן היה אף הוא שותף לכתיבת חלק ממילות השיר אך אינו מופיע כאחד מן הכותבים בפרסומים הרשמיים.
לדעת רבים, סימן השיר את חזרתה של הלהקה לסגנון הבלוז (ובמיוחד הדלתא בלוז), לאחר אלבומיה הקודמים של הלהקה, אשר אופיינו בסגנון פסיכדלי יותר.
נחשב לאחד מן השירים המפורסמים והמוכרים ביותר של הלהקה, שזכה לגרסאות כיסוי רבות, בין היתר של אריתה פרנקלין וטינה טרנר
השיר דורג במקום ה-124 ברשימת "500 השירים הטובים ביותר של מגזין הרולינג סטון".
בשנת 2005, דירג Q magazine את השיר במקום השני ברשימת "הסולואים לגיטרה הטובים ביותר בכל הזמנים".

ההשראה לכתיבת השיר

את ההשראה לכתיבת השיר קיבלו ריצ'רדס וג'אגר בעת ששהו בבית הקיץ של ריצ'רדס באנגליה.

כך תיאר ריצ'רדס את המקרה:
"מיק ואני היינו בבקתה שלי בכפר באנגליה. השעה היתה 6:30 בבוקר. פתאום שמענו רעש חזק של מגפיים מחוץ לחלון. שנינו התעוררנו, ומייק שאל אותי "מי זה האיש הזה"? הסתכלתי מהחלון וראיתי שזה הגנן שלי ג'ק דרייר - ג'ק המקפץ. מיד התחלנו כבר לשחק עם המילים ולנסות לבנות מהם שיר. זה היה כמו הבזק".
— Classic Rock Stories: The Stories Behind the Greatest Songs of All Time, עמ' 159.

אריתה פרנקלין

גרסתה של אריתה פרנקלין לשיר מופיעה בכתוביות הסיום של הסרט "ג'ק פלאש המקפץ" משנת 1986, בכיכובה של וופי גולדברג.
קית' ריצ'רדס מנגן בגיטרה הן בגרסה המקורית והן בגרסתה של פרנקלין (רק הגרסה המקורית נכללה בפסקול הסרט).
בננה יושימוטו

בננה יוֹשימוֹטוֹ (ביפנית: 吉本ばなな; ‏נולדה ב־24 ביולי 1964) היא סופרת יפנית.

חייה

נולדה בטוקיו בשם מאהוקו יושימוטו. בתקופת לימודיה לספרות באוניברסיטת ניהון, אימצה לעצמה את השם "בננה" בעקבות חיבתה לפרחי בננה וכיוון שנשא חן בעיניה אופיו האנדרוגיני.
בשנת 1987, עת עבדה כמלצרית, החלה לכתוב באופן רציני. ספרה הראשון, "המטבח", שפורסם בשנת 1988, זיכה אותה בשורה של פרסים, והקנה לה את התואר "ההבטחה הגדולה של הספרות היפנית המודרנית". הספר תורגם לשפות רבות.
אירה יאן

תולדות חייה

אסתר יוסילביץ' נולדה בשנת 1869 בקישינב שבבסרביה, רוסיה, למשפחה מתבוללת. אביה יוסף יוסילביץ היה עורך דין בעל מהלכים בציבור הרוסי. עוד בנעוריה עברה עם משפחתה לאודסה. לאחר לימודיה בגימנסיה השתלמה בבית ספר לאמנות ונטלה את הכינוי "אירה יאן". היא כתבה מספר סיפורים ברוסית והתחברה לחוגי מהפכנים של המפלגה הסוציאל-רבולוציונית (ס"ר), בה הכירה את בעלה, דמיטרי סלֶפּיַאן (Слепян). לזוג נולדה בת, לנה.
ב-1903 זועזע עולמה עקב פרעות קישינב. על רקע זה הכירה את ביאליק. כתוצאה מהיכרות זו עזבה את חוגי המהפכנים ונפרדה מבעלה. על פגישתה עם ביאליק כתבה: "מאושרת הייתי למגע משוררנו הדגול, הוא שהשיבני לעמי, הוא שהחזירני לעצמי."
ב-1906 עלתה לארץ ישראל עם בתהּ, ומ-1908 התיישבה בירושלים והתחברה לרחל ינאית בן צבי ויצחק בן צבי ולחוג ירושלים החדשה שכלל את ינאית, בוריס שץ, יהושע ברזילי ואחרים. יחד עמם התגוררה בשכונה קטנה לצד בניין האקדמיה לאמנות "בצלאל", באווירה של קומונה. היא תרגמה לרוסית את הפואמות "מגילת האש" ו"מתי מדבר" מאת ביאליק, טיילה בירושלים בחברת רחל ינאית בן צבי שהפכה לידידת נפשה, וציירה ממראות ירושלים בסטודיו סמוך למבנה בצלאל. בימים בהם התגוררה בירושלים פרסמה מדי פעם מאמרים קצרים ופואמות בעיתונים הצבי והאור של אליעזר בן יהודה (כך למשל מאמרה 'הדממיה' על הקבורה היהודית בירושלים בעיתון האור כמו כן הייתה שותפה להקמת הגימנסיה העברית רחביה, שבה למדו במחזור הראשון בתה וילדיו של יהושע ברזילי. היא אף לימדה ציור בגימנסיה.
ב-1914, בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עברה, יחד עם סגל הגימנסיה ורבים מבני הקומונה לתל אביב והתגוררה בבית אדלר. בתל אביב המשיכה ללמד ציור בגימנסיה הרצליה ובין היתר הייתה מורתו של נחום גוטמן. ב-1917, בעת גירוש יהודי תל אביב ונתיני רוסיה בעיר, גורשה לאלכסנדריה. באלכסנדריה חלתה בשחפת וחיה בעוני במשך כארבעה חודשים. תמונותיה הוסתרו בחפזה, כאשר חזרה לתל אביב לא מצאה אותן. היא נפטרה משחפת ומשברון לב עקב אובדן עבודת חייה ב-1919 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.

יחסיה עם ביאליק

במחקרים שנערכו בעיקר משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך עולה מסכת אהבתם של ביאליק ואירה יאן. הם נפגשו בקישינב על רקע הפרעות. אירה יאן, שהייתה נשואה ואם לבת, התאהבה במשורר ונטשה את בעלה ואת אמונותיה. ביאליק היה נשוי ומיואש מכך שהוא ואשתו לא הצליחו להביא ילדים לעולם ונמשך בעליל לציירת. לפי דעת חוקרים (ביניהם זיוה שמיר והלל ברזל) לפחות שני שירים של ביאליק, "הולכת את מעמי" ו"לנתיבך הנעלם", הוקדשו לאירה יאן.
בעקבות התורה הציונית שספגה אירה יאן מביאליק היא מיהרה לעלות לארץ ישראל, מתוך אמונה שאהובה ימהר לבוא אחריה, אולם ביאליק עלה לארץ ישראל רק לאחר מותה. בניגוד לאירה יאן שהקריבה את כל אשר היה לה, ביאליק חי בפחד מתמיד פן תתגלה פרשת האהבים ותעיב על שמו הטוב, וניתק את הקשר עמה זמן מה לאחר שעלתה לארץ. רק בשנת 1972 התגלה צרור מכתבים בעזבונו של ביאליק שגילה את מה שהיה עד אז סודו הגדול. הצרור הוסתר יחד עם חומרים נוספים על ידי אוצר בית ביאליק במשך 40 שנה, משה אונגרפלד, על מנת שלא יכתים את שמו של המשורר הנערץ. חומרים נוספים התגלו לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1983. מחקריה של נורית גוברין מתארים את פרטי חייה ומדגישים את פעילותה הספרותית והציבורית, כאדם עצמאי ויוצר.  לדעתה של זיוה שמיר חלקים גדולים מיצירתו של ביאליק מושפעים במישרין מן הקשר שהיה לו עם אירה יאן, אשר מהווה, לדעתה, את פרשת האהבה המרכזית של חייו.
רשות התאגידים

רשות התאגידים פועלת במסגרת משרד המשפטים ומאגדת את גופי הרישום, הפיקוח והאכיפה הפועלים במשרד: רשם החברות, רשם השותפויות, רשם המשכונות, רשם העמותות, רשם ההקדשות ורשם המפלגות.

היסטוריה

רשות התאגידים הוקמה ב-1 באוקטובר 2006 על פי החלטת הממשלה. המטרה שעמדה מאחורי הקמת הרשות ואיחוד שש היחידות תחת גוף אחד היא שיפור השירות לציבור וייעול הפיקוח והאכיפה של דיני התאגידים בישראל. איחוד ששת הרשמים נועד לאפשר ליחידות השונות עבודה יעילה יותר תוך הגברת השקיפות הציבורית ושיפור השירות. מטרה נוספת של השינוי הארגוני הייתה חיסכון במשאבים - מנכ"ל משרד המשפטים דאז, אהרון אברמוביץ', קידם את הרפורמה בין השאר כדי להביא לניהול מרוכז של כח האדם והמשאבים של היחידות השונות.
באוקטובר 2010 פתחה רשות התאגידים במבצע אכיפה כנגד חברות מפרות חוק. חוק החברות מחייב כל חברה להגיש דו"ח שנתי לרשם החברות ולשלם אגרה. חברות שלא הגישו דו"חות שנתיים מנעו מן הציבור הרחב ומן הסקטור העסקי לקבל מידע בסיסי על התנהלותן. כהכנה למבצע תוקן חוק החברות, כך שניתנה לרשות הסמכות להכריז על חברה כ"חברה מפרה". על "חברה מפרה" יופעלו סנקציות ישירות (קנסות עליה ועל הדירקטורים שלה) וסנקציות עקיפות (למשל, הימנעות מרישום שעבודים על נכסי החברה, מצב המקשה על חברה ללוות כספים; ורישום משכונות לזכותה).
אלחנן סמט

ביוגרפיה

נולד בשנת תשי"ג בירושלים. בצעירותו למד בבית הספר "דוגמה לבנים ע"ש הרב בן ציון עוזיאל", בישיבת נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבת הכותל. שירת בצה"ל בחיל השריון. בשנים תשל"ז-תשמ"ג למד בישיבת מרכז הרב, היה חבר במכון "הלכה ברורה ובירור הלכה" והשתתף בכתיבת בירורי הלכה למסכת סנהדרין. 
במקביל ללימודיו הישיבתיים למד במכון להכשרת מורים בישיבת הר עציון. את לימודיו לתואר שני בהיסטוריה של עם ישראל סיים בטורו קולג'. 
בשנים תשל"ז-תשל"ט לימד בבית הספר התיכון "פלך" ובישיבת "נתיב מאיר", ומשנת תשל"ט החל ללמד תנ"ך וגמרא בישיבת ברכת משה שבמעלה אדומים למשך כעשרים וחמש שנים, ואף שימש בה ר"מ. משנת תשנ"ג החל ללמד ב"מכללת הרצוג" שליד ישיבת הר עציון באלון שבות. הוא מרצה מדי שנה ב"ימי העיון בתנ"ך" שמקיימת המכללה. 
העיונים שפרסם באינטרנט על פרשות השבוע במסגרת בית המדרש הווירטואלי של ישיבת הר עציון יצאו לאור בספריו "עיונים בפרשות השבוע" שיצאו בשלוש סדרות (תשס"ב, תשס"ד, תשע"ג). כמו כן פרסם את הספרים "פרקי אליהו" ו"פרקי אלישע" אשר עוסקים בניתוח ובפרשנות של פרקי אליהו ואלישע בספר מלכים, את הספר "יד לרמב"ם" אשר מקבץ מאמרים למדניים העוסקים בפסקי הרמב"ם, וכן את הספר "עיונים במזמורי תהילים". הרב סמט פרסם מאמרים רבים בתנ"ך ובגמרא בבטאונים ובכתבי עת שונים, כגון "מגדים", "מעליות", "כתלנו", ו"תחומין".
הרב סמט רואה את עצמו כממשיך את דרכם הפרשנית של נחמה ליבוביץ, אריה לודוויג שטראוס ופרופ' מאיר וייס. דרכו הפרשנית משלבת ניתוח ספרותי עם עיון בפרשנות המקרא לדורותיה. 
אב לתשעה ילדים, ומתגורר עם משפחתו בקיבוץ כפר עציון. בנו הרב אורי סמט משמש כרב קיבוץ מגדל עז.