google/wiki40b huggingface dataset:
מועדון החנונים: הסרט

תקציר העלילה

כשתלמידי בית הספר יוצאים לחופשת הקיץ, חבורת "מועדון החנונים" יותם (יואב רוטמן), דנה (עמית פרקש), צחי (אורי בלופרב) ושוסטק (נוה צור) מופתעים לגלות כי מלכת השכבה שלהם היידי שמטרלינג (שירן סנדל) מזמינה אותם למסיבת הבריכה שלה. באמצע המסיבה היהלום המפורסם "כוכב הזהב" ששייך לביתה של היידי נגנב, והחנונים הופכים לחשודים העיקרים. עכשיו, יש להם יומיים בלבד למצוא את היהלום. המשימה של החנונים הופכת לקשה יותר שהם מגלים שהם הסתבכו עם אודליה שעשוע (רוני הדר), ראש משפחת פשע חסרת רחמים.
דימיטרובגראד (בולגריה)

היסטוריה

ב-10 במאי 1947 החלו העבודות להקמת העיר וב-2 בספטמבר הכריזה רשמית הממשלה הקומוניסטית בבולגריה על הקמתה של דימיטרובגראד. השלמת בנייתה נמשכה שנים אחדות, תוך איחודם של 3 כפרים לתוכה. העיר נבנתה על ידי 50,000 פועלים מ-963 יישובים בבולגריה, שרוכזו בגדודי עבודה. במסגרת התכנון הכלכלי הריכוזי שהנהיג המשטר הקומוניסטי יועדה העיר להיות מרכז תעשייתי אזורי.
בראשית שנות ה-80 הגיעה דימיטרובגראד לשיא גודלה, עת מנתה אוכלוסייתה כ-80,000 נפשות. בראשית שנות ה-90 לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי בבולגריה, נקלעה המדינה למשבר כלכלי חריף ובכלל זה בענפי התעשייה השונים. חלה צניחה בכמות האוכלוסין בעיקר בשל הגירת עבודה. שמה של העיר ניתן לה, להנצחתו של גאורגי דימיטרוב מנהיג המפלגה הקומוניסטית ובולגריה, שלאחר מלחמת העולם השנייה.

כלכלה

בעידן הקומוניסטי הייתה דימיטרובגראד מרכז תעשייה כימית וייצור מלט, שהובילו לזיהום אוויר כבד באזור. לאחר קריסת השלטון הקומוניסטי התפתחו ענף החקלאות ותעשיות מוצרי צריכה, טקסטיל, מוצרי עור, עיבוד מזון וטבק. כמו כן בעשור הראשון של המאה ה-21 התפתח ענף התיירות, בעיקר תיירות אקולוגית לשלושת הפארקים והאגמים המצויים בסביבות דימיטרובגראד. כמו כן בעיר מספר מוזיאונים. מקצת מתושבי העיר מועסקים בתאגיד האנרגיה "מריצה" המפעיל באזור תחנות כוח לייצור חשמל מפחם.
בעיר הוקם מרכז ספורט הכולל מגרשי כדורסל וכדורעף ובריכת שחייה. בנוסף, קיימים בדימיטרובגראד 4 מגרשי טניס ואצטדיון כדורגל אחד.
ירושלים: יומנים מעיר הקודש

עלילה

הספר מגולל את נסיעתו של גי דליל לירושלים עם אשתו נאדז', פעילה בארגון "רופאים ללא גבולות", ועם שני ילדיהם הקטנים. הם הגיעו לירושלים באוגוסט 2008 והתגוררו במשך שנה בשכונת בית חנינא שבמזרח ירושלים. בימים הראשונים סייר דליל ברחובות בית חנינא, אותם הוא מתאר כך: "אין מדרכות, הכבישים סדוקים, החנייה אקראית והחום מחניק." בהמשך מתוארות חוויותיו, הכוללות מפגשים רבים עם ישראלים ועם פלסטינים, וכן את נסיעותיה של אשתו לרצועת עזה בתקופת מבצע עופרת יצוקה.

רקע

הספר "ירושלים: יומנים מעיר הקודש" הוא יומן המסע הרביעי של דליל. לפניו הוציא יומני מסע בפורמט של רומן גרפי על נסיעותיו לשנג'ן, המרכז הכלכלי של מחוז גואנגדונג שבסין; פיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית; ויאנגון, בתקופה בה הייתה עיר הבירה של מיאנמר. דליל שהה בשנג'ן ובפיונגיאנג במסגרת עבודתו כאנימטור, בעוד שבנסיעתו למיאנמר הוא ליווה את בת-זוגו, נאדז', ששהתה שם כחלק מפעילותה בארגון "רופאים ללא גבולות". גם נסיעתם לירושלים הייתה חלק מעבודתה, וברוב הזמן שעבדה דליל טיפל בשני הילדים הקטנים.

סגנון האיור

דליל משתמש בציורי קו פשוטים שתוארו על ידי המבקרים כ"רגילים, נקיים ופשוטים אך ללא רישול." כל ספריו הקודמים של דליל היו בשחור-לבן, וספר זה הוא הראשון שבו השתמש דליל בצבעים - אך הוא עושה זאת במשורה, על מנת להדגיש פרטים מסוימים כמו מפות, רעשים חזקים או דם.

ביקורת

הספר זכה לשבחי המבקרים, ובביקורת של סטיבן קרליק באתר הקנדי "National Post" הוא כתב: "בזכות תשומת הלב של דליל לפרטי הפרטים של היום-יום הוא הצליח לתעד את ההבדלים המרתקים, שהם בו-זמנית עדינים ומשמעותיים, בין התרבויות של המקומות בהם ביקר ובין קנדה מולדתו. בירושלים, מיומנות זו מחוללת פלאים ממש. אפילו קוראים בעלי ידע בסיסי בלבד על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ימצאו עניין רב ברישומיו של דליל על החיים בעיר הקודש."
דליל נתקל בספר לא פעם בהיבטים שונים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומתאר את הטענות של כל אחד מהצדדים. עם זאת, לדברי קרליק "ברור שדליל מזדהה עם צד אחד יותר מהאחר. הוא השתתף בסיור בחברון עם נציג של המתנחלים, ובסיור אחר עם "שוברים שתיקה", ובתיאורו של דליל ברור שאחד מהשניים עושה שימוש בנרטיבים היסטוריים בצורה שמשרתת את השקפתו הדתית."

תרגום ופרסים

הספר יצא לאור בצרפתית בנובמבר 2011 והיה לרב-מכר בצרפת. התרגום לאנגלית יצא בשנת 2012 ונקרא "Jerusalem: Chronicles from the Holy City". הספר תורגם גם לצ'כית, בורמזית, פולנית, ספרדית (מהדורה בארגנטינה בניב המקומי, ומהדורה בספרד), שוודית, פורטוגזית, נורווגית, פינית, קוריאנית, הולנדית, איטלקית וגרמנית.
התרגום לבורמזית הפך לרב-מכר במיאנמר.
הספר זכה בפרס "אלבום השנה" בפסטיבל הקומיקס באנגולם בשנת 2012.

סרט תיעודי

בזמן שגי דליל כתב את הספר, צולם סרט תיעודי בשם "The Guy Delisle Chronicles" עליו ועל עבודתו בירושלים.
פאות קדושות

פאות קדושות הוא שמו של הרכב מלכות דראג ישראלי העוסק בהופעות דראג מוזיקליות אמנותיות וקומיות, המשלבות לעיתים סטאנד-אפ (ידוע גם בשם סטנד-דראג).

היסטוריה

הרכב הדראג "פאות קדושות" הוקם, בשנת 2004 בירושלים, במטרה "להחזיר את הדראג לתיאטרון" ולרשת את מקומן של "בנות פסיה". ההרכב כלל ששה אמני דראג ירושלמים: דני יאיר (דיווה D), ליאור כהן (קיארה דופלה), טל קלאי (טלולה בונט), גלינה פור דה ברה (גיל נווה), ג'ינג'ר, וליידי דיי. דני יאיר, ליאור כהן וטל קלאי שעברו לתל אביב עם השנים, צירפו אליהם את יובל אדלמן (ציונה פטריוט), בשנת 2007.

פעילויות בולטות וקמפיינים

מזה שנים מופיעות מלכות הדראג מדי שבוע בתל אביב בבר האוויטה וכן בירושלים; בעבר בפאב השושן והקצה והיום בפאב המקווה. ההופעה תמיד מתקיימת בהרכב זוגי משתנה מבין חברות ההרכב, וכולל קטעי ליפ סינק מוזיקליים עם מעברוני סטאנד-אפ ביניהם.
ההרכב פאות קדושות מופיע בהופעת תיאטרון שנושאת את אותו השם.
מדי שנה משתתף ההרכב במצעדי הגאווה הירושלמי והתל אביבי, לעיתים כמנחות בבמת האירוע.
בשנת 2009 השתתפו במיני סדרה הישראלית "תמיד אותו חלום", שגם זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה בקטגוריית המיני סדרה הטובה ביותר, בתפקיד עצמן.
במאי 2010 הופיעה הלהקה בהפלגה הגאה הראשונה בישראל, באוניית מג'יק 1, שיצאה מנמל אשדוד, עברה באלניה שבטורקיה ובלימסול שבקפריסין.
בשנת 2013 הופיעה הלהקה בתוכנית האמנותית של הקדם אירוויזיון. ב-6 באוגוסט אותה שנה עלה המופע "פאות קדושות", בהפקתם של ציפי מייזלר ויואב חיימובסקי ובבימויו של אמיר פרישר גוטמן.
בשנת 2014 ההרכב השתתף בשעשועון "דרבי הקריוקי" בערוץ המוזיקה. באותה השנה השתתפו בקליפ של השיר "עלם חמודות" של מרגלית צנעני וזהבה בן.
בשנת 2016 השתתפה קיארה דופלה בתוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" ושאר ההרכב התמנתה כלהקת ליווי ויובל אדלמן, אשר מוכר גם בדמות חברת הלהקה ציונה פטריוט השתתף בתחרות האפייה "בייק אוף ישראל". בשנה זו הלהקה השתתפה בקמפיין אינטרנטי למשקה "קופי שוט" של שטראוס גרופ.
ב-2017 הלהקה הובילה את קמפיין הביטוח "מיס פנסיה" של מנורה מבטחים פנסיה וגמל.
הארמייה השלישית (הונגריה)

היסטוריה

ממלכת הונגריה, בהנהגת העוצר מיקלוש הורטי, שיתפה פעולה עם מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה, והכריזה מלחמה על בעלות הברית. ב-1 במרץ 1940, המטה הכללי של צבא הונגריה הורה על הקמת שלוש ארמיות שיילחמו לצד מדינות הציר. הארמייה לקחה חלק בפלישה ליוגוסלביה והוצבה מול הארמייה היוגוסלבית הראשונה בעיקר בין נהר הדנובה לנהר טיסה. כהכנה לפלישה, סופח אל הארמייה השלישית גדוד צנחנים עצמאי שנועד לסייע בפעולות הצנחה ביוגוסלביה במהלך המערכה.
ב-11 באפריל החלה הארמייה השלישית לנוע מהגבול היוגוסלבי דרומה לכיוון נובי סאד (כיום בתחומי סרביה). ההונגרים לא נתקלו כמעט בהתנגדות מצד כוחות הצבא היוגוסלבים, אשר כבר היו מותשים לאחר התקפות בלתי פוסקות מצד הצבא הגרמני שכבר שבוע נמצא בלחימה.
ב-30 באוגוסט 1944 בעקבות חדירת הצבא האדום לשטח הונגריה המזרחית, הוקמה הארמייה השלישית בפעם השנייה. באוקטובר 1944 השתתפה הארמייה במתקפת נגד מוצלחת, שביצעו כוחות הונגריים וגרמניים תחת פיקוד גנרל מקסימיליאן פרטר-פיקו, באזור העיר דברצן. מתקפה במהלכה ספגה החזית האוקראינית השנייה אבידות כבדות. הארמייה לקחה חלק פעיל במהלך קרב דברצן ובקרבות על דרכי הגישה לעיר בודפשט. היא הושמדה בין 16 באפריל ל-25 באפריל על ידי הארמייה ה-46 הסובייטית בדרכה לברטיסלאבה. כוחות קטנים של הארמייה נמלטו לדרום-מערב אוסטריה ורשמית הארמייה התקיימה עד 8 במאי 1945.
קרל אברהם

ילדות וצעירות

קרל אברהם נולד בברמן בגרמניה כבן הצעיר מבין שני הילדים של משפחה יהודית מבוססת מהמבורג: נתן אברהם,(1915-1842) מורה לדת שהפך לבעל חנות כל-בו ואידה לבית אופנהיימר, בת דודה שלו. אבותיו התיישבו בגרמניה במאה ה-17. כילד גדל קרל אברהם בבית בן שלוש קומות, יחד עם הוריו, אחיו מקס, שהיה חולה אסתמה, שתי דודות רווקות ומטפלת. למד בגימנסיה בברמן והצטיין בלימודים, במיוחד בשפות קלאסיות ומודרניות. אחרי ילדות די מוגנת בחסות אמו הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת וירצבורג (1895), שם התחיל ללמוד רפואת שיניים אך עבר כעבור זמן קצר ללימודי רפואה כללית. המשיך באוניברסיטת ברלין וסיים את התואר דוקטור ברפואה באוניברסיטת פרייבורג. בימי לימודיו האקדמיים אהב לכתוב שירה ואת הזמן הפנוי הקדיש, בין השאר, לספורט - בעיקר טניס ושחייה ולטיולים בהרים.

פעילותו בתחום הפסיכואנליזה

בתום הלימודים התקבל לעבודה בציריך כעוזרו של אויגן בלוילר בבית החולים בורגהלצלי. הכיר שם את קרל גוסטב יונג שסיפר לו על עבודתו של פרויד, וכתוצאה מכך נסע לווינה והיה לתלמידו ולמקורבו של פרויד. אברהם השתתף בדצמבר 1907 לראשונה ב"חברה הפסיכולוגית של יום ד'" שהתארגנה סביב פרויד. בשנת 1908 התיישב בברלין ופעל שם כפסיכואנליטיקאי הפרטי הראשון ולזמן-מה היחיד בבירת גרמניה. במהלך השנים, על אף ההסתייגות של הממסד הפסיכיאטרי המקומי, הפכה הקליניקה שלו ידועה ומשגשגת. אברהם עסק בטיפולים שמונה שעות ביממה והלין על כך שלא נשאר לו מספיק זמן למדע. עם זאת, הוא הרבה לכתוב מאמרי רביו של הספרות הפסיכואנליטית, פרסם מחקרים קליניים, מסות על פסיכואנליזה יישומית בתחומים שונים ומגוונים, לרבות בתחום האמנות המודרנית או הדת במצרים העתיקה. נודע בעיקר במאמריו על התפתחות הליבידו.
ב-1910, יחד עם מקס אייטינגון ייסד את המכון הפסיכואנליטי של ברלין  שכלל תחילה חמשה חברים, ועמד בראשו עד לפטירתו.
פסיכואנליטיקאים ידועים רבים מאירופה ומאמריקה - כדוגמת אריך פרום, מייקל באלינט ורנה שפיץ, למדו או התמחו שם.
במהלך השנים עם תלמידי קרל אברהם נמנתה שורה ארוכה של מטפלים כמו פרנץ אלכסנדר, פליקס בהם, הלנה דויטש, רודולף פרסטר, אדוארד גלובר, ג'יימס גלובר, קארן הורני, מלאני קליין, הנס ליברמן, יוזינה מילר לבית אבסן, קרל מילר-בראונשווייג, שאנדור ראדו, תאודור רייק, ארנסט זימל, אליקס סטרייצ'י, משה וולף.
פרויד העריך אותו מאוד. חכמתו, שיטתיותו ואופיו השלו הפיחו שליטה עצמית ושכל ישר בחבורת החסידים של פרויד.
אברהם מת בגיל 48 מסיבוך של זיהום או אולי גידול בריאות.

בחייו הפרטיים

בינואר 1906 התחתן אברהם עם הדוויג לבית בירגנר (Bürgner ‏ 1969-1878), אחות ידידו, העורך דין הנס בירגנר, אותה הכיר בברלין בשנת 1901.
נולדו להם שני ילדים - הילדה (1971-1906),ילידת ציריך, וגראנט אברהם (יליד ברלין 1910) שנאלצו בשנת 1938 יחד עם אמם להימלט לאנגליה מפני המשטר הנאצי בגרמניה. הילדה אברהם הייתה בעצמה לפסיכואנליטיקאית וכתבה ספר ביוגרפיה על אביה.
ציטוטים
* "עתיד הפסיכואנליזה טמון בטכניקת המשחק" [מובא ב'מלני קליין' של חנה סגל, עמ' 51].
משפחת ברגונצי

קארלו ברגונצי (באיטלקית: Carlo Bergonzi;‏ 21 בדצמבר 1683 - 9 בפברואר 1747) היה בונה כלי קשת איטלקי, שעשה את תקופת חניכותו אצל הירונימוס אמאטי, 
עבד עם גוז'פה גוארנרי ונחשב לגדול בתלמידיו של אנטוניו סטרדיווארי.
קארלו ברגוטנצי הוא הראשון והחשוב ביותר במשפחת ברגונצי, משפחת בוני-כינורות רבת מוניטין וכבוד מקרמונה, עיר בעלת מסורת עשירה של בוני כלי קשת. הוריו חיו בשכנות לסטרדיווארי בפיאצה סן דומניקו בקרמונה. ברגונצי עשה תקופת חניכות אל סטרדיווארי ועם הזמן קיבל עליו את כל עבודות התיקון של סטרידווארי. מחמת הביקוש הרב לשירותי התיקון שלו, נבצר מברגונצי להקדיש את זמנו לבניית כלי נגינה רבים משלו. עיצובי הכינור של ברגונצי התבססו על דפוסים של סטדיווארי וגוארנרי.
התוויות של ברגונצי שונות זו מזו, אך במתכונתן הטיפוסית הן מציינות תאריך, שם ומיקום.
Anno 1733, Carlo Bergonzi 
 fece in Cremona
כינור "קרייזלר ברגונצי", הקרוי על שם הכנר פריץ קרייזלר, היה שייך בתקופה מסוימת לכנר יצחק פרלמן. הן קרייזלר והן פרלמן ניגנו בהופעות ובהקלטות בכינור זה.
ידוע, כי כלים רבים הנושאים את התווית של ברגונצי אינם אותנטיים. צ'לו שהיה פעם ברשותו של פאבלו קזאלס נחשב במשך שנים למעשה ידיו של ברגונצי, משום שעל התווית שעליו היה כתוב: "קארלו ברגונצי... 1733". לאחר זמן התברר, כי הצ'לו נבנה בידי מטאו גופרילר.
תא שערה

סידור תאי השערה באוזן הפנימית

על הקרום הבזילרי מסודרים תאי השערה בארבע שורות:
שורה של תאי שערה פנימיים שאחראיים על העברת האות למוח.
שאר השורות מכילות תאי שערה חיצוניים שקשורים, בין היתר, להגברה קוכליארית.
הקצוות של תאי השערה נמצאים בתוך הקרום הטקטוריאלי.
מכול תא שערה יוצאות מספר שערות המחוברות זו לזו בחוטים דקים אל הנוזל שבאיבר הקורטי, הנוזל מהווה ריכוז גבוה של אשלגן. 
תפקידם העיקרי של תאי השערה הוא לקלוט את גלי הקול ולהפוך אותם לאותות כימיים. האותות הכימיים הללו מועברים כאותות חשמליים במערכת העצבים.
פרנסיסקו לרגו קביירו

חייו

לרגו נולד במדריד ועבד כטייח. הוא הצטרף לאיגוד הפועלים הסוציאליסטי, ה-UGT, בשנת 1890, ובשנת 1905 היה לחבר מועצת האיגוד במדריד. בשנת 1908 הוא נהיה חבר המועצה הלאומית של האיגוד, והיה מנאמניו של פבלו איגלסיס. בשנת 1916 הוא ניהל את המשא ומתן עם ה-CNT האנרכיסטי על שיתוף פעולה, שהביא להסכם סרגוסה. בשנת 1918 הוא נבחר למזכיר הכללי של האיגוד וייצג את הארגון בכנס האינטרנציונל הבינלאומי בפברואר 1919 בברן. לרגו התנגד להשתתפות הסוציאליסטים הספרדים באינטרנציונל ה-3 שזוהה עם הקומוניסטים, מכיוון שלא תלה תקוות במהפכה הקומוניסטית ברוסיה וסבר שהתנאים בספרד שונים לגמרי מאשר ברוסיה, והפועלים בספרד אינם מוכנים עדיין למהפכה. עם זאת, לרגו, בניגוד לאינדיקיו פרייטו, תמך במהפכה סוציאליסטית וראה בהקמת רפובליקה רק כלי לקידום המהפכה הסוציאליסטית. בימי שלטונו של מיגל פרימו דה ריברה הוא תמך בשיתף פעולה עם הממשלה, דבר שאיפשר את המשך קיומו החוקי של הארגון. לעומתו, אינדיקיו פרייטו שלל כל שיתוף פעולה עם הממשלה הרודנית, בראותו ברפובליקה ערך בפני עצמו. בימי פרימו דה ריברה כיהן לרגו במועצה המייעצת של המדינה (Council of state). 
בשנת 1925 נבחר לרגו למנהיג המפלגה הסוציאליסטית, ה-PSOE. 
הוא כיהן כשר העבודה בשנים 1931-1933 בממשלות של אלקלה סאמורה ומנואל אסאניה. כשר עבודה הוא הקים מועצות בוררות לסכסוכים בין עובדים למעבידים שהיו להם סמכויות רחבות יותר מאשר בימי פרימו דה ריברה והעביר חוק האוסר על בעלי אדמות להעסיק עובדים ממחוץ למחוז שלהם כאשר יש מובטלים מהמחוז. ב-1 ביולי 1931 הוצא צו הקובע יום עבודה של שמונה שעות. חוק נוסף מנע מבעלי אדמות להפסיק לעבד את האדמות שלהם. 
בעקבות ניצחון הימין בבחירות בשנת 1933, החל לרגו קביירו לדבר על מהפכה סוציאליסטית, ונהיה מנהיג הפלג השמאלי של המפלגה הסוציאליסטית. באוקטובר 1934 הוא היה בין המובילים של ההתקוממות ברחבי ספרד שכללה את המרד באסטוריאס. הוא הועמד לדין על חלקו במרד אך הכחיש כל קשר למרד וזוכה. 
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, הרפובליקה הספרדית השנייה התרסקה ומועצות פועלים ברחבי המדינה לקחו את השליטה במקומותיהם, מפקיעים רכוש ומארגנים פעילות משותפת של הפועלים. לתקופה קצרה באוגוסט 1936 סבר לרגו קביירו שיש להביא להסכם בין שני ארגוני הפועלים הגדולים, ה-UGT הסוציאליסטי וה-CNT האנרכיסטי, שיקימו ממשלה משותפת. אולם ב-4 בספטמבר 1936, הסכים לרגו קביירו לקחת את תפקיד ראש הממשלה ושר הביטחון והקים ממשלה בה היו שישה סוציאליסטים כולל אותו, שני קומוניסטים ארבעה רפובליקנים, נציג לקטלנים ונציג לבאסקים. בהתאם לעצות שקיבל מהקומוניסטים, הוא נאבק נגד הפקעת רכוש על ידי הפועלים ועשה כל מאמץ להרגיע את הרפובליקנים השמאלנים מהחוג של הנשיא מנואל אסאניה, כדי למנוע תמיכה של צרפת ובריטניה בפרנסיסקו פרנקו. אולם לרגו לא הסכים לגישה הקומוניסטית שיש להתרכז אך ורק בניצחון במלחמה ולדכא התארגנויות עצמאיות של הפועלים. הוא סייע לקומונות אנרכסטיות של פועלים והכיר במועצה הסוציאליסטית של אראגון. ב-4 בנובמבר 1936 הצטרפו גם האנרכיסטים לממשלתו, לתקופה קצרה, למרות התנגדותם לרעיון הממשלה. 
ב-17 במאי 1937, נאלץ לרגו להתפטר בלחץ המפלגה הקומוניסטית הספרדית, אשר הובילה להחלפתו בחואן נגרין. עם התמוטטות הרפובליקה הוא ברח לצרפת. ב-1943 נעצר על ידי הנאצים ששלטו בצרפת והוא שהה במחנה ריכוז עד סוף המלחמה. בסוף 1945 הוא שב לפעילות בקרב הרפובליקנים הספרדים הגולים בצרפת.
בשנת 1978 עצמותיו הובאו לקבורה במדריד.
Stand by Me (שיר)

היסטוריה

במקור כתב קינג את השיר עבור להקת "הדריפטרס", בה הוא היה חבר, ולא הייתה לו כוונה להקליטו בעצמו. אף על פי כן החליטה הלהקה לבסוף שלא להקליט את השיר, ולאחר שעזב את הלהקה, הציג קינג את השיר בפני כותבי השירים ג'רי ליבר ומייק סטולר, אשר נתנו לשיר צליל עכשווי ומלוטש יותר אשר הפך אותו לבסוף ללהיט. בעקבות כך הקליט קינג בעצמו את השיר והוא שוחרר כסינגל בהמשך במהלך שנת 1961.
במהלך שנת 1963, שנתיים לאחר שיצא לראשונה כסינגל, נכלל השיר באלבום האולפן של בן אי קינג, "Don't Play That Song". 
השיר הגיע לצמרת מצעד הבילבורד בשתי הזדמנויות - כאשר שוחרר במהלך שנת 1961, וכאשר שימש כשיר הנושא של הסרט "אני והחבר'ה" ויצא בהוצאה מחודשת בשנת 1986.
כמו כן, במהלך 1987 נעשה שימוש בשיר בפרסומות לג'ינס ליוויס אשר בעקבותיה השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.

גרסאות כיסוי

לאורך השנים הוקלטו מעל ל-400 גרסאות לשיר, כאשר המבצעים הבולטים ביותר כוללים את ג'ון לנון, אלביס פרסלי, מרווין גיי, פול אנקה, "הפיתויים", ג'וני קאש, אוטיס רדינג, "U2", ברוס ספרינגסטין, ונסה פאראדי, "גרין דיי", דמיאן רייס, אנריקה איגלסיאס, ליידי גאגא, סטינג, טרייסי צ'פמן, סיל, ג'ון בון ג'ובי, "פלורנס אנד דה מאשין" וג'ימי הנדריקס.
אחת מגרסות הכיסוי הנודעות והמצליחות ביותר הייתה זו של ג'ון לנון אשר הגיעה למקום ה-20 במצעד הסינגלים האמריקני במהלך שנת 1975.
הדיוויזיה ה-23 (ורמאכט)

הקמה ראשונה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בפוטסדאם, והועמדה תחת פיקוד ארנסט בוש, שהוחלף ב-4 בפברואר 1938 על ידי ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת הארמייה הרביעית. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, ובמהלך מבצע ברברוסה ומבצע טייפון לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסרת הארמייה הרביעית. באוגוסט 1942 הועברה הדיוויזיה לצרפת, וב-14 בספטמבר 1942 פורקה הדיוויזיה והפכה להיות דיוויזיית הפאנצר ה-26.

הקמה שנייה

ב-23 באוקטובר 1942 הוקמה הדיוויזיה מחדש בדנמרק, והועמדה תחת פיקוד פרידריך פון שלוויץ. בינואר 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בגזרה הצפונית כחלק מהארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין. בפברואר 1945 הועברה הדיוויזיה לפרוסיה המזרחית, שם לחמה בקרבות הקשים שהתחוללו שם כחלק מהארמייה השנייה עד סוף המלחמה.
אלכסנדר אבוש

אלכסנדר אָבּוּש (בגרמנית: Alexander Abusch;‏ 12 בפברואר 1902, קרקוב, גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 27 בינואר 1982, ברלין המזרחית, גרמניה המזרחית) היה עיתונאי, סופר ופוליטיקאי גרמני יהודי.

קורות חיים


אבוש נולד בשנת 1902 בקרקוב שבגליציה שתחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין). התחנך בבית ספר עממי ובבית ספר מקצועי למסחר בנירנברג שבגרמניה, והשלים את לימודיו ב-1919. החל מ-1916 היה חבר בתנועת "הנוער הסוציאליסטי החופשי" (Freie sozialistische Jugend). בשנת 1918 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
ב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, נמלט לצרפת. הוא התיישב בפריז, שם כיהן משנת 1934 כעורך הראשי של העיתונים Unsere Zeit ו-Der Gegenangriff, ובין השנים 1935–1939 של העיתון Roten Fahne. בשנת 1937 הפך לחלק מההנהגה של המפלגה בפריז ומאוחר יותר בטולוז.
בשנת 1941 נמלט למקסיקו, שם נעשה חבר בתנועה "גרמניה החופשית" (Freies Deutschland).
ב-1946 שב לגרמניה, והצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SPD).
בין 1948–1950 היה חבר במפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה. בין השנים 1958–1961 היה שר התרבות של גרמניה המזרחית.
פרסם תחת שם העט ארנסט ריינהרט (Ernst Reinhardt).
אבוש נפטר בשנת 1982 בברלין המזרחית.
מגיפה (סרט)

עלילה

עלילת הסרט מתמקדת בסטייסי דרקפורד (אנאלי טיפטון) ואמה דרקפורד (סופיה בלאק-ד'אליה), שתי תלמידות תיכון אשר עברו לאזור פרברי בקליפורניה. אמה נאבקת על מנת להשיג חברים חדשים, בעוד סטייסי כבר התיידדה עם אנשים רבים, בהם סיג'יי (משין גאן קלי).
רגע השיא של הסרט מגיע כאשר מגפה קטלנית תוקפת את העולם. אחת משתי האחיות נדבקת במחלה ואחותה מתעדת את כל מה שקורה מסביב תוך שהיא מנסה לטפל בה.

הפקה

ב-29 באפריל 2014, נודע כי אנאלי טיפטון נבחרה להיות השחקנית הראשית בסרט, ועוד נודע כי שני הבמאים של הסרט יהיו הנרי ג'וסט ואריאל שולמן. לבסוף, יצא הסרט לאקרנים ב-29 ביולי 2016. בישראל יצא הסרט לאקרנים ב-21 ביוני 2018.
באוגוסט 2016, נודע כי הסרט גרף סכום של קרוב ל-600 אלף דולר, בכמעט חודשיים.
ויקטור ויקטוריה

תקציר העלילה

ויקטוריה היא זמרת כושלת אנגליה בפריז של שנות השלושים, הסובלת מעוני ולא מצליחה למצוא עבודה. באחד הימים, פוגשת ויקטוריה במקרה את טודי, הומוסקסואל המשכנע אותה להופיע במועדני לילה בתור בחור שמתלבש כאישה.
כעת, הקריירה של ויקטוריה תלויה ביכולת המשחק שלה לשחק בחור שמשחק בחורה כשגנגסטר בשם קינג מרשנד (שמשוחק על ידי ג'יימס גארנר) מתאהב בה והעניינים מסתבכים.
מבין שבע המועמדויות לאוסקר בהם זכה הסרט, בשלושה זכו השחקנים ג'ולי אנדרוז, רוברט פרסטון ולסלי אן וורן.
נושאות המטוסים מסדרת שטורם

תכנון ופיתוח

פרויקט 23000Э או שטורם הוא פרויקט לפיתוח נושאת על על ידי מרכז המחקר המדעי על שם קרילוב עבור הצי הרוסי. מחירה של נושאת העל מוערך ב-7.5 מיליארד דולר כשפיתוחו צפוי להימשך כעשור.
נושאות המטוסים מסדרת שטורם מתוכננות, עם סיום פיתוחן, להיקלט בשירות הצי הצפוני. דווח בנוסף כי לשכת העיצוב נבסקי נוטלת אף היא חלק בפיתוח הפרויקט.
ביולי 2016 בכירים רוסיים אישרו כי משלחת שביקרה בהודו בתחילת יולי הציעה לפתח גם גרסת ייצוא של ה"שטורם" עבור הצי ההודי.
דגם מוקטן של נושאת המטוסים המתוכננת הוצג במסגרת הסלון הימי הצבאי הבינלאומי שנערך בסנקט פטרבורג ביולי 2013 ונחשף לכלל הציבור בפורום הטכנולוגיה הצבאית "ארמייה-2015", שנערך בבסיס הצבא הרוסי בקובינקה, מחוז מוסקבה, ביוני 2015.
בניית נושאת המטוסים מתוכננת לשנים 2025-2030. במאי 2016 סגן שר ההגנה של רוסיה יורי בוריסוב הצהיר כי ייתכן שבניית נושאת העל תחל בשנת 2025.
בנובמבר 2016 הונחה ההצעה לקרוא לנושאת המטוסים הראשונה בסדרת בשם "מרשל ז'וקוב", על שם המצביא גאורגי ז'וקוב.
נושאת המטוסים צפויות לקלוט לשירותיהן את מטוסי הקרב המודרניים ביותר מתוצרת רוסיה, כדוגמת הסוחוי T-50 ומיג-29K ומסוקי הקאמוב Ка-27‏.
ספירולינה

ספירולינה היא אצה כחולית מיקרוסקופית חד-תאית השייכת למערכת הכחוליות (Cyanobacteria), המשמשת מקור תזונתי לבני אדם, לדגים ולחיות משק. ספירולינה עשירה בחלבונים, חומצות אמינו, ויטמינים ומינרלים רבים. אצת הספירולינה גדלה הן במים מתוקים והן במים מלוחים. צורתה, המזכירה סליל היא שהקנתה לה את שמה. הספירולינה נפוצה באפריקה, אסיה ובמרכז אמריקה. כיום מייצרים מהאצה תוספי מזון.

תיאור

ספירולינה היא אחד ממקורות המזון העתיקים ביותר על פני כדור הארץ, אשר זכתה לפרסום לאחר שנאס"א וסוכנות החלל האירופאית השתמשו בה כמזון עבור אסטרונאוטים בחלל בשנות ה-80. האצות והפלנקטון ממירים באמצעות פוטוסינתזה את אור השמש לחלבון, חומצות שומן, פחמימות ורכיבי מזון נוספים. אצות הספירולינה חזקות ושורדות. סוגים מסוימים שלהן שורדים במצב תרדמה גם אחרי שהמים התאדו, והן התייבשו על סלעים שחומם מגיע עד 70 מעלות צלזיוס. בזכות עמידותן של האצות לחום, הן שומרות על הרכיבים התזונתיים שלהן גם בזמן הובלה ועיבוד בטמפרטורות גבוהות.

היסטוריה

בשנות ה-50 נשלחה משלחת מחקר לחקור את אנשי הקנמבו kanembu שבט אפריקאי שחי על גדות אגם צ'אד. בני השבט הפתיעו את החוקרים בבריאותם הטובה ותוחלת חייהם הארוכה יחסית לשכניהם, למרות מיעוט המזון בסביבתם. החוקרים נשארו לגור תקופה באזור השבט וגילו את הסוד לבריאותם במאכל שהם קראו לו "dihe" שמשמעותו בשפתם: "האצות הירוקות מהאגם", שהן רכיב מזון שגרתי בתפריטם. בני השבט אוספים את האצות בכדי חרס, מסננים ומיבשים אותן, ומשלבים אותן במזונם. החוקרים הגיעו למסקנה שזה הסוד לבריאותם הטובה של בני השבט.
במהלך השנים 1964 ו 1965, שהה הבוטנאי ז'אן לאונרד באזור אגם צ'אד עם משלחת מחקר בלגית, והגיע למסקנה כי dihe הוא ספירולינה, והחל לחקור את ההרכב הכימי של הספירולינה. במקביל קיבל לאונרד הצעה מחברת Sosa-Texcoco בע"מ לחקור שגשוג מדאיג של אצות במתקן הייצור שלהם להידרוקסיד נתרן ליד אגם טקסקוקו (Texcoco) במקסיקו. זה האגם ממנו קצרו האצטקים את הספירולינה שהייתה עבורם מקור מזון עד המאה ה-16, האצטקים יבשו ומכרו אותה בצורת עוגות.
בעקבות ההזמנה מחברת סוסה טוקסקוקו נערך מחקר מעמיק ראשון מסוגו על דרישות הצמיחה והפיזיולוגיה של הספירולינה. בשנת 1967 הוכרזה הספירולינה כ"מזון על" על ידי האגודה הבינלאומית למיקרוביולוגיה יישומית. בעקבות זאת הוקם בתחילת שנות ה-70 מפעל הייצור הראשון של ספירולינה בקנה מידה גדול, המנוהל על ידי חברת Sosa Texcoco.

מחקרים

על פי המכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית, אין מספיק ראיות מדעיות להמליץ על תוספת ספירולינה לכל מצב אנושי, ויש צורך במחקרים נוספים כדי לברר האם צריכת ספירולינה מניבה יתרונות כלשהם. הספירולינה נחקרה גם כדרך לשלוט בגלוקוז אצל חולי סוכרת, אך רשות המזון האירופית דחתה את התביעות בשנת 2013. ספירולינה נחקרת גם כתוסף תזונתי פוטנציאלי לילדים החולים ב-HIV].

ספירולינה בישראל

בשנים האחרונות הפכה ישראל למעצמת גידול אצות מסוגים שונים, ביניהם גם ספירולינה. את הספירולינה מגדלים בחוות מתקדמות שהוקמו בנגב ובשרון. בגלל המחסור במים בישראל, פותחה צורת גידול מיוחדת בה מגדלים ספירולינה בתוך צינורות שקופים אנכיים ולא בברכות פתוחות. התוצרת נמכרת בארץ ובחו"ל בצורה של פתיתים, אבקה מיובשת, או ספירולינה טריה בהקפאה. כמו כן מייצרים מספירולינה טבליות תוספי מזון, ומשלבים אותה בחטיפי אנרגיה ובממתקים.
גבריאל טורק

ביוגרפיה

טורק נישא לוויולה, אף היא רופאה במקצועה לאחר שאיבדה את בעלה ומשפחתה בשואה. השניים הצליחו להימלט מסלובקיה ועלו לארץ ישראל. בשנת 1959 עבר עם משפחתו לבאר שבע והתגורר בשכונה ד'.
ב-26 באוקטובר 1960 הקים וניהל את המחלקה האורתופדית בבית חולים סורוקה. המחלקה נפתחה עם 25 מיטות, ונחשבה למחלקה גדולה גם בקנה מידה ארצי של אותם ימים. זו הייתה המחלקה שקיבלה את המאושפז הראשון שנרשם בבית החולים החדש, ילד, שאושפז עם שבר ביד.
טורק שימש גם כיושב ראש ועד רופאי בית החולים סורוקה.
יחד עם רעייתו היה בין מייסדי בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע. 
לטורק שני ילדים, ירום וחנה, ושישה נכדים. בתו, פרופ' חנה יבלונקה, היא היסטוריונית, חוקרת השואה, ראש המחלקה ללימודי מדינת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
על שמו רחוב בשכונת רמות באר שבע.