google/wiki40b huggingface dataset:
אילהם אלייב

ביוגרפיה

אלייב נולד בעיר באקו שבאזרבייג'ן. אביו היה חיידר אלייב, ראש הקג"ב באזרבייג'ן ולימים נשיאה. בין השנים 1966–1977 הוא למד בבית ספר (פרטי ורגיל). בשנת 1977 התחיל ללמוד באוניברסיטה במוסקבה. אלייב סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1982, ובשנת 1985 סיים דוקטורט בהיסטוריה. בין השנים 1983–1990 הוא הרצה באוניברסיטה בה למד, בתחום יחסים בינלאומיים, ומשנת 1991 עד 1994 הרצה בעוד אוניברסיטאות ברוסיה ובאיסטנבול שבטורקיה.
משנת 1999 עד 2001 כיהן כסגן ראש העיר, בשנת 1997 החל לשרת בתפקיד נשיא הוועד האולימפי של אזרבייג'ן. ב-4 באוגוסט 2003 נפטר אביו, נשיא המדינה דאז.
ב-15 באוקטובר 2003 נבחר לכהן כנשיא המדינה. ב-15 באוקטובר 2008 נבחר לכהונה שנייה בבחירות שהוחרמו על ידי מפלגות האופוזיציה העיקריות.
אלייב דובר טורקית, אנגלית, צרפתית, אזרית ורוסית.
לאלייב בן ושתי בנות.
חופש מדת

חופש מדת היא אחת החירויות הניתנות לאזרח במסגרת הזכות לחירות כנספח לחופש דת, בשיטת המשטר דמוקרטיה ליברלית. חירות זו מאפשרת לכל אזרח לבחור שלא להשתייך לדת כלשהי או לעדה דתית כלשהי, שלא לקיים פולחן, מנהגים, חוקים או ציוויים הנובעים מהשתייכות זו, וליהנות מכל זכויות האזרח המקובלות במדינתו ללא קשר לדת.
מימוש החופש מדת עשוי לפגוע ברגשות הדתיים במדינה. על בית המשפט לקבוע איזה מן החופשים נתפס כחשוב יותר לפי מקרה. לטענות על פגיעה ברגשות כוח מוגבל, בעיקר כאשר אין בכוונות החילוני מניעים לפגוע ברגשות הדתי ואמנם יש חוק העונשין מגדיר כעבירה פלילית מקרים של פגיעה ברגשות דתיים.
מגילת העצמאות מצהירה שישראל תעניק לכל תושביה חופש דת מלא, אולם למעשה בישראל הזכות לחופש דת ולחופש מדת היא יחסית, ולכן היא עשויה להידחות מפני זכויות אחרות, אם הפגיעה תקיים את תנאיה של פסקת ההגבלה שבחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. יש הטוענים שהחופש מדת מתקיים בישראל באופן חלקי בלבד, כי חורגים ממנו נושאים כדוגמת החקיקה הקיימת בנושאי נישואין וגירושין, שאינה מאפשרת נישואים אזרחיים או גירושין אזרחיים, ולכן אדם החפץ להינשא או להתגרש בתחומי מדינת ישראל, חייב לעשות זאת על פי חוקיה של אחת הדתות המוכרות במדינה או להידרש להליכים מיוחדים ככל שהוא "חסר דת" על פי הגדרת החוק.
אלטיפלאנו

אלטיפלאנו (בספרדית: Altiplano; בקצ'ואה ובאיימארה: Qullaw) הוא שמה של רמה בהרי האנדים, המשתרעת על פני חלק ניכר משטחה של בוליביה, וכן דרום פרו, צפון צ'ילה וצפון-מערב ארגנטינה, ברובה בגובה של למעלה מ-3,500 מטר מעל פני הים. ממערב לאלטיפלאנו שרשרת של הרי געש פעילים (חלקם בגובה של למעלה מ-6,000 מטר), מדרום מדבר אטקמה, ומצפון וממזרח יער האמזונאס הטרופי.
האקלים באלטיפלאנו צחיח, ומשרע הטמפרטורות רחב: בקיץ הטמפרטורות המרביות הממוצעות מגיעות ל-12°C עד 24°C ובחורף הן יורדות ל-20°C- עד 10°C, תלוי באזור. בפסגות ההרים הסובבים את האלטיפלאנו קרחונים קבועים, ושלג הוא תופעה שכיחה בין אפריל לספטמבר, במיוחד בצפון. הצמחייה מאופיינת בשיחים נמוכים, שמסוגלים לגדול בגבהים אלה.
האגם הגדול באלטיפלאנו הוא אגם טיטיקקה, ששטחו כ-8,300 קמ"ר, והוא האגם הגבוה בעולם (3,821 מ'). באזור משולש הגבולות בוליביה-ארגנטינה-צ'ילה מדבריות מלח רבים, שנוצרו כתוצאה מהתאדותם של אגמים קדומים, בהם מדבר המלח הגדול בעולם, סאלאר דה אויוני.
הערים הגדולות באלטיפלאנו הן לה פאס ואורורו שבבוליביה ופונו שבפרו.
גולדי והדב

עלילה

העלילה עוסקת ביער האגדות בה גולדי (מבוססת על זהבה מ"זהבה ושלושת הדובים") הפכה לחברה טובה של דובי בנם של אמא ואבא דב וביחד ביער האגדות הם יוצאים להרפתקאות ותעלומות שונות.
מירוסלב קלוזה

קריירה

קלוזה החל לשחק כדורגל במועדון קטן בכפר בלאובאך-דידלקופף. לאחר שהעביר עונה אחת בקבוצת הומבורג מהליגות הנמוכות בגרמניה, ב-1999 הצטרף לקייזרסלאוטרן, ובתחילה שיחק בקבוצת המילואים של המועדון. בעונתו השנייה בקייזרסלאוטרן הצליח לפלס את דרכו להרכב הראשון של הקבוצה, ובמדיה ערך בסך הכל 120 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 44 שערים.
בשנת 2004 עבר לורדר ברמן תמורת 5 מיליון אירו. לאחר התחלה איטית במועדון החדש, הוא יצר שיתוף פעולה פורה בחוד ההתקפה של ברמן עם החלוץ הקרואטי איבן קלאסניץ' ואת עונתו הראשונה במועדון סיים קלוזה עם 15 שערים בבונדסליגה. בעונת 2005/2006 היה קלוזה מלך שערי הבונדסליגה, כאשר כבש 25 שערים ב-26 משחקים, והוסיף 16 בישולים.
בשנת 2007 עבר קלוזה לבאיירן מינכן, עמה זכה בשתי אליפויות, ובשנת 2010 הגיע עמה לגמר ליגת האלופות. בארבע השנים שלו במועדון כבש קלוזה 52 שערים בכל המסגרות.
בשנת 2011 חתם בלאציו מהסרייה א' האיטלקית. בשנתיים הראשונות שלו במועדון הבקיע בכל עונה 16 שערים בכל המסגרות. בעונת 2013/2014 סבל מפציעה שבעקבותיה איבד את מקומו בהרכב, וכבש בסך הכל שמונה שערים בכל המסגרות. קלוזה כבש 64 שערים במדי לאציו, והוא מלכי השערים הלא-איטלקי בקבוצה בכל הזמנים, יחד עם גוראן פאנדב. נכון לתאריך פרישתו, קלוזה מוקם במקום השביעי הכללי ברשימת מלכי השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
ב-1 בנובמבר 2016 פרש קלוזה ממשחק פעיל בגיל 38.

נבחרת לאומית

מאמן נבחרת פולין ניסה לשכנעו להצטרף בגיל צעיר לסגל נבחרת מולדתו, אך קלוזה העדיף לחכות, ולבסוף קיבל זימון לנבחרת גרמניה. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הגרמנית ערך קלוזה ב-24 במרץ 2001, בניצחון 1–2 על נבחרת אלבניה, כאשר קלוזה כבש את שער הניצחון במשחק.
במונדיאל 2002 ביפן וקוריאה הדרומית, כבש קלוזה חמישה שערים, כולם בנגיחה, וסיים כסגן מלך השערים של הטורניר. שעריו כללו שלושער בניצחון 0–8 על ערב הסעודית.
קלוזה זומן למונדיאל שני בקריירה, מונדיאל 2006, שאותו אירחה גרמניה. במשחק הפתיחה מול קוסטה ריקה, שחל ביום הולדתו ה-28, הוא כבש צמד בדקות ה-17 וה-61, ובסיום המשחק גרמניה ניצחה 2–4. צמד נוסף שלו מול אקוודור ב-20 ביוני, יחד עם שער נגיחה מול ארגנטינה ברבע הגמר, הפכו אותו למלך השערים של הטורניר, אותו סיים עם חמישה שערים. בכך הביא את סך שעריו על במת המונדיאל לעשרה. בשמינית הגמר, בניצחון 0–2 על שוודיה, בישל קלוזה את שני השערים לעמיתו לחוד, לוקאס פודולסקי. גם למונדיאל 2010 בדרום אפריקה זומן קלוזה, ובמהלך הטורניר כבש ארבעה שערים.
ביוני 2014, במשחק נגד ארמניה, הבקיע את שערו ה-69 במדי הנבחרת ובכך עקף את גרד מילר והפך למלך שערי הנבחרת בכל הזמנים. קלוזה נמנה עם סגל הנבחרת גם למונדיאל 2014, ובמהלך הטורניר כבש שני שערים. בניצחון 1–7 על ברזיל בחצי הגמר כבש את שערו ה-16 במונדיאלים, ובכך שבר את שיאו של רונאלדו והפך למלך שערי המונדיאלים בכל הזמנים. בניצחון 0–1 על ארגנטינה במשחק הגמר פתח קלוזה בהרכב הנבחרת, והיה שותף מלא לזכייתה בגביע העולם. לאחר המונדיאל, ב-11 באוגוסט 2014, הודיע קלוזה על סיום דרכו במדי נבחרת גרמניה.
נבחרת גרמניה מעולם לא הפסידה במשחק בו כבש מירוסלב קלוזה.

משפחתו

אימו של קלוזה, ברברה, הייתה חברת סגל בנבחרת הכדוריד הלאומית של פולין, בה שותפה ב-82 משחקים. אביו, יוזף, היה כדורגלן בקבוצות אודרה אופלן הפולנית ואוסר הצרפתית. המשפחה עברה עם האב לצרפת, וב-1987 עברה לגור בקוסל שבגרמניה. מוצאה האתני של משפחת קלוזה הוא מעורב, חלקו גרמני, וחלקו סלאבי שלזי.
קלוזה נשוי לסילביה, ואב לתאומים שנולדו ב-30 בינואר 2005.
חמזה עלי אל-ח'טיב

חמזה עלי אל-ח'טיב (בערבית: حمزة علي الخطيب; 24 באוקטובר 1997 - 25 במאי 2011), היה ילד סורי בן 13 אשר נעצר על ידי כוחות צבא סוריה עקב השתתפותו בהפגנה כנגד הממשלה, בתאריך 29 באפריל 2011, שהתקיימה בעיר דרעא בשלבים הראשונים של המהומות בסוריה. כחודש לאחר מכן נמסרה לידי משפחתו גופתו החבולה ועליה סימני כוויות, שלושה פצעי ירי, וכן איבר מין כרות. המשפחה פרסמה בציבור תמונות של הגופה, וכן סרטון וידאו, מה שהוביל למחאות נרחבות בכל רחבי סוריה, ואף שימש כזרז להתגברות המחאות ולהסלמת ההתקוממות העממית כנגד משטרו של בשאר אל-אסד.

רקע

חמזה התגורר יחד עם הוריו בכפר אל-ג'יזה שבמחוז דרעא בסוריה. בתאריך ה-29 באפריל 2011 הוא הצטרף אל בני משפחתו בעצרת המונית שהתקיימה בעיר דרעא, במטרה לשבור את המצור שהוטל מטעם צבא סוריה כנגד המתקוממים בעיר. זמן קצר לאחר הגעת בני המשפחה לעצרת, ועקב נסיבות שאינן ברורות לחלוטין, פתחו כוחות צבא באש כנגד המשתתפים בעצרת, ובמהומה שנוצרה, חמזה, יחד עם משתתפים נוספים, נעלם, כאשר בני משפחתו לא היו מודעים בתחילה לגורלו. ב-25 במאי נמסרה גופתו לבני משפחתו על ידי השלטונות.

סימני התעללות

סרטון וידאו של גופת חמזה, אשר צולם כמה ימים לאחר פטירתו, העיד כי חמזה עבר התעללות על ידי חיילי המשטר, בעודו בחיים או לאחר מותו. בין הסימנים ניתן נצפו שברים בעצמות, פצעי ירי, כוויות, פגיעה באיבר מינו וכן סימני להתעללות באמצעות שוקר חשמלי.

השפעה

הסרטון של גופת חמזה שודר בפומבי ברשת אל-ג'זירה, מה שהוביל להתפרצות זעם מטעם סורים רבים, הן על גבי רשת האינטרנט, והן במסגרת שורה של הפגנות מקומיות ברחבי סוריה. בהמשך נטען, כי הפגנות אלו, יחד עם אירועים נוספים, שימשו כנקודת תפנית, והובילו להתדרדרות המהומות למלחמת אזרחים בהיקף מלא כנגד המשטר הסורי. במקביל, חמזה עצמו הפך במידה רבה כסמל להתקוממות כנגד המשטר.
בתאריך 31 במאי 2011, מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון, התייחסה למותו של חמזה כנקודת מפנה בהתקוממות הסורית, וציינה כי מותו של חמזה סימל עבור סורים רבים התנערות מלאה מכל כוונה של המשטר הסורי להגיע לעמק השווה מול תושבי סוריה.
סיפורו של חמזה אף תואר בהרחבה במסגרת דו"ח מטעם ארגון אמנסטי, שהתייחס להפרות זכויות אדם מטעם המשטר הסורי. הדו"ח פורסם בסוף חודש אוגוסט 2011.
אזור אנטארקטי מוגן במיוחד

אזור אנטארקטי מוגן במיוחד (באנגלית: (Antarctic Specially Protected Area (ASPA) הוא אזור ביבשת אנטארקטיקה, או על איים סמוכים, שנמצא בהגנת מדענים וכמה גופים בינלאומיים שונים. האזורים המוגנים נוסדו בשנת 1961 בחסות הברית האנטארקטית, המושלת בכל היבשה והמים דרומית לקו רוחב 60 ומגוננת מפני פיתוח אנושי. כניסה לאזור ASPA מחייבת רישיון. אתרי ASPA נמצאים בהגנת ממשלות אוסטרליה, ניו זילנד, ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צ'ילה, צרפת, ארגנטינה, פולין, רוסיה, נורווגיה יפן, הודו ואיטליה. מספר האתרים 71.
יגואר C-X75

"יגואר C-X75"

יגואר C-X75 הוא רכב היברידי חשמלי, 2 מושבים, מכונית קונספט, המיוצר על ידי יגואר בשיתוף עם "פורמולה אחת" צוות וויליאמס F1 (Williams Grand Prix Engineering). דגם ה"יגואר C-X75" מייצר 778 כ"ס באמצעות ארבעה מנועים חשמליים "YASA", שכל אחד מהם כונן אחד מארבעת הגלגלים. הסוללות המניעות את המנועים הללו נטענות באמצעות שתי טורבינות גז זעירות דיזל במקום מנוע קונבנציונלי בעל ארבע פעימות. 
עד 250 מכוניות היו מתוכננות להיבנות בשותפות עם צוות פורמולה 1 וויליאמס F1 . עד גרסת הייצור היה צפוי להיות כל טווח חשמלי של 50 ק"מ (31 מייל). בדצמבר 2012 הודיעה יצרנית הרכב על ביטול הייצור עקב המשבר הכלכלי העולמי המתמשך.
דגם ה"יגואר C-X75" הוצג בסרט ספקטר הסרט ה-24 של ג'יימס בונד. 
המנגנון מופעל על ידי ארבעה מנועים חשמליים - אחד לכל גלגל - המייצרים 780 כ"ס (582 קילוואט)  כל מנוע שוקל 50 ק"ג. 
טורבינות הגז מיקרו של "Bladon Jets" תייצר מספיק חשמל כדי להרחיב את טווח המכונית ל 900 ק"מ  תוך ייצור 28 גרם של פחמן דו-חמצני  לקילומטר על מחזור הבדיקה של האיחוד האירופי.
כאשר הרכב פועל רק על כוח הסוללה, ל"יגואר C-X75" יש טווח חשמלי של 110 ק"מ (68 מייל).
סמינר נתיב החינוך

אודות הסמינר

הסמינר הוקם בשנת 2009 על ידי הגברת מיידי (מייטא) קרויזר, בהכוונתם ובתמיכתם של הרב ישראל גנס הרב רפאל רייכמן והאדמו"ר מאמשינוב, כדי לתת מענה לבנות הרוצות חינוך חרדי ברמה גבוהה אך במסגרת קטנה יותר מהמקובל בשאר הסמינרים הגדולים. הסמינר אף זכה בפרס מנהל ההחינוך של עיריית ירושלים לשנת תשע"ז.

מבנה הסמינר

ארבעה השנתונים הראשונים בסמינר הם כיתות א-ד, לגילאי תיכון.
במהלך שנת 2017 נפתחה בסמינר גם כיתת לימוד לשנתונים ה-ו באגף חדש שנחנך ברחוב סולובייציק הסמוך, ומיועד ללימודי הוראה ומקצועות נוספים.
קלרה גרונוולד

קלארה גרונוולד (Clara Grunwald, נולדה ב-11 ביוני 1877 במנשנגלדבך, נרצחה באפריל 1943 באושוויץ) הייתה מחנכת יהודיה גרמנית, המייסדת של שיטת מונטסורי בגרמניה.

קורות חיים

קלארה הייתה הבכורה מבין הילדים של הסוחר היהודי ברנהרד גרונוולד ורוזלי לבית אברלה. אחרי נדודים באזור נהר הריין התיישבה המשפחה בשנת 1883 בשנברג, שהיה אז פרבר של ברלין. היא למדה חינוך והחלה ללמד בשנת 1896 בבתי ספר שונים בברלין. 
בשנת 1913 נחשפה קלרה לשיטת החינוך של מריה מונטסורי, עברה הכשרה בתחום ופתחה בתי ילדים בשיטת מונטסורי, לימדה את השיטה וייסדה את ארגון הגג של שיטת מונטסורי בגרמניה והייתה יושבת הראש שלו. גם אחותה אמי ברגמן פתחה בית ילדים בשיטת מונטסורי בפרנקורט, וקלארה תמכה בה. בשנת 1926 התגלע עימות בין מריה מונטסורי לבין קלארה גרונוולד, ודרכי השתיים נפרדו. 
בשנת 1933 אסרו הנאצים על כל פעילות בשיטת מונטסורי, וקלארה פוטרה מכל המשרות בגלל היותה יהודיה.
בכל שנות השלטון הנאצי עסקה קלארה בעיקר בעזרה ליהודים להגר מגרמניה, גם אחרי שההגירה נאסרה אחרי תחילת מלחמת העולם השנייה. היא עצמה סירבה לכל הפצרה לעזוב את גרמניה. באוקטובר 1941 היא עברה לגור בחוות ההכשרה נויאנדורף מחוץ לברלין. חוות ההכשרה בניהולו של מרטין גרזון, ידידה, מחוץ לברלין. שם החלו בשנת 1942 המשלוחים לאושוויץ. היא עזבה את החווה עם המשלוח האחרון באפריל 1943 וכנראה נרצחה מיד עם הגעתה לאושוויץ.

הנצחה

בערים ברלין ומנשנגלדבך יש רחובות על שמה. כמה מוסדות בשיטת מונטסורי נושאים את שמה בגרמניה, וגם כמה בתי ספר אחרים.
מען לא ידוע

מען לא ידוע (במקור, "Address Unknown") הוא ספרה הראשון של הסופרת האמריקאית קתרין קרסמן טיילור, שנכתב תחת שם העט "קרסמן טיילור". הספר ראה אור לראשונה בגרסתו המלאה ב-"Story Magazine" בארצות הברית בשנת 1938, שנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
סוגתו הספרותית היא רומן מכתבים המתפרסת מ-12 בנובמבר 1932 עד 3 במרץ 1934, בין שני חברים טובים מאוד, מרטין שולץ, בן 40, גרמני, נשוי ואב לשלושה בנים, ומקס אייזנשטיין, בן 40 גם הוא, רווק, ממוצא יהודי. שניהם שותפים מצליחים וותיקים בעסק מצליח של מסחר ביצירות אמנות בסן פרנסיסקו, והם הבעלים של הגלריה שולץ-אייזנשטיין. ב-1932, מרטין חוזר לגור במינכן ואז מתחילה ההתכתבות עם חברו ושותפו.
הספר עובד לסרט קולנועי ב-1944, בבימויו של ויליאם קמרון מנזיס.

עלילת הספר

גרמניה, 1932. מרטין שולץ, אשתו, וגם הילדים שלהם גרמנים. מקס הוא יהודי אמריקאי. הם חברים, סוחרי אמנות. אחותו של מקס, שחקנית בשם גריזל, הייתה מאהבתו של מרטין. הנאציזם מפתה את מרטין. עם השנים, מרטין מתקדם בחברה הגרמנית שתחת המשטר הנאצי, עד שבשנת 1933 הוא מתחיל להכחיש את ידידותו עם מקס. במכתב, הוא מבשר למקס שהוא לא יכול ולא רוצה יותר להתכתב איתו מפאת היותו יהודי, בין השאר בגלל הצנזורה הנאצית שעורכת ביקורות בדואר. מקס כותב למרטין מכתב שבו הוא מבקש בכל זאת להשגיח על אחותו גריזל שהיא שחקנית תיאטרון בברלין, שכן המכתב האחרון שהוא שלח אליה חזר אליו עם הכיתוב "מען לא ידוע", מה שמעלה חששות מצידו של מקס. בתשובה כותב לו מרטין שאחותו נהגה כשוטה, שכן כשהנאצים ניסו לעצור אותה בגלל יהדותה, היא ניסתה להימלט אל ביתו. אך מרטין סירב להכניסה לביתו והציע לה לברוח דרך הפארק. אך החיילים הגרמנים השיגו אותה ורצחו אותה.
משהדבר נודע למקס, גומלת בליבו ההחלטה לנקום את מות אחותו ולהשיב למרטין גמול כאכזריותו. הוא מתחיל לכתוב למרטין סדרה של מכתבים שבה הוא בודה מליבו קשרים של מרטין עם יהודים, כותב כאילו היו ביניהם קודים סודיים, מתוך ידיעה שהדברים יעירו תשומת לב בצנזורה, ובתקווה שמרטין ייעצר. בתגובה, מרטין מתחנן למקס שיפסיק לכתוב לו, עד שיום אחד, מכתב שכתב מקס למרטין מגיע אליו בחזרה כשעל המעטפה נכתב "מען לא ידוע". בכך נסגר המעגל ונחתמת נקמתו של מקס במי שהיה ידידו.

עיבודים

בנוסף לעיבוד הקולנועי משנת 1944, הספר עובד לתיאטרון מספר פעמים על ידי במאים צרפתים. בפעם הראשונה ב-2001, אחר כך ב-2008, ב-2012, ב-2013 וב-2014.
באוקטובר 2017 הועלה המחזה בישראל במסגרת "פסטיבל התיאטרון הצרפתי בישראל", בכיכובם של השחקנים פרנסיס הוסטר וטיארי לרמיט.
הסנאט של רומניה

הסנאט של רומניה (ברומנית: Senat) הוא הבית העליון בפרלמנט של רומניה. הוא מונה 176 נציגים (לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר 2012), הנבחרים בהצבעה עממית ישירה ב-43 מחוזות בחירה. מקום משכנו של הסנאט בארמון הפרלמנט בבירת רומניה, בוקרשט.

היסטוריה

ההיסטוריה הפרלמנטרית ברומניה מתחילה בפרלמנט הראשון שנוסד במאי 1831 בוולאכיה בדרום רומניה.  בשנת 1858 נוצר הפרלמנט הרומני ובשנת 1864 נוצר הסנאט. החוקה הרומנית שהתקבלה בשנת 1923 חיזקה את כוחו של הסנאט והכפיפה אליו גופים רבים במדינה.
בשנת 1938 התחולל משבר פוליטי חריף אשר בסופו חיזק המלך קרול השני את כוחו כמונרך והסיר סמכויות רבות של הפרלמנט, עד כדי כך שרבים מחברי הסנאט מונו על ידי המלך. בשנים 1940–1944 הפרלמנט כולו לא פעל, אבל כשחזר לפעילות, תחת הנוכחות הצבאית הסובייטית, הוא איבד את כוחו הממשי והפך לכפוף לשלטון המפלגה הקומוניסטית הרומנית. תוך כדי כך בוטל מוסד הסנאט בשנת 1946. עם המהפכה הלאומית בשנת 1989 במסגרת סתיו העמים, חזרה הדמוקרטיה לרומניה. הפרלמנט חזר להיות חופשי וחולק שוב לשני בתים, ובכך שב הסנאט לפעילות.
התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג

התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג (לשעבר הפילהרמונית של לנינגרד; ברוסית: Заслуженный коллектив России Академический симфонический оркестр Санкт-Петербургской филармонии) הוקמה בשנת 1882 והיא התזמורת הסימפונית הוותיקה ביותר ברוסיה.

היסטוריה

בראשיתה נודעה התזמורת בשם "מקהלת המוזיקה הקיסרית" והופיעה באופן פרטי בחצרו של הצאר אלכסנדר השני. בראשית המאה ה-20 החלה להופיע בקונצרטים פומביים. המנהל האמנותי הראשון שלה היה הרמן פליגֶה. פליגה הניח יסודות מצוינים ותוך זמן קצר מגיעים לסנקט פטרבורג מוזיקאי צמרת ממדינות המערב, לרבות ריכרד שטראוס, שניצח על התזמורת בשנת 1912. 
אחרי המהפכה הרוסית עברה התזמורת לידי נגניה, ששינו את שמה ל"התזמורת הפילהרמונית הממלכתית של פטרוגרד". בשנות ה-20 החלה התזמורת ליהנות מתמיכת המדינה ולעשות לה שם בינלאומי כתזמורת מעולה. מנצחים אורחים ידועי שם ניצחו עליה בשנים אלה, ביניהם ברונו ולטר, ארנסט אנסרמה והנס קנאפרטסבוש. בתקופה זו גם החלה להיקרא "התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד".
את עיקר פרסומה רכשה התזמורת בהנהגתו ארוכת השנים של מנהלה המוזיקלי ומנצחה הראשי, יבגני מראווינסקי. לייחודה היו אחראים, מעל לכל, האינטנסיביות והדיוק יוצאי הדופן של חטיבת הכינורות, אם כי האיכות פחתה אחרי שהותרה הגירת נגנים יהודים למערב. התזמורת לא הרבתה במסעות קונצרטים למערב, אבל המעטים שיצאה אליהם היוו התגלות. התוצאות המדהימות שהשיג מראווינסקי השתמרו במספר רב של הקלטות אולפן והקלטות חיות. בניצוחו של מראווינסקי ניגנה התזמורת שמונה מן הסימפוניות של שוסטקוביץ' בביצועי בכורה.
בשנת 1991 קיבלה התזמורת את שמה הנוכחי: התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג, אחרי שעיר מושבה חזרה לשמה המקורי, סנקט פטרבורג. כיום היא תזמורת סימפונית בעלת שם בינלאומי, בהנהגתו של יורי טמירקאנוב, שמנצח על המקהלה מאז 1988.
משה נסטלבאום

ביוגרפיה

נסטלבאום נולד בחיפה. הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן.
את דרכו העיתונאית החל בשנת 1972 ככתב "במחנה נח"ל". אחר כך עבר לשרת ב"במחנה" ובגלי צה"ל. בתקופת שירותו בגלי צה"ל ערך תוכניות והיה כתב במערכת החדשות ("יומן צה"ל"). מיד עם שיחרורו עבר לעבוד בקול ישראל והיה הכתב הראשון של קול ישראל בדרום. בתקופה זו שימש גם כתב הג'רוזלם פוסט ופרסם ידיעות תחת שם העט "חיים שחם" שניתן לו על ידי עורך ה"ג'רוזלם פוסט" ארי רט. במלחמת יום הכיפורים דיווח מחזית הצפון.
בשנת 1975 עבר למערכת החדשות של הרדיו בתל אביב, שם סיקר את תחומי המשטרה, התעופה, החקלאות ויחסי העבודה (ההסתדרות). נוסף על עבודתו בחטיבת החדשות ברדיו ערך והגיש במשך 10 שנים את תוכנית הרדיו "מאחורי הכותרות" שעסקה באמצעי התקשורת בישראל. בתקופת עבודתו ברדיו היה שותף בסיקור אירועים מיוחדים כמו ביקורו של הנשיא סאדאת ב-1977.
ב-1988 עבר לטלוויזיה הישראלית ושימש כתב לענייני משטרה בתל אביב. בהמשך סיקר בטלוויזיה את תחומי החקלאות והתעופה, אך התמקד בסיקור תחום יחסי העבודה. כמו כן ערך והגיש חדשות בערוץ הראשון. בתפקידו הבא היה ראש מערכת החדשות בתל אביב.
ב-1998 נבחר לממלא מקום יושב-ראש אגודת העיתונאים בתל אביב. בשנת 2000 התמודד בבחירות אישיות על ראשות אגודת העיתונאים וזכה ברוב קולות המצביעים בבחירות הכלליות של האגודה. בשנת 2002 נבחר לתקופת כהונה שנייה של שלוש שנים לתפקיד יו"ר האגודה. באותה תקופה תמך בהנהגת שינוי בתקנון האגודה לפיו יו"ר האגודה לא יוכל להתמודד ביותר משתי קדנציות. לפיכך, בתום תקופה זו פרש מהתפקיד. בתקופת כהונתו כיו"ר, שימש נסטלבאום גם חבר הנהלת האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל וחבר נשיאות מועצת העיתונות. במקביל שימש בהתנדבות יו"ר ועדת ההסברה של האגודה למען החייל.
בשנת 2003 התמנה למנהלה בפועל של חטיבת החדשות של הערוץ הראשון ולעורך "יומן" יחד עם ענת שרן, תפקיד אותו מילא עד ינואר 2012. משנת 2009 נמנה עם מגישי התוכנית "צבע הכסף" ברשת ב' של קול ישראל. בנוסף, החל משנה זו נסטלבאום עורך ומגיש טור שבועי בתוכנית "מדד יומי" בערוץ הראשון.
באוקטובר 2011 מונה לממלא-מקום מנהל חטיבת החדשות בערוץ הראשון, ובפברואר 2012 קיבל מינוי קבע לתפקיד.
באפריל 2013 הגישה נציבות שירות המדינה תובענה משמעתית נגד נסטלבאום, שבה הואשם בהטרדה מינית של שני עובדים ברשות השידור, רותם אברוצקי ויגאל רביד, על רקע נטייתם המינית. בדצמבר 2013 הסתיימה התביעה בהסדר טיעון, שבמסגרתו תוקן האישום להתנהגות שאינה הולמת עובד ציבור, ונגזר על נסטלבאום עונש של נזיפה, השעיה מתפקידו למשך שלושה חודשים, וניכוי של משכורת אחת. בתביעות הדדיות שהגישו רביד ונסטלבאום לבית הדין האזורי לעבודה נפסק שעל נסטלבאום לשלם לרביד פיצוי בסך 150,000 ש"ח בגין הטרדה מינית, התנכלות ולשון הרע, ועל רביד לשלם לנסטלבאום פיצוי בסך 85,000 ש"ח בגין לשון הרע.
באפריל 2014 מונה למנהל בפועל של חטיבת החדשות בערוץ 1.
באוגוסט 2014 החליט לפרוש מתפקיד ממלא מקום מנהל חטיבת החדשות בערוץ 1. בעקבות ההודעה, החליטו שופטי העליון למחוק את העתירה נגד מינויו שהגישו אגודות העיתונאים.
ג'ובאני מסה

תחילת הקריירה

ב-1901 החל מסה בקריירה הצבאית שלו. הוא לחם במהלך המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ובמלחמת העולם הראשונה במסגרתה הצטיין בתפקודו ובעקבותיה מונה לעוזרו האישי של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה. ב-1935 הועלה לדרגת קולונל ובהמשך פיקד על חטיבה ממוכנת במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.

מלחמת העולם השנייה

באפריל 1939 לאחר כיבוש אלבניה בידי האיטלקים מונה מסה למושל הצבאי האיטלקי במדינה. במהלך מלחמת איטליה-יוון, פיקד מסה על גיס אשר אף על פי שנחל הצלחות מסוימות בראשית המלחמה, נאלץ לסגת מפני התקפות הנגד של הצבא היווני ולבסס קווי הגנה בתוך אלבניה עצמה. באפריל 1941 הצטרפה גרמניה הנאצית למערכה וממלכת יוון נכנעה.
מסה מונה למפקד הגיס האיטלקי שנשלח לסייע לגרמנים במבצע ברברוסה, במסגרתו תקפו הכוחות המשולבים את הצבא האדום ופלשו לשטחי ברית המועצות. הגיס האיטלקי הורכב מיחידות רגלים ממוכנות ויחידות פרשים. הוא הרבה למתוח ביקורת על היעדר מוכנות הכוחות האיטלקים ללוחמה בתנאי מזג האוויר בחזית ולבסוף הוחלף באיטלו גריבולדי בהתאם להחלטתו של בניטו מוסוליני.
בשלהי 1943 מונה מסה למפקד ארמיית השריון אפריקה אשר שמה שונה בהמשך לארמייה הראשונה של הצבא האיטלקי. אף על פי שיכולתו הפיקודית הצליחה להביא להאטת התקדמות בעלות הברית, כוחותיו לא יכלו לבולמם. ב-12 במאי 1943 הועלה לדרגת מרשל איטליה ולמחרת היום, לאחר קריסת ארמיית הפאנצר החמישית, נכבשה תוניס, הארמייה האיטלקית הראשונה כותרה ומסה נאלץ להיכנע לכוחות בעלות הברית.

שלהי הקריירה ואחריתו

לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית מונה מסה למפקד הארמייה הדרומית של הצבא האיטלקי, אשר לחמה לצד בעלות הברית, הורכבה מחיילים וקצינים מלוכנים וצוידה בנשק אמריקני. ב-1947 פרש מסה משירות פעיל בצבא האיטלקי. הוא כתב ספר על הקרבות בתוניסיה ובין 1953 ל-1955 כיהן כסנטור. הוא הלך לעולמו ב-1968 ברומא והוא בן 85 שנים.
ויליאם אוטרד

ביוגרפיה

ויליאם נולד בעיר אטון שבדרום מזרח אנגליה ב-5 במרץ 1574. הוא למד באיטון קולג' ובקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'. הוא למד מתמטיקה וקיבל את התואר הראשון בשנת 1596, את התואר השני ב-1600 והוסמך לכמורה אנגליקנית ב-1603. בשנת 1603 עזב את אוניברסיטת קיימברידג'. הוא השתקע באלברי בשנת 1610 לאחר שהתמנה לרקטור באוניברסיטה בעיר. הוא נשאר לגור בעיר עד יום מותו. בשנת 1628 תומאס הווארד מארנדל מינה את ויליאם ללמד את בנו מתמטיקה. הוא לימד מתמטיקה באוניברסיטה בחינם, דבר שמשך אליו כמה מהמוחות המבריקים של אנגליה שלאחר מספר שנים יהיו מתמטיקאים מובילים. הוא נפטר באלברי ב-30 ביוני 1660.

ספרים

בשנת 1631 הוא פרסם את הספר "המפתח למתמטיקה" (בלטינית "Clavis Mathematicae"). הספר נהפך לקלאסיקה ושימש להוראת מתמטיקה זמן רב ואף נדפס במספר מהדורות. 
בשנת 1632 הוא פרסם את הספר "עיגולים בעלי פרופורציה ומד אופק (Circles of Proportion and the Horizontal Instrument).
בשנת 1657 הוא פרסם את הספר "טריגונומטריה וקוסינוס סינס" (Trigonometria with Canones sinuum).

המצאות

בשנת 1620 הוא שכלל גרסה מוקדמת של סרגל החישוב לגרסה דומה למה שאנו מכירים כיום. ההבדל העיקרי בין הסרגל שלו לסרגל המשמש כיום הוא שהסרגל שלו היה מעגלי בזמן שהסרגל של היום ליניארי.

סימנים

ויליאם יצר את הקיצורים "tan", "cos", "sin". את הסימן × לסימון כפל המציא בשנת 1631.
בית העירייה החדש של מינכן

היסטוריה

הבניין נבנה בין השנים 1867-1908 בסגנון בנייה נאו-גותי. הבניין מכסה שטח של 9,158 מ"ר ומכיל 400 חדרים. החזית המרכזית מופנית לכיוון הכיכר ואילו החזית האחורית צמודה לפארק קטן. המרתף מאוכלס ברובו במסעדה בשם "Ratskeller". בקומת הקרקע נמצאת תחנת מידע גדולה לתיירים וכן שטחים המושכרים לחנויות. 
בקומה הראשונה ישנה מרפסת גדולה הפונה לכיוון הכיכר ונערכים בה פסטיבלים גדולים כמו אליפויות כדורגל או קונצרטים בזמן שוק חג המולד. המגדל המרכזי בה מגיע לגובה של 85 מטר ופתוח למבקרים באמצעות מעלית. בראש המגדל נמצא ה-Rathaus-Glockenspiel שכולל מספר הצגות יומיות ומהווה אטרקציה תיירותית.
בהפצצות בעלות הברית על גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק המבנה ושוחזר בשנים שלאחר מכן.
קרחון פיטו

גאוגרפיה

הקרחון נמצא כ-90 קילומטרים צפונית מערבית מהעיירה באנף. הקרחון ממוקם בסמוך לכביש המהיר אייספילדס, והגישה אל הקרחון היא מכביש זה.
קרחון פיטו מהווה חלק משדה הקרח ואפטה, אשר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה. מימי הקרחון הנמסים, והסחף שנגרף עימהם יוצר את צבע הטורקיז הייחודי של אגם פיטו, צבע אשר הופך את האגם ליעד תיירותי פופולרי.

השפעת התחממות כדור הארץ על הקרחון

בשל התחממות כדור הארץ, ובדומה לקרחונים אחרים, קרחון פיטו נסוג בקצב מהיא, במיוחד מאז המחצית האחרונה של המאה ה-20. בשנת 1896 שטחו של הקרחון היה 16.74 קמ"ר; בשנת 1917 נמדד שטחו ונעמד על 16 קמ"ר. בשנת 1966 שטחו של הקרחון היה 13.11 קמ"ר (או 13.40 קמ"ר לפי מדידה אחרת), ובשנת 1996 שטחו של הקרחון עמד על 12.94 קמ"ר. ממדידות אלה עולה כי נפחו של הקרחון הקרחון איבד כ-70% מהמסה שלו במשך כמאה שנים.

טיפוס הרים

בסמוך לקרחון נמצאת ביקתת פיטו, המשמשת מטפסי הרים באזור.

מקור השם

הקרחון נקרא על שם ביל פיטו, מהשומרים הראשונים של הפארק הלאומי באנף.

לקריאה נוספת

C. SIMON L. OMMANNEY, GLACIERS OF THE CANADIAN ROCKIES, U.S. GEOLOGICAL SURVEY PROFESSIONAL PAPER 1386–J–1, pp. 234 - 237.