google/wiki40b huggingface dataset:
קרל וינסון

ביוגרפיה

וינסון נולד במחוז בולדווין שבג'ורג'יה, סיים את לימודיו בקולג' הצבאי של ג'ורג'יה והחל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מרסר ב-1900. בשנת 1909 וינסון נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה ושימש בתור יו"ר זמני בבית-הנבחרים החל מ-1911. לאחר שהפסיד בבחירות לכהונה שלישית בעקבות חלוקה מחדש למחוזות בג'ורג'יה ושינוי קהל הבוחרים בעקבותיה, מונה וינסון למשך זמן קצר לשופט בבית המשפט המחוזי של מחוז בולדווין. אך עם מותו של סנאטור מטעם המדינה שהובילה לחילופי תפקידים בין נציגי המדינה בקונגרס, התפנה מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. וינסון הכריז על מועמדותו וגבר על שלושה מתמודדים אחרים בדרך לזכייה במושב. הוא הושבע ב-3 בנובמבר 1914 בתור חבר הקונגרס הצעיר ביותר בבית המחוקקים.
וינסון היה תומך נלהב בסוגיית הביטחון הלאומי ובמיוחד בצי ארצות הברית. בשנת 1931, מונה וינסון ליושב ראש ועדת הצי בקונגרס. במהלך 1934, עזר וינסון להעביר חוק שעקף את ההגבלות על ציים ימיים שנקבעו באמנת לונדון הראשונה, ובכך סייע לצי האמריקאי להחליף את האוניות המזדקנות שלו באוניות מלחמה חדישות. החוק גם סייע ביצירת מקומות עבודה רבים במספנות השונות במהלך שיא השפל הגדול. התוכנית השאפתנית עזרה רבות לצי האמריקאי בשעה שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה.
בהיותו תומך חזק באדמירל ויליאם הלסי, חסם מספר פעמים את מינויו של ריימונד ספרואנס לתפקיד אדמירל הצי. כפיצוי, חוק חסר תקדים שעבר בקונגרס קבע שאדמירל ספרואנס יקבל משכורת של אדמירל מרגע פרישתו ועד יום מותו.
לאחר המלחמה, מוזגה ועדת הצי עם ועדת הצבא ונוצרה ועדה חדשה בשם "ועדת הכוחות המזוינים". וינסון שימש בתור יושב ראש הוועדה עד פרישתו מהקונגרס ב-1965. במהלך כהונתו בתור יושב ראש הוועדה, וינסון פיקח על המודרניזציה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחילת המלחמה הקרה וכן על בנייתה של נושאת המטוסים הגרעינית הראשונה של הצי, אוניית צי ארצות הברית "אנטרפרייז".
ב-1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
נושאת מטוסים מסדרת נימיץ קרל וינסון (CVN-70) נקראה על שמו. וינסון אף השתתף בטקס השקתה ב-15 במרץ 1980, כשהיה כבר בן 96.
וינסון מסיב, ההר הגבוה ביותר באנטארקטיקה נקרא על שמו.
בסיס הצי המלכותי בפורטסמות'

בסיס הצי המלכותי בפורטסמות' (באנגלית: Her Majesty's Naval Base Portsmouth) הוא אחד משלושת בסיסי הצי המלחמתי הבריטי באנגליה (השניים האחרים נמצאים בקלייד ובדבונפורט). הוא מהווה חלק מן העיר פורטסמות' ושוכן בחופו המזרחי של נמל פורטסמות', צפונית למצר סולנט ולאי וייט.
בבסיס זה נמצא המבדוק היבש העתיק ביותר בעולם, והוא ביתם של שני שלישים מאוניות השטח של הצי ובהן נושאת המטוסים "אילוסטרייס". כמו כן מצויים בו מתקנים לבנייה ותיקון אוניות, לוגיסטיקה ואפסניה ימית,  מבני מגורים וחדרי אוכל, מרפאות, מתקני הדרכה ופנאי.
הבסיס בפורטסמות' הוא הקדום ביותר מבין בסיסי הצי המלכותי, ותופס מקום חשוב בתולדותיו. נמצאת בו גם "המעגנה ההיסטורית של פורטסמות'" (Portsmouth Historic Dockyard), בה מצויות אטרקציות ימיות חשובות הפתוחות למבקרים ובהן האוניות ההיסטוריות "מרי רוז", "ויקטורי" ו"וורייר".
לוע הר געש

לוע הוא שקע שנוצר בהר געש כתוצאה מפעילות געשית. שקע זה הוא קצהו העליון של צינור הזנה, דרכו נפלטת מאגמה אל פני השטח. צורתו כאגן מעוגל נובעת מחלל שנותר לאחר שהמאגמה שזרמה דרכו נפלטה או חזרה וירדה אל תא המאגמה. מסביב לשקע מצטבר חומר געשי שנפלט בעת ההתפרצות, ובמקרים רבים הוא נערם בצורת חרוט מסביב ללוע.

אגמי לוע וג'ובות

לאחר הפסקה בפעילות הגעשית, לועות רבים מתמלאים במי גשמים שאין להם אפשרות להתנקז, ונוצרים בהם אגמים הנקראים אגמי לוע. אגם מסוג זה הוא הקלדרה של אגם טובה שבסומטרה: התפרצות-על שהתרחשה בו לפני כ-75,000 שנה מוטטה את דפנות הלוע. מי גשמים הציפו את הקלדרה והקיפו את שברי ההתמוטטות, שהפכו לאי הניצב במרכז.
קומונת בקו

קומונת בקו (ברוסית: Бакинская коммуна) היה ממשל סובייטי בעיר בקו וסביבותיה במהלך אפריל-יולי 1918. ראשי הקומונה ("26 קומיסרים של בקו") הוצאו להורג ב-20 בספטמבר 1918 ונהפכו לסמל בתקופת ברית המועצות.

הגרסה הרוסית הנוכחית

בהתקרב צבא האסלאם לבקו, חברי הקומונה שוחררו מהכלא והועברו לאוניה שהיעד שלה הייתה אסטרחן. במטרה לחדש את מלאי הדלק ומזון, האונייה נכנסה לנמל קרסנובודסק (בחוף המערבי של הים הכספי בטורקמניסטן של היום). באותו זמן השלטון בעיר היה בידי ממשל ברשות המפלגה הסוציאל-רבולוציונית. הממשל האשים את הקומיסרים בבגידה, מסירת בקו לצבא האסלאם והם נשפטו להוצאה להורג תוך כריתת ראש. באותה עת בעיר לא הייתה נוכחות של קצינים בריטים שהגיעו רק כעבור מספר ימים ולכן אין לבריטים קשר עם המשפט.
גרסה זו תואמת את גרסת וועדה שחקרה את הנושא בשנת 1922.

הגרסה הסובייטית

לאור המצב האסטרטגי הקשה, ב-16 באוגוסט 1918 ראשי הקומונה עם יחידות הצבא האדום הועמסו על האוניה בכוונה לעבור לאסטרחן. אוניות מלחמה של הממשל החדש אילצו את האוניה לחזור לבקו ו-35 אנשים נעצרו. הם הואשמו בבגידה ולאחר חקירה התיק היה צריך לעבור לבית משפט.
בהתקרב צבא האסלאם לעיר, ולפי בקשות חוזרות ונשנות של אנסטס מיקויאן, העצורים שוחררו והועברו לנמל. הם לא הספיקו להגיע לאוניה עם צוות שתמך בבולשביקים ולכן עלו על אוניה אחרת. במטרה לחדש מלאי אספקה ולאור דרישת קצינים בריטים שהיו על סיפונה האוניה נכנסה לנמל קרסנובודסק שהיה תחת ממשל עוין לבולשביקים.
בהוראת מפקד צבא בריטי באזור, הבולשביקים נעצרו והועברו לכלא. במהלך חיפוש בבגדיו של אחד מהם נמצאה רשימה של 25 שמות. אלו היו שמות של עצורים בכלא בקו ביניהם הייתה חלוקת מזון וכללה גם אנשים שלא היו קשורים להנהגת הקומונה. לרשימה התווסף שמו של מפקד יחידה פרטיזנית שלחמה נגד השלטון בעיר קרסנובודסק וכך היא גדלה ל-26. החלטה על הוצאה להורג התקבלה על ידי הבריטים בשיתוף עם הממשל המקומי והייתה בין התנאים הבריטים להמשך תמיכה בשלטון. ב-20 בספטמבר 1918 הקומיסרים הועמסו לרכבת והוצאו להורג בירייה.
בשנת 1926 נערך משפטו של ראש הממשל בקרסנובודסק באותה תקופה. במהלך המשפט הוא העביר את האחריות על ההחלטה לגבי ההוצאה להורג של הקומיסרים לבריטים. הוא עצמו קיבל עונש מוות.

גרסת גנרל מרטינוב

כאשר האוניה הגיעה לנמל קרסנובודסק נערך חיפוש בבגדיהם של נוסעי האוניה. אצל אנסטאס מיקויאן נמצא נשק. לאחר מעצרו, ראש שרות ריגול נגדי של הממשל, גנרל מרטינוב, עשה איתו עסקה - מיקואין ימסור את שמות הבולשביקים וישתחרר. לאחר העברת הרשימה, 26 אנשים שהיו כלולים בה הוצאו להורג בירייה ומיקואין שוחרר בהתאם להבטחה.

מורשת הקומיסרים

בספטמבר 1920 גופות ההרוגים הועברו לבקו והוטמנו בכיכר בעיר. בשנת 1968 במקום הוקמה אנדרטה מפוארת. בכל שנות ברית המועצות הקומיסרים של בקו היו סמל המאבק הבולשביקי במלחמת האזרחים ברוסיה.
סרגיי יסנין כתב שיר לזכר הקומיסרים. בשנת 1933 ובשנת 1965 צולם סרט קולנוע על הקומיסרים ורציחתם. כמו כן, בתקופת ברית המועצות נכתבו מספר יצירות מוזיקליות בנושא.
בתקופת ברית המועצות במספר רב של ערים היו רחובות ומוסדות שונות שנקראו על שמם הקומיסרים של בקו.
בשנת 2009 הממשל חדש של אזרבייג'ן העצמאית פירק את האנדרטה. בהתאם לדעת הממשל הנוכחי הקומיסרים היו שליחים של משטר שפעל נגד העצמאות האזרית. במהלך העברת הגופות למקום קבורה חדש נמצאו שרידים של 23 גופות בלבד ובהתאם לממצאים הם הוצאו להורג בירייה.
הקונפדרציה הארגנטינאית

היסטוריה

בין השנים 1831 ל-1852 היו פרובינציות ארגנטינה מאורגנות כקונפדרציה ללא ראש מדינה. עם זאת, מושל פרובינציית בואנוס איירס (חואן מנואל דה רוסאס במשך מרבית התקופה) ניהל את יחסי החוץ של הקונפדרציה במשך תקופה זו. הקונפדרציה התעצבה והפכה לרפובליקה כפי שהיא כיום במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה שהתחוללו בתקופה זו.
ב-1852 הודח דה רוסאס, ואת מקומו לקח חוסטו חוסה דה אורקיסה. דה אורקיסה כינס קונגרס חוקתי שהניח את היסודות לחוקת 1853. בתגובה פרשה פרובינציית בואנוס איירס והפכה למדינה עצמאית. בואנוס איירס חזרה לרפובליקה ב-1863.
מקסימיליאן קרל, נסיך טורן וטקסיס השישי

ביוגרפיה

מקסימיליאן קרל נולד ב-3 בנובמבר 1802, והיה בנם הרביעי של קרל אלכסנדר, נסיך טורן וטקסיס החמישי ואשתו תרזה, דוכסית מקלנבורג-שטריץ, בתם של קרל השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ ופרדריקה, נסיכת הסן-דרמשטאדט, ואחותה של המלכה לואיזה מפרוסיה. בגיל תשע הפך מקסימיליאן קרל לתת-לויטננט ברגימנט הפרשים הבווארי ה-4 ("מלך"). לאחר ארבע שנות לימוד ב-Bildungsinstitut Hofwyl, מוסד חינוך שווייצרי, הוא התגייס לצבא בוואריה ב-25 באוגוסט 1822. לאחר מות אביו בשנת 1827, ביקש מקסימיליאן קרל את פיטוריו מהצבא, ולאחר מכן המשיך בתפקידו החדש כראש בית טורן וטקסיס, בהמלצתה ותמיכתה של אמו.
ב-24 באוגוסט 1828 התחתן מקסימיליאן קרל ברגנסבורג עם הברונית וילהלמינה פון דרנברג, בתם של ארנסט, ברון דרנברג והברונית וילהלמינה הנרייטה מקסימיליאנה פון גלאובורג, ממנה נולדו לו חמישה ילדים.
ב-24 בינואר 1839 התחתן מקסימיליאן קרל בשנית באטינגן עם מתילדה סופיה, נסיכת אטינגן-אטינגן ואטינגן-שפילברג, בתם של יוהנס אלויסיוס השלישי, נסיך אטינגן-אטינגן ואטינגן-שפילברג ואמליה אוגוסטה, נסיכת ורדה, ממנה נולדו לו שנים-עשר ילדים.
בשנת 1843, מקסימיליאן קרל ומשפחתו עברו לטירה הנסיכותית שנבנתה לאחרונה באחוזת טורן וטקסיס בדונוסטאוף, והושלמה באותה השנה בה נחנך מקדש ולהאלה הסמוך. טירת דונאוסטוף הושמדה לחלוטין במהלך שריפה ב-4 במרץ 1880.
בשנת 1827, מקסימיליאן קרל המשיך דרכו של אביו כראש המטה הפרטי של דואר טורן וטקסיס שהיה ממוקם בפרנקפורט. סיפוחה של העיר החופשית פרנקפורט על ידי ממלכת פרוסיה בשנת 1866, והמכירה הכפויה של דואר טורן וטקסיס בעד שלושה מיליון טאלרים סיימה את עידן המונופול על הדואר של משפחת טורן וטקסיס. המסירה התקיימה ב-1 ביולי 1867.
ב-10 בנובמבר 1871 מת מקסימיליאן קרל ברגנסבורג, ונכדו מקסימיליאן מריה, נסיך טורן וטקסיס השביעי ירש את נחלותיו ותאריו.
ג'יימס פולי

ביוגרפיה

בתחילת דרכו היה פולי מורה באריזונה שבמסצ'וסטס, ובשיקגו שבאילינוי. במהלך אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עזב את עבודתו כמורה והחל לעבוד כעיתונאי.

ב-2011 טס פולי יחד עם עיתונאים נוספים ללוב על מנת לסקר את מלחמת האזרחים שהתחוללה אז עבור Global Post, ובאפריל 2011 נעצר פולי יחד עם שלושה עיתונאים על ידי כוחותיו של מועמר קדאפי בקרבת העיר בורייקה, צלם העיתונות אנטון האמרל גילה התנגדות כלפי כוחותיו של קדאפי במהלך העצירה ועל כן נרצח במקום. כעבור 44 ימים, שוחרר פולי והועבר לעיר מילווקי שבארצות הברית. בראיון שנערך עם פולי לאחר חזרתו לארצות הברית, אמר זה על השבי כי: 
עוברים בך רגשות שונים כשאתה בשבי... רעיונות מוזרים וקיצוניים שנובעים מהלכידה. אתה לא רוצה שיגדירו אותך כבחור שנלכד ב-2011. אני מאמין שהעבודה של העיתונאים בחזית הוא חשובה שכן בהיעדרה אנו לא מסוגלים לספר לעולם עד כמה המצב רע
 כעבור זמן מה, חזר פולי ללוב, וזה היה עד ללכידו ורציחתו של מועמר קדאפי. כעבור זמן מה עבר פולי לסוריה כדי לסקר את מלחמת האזרחים ששם, ובמהלך 2012 נחטף בצפון-מערב סוריה.

החטיפה והרצח

ב-22 בנובמבר 2012 נחטף פולי בצפון-מערב סוריה בעת שהיה זה בדרכו לגבול טורקיה יחד עם המתרגם שלו, המתרגם של פולי שוחרר כעבור זמן מה אם כי פולי עצמו נשאר בשבי.
במהלך 2013 ניהל ארגון המדינה האסלאמית משא ומתן לשחרורו של פולי, כאשר הוצע שחרורו בתמורה ל-100 מיליון יורו. בהמשך, הוסיף הארגון לדרישותיו לשחרור פולי גם את שחרורה של עפיה סידיקי, מדענית פקיסטנית העצורה בטקסס. במהלך שהותו של פולי בשבי הוא הועבר פעמים רבות ממקומות למקומות.
ביולי 2014 נשיא ארצות הברית ברק אובמה אישר פעולת חילוץ "משמעותית ומורכבת" לאחר שמספר סוכנויות מודיעין אמריקניות קבעו שמידע מודעיני רב שברשותם מצביע על כך שהחטופים מוחזקים במיקום מסוים בסוריה. עם זאת, המשימה נכשלה לבסוף משום שהחוטפים הספיקו בינתיים להעביר את בני הערובה למיקום אחר.
ב-12 באוגוסט 2014 הוריו של פולי קיבלו דואר אלקטרוני משוביו אשר התלוננו בפניהם על כך שהממשל האמריקני סירב לשלם את הכופר, ושלא בדומה לממשלות האחרות, סירב לנהל עימם משא ומתן כדי לחתור לעסקת שבויים. בדואר האלקטרוני צויין גם שהארגון לא התעמת עד כה עם ארצות הברית מאז "התבוסה המבישה בעיראק" אך כי הם ינקמו כעת בארצות הברית על התקיפות האוויריות, בתחילה על ידי רציחתו של פולי.
ב-19 אוגוסט 2014 פורסם באתר יוטיוב סרטון וידאו באורך 5 דקות שכותרתו הייתה "A Message to America" (מסר לאמריקה). למרות שהסרטון נמחק במהירות מהאתר, הוא המשיך להיות מופץ באופן נרחב באתרים אחרים והופץ במידה ניכרת במיוחד ברשתות המדיה החברתית. הסרטון צולם לכאורה במספר שוטים נפרדים. בסרטון עצמו לא מוצגת עריפת הראש עצמה. לאחרי שגופתו של פולי מוצגת, הרוצח אשר לבש מסכה מגלה כי הארגון מחזיק בשבי גם את העיתונאי האמריקני של טיים מגזין סטיבן סוטלוף, וציין כי סוטלוף יוצא להורג גם כן אלא אם כן נשיא ארצות הברית ברק אובמה יורה להפסיק את התקיפות האוויריות אותן מבצעת ארצות הברית נגד דאעש. הסרטון צולם במיקום לא ידוע במדבר. רוצחו של פולי רעול הפנים, אשר כונה בתחילה "ג'ון הג'יהאדיסט" באמצעי התקשורת בעולם, זוהה בהמשך על ידי סוכנות הביון והמודיעין הבריטית אשר ציינה כי הרוצח הוא הבריטי מוחמד אמוואזי בן ה-27.
ב-20 באוגוסט 2014, אישרה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית כי הסרטון אותנטי.
יוסף אלמנצי

יוסף בן ברוך אלמנצי (י"א בניסן תקס"א, 25 במרץ 1801 - י"ג באדר תר"כ, 7 במרץ 1860), היה משכיל, סופר, משורר, אספן ספרים וסוחר יהודי איטלקי.

קורות חיים

אלמנצי נולד בפדובה שבאיטליה לברוך, שהיה סוחר עשיר. אלמנצי לא למד בבית ספר או ישיבה, ולמד בביתו אצל מורים פרטים ובהם ר' ישראל קוניאן מחכמי פדובה, שלימדו בביתו עד גיל 23. שלט בשפות עברית, לטינית, איטלקית, גרמנית, וצרפתית. לא התחתן ולא השאיר צאצאים.
אביו רכש את ספריית החיד"א מבנו רפאל ישעיה באנקונה, ואלמנצי רכש עם השנים הרבה כתבי יד וספרים יהודים נדירים.
יעקב זרובבל

ביוגרפיה

יעקב זרובבל נולד בפולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). הצטרף לתנועת פועלי ציון והשתתף בוועידת פולטבה של פועלי ציון, שהתקיימה בשנת 1906. היה חבר מרכז המפלגה בווילנה וחבר הוועד המרכזי של פועלי ציון ברוסיה. 
ערך בגליציה את העיתון "דער יידישער ארבייטער".בעקבות פעילותו הציונית ו"החתרנית" בעיני השלטונות, נאסר מספר פעמים על ידי הממשל הצארי.
בשנת 1910 עלה לארץ ישראל והצטרף להנהגת פועלי ציון בארץ יחד עם דוד בן-גוריון ויצחק בן צבי. נבחר להיות סגנו של יצחק בן צבי בנשיאות מועצת המפלגה. הצטרף למערכת "האחדות" (ביטאון המפלגה, שבן-גוריון היה מעורכיו הראשיים) ובשנת 1911 (בעקבות ועידת פועלי ציון באותה שנה) מונה לתפקיד העורך הראשי של העיתון ולמזכיר המפלגה. לאחר שנדון למאסר על ידי השלטון העות'מאני על עבירת צנזורה, נמלט בשנת 1915 לארצות הברית (יחד עם בן-גוריון ובן צבי).
זרובבל המשיך לעסוק בענייני המפלגה, ועם פרוץ המהפכה נסע לרוסיה ומשם עבר לפולין. בשנת 1920, לאחר הקמת הקומינטרן, הנהיג (יחד עם נחום ניר-רפאלקס) את הפלג שפרש מפועלי ציון והקים את פועלי ציון שמאל. הוא היה מראשי תנועה זו, פעל בחוץ לארץ (בעיקר בפולין) ואף ביקר מספר פעמים בארץ, אך כאדם החשוד כקומוניסט מסוכן לא הורשה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לחזור ולהשתקע בארץ עד שנת 1935, אז חזר. היה ממנהיגי מפלגת פועלי ציון שמאל בארץ, ושימש מטעמה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, חבר הנשיאות של הוועד הפועל הציוני ונשיאות אספת הנבחרים.
בשנת 1944 הוביל את מפלגתו להופעה משותפת עם מפלגת השומר הצעיר ועם הליגה הסוציאליסטית בבחירות להסתדרות, ובשנת 1946 הוליך לאיחוד בין פועלי ציון שמאל לבין התנועה לאחדות העבודה, שהביא ליצירת המפלגה החדשה התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון. לאחר מכן, בשנת 1948, היה בין המובילים לאיחוד מפלגתו החדשה עם מפלגת פועלים השומר הצעיר ולהקמת מפ"ם. משנת 1948 היה חבר הנהלת הסוכנות היהודית וב-1951 עבר לנהל את ארכיון העבודה בוועד הפועל של ההסתדרות.
נפטר בשנת 1967. על שמו נקראו רחובות בתל אביב בפתח תקווה ובחיפה.
האם היית

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי נועה גולנדסקי, הולחן על ידי רמי קלינשטיין ועובד על ידי עברי לידר, עילי בוטנר, יונתן פריג' ועדיאל גולדשטיין.
השיר נכנס למצעד השבועי של רשת ג' ב-13 במרץ 2008. בשיאו דורג במקום ה-18 וסך הכל צעד השיר 3 שבועות במצעד.
קנטון (הרלדיקה)

קנטון (אנגלית: Canton) הוא מטען הרלדי המשובץ בפינה הימנית העליונה (upper dexter) של המגן (מצדו של לובש המגן) או של דגל (מצדו של ניצב הדגל). הקנטון מסווג על ידי רבים מכותבי ההרלדיקה כאחד מהצורות המכובדות ביותר. אך כהגדרה, זוהי למעשה הקטנה של רבע השדה, עקב היותו שני שלישים משטחה של הצורה. בתקופת שלטונו של הנרי השלישי, כמה וכמה שלטי אצולה החלו להציג רבע אשר תואר לאחר מכן בבלאזון כ"קנטון".
הקנטון, כמו גם הרבע, הוא למעשה סימן כיוון ישן ולעולם יופיע בקווים ישרים. הצגה לא רגילה של "קנטון שמאלי מעוקל" ניתן לראות בסמל טייסת הניסוי ה-410 של חיל האוויר האמריקני .
הקטנה של הקנטון תניב את דוגמת המשבצת (הלקוחה מדוגמת לוח שחמט) אשר אינה יכולה להתקיים כמטען בפני עצמה.
קנטון סיניסטר (Canton Sinister) הוא קנטון המונח בצד שמאל של המגן (מנקודת מבטו של נושא המגן – ראו: ימין ושמאל בהרלדיקה).
קנטון ריק, ללא כל מטען (לעיתים נעשה שימוש בקנטון ריק שכזה) עשוי לשמש כ"סימן של הבדלה", לא סימן של כבוד כלשהו, אלא סימן של אדם בעל דם זר (הווה אומר: חתן), לא צאצא של משפחת הכלה, אשר הוסיף את שם משפחתה של כלתו לאחר הנישואין ומציג את שלט האצולה של אשתו בצירוף קנטון ריק.
אקין אזטורק

קריירה צבאית

אזטורק נולד ב-21 בפברואר 1952 בעיר גימיסאנה שבטורקיה. בשנת 1973 סיים את לימודיו באקדמיה של חיל האוויר הטורקי, ולאחר מכן שרת כטייס קרב, למד במכללה צבאית והתקדם בסולם הדרגות. בין השנים 1989–1991, אזטורק שימש כקצין המבצעים של טייסת מס' 141 של חיל האוויר הטורקי. החל ממאי 1991 עד שנת 1993 הוא שימש כמפקד הטייסת. בין השנים 1993–1996 הוא שימש כקצין פרויקטים ומפקד מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר. בין 1996–1998 הוא שימש כנספח הצבאי הטורקי בישראל. עד שנת 2000 היה מפקד מבצעים בבסיס חיל האוויר המרכזי ה-6 בבנדירמה.
בשנת 2000 קודם לדרגת בריגידיר גנרל, וכיהן כראש מחלקת הדרכת טייסים. בשנת 2004 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה כמפקד מבצעים בבסיס חיל האוויר המרכזי ה-9. בשנת 2006 הוא מונה כמפקד מבצעים בבסיס חיל האוויר המרכזי ה-2. בשנת 2008 הוא התמנה לראש המודיעין של חיל האוויר. בשנת 2009 הוא הועלה לדרגת לוטננט-גנרל, ובשנת 2011 הפך למפקד פיקוד ההדרכה האווירית. ב-22 באוגוסט 2013 הוא הועלה לדרגת גנרל, וב-30 באוגוסט מונה למפקד ה-30 של חיל האוויר הטורקי.
במהלך שירותו ביצע גנרל אזטורק 5800 שעות טיסה ב -30 סוגי מטוסים שונים במהלך קריירת טיסה בת 43 שנים. ב-4 באוגוסט 2015 הודיע על פרישתו מתפקיד מפקד חיל האוויר, אולם גם לאחר פרישתו המשיך לכהן כחבר במועצה הצבאית העליונה.
עורק השחלה

מהלך

עורק השחלה יוצא מאבי העורקים מתחת לעורק הכליה ומשמעותית מעל לעורק מתלה המעי התחתון. הוא יורד באלכסון מטה והצדה, בצמוד לצפק הדופני ומלפני השופכן. בחלק זה מסתעפים ממנו ענפים קטנים המזינים את השופכן הבטני והאגני. בהיכנסו לאגן הקטן הוא חוצה את מוצא עורק הכסל החיצון ונכנס בכיוון תיכון לתוך רצועת תלי השחלה, עד להתפצלותו לענף השחלה, המספק דם לשחלה, ולענף החצוצרה, המספק דם לחצוצרה. ענפים אלה משיקים עם ענפים בעלי אותו שם שמקורם בעורק הרחם.

היבטים קליניים

בעת ניתוח כריתת השחלה, בשל הקרבה של השופכן לעורק השחלה, ניסיון לקשירת העורק עלול להסתבך עם פגיעה בשופכן.
בנימין שבילי

ביוגרפיה

בנימין שבילי נולד בירושלים בשנת 1956. למד ספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. בעבר לימד במכללת עלמא. מאז שנת 2014 משמש כעורך הראשי של 62 הוצאה לאור.
על שירתו זכה בפרס הארי הרשון של האוניברסיטה העברית, פרס ברנשטיין על ספר שירה עברי מקורי (2006), פרס ירושלים לספרות על שם עגנון ופרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (תשנ"ח).
שלושת ספריו: "קסטוריה" "הירידה מן הצלב'" ו"פה לין הלילה", הם טרילוגיה ספרותית של תיאור מסעות.
שבילי נשוי לנעמי, בתו של חוקר היהדות פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
בנימין שבילי זכה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
רנה גוטמן

הרב רנה (גרשון) גוטמן (בצרפתית: René Gutman; נולד ב-6 בדצמבר 1950) הוא רב צרפתי, כיהן כרבה הראשי של שטרסבורג ומחוז הריין התחתון במשך שלושים שנה (1987–2017).

ביוגרפיה

נולד ברואן שבה כיהן אביו אלכסנדר גוטמן (1914–1972) כרב. הוא למד בתיכון מקומי ואחר כך נסע ללמוד בישראל בישיבת תושיה במושב תפרח ולאחר מכן בישיבת חברון כנסת ישראל בירושלים. עם תום לימודיו התורניים בישראל, שב לצרפת ולמד באקול פראטיק דה אוטז אטיד ובאוניברסיטת סורבון שם קיבל את הדוקטורט שלו במדע הדתות. במקביל נכנס ללמוד בבית המדרש הרבני של צרפת ונסמך לרבנות כשהשלים את לימודיו בשנת 1977. בתקופה זו הצטרף לתנועת הנוער הדתית "ישורון" (צר') בהנהגתם של אנרי  וליליאן אקרמן  שאליה הצטרפו רבים מאלו שעתידים לכהן כרבנים בערי צרפת.
הוא התמנה כרב בריימס, בזאנסון, כרבה הראשי של בריסל, ואז נקרא להחליף את הרב מקס ורשבסקי כרבה הראשי של שטרסבורג ומחוז הריין התחתון. הוא כיהן בתפקיד זה במשך 30 שנה רצופות, ובאוגוסט 2017 עלה לישראל והתיישב בירושלים. החליף אותו בתפקידו, הרב הרולד אברהם וייל.
העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים

העמותה הישראלית ללימודים בינלאומיים (עיל"ב) עוסקת בתחום הרחב של חקר ולימוד יחסים בינלאומיים (יחב"ל). בין השאר היא נוגעת בתתי תחום דוגמת דיפלומטיה ומדיניות חוץ, ביטחון בינלאומי ואזורי, יישוב סכסוכים ולימודי שלום, כלכלה פוליטית ומסחר בינלאומי, משפט ביחסים הבינלאומיים, אינטגרציה ושיתוף פעולה אזורי, גלובליזציה, ממשול גלובאלי וארגונים בינ"ל, סוגיות של נורמות, תרבות וזהות, בין היתר. העמותה הוקמה על ידי פרופ' משה מעוז באמצע שנות ה-90.  
העמותה היא גוף המאחד בתוכו את החוקרים ואנשי הפרקטיקה בתחום חקר היחסים הבינלאומיים בישראל. בוועד העמותה מכהנים נציגים מאוניברסיטאות המחקר, מכללות ומכוני מחקר בישראל. העמותה מקיימת כנס שנתי המתקיים באוניברסיטה אחרת כל שנה ושנועד לאפשר מפגש ויצירת שיתופי פעולה בין חוקרים בתחום. העמותה גם מחלקת מספר פרסים ואותות כבוד לחוקרים ואנשי מקצוע בתחום היחסים הבינלאומיים. פעילויות נוספות הן כתיבת ניירות עמדה, שיתופי פעולה בין גופים, תוכנית מתמחים ותוכנית מצטיינים לתלמידי מחקר בתחום. 
העמותה משתפת פעולה עם סדנת תל אביב למדע, טכנולוגיה וביטחון, המכון למחקרי ביטחון לאומי שליד אוניברסיטת תל אביב, מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן.
החל מנובמבר 2016, נשיא העמותה הוא פרופ' אריה קצוביץ מהאוניברסיטה העברית והמזכיר הכללי הוא דניאל ויינר.

נשיא, מזכיר כללי, וחברי וועד הפועל של העמותה (החל מנובמבר 2016)

נשיא עיל"ב: פרופ' אריה קצוביץ, האוניברסיטה העברית
מזכ"ל עיל"ב: דניאל ויינר, האוניברסיטה העברית
חברי וועד הפועל של עיל"ב: ד"ר אוריאל אבולוף, אוניברסיטת תל אביב, ד"ר אסיף אפרת, המרכז הבינתחומי, הרצליה, ד"ר טל דיגנוט-אלכופר, האוניברסיטה העברית, ד"ר עוגן גולדמן, מכללת אשקלון, ד"ר אריאל כבירי, מכללת הגליל המערבי, פרופ' שרון פרדו, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר שרה קאן-נסר, האוניברסיטה הפתוחה, ד"ר רנן קופרמן, אוניברסיטת חיפה, ד"ר אריה קרמפף, מכללת תל אביב יפו, ד"ר חן קשרנר, אוניברסיטת אריאל, ד"ר איתן שמיר, אוניברסיטת בר-אילן.
ההרפתקה המדהימה של שארפיי

עלילה

עלילת הסרט עוסקת כששארפיי (אשלי טיסדייל) סיימה את לימודיה בתיכון "איסט היי", ומנסה לייצר לעצמה קריירה של כוכבת. היא מקבלת הזדמנות חד פעמית להופיע במחזה בברודוויי עם אמבר לי אדמס, הכוכבת האהובה עליה. שארפיי מנסה לשכנע את אביה שתצליח להסתדר בניו יורק לבדה, בסופו של דבר הוא מסכים אך יש תנאי, אם שארפיי לא תצליח להסתדר במחזה ובעיר תוך חודש היא תצטרך לחזור לביתה, הנמצא באלבקרקי ולעבוד בקאנטרי קלאב של הוריה. שארפיי מסכימה ויוצאת לדרך התהילה. היא נוסעת אל העיר בלימוזינה מפוארת יחד עם כלבה הנאמן, "בוי". כשהם מגיעים אל בית המלון שבו שארפיי אמורה לשכון היא מגלה שיש מדיניות בביניין, אסור להכניס כלבים. שארפיי לא מסכימה לעזוב את בוי ובגלל זה עוזבת את הבניין ומחפשת מקום לגור בו במקום. באמצע הרחוב היא פוגשת את פייטון לבארט (אוסטין בטלר), שהוא בנה של חברה קרובה של אמה של שארפיי. לפי הוראת אמה של שארפיי הוא אמור להשגיח עליה ולדאוג שלא תיקלע לצרה, ולכן הוא לוקח אותה לדירת סטודיו הנמצאת בבניין שבו הוא גר ושם שארפיי גרה. 
פייטון הלומד בקולג', אמור לצלם סרט תיעודי על חייו של בן אדם ובחר לעשות את הסרט על שארפיי מכיוון שהיא האדם הצבעוני ביותר שפגש אי פעם, הוא עוקב אחרי כל צעד שלה בעזרת מצלמה. כששארפיי מגיעה אל האודישנים היא מגלה שהם לא רצו אותה לליהוק התפקיד אלא את כלבה, בוי. היא יוצאת מהאולם בעצבים ומספרת על כך לפייטון. פייטון מציע שתתחשב בכלבה הנאמן, בוי כדי שגם לו יהיה קריירה של כוכב. שארפיי חושבת על דברי פייטון וחושבת לעצמה: מכיוון שבוי הוא כלבה היא זאת שאמורה להופיע איתו בזמן האודישנים והסיקה שכך הקריירה שלה יכולה להתקדם רבות. היא נבחנת לאודישנים עם בוי, ובוי מקבל את התפקיד. אך לאחר זאת נבחן עוד זוג, רוג'ר אליסטון (בראדלי סטיבן פרי) עם כלבתו, "רוזנת". אך גם רוזנת קיבלה את התפקיד, כדי לדעת מי יופיע בהצגה הם עורכים תחרות, עם איזה כלב נוח יותר לעבוד. ביינתים שני הכלבים מאוהבים אחד בשני בלי ששארפיי ורוג'ר שמים לב. שארפיי ורוג'ר מתחרים ביניהם באופן תחרותי ביותר ומנסים לגרום לכך שכל כלב יראה רע. בינתיים כדי להבטיח את מקומו של בוי בהצגה, שארפיי מנסה להפוך לחברתה הטובה של אמבר, אך אמבר מנצלת את תמימותה של שארפיי כדי ששארפיי תשרת אותה. בינתיים שארפיי באמת מאמינה שהיא באמת חברה של אמבר ומתייחסת לפייטון בזלזול רב כך שנוצר ביניהם ויכוח ופייטון מפסיק לצלם את סרטו על שארפיי. לאחר ששארפיי מאזינה בטעות לשיחתם של שארפיי והבמאים היא מגלה שאמבר היא לא מי שהיא חשבה אלא שחצנית החושבת רק על עצמה ולא אכפת לה מהסביבה הסובבת אותה. שארפיי נפגעת מכך שאמבר ניצלה אותה ומספרת לרוג'ר את האמת. שארפיי מספרת לרוג'ר על התוכנית שלה, איך להראות למעריצים של אמבר שהיא לא מי שהיא מול המסך. שארפיי "שותלת" על שמלתה של אמבר רמקול קטן, שארפיי שחררה את כלבה, בוי אל מאחורי הקלעים, ליד אמבר ואמבר מתחילה לצעוק על כלבה של שארפיי בלי לדעת שקהל המעריצים הנמצא בחזרה הגנרלית שומע את הכל. כולם מגלים מי זאת אמבר אך היא פורשת מההצגה בכעס ומסרבת לחזור לתפקיד. עכשיו להצגה אין כוכבת ראשית והבמאים מסלקים את שארפיי מהאולם בניסיון למצוא שחקנית חדשה. פייטון בא אל האולם ומראה צילום של שארפיי עושה חזרה על התפקיד של אמבר, הבמאים אוהבים את המשחק של שארפיי והופכים אותה לשחקנית הראשית. כך שארפיי ופייטון מתפייסים. שארפיי מסכימה בתנאי אחד והתנאי הוא שבוי ורוזנת יתחלקו בתפקיד הכלב. שארפיי משחקת את התפקיד והופכת לכוכבת גדולה.
ג'לסומינו בארץ השקרנים

עלילה

הספר מספר על ג'לסומינו (באיטלקית, יסמין) ילד בעל קול חזק במיוחד שנאלץ לעזוב את ביתו אחרי שהוא שובר בקולו זכוכיות ומשנה תוצאת משחק כדורגל. 
ג'לסומינו מגיע למדינה שנשלטת על ידי מלך בשם ג'קומון, שודד ים לשעבר, שמכריח את כל התושבים לשקר כל הזמן ולקרוא לדברים בשמות לא נכונים. 
בעזרת חתול מצויר בגיר וצייר המסוגל להפוך ציורים לחפצים ממשיים ג'לסומינו מצליח להפיל את שודד הים מהשלטון והתושבים יכולים לחזור לומר אמת.