הסנאט האוסטרלי

תפקיד

החוקה של אוסטרליה משנת 1900 הקימה את הסנאט כחלק ממערכת חדשה של ממשלת דומיניון באוסטרליה. מנקודת מבט ממשלתית השוואתית, הסנאט האוסטרלי מציג מאפיינים ייחודיים. שלא כמו בתים עליונים בממשלות אחרות של מערכת וסטמינסטר, הסנאט אינו גוף בעל כושר סמכות מוגבל. במקום זאת הסנאט נועד לשחק (והוא משחק) תפקיד פעיל בחקיקה. במקום שתפקידו של הסנאט האוסטרלי יהיה זהה לזה של בית הלורדים או של הסנאט הקנדי, הסנאט האוסטרלי דומה בתפקידו לזה של הסנאט האמריקאי, על ידי מתן ייצוג שווה לכל מדינה.
אף כי ראש ממשלת אוסטרליה הוא חבר בית הנבחרים (לאחר שג'ון גורטון מונה לראש ממשלה ב-1968, הוא התפטר מהסנאט ונבחר לבית הנבחרים), חברים אחרים בממשלה עשויים לבוא מבתי חקיקה שונים באוסטרליה. כמו ברוב הבתים העליונים בפרלמנטים דו-צדדיים, הסנאט אינו יכול להציג או לשנות הצעות ניכוס (הצעות חוק המאשרות הוצאות ממשלתיות של הכנסות ציבוריות) או הצעות חוק המטילות מיסים. תפקיד זה שמור לבית התחתון ורק הוא יכול רק להעביר או לדחות את הצעות החוק. מידה זו של שוויון בין הסנאט לבית הנבחרים משקפת את רצונם של מחברי החוקה להתייחס לרצונן של מדינות קטנות לקבל סמכויות חזקות בסנאט כדרך להבטיח שאינטרסים של מדינות מאוכלסות יותר, לא ישלטו לגמרי בממשלה.

בחירות

הבחירות לסנאט עברו שינויים רבים בשנת 1948. עד אז בחירות אלה התנהלו בשיטה הרובית ובשיטה שבה המנצח במדינה זוכה בכל המושבים שלה. שיטה זאת אפשרה ניצחון מוחץ למפלגה אחת על ידי שינויים יחסית מינוריים בהצבעות האוכלוסייה, או לחלופין, בסנאט עם רוב של סנאטורים מהאופוזיציה. המעבר לשיטת בחירה כאשר לכל מחוז יש נציג אחד מהווה ייצוג טוב יותר למספר המצביעים של כל מפלגה והרכב מאוזן יותר של בית הנבחרים. ברבע האחרון של המאה שרר איזון בבית הנבחרים האוסטרלי כאשר אף מפלגה לא שלטה בו באופן מוחלט, על כן נאלצו המפלגות הגדולות לפנות למפלגות קטנות כדי להבטיח את השלטון שלהן ואת ולחוקק בהתאם.
הקלות היחסית בה ניתן לזכות לייצוג בסנאט, ביחס לבית הנבחרים, מביא את המפלגות הקטנות למיקוד המאמץ שלהן להיבחר לסנאט. בדרך כלל, המפלגות הקטנות אינן מצליחות להכניס את נבחריהן לבית הנבחרים. (לדוגמה, מפלגת הירוקים זכתה במקום אחד בבחירות של 2002 אך הפסידה אותו כעבור שנתיים בבחירות של 2004). למפלגות קטנות קיים הכוח להשפיע על בית הנבחרים על ידי הכוונת קהל המצביעים שלהם להצביע למפלגה גדולה כזאת או אחרת, עד כדי כך השפעה זאת חזקה עד שיש האומרים שהיא הייתה מכרעת בבחירות של 1990.

ימי עבודה

הסנאט האוסטרלי פועל בדרך כלל בין 50 ל-60 יום בשנה. רוב הימים האלה מקובצים לתקופת "ישיבה" של בין ארבעה ימים לשבועיים. אלה מסודרים בשלוש תקופות: ישיבות הסתיו, מפברואר עד אפריל; ישיבות החורף, ישיבות אלה מתחילות לעבוד עם מסירת התקציב השנתי של אוסטרליה בבית הנבחרים ביום הישיבה הראשון של מאי עד יוני או יולי; וישיבות האביב, המתחילות בסביבות אוגוסט ונמשכות עד דצמבר, ובדרך כלל מכילות את המספר הגדול ביותר של ימי הישיבה של השנה.
לסנאט יש לוח זמנים קבוע שמבטיח את שבוע העבודה הטיפוסי שלו.

הצבעה

שני בתי הפרלמנט יכולים להצביע בהצבעה קולית. יושב ראש הישיבה מכריז את השאלה העומדת להצבעה ולאחר מכן מתבקשים התומכים להכריז "כן" (Aye) והמתנגדים "לא" (No) ועל פי מיטב שמיעתו מכריז על תוצאות ההצבעה. רק במקרה שלפחות שני חברי פרלמנט דורשים הצבעה בהפרדה (Division) או הצבעה שמית. במקרה כזה מצלצלים פעמונים בכל רחבי בית הפרלמנט המזמנים את חברי הסנאט או את חברי בית הנבחרים להגיע להצבעה. בשיטת ההצבעה בהפרדה מתקבצים התומכים בשאלה העומדת להצבעה בצדו הימני של החדר והמתנגדים בצדו השמאלי. הם נמנים על ידי סופרים (tellers), שהם מצליפי הקואליציה והאופוזיציה.
במקרה של חוסר הסכמה בין הסנאט לבין בית הנבחרים על שאלת חקיקה, מאפשרת החוקה פיזור של שני בתי הפרלמנט ועריכת בחירות חדשות. במקרה שגם לאחר הבחירות עדיין אין הסכמה בין הבתים, רשאי המושל הכללי של אוסטרליה לכנס את שני הבתים לישיבה משותפת לדון בנושא. ישיבה משותפת כזאת התקיימה רק פעם אחת בתולדות הפרלמנט, לאחר הבחירות של 1974. סיבות נוספות לישיבות משותפות של שני בתי הפרלמנט הן: בחירת מחליפים לסנאטורים המייצגים את הטריטוריות של אוסטרליה באמצע כהונתם, נאום של אורח שמוזמן במיוחד כדי לנאום בפני שני הבתים, ישיבות זיכרון מיוחדות וישיבות סודיות שהתקיימו במהלך מלחמת העולם השנייה.

הסנאטורים

כמו הסנאט של ארצות הברית, שהוא מהווה לו דוגמה, מכהנים בסנאט האוסטרלי מספר סנאטורים שווה מכל מדינה ממדינות אוסטרליה, מבלי להתייחס לגודל אוכלוסייתן. אך בשונה מהסנאט האמריקני, חברי הסנאט האוסטרלי נבחרו מאז ומתמיד באופן ישיר על ידי העם (חברי הסנאט של ארצות הברית נבחרים באופן ישיר על ידי העם רק החל משנת 1913).
החוקה מאפשרת לפרלמנט להגדיר בחקיקה את מספר הסנאטורים ומלבד שהשוויון בייצוג בין שש המדינות המקוריות של אוסטרליה יישמר. יותר מכך, החוקה קובעת שכל אחת משש המדינות זכאית לייצוג של לפחות שישה סנאטורים. עם זאת, תנאים אלה לא תופסים לגבי הטריטוריות (להוציא את האי נורפוק). נכון להיום מייצגים שני הסנאטורים של הטריטוריה הצפונית את הטריטוריה עצמה וכן את הטריטוריות החיצוניות של אי חג המולד ואת איי קוקוס. הסנאטורים של טריטוריית הבירה האוסטרלית מייצגים את הטריטוריה עצמה ואת טריטוריית מפרץ ג'רביס.
עד 1949 בחרה כל מדינה את המספר המינימלי של שישה סנאטורים. החל מהבחירות שנערכו באותה שנה הוגדל מספר זה לעשרה ובבחירות של 1984 הוגדל שוב המספר ל-12.