google/wiki40b huggingface dataset:
דיסקמן

דיסקמן היה הכינוי שחברת האלקטרוניקה היפנית סוני נתנה לנגן הדיסקים (מדיה דיגיטלית אופטית) הנייד הראשון. הדגם d-50 היה הנגן הראשון בשוק ב-1984. השם discman אומץ על ידי סוני לכל 
קו מוצרי האודיו הניידים שלה, פירוש השם הוא "cd-walkman",שהוא חידוש לשם של סדרת הנגן אודיו האנלוגי הראשון שסוני הוציאה, הווקמן, שהשתמש בקלטות אודיו מגנטיות.

לפני היציאה לשוק

לפני המצאת הקומפקט דיסק היו קלטות האודיו המגנטיות הפורמט השולט בשוק לאכסון מוזיקה ומידע. בשנת 1979 חוללה סוני מהפכה בהרגלי השמיעה בכך שהכניסה את נגן מוזיקה הקומפקטי הראשון שהיה נוח לנשיאה. מוצר זה נקלט היטב בשוק העולמי.
עם המצאת הקופקט דיסק הבינה סוני את הפוטנציאל של פורמט זה והחלה לשווקו כמוצר מוביל בשוק ולא מוצר נישה למכורים לדבר.

התפתחות

מאז נגן הדיסקים הראשון (cdp-101) סוני עמלה לשפר את עיצוב המוצר על מנת להפחית את הכוח שצרך וכמות החלקים. פרויקט זה, שנקרא "CD CD", שם לו למטרה להפוך את פורמט הדיסקים האופטים לזול וזמין יותר. אחרי שסוני הצליחה להפחית את גודל הנגן דיסקים הנייח לעשירית מגודלו המקורי ניתן היה לייצר את נגן דיסקים הנייד הראשון, שיצא בשנת 1984 תחת השם discman.
המטרה הייתה לייצר נגן נייד בגודל 4 אריזות דיסקים אחד על גבי השני, או בממדים של 13x13 סנטימטר על 4 סנטימטר עובי.

יציאה לשוק

הדגם D-50 שהיה הנגן דיסקים אופטיים הראשון, יצא לשוק בנובמבר 1984, ביום שמסמל שנתיים ליציאת פורמט הדיסקים האופטיים לייצור המוני.
למרות שהיה בגודל קטן יחסית של 2 קופסאות דיסקים היחידה הציעה את אותן הפונקציות שהציע הcdp-101, אם כי ללא השלט רחוק.
היחידה עלתה 49800 ין (442 דולר) - חצי מהמחיר של cdp-101. העלות הנמוכה הביאה לפריצת דרך משמעותית במכירות של מוצרי פורמט הדיסקים האופטים.
בזכות פופולריות הרבה לה זכה המוצר החזירה סוני את השקעה בפיתוח תוך שנה וחצי.

השפעה

ההשקה של הd-50 עוררה עניין רב ותרמה להטמעת פורמט המדיה הדיגיטלית אצל הציבור ותעשיית המוזיקה.
השוק תוך זמן קצר רווה במוצרים של יצרנים אחרים שהורידו את המחיר לנגן הנייד. 
תעשיית המוזיקה חוותה עלייה דרמטית במוזיקה הנמכרת באמצעות תקליטורים.

הדעיכה

עקב כניסתם של נגני MP3 לשוק, נדחקו הדיסקמנים ממדפי החנויות. כבר ב-2005 נכתב על הדיסקמנים: "נגנים אלה הולכים ונעלמים מהעולם ואינם מהווים תחרות אמיתית לשאר."
עם זאת יש לציין כי תקליטורי cd ממשיכים להימכר, בעיקר לשימוש ברכב או במערכת ביתית, או לשם העברת הקבצים באמצעות המחשב לנגני המדיה הניידים.
המשפחה

המשפחה (מוכרת גם בשם "האחווה"; מאנגלית: The Family או The Fellowship) הוא ארגון נוצרי-פוליטי אמריקאי. הארגון הוקם בשנת 1935 על ידי אברהם ורידה, מהגר נורווגי לארצות הברית.
הארגון נמנע מפרסום וחבריו צריכים להישבע לסודיות. הארגון מקיים מדי שנה את "תפילת ארוחת הבוקר", אירוע רב משתתפים בוושינגטון הבירה. כל נשיא אמריקאי, מאז דווייט אייזנהאואר, ביקר באירוע לפחות פעם אחת במהלך הכהונה שלו.
הארגון מפעיל בית הארחה בוושינגטון הבירה בשם "C Street", המיועד לאנשי קונגרס אמריקאים ומנהיגים שונים מעולם.
דוקטור לרפואה

התואר דוקטור לרפואה (בקיצור: ד"ר) הוא תואר אקדמי המוענק למי שסיים הכשרה מקצועית בבית ספר לרפואה ורשאי לעבוד בתור רופא. התואר דוקטור לרפואה אינו מקביל לתואר דוקטור לפילוסופיה המהווה "תואר שלישי", וקרוב יותר לתואר מוסמך למרות שגם אליו הוא לא זהה. התואר נפוץ ברוב העולם בראשי התיבות M.D (מלטינית: Medicinae Doctor) אך מוכר גם כ-M.B.B.S (מלטינית: Medicinae Baccalaureus Baccalaureus Chirurgiae) בבריטניה ובמדינות שאימצו ממנה שיטה זו.

היסטוריה

בשנת 1703 העניקה אוניברסיטת גלאזגו לבוגר הראשון של בית הספר לרפואה שלה, סמואל בניון, את התואר ד"ר לרפואה M.D . סקוטלנד המשיכה עם חלוקת תואר זה עד שבמאה ה-19 בוצע יישור קו בין כל האוניברסיטאות בבריטניה, והוחלט לאמץ את התואר החדש M.B.B.S. בהמשך, אוניברסיטאות בארצות הברית החליטו להשתמש בתואר ההיסטורי M.D ומאז תואר זה הוא הנהוג ברוב העולם.
בישראל, בשנת 1952 הוענקו לראשונה 63 תארי "ד"ר לרפואה (M.D)" למסיימי המחזור הראשון של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אסתר רחל קמינסקה

קורות חיים

אסתר רחל הלפרין נולדה בעיירה פורוזוב שבקרבת וולקוביסק, בתחום המושב (כיום במערב בלארוס). אביה, שמעון הלפרין, היה חזן.
לאסתר רחל ואברהם יצחק קמינסקי נולדו שלושה ילדים:
שחקנית התיאטרון והראינוע רגינה קמינסקה (1894–1913), שחקנית התיאטרון והקולנוע אידה קמינסקה (1899–1980) והמלחין וקונצרטמייסטר התזמורת הפילהרמונית הישראלית יוסף קמינסקי (1903–1972).
אסתר רחל קמינסקה נפטרה בשנת 1925, ונקברה בבית הקברות היהודי בוורשה.
על שמהּ ועל שם בתה אידה נקרא התיאטרון היהודי בוורשה, המציג מחזות משל גדולי סופרי ומחזאי היידיש, בהם שלום עליכם, י"ל פרץ, מנדלי מוכר ספרים ואברהם גולדפדן.

קריירה

הופעתהּ הראשונה הייתה בשנת 1892, בגיל 22, על במת תיאטרון "אלדוראדו" (Eldorado) בוורשה. החל מ-1893 שיחקה הלפרין בקבוצת התיאטרון של בעלהּ לעתיד, אברהם יצחק קמינסקי. בשנת 1900 ייסדו בני הזוג תיאטרון נודד, שב-1913 קבע את מושבו בוורשה, ושהיה בעל רפרטואר עשיר של מחזות מרחבי העולם. למן שנת 1914 נדדו עם התיאטרון ברחבי אירופה, הציגו על במות סנקט פטרבורג, קייב, אודסה ופריז וזכו לתהילה רבה.
ב-1924, כשנה לפני מותה הספיקה קמינסקה לשחק גם בגרסה הראשונה לסרט הקולנוע "תקיעת כף" (Ślubowanie), בה השתתפו בין השאר גם לייב קדישזון, יוסף בולוף, ואידה קמינסקה.
תא בועות

תא בועות הוא גלאי חלקיקים טעונים המשמש בניסויי פיזיקת חלקיקים. הגלאי הוא מכל שקוף המלא בנוזל שקוף במצב של חימום-על, בדרך כלל מימן אך בעבר נהוג היה גם בחומרים שונים כמו פרופן. הגלאי הומצא בשנת 1952 בידי דונלד גלייזר שזכה על ההמצאה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1960. תאי בועות שימשו בעיקר בתחילת שנות ה-70, וכיום משתמשים בגלאי חלקיקים מתקדמים יותר.
תא בועות גדול הותקן במאיץ החלקיקים "גרגמל" (על שם דמות בספר גרגנטואה ופנטגרואל), במרכז CERN בשווייץ, ובו נתגלה לראשונה זרם נייטרלי של הכח הגרעיני החלש, שמאוחר יותר הובן כבוזון Z.

אופן פעולה

תא בועות פועל באופן דומה לתא ערפל (שבו נמצא גז במצב של קירור-על). כאשר חלקיק טעון עובר בנוזל הוא גורם לאידוי של הנוזל באזור שבו הוא עובר ולהיווצרות של בועות, אשר נצפות במצלמות. מתוך גודל הבועות ומסלול החלקיק ניתן להסיק על האנרגיה והמטען של החלקיק ומתוכם על התגובה שקרתה במאיץ.
ארמיית האוויר השביעית

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-1 בדצמבר 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שלחמו בגזרת חזית קרליה. היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות היבשה של החזית ופעלה בתאום חיל האוויר של הצי הצפוני. בנובמבר 1944, לאחר סיום הלחימה באזור היא הועברה לעתודה. בהמשך יחידותיה הועברו למזרח הרחוק ותגברו את ארמיית האוויר התשיעית.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 60 אלף טיסות.
טאטו (להקה ישראלית)

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 1986 ומנתה את אלונה דניאל (שירה), ערן צור (בס), יובל מסנר (צ'לו), אורי בלק (תופים), אורי מילס (קלידים) ומיכה מיכאלי (גיטרה). 
תחילת דרכה של הלהקה בפסטיבל עכו ב-1986, והמשכה בהופעות בבית ליסין, בפינגווין, ברוקסן ובקולנוע אלנבי בתל אביב, ובתיאטרון פרגוד בירושלים. את הלהקה איפיינו בעיקר שירתה רבת העוצמה של אלונה דניאל, הבס של ערן צור והצ'לו של יובל מסנר.
לקראת סוף דרכם המשותפת של חברי הלהקה החל ערן צור (שנחשב עד אז לנגן בלבד) לבצע משיריו בהופעות ("תמונה אימפרסיוניסטית", ו"כרמלה גרוס ואגנר"), ולאחר פירוק הלהקה ב-1989 הוציא אותם יחד עם אורי בלק תחת הרכב חדש - כרמלה גרוס ואגנר. חברי הלהקה המשיכו ליצור, לבד בהרכבים שונים או בליווי זמרים אחרים. אלונה דניאל המשיכה לקריירת סולו והוציאה שני אלבומים ("מסיבה במרתף הארמון" ו"זאבים"), אורי מילס הצטרף ללהקת "טיפקס" ויובל מסנר, לאחר שריצה תקופת מאסר בגין אונס, ניגן בלהקת "בלאגן".
בשנת 2003 חזרו אלונה דניאל, ערן צור ויובל מסנר לעבוד יחד תחת השם רביעיית מסנר.
בשנת 2009 התאחדו חברי הלהקה למופע חד-פעמי משירי האלבום; את הנגנים אורי בלק, אורי מילס ומיכה מיכאלי החליפו אורן לוטנברג בגיטרה, רן יורגנסון בתופים, ועידן גבריאל - שגם יזם את המופע - בקלידים.
ב-3 בספטמבר 2018 התאחדו חברי הלהקה למופע במועדון הבארבי בתל אביב. את המתופף המקורי של הלהקה, אורי בלק, החליף שי ברוך.

חתוך תוכן

הלהקה התבססה בעיקר על הופעות והוציאה רק אלבום אחד במשך שלוש שנות הפעילות שלה: "חתוך תוכן" שיצא בשנת 1988. השירים המוכרים ביותר מאלבום זה הם:  "בדידותי", "חתוך תוכן", "מחבואים" ו"גורם לי". האלבום הוקלט במהלך הופעה חיה במועדון הפינגווין בתל אביב.
ג'ים ג'קסון

נעורים וקריירת מכללות

ג'קסון נולד וגדל בעיר טולידו שבאוהיו. בשנתו האחרונה ב"תיכון מקומבר" המקומי הוביל את קבוצת הכדורסל שלו לזכייה באליפות התיכונים של אוהיו. כמו כן השתתף באותה שנה במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, המציג את שחקני ליגת התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בין השנים 1989–1992 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 19.2 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-4.0 אסיסטים למשחק. בעונות 1991 ו-1992 זכה בתואר השחקן המצטיין של מחוז ה-Big 10, ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות כולה.

קריירת משחק

בדראפט ה-NBA ‏1992 נלקח ג'קסון בבחירה הרביעית, על ידי דאלאס מאבריקס. לאחר מחלוקת מתמשכת עם המאבריקס בנוגע לתנאי חוזהו בקבוצה, הצטרף ג'קסון לקבוצה רק במרץ 1993, וב-28 המשחקים בהם שותף בעונת הרוקי קלע 16.3 נקודות למשחק. בעונה הבאה שותף בכל משחקי קבוצתו, והציג יכולת טובה עם ממוצעים של 19.2 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-4.6 אסיסטים למשחק, אך המאבריקס סיימו עם המאזן הגרוע ביותר בליגה בפעם השנייה ברציפות. בעונת 1994/1995 הצטרף לדאלאס הרוקי ג'ייסון קיד, אשר לצד ג'קסון וג'מאל משבורן השלים קו אחורי צעיר ומבטיח שזכה לכינוי "Three J's" (שמות שלושת השחקנים מתחיל באות "J"). באותה עונה היה ג'קסון אחד השחקנים הבולטים בליגה כשקלע 25.7 נקודות בממוצע למשחק, אך לאחר 51 משחקים נפצע בקרסולו והושבת להמשך העונה. במהלך עונתו החמישית עם המאבריקס, 1996/1997, הועבר בטרייד לניו ג'רזי נטס.
מאז קיץ 1997 ועד לסיום הקריירה בשנת 2006 שיחק ג'קסון עבור פילדלפיה 76', גולדן סטייט ווריורס, פורטלנד טרייל בלייזרס, אטלנטה הוקס, קליבלנד קאבלירס, מיאמי היט, סקרמנטו קינגס, יוסטון רוקטס, פיניקס סאנס ולוס אנג'לס לייקרס, ובאף אחת מהקבוצות לא שיחק במשך שתי עונות רצופות. בעונות 1998/1999 ו-2004/2005 העפיל עם קבוצותיו (פורטלנד ופיניקס, בהתאמה) לשלב גמר האזור המערבי, ובשתי הסדרות הודח על ידי סן אנטוניו ספרס. בסיום עונת 2005/2006 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 35.
מרטין שולץ

קריירה מקצועית

מרטין שולץ נולד בשנת 1955 בעיר אשוויילר שבמערב גרמניה, הממוקמת בסמוך לגבול עם הולנד וצרפת, למשפחה קתולית. הוא התחנך בבית הספר המקומי חינוך דתי, ולאחר סיום לימודיו, עבר הכשרה מקצועית בשנים 1975 ו-1976 כמוכר ספרים. באמצע שנות העשרים לחייו חווה שולץ משבר מתמשך, הוא הידרדר לאלכוהוליזם, איבד את כספו ושקל אף להתאבד. בשנים הבאות הצליח לשקם את חייו כאשר עבד עבור מספר הוצאות לאור, ובשנת 1982 פתח חנות ספרים בורסילן הסמוכה לעיר הולדתו, אותה ניהל במשך 12 שנה עד שנת 1994. באותן שנים הספיק שולץ ללמוד גם שפות, וכיום הוא יודע מלבד השפה הגרמנית גם אנגלית, צרפתית, הולנדית, ספרדית ואיטלקית.

קריירה פוליטית

בשנת 1974, כשהוא בן 18 בלבד, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD). עד מהרה הפך למעורב במאבקים פוליטיים וחברתיים בגרמניה, ובשנת 1984 נבחר למועצת עיריית ורסילן וכיהן כחבר מועצה במשך שתי קדנציות. החל משנת 1987 החל לכהן כראש העירייה. בהיבחרו לראש עיריית ורסילן כשהוא בגיל 31 בלבד, הפך לראש העירייה הצעיר ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה. בשנת 1998, לאחר 11 שנים בתפקיד, הוא עזב את תפקידו, לאחר שהעירייה נקלעה לקשיים תקציביים.
במקביל לתפקידו כראש עירייה, רץ שולץ בשנת 1994 לפרלמנט האירופי במסגרת מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים (S&D), ובין השנים 2004 ל-2012 כיהן כיושב ראש המפלגה. ב-17 בינואר 2012 נבחר שולץ לנשיאות הפרלמנט האירופי, ושימש בתפקידו זה עד ינואר 2017. בינואר 2017 הוא נבחר כמועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה לקנצלר בבחירות 2017.

חיים אישיים

מרטין שולץ נשוי ואב לשניים. תחביבו המרכזי הוא קריאה, ובנוסף לכך הוא אוהד של מועדון הכדורגל פ.צ. קלן.
שעבאן

שַׁעְבַּאן (בערבית: شَعْبَان) הוא החודש השמיני בלוח השנה המוסלמי. 
שם החודש בא מהשורש ש.ע.ב שמשמעותו להתפצל או להסתעף. החודש נקרא כך משום שבתקופה שהוא נקבע לראשונה, נהגו הערבים הפגאנים להתפצל ולתור אחר מים.
דוד ואני

תיאור

הדפס-הרשת "דוד ואני" נוצר בשנים 1974-1973 במהדורה של 10 עותקים. האמנית הדפיסה אותו בסדנת ההדפס של בית הספר לאמנות "בצלאל" בשנת הלימודים הרביעית או החמישית שלה. הוא מציג את פסלו של מיכלאנג'לו "דוד" ולצידו את דמותה של האמנית, העומדת בתנוחה הדומה לזו של הפסל. הדמויות מבוססות על תצלומים שהודפסו בצבע שחור על גבי הרקע האפור של המשטח. מעל דימויים אלו הוסיפה האמנית דגם צבעוני של מעוינים תלת-ממדים וצבעוניים. בנוסף לסדרת ההדפסים יצרה האמנית ציור עם מוטיב זהה, שאף הוא הועבר אל הבד בדפוס-רשת.
העבודה יוצרת השוואה בין דמות האמנית לדמות הפסל. אלן גינתון הצביע על היחסים השונים שבין דמות האמנית הלבושה לפסל העירום וטענה כי הוא מהווה בחינה וערעור על מוסכמות חברתיות ומגדריות, לצד "צורה של התקשרות" אל האמנות בכלל והאמנות הקלאסית בפרט. מרדכי עומר קשר את הגריד המופיע בעבודה כביטוי של "הסעת גבולות, עיבוי משמעויות ופירוק הזהויות".
טומאת התהום

בהלכות טומאה וטהרה, טומאת התהום היא טומאה המונחת במקום שאינו ידוע לאף אדם בעולם, ולכן היא מכשילה את האנשים העוברים מעליה, ונטמאים מבלי לדעת שנטמאו בטומאת מת וחלים עליהם דיני טומאה וטהרה.
שם המונח נלקח מכך שטומאה המונחת בתהום היא טומאה שאין אדם בעולם היודע ממנה, אבל דינים אלו תקפים בכל טומאה שככל הנראה לא ידע בה אף אדם בעולם, כמו למשל מת הטמון באדמה. לעומת זאת, מת שנמצא במים ובכל מקום גלוי אחר, אין הנטמא בו נחשב לנטמא בטומאת התהום, מכיוון שיש להניח שאנשים ידעו על הימצאו במקום גלוי זה.

הכלל

ההלכה אומרת שטומאת התהום, אם נטמא בה אדם, והקריב את קרבן הפסח שלו בשוגג כשהוא - המקריב או בעליו של הקרבן טמא, מרצה עליו הציץ שבראש הכוהן הגדול, קרבנו עולה לרצון לפני הא-ל ואינו נחשב לפסול. הלכה זו התקבלה מסיני. כלל זה מתייחס רק לטומאת מת בלבד, ולא לטומאת שרץ או טומאה אחרת. הרמב"ם פוסק שהטמא בטומאת התהום מותר לכתחילה לשחוט את הפסח.
הכלל תקף בין אם הכוהן שהקריב את הקרבן, הוא זה שהיה טמא, ובין אם בעליו של הקרבן, היה טמא.
אם נודע לבעלים, לאחר שחיטת הקרבן, שהוא נטמא בטומאת מת שלא הכיר בה, מותר לכוהן לזרוק את דם הקרבן על המזבח, אף על פי שעוד לא זרקו את דם הקרבן. הסיבה לכך היא, שמכיוון שהקרבן כבר נשחט בלא ידיעה שקיימת טומאה, יש להשלים את עבודת הקרבן ולזרוק את הדם על המזבח למרות שהוקרב בטומאה, וגם על כך מרצה הציץ. בניגוד לכך, נזיר, אם עדיין לא גילח את שערותיו לפני ההקרבה, אין לו להקריב את קרבנו בטומאה, אלא נחשב הדבר ככל נזיר שנטמא, שעליו לספור מחדש שלושים יום.
סטפנוס מביזנטיון

סטפנוס מביזנטיון (בלטינית: Stephanus Byzantinus, ביוונית: Στέφανος Βυζάντιος), בן המאה ה-6 לספירה, היה מחברו של מילון גאוגרפי חשוב בשם "אתניקה" (Ἐθνικά). מן המילון עצמו שרדו פרגמנטים בודדים בלבד, אך קיים תקציר (אפיטומה) משלו שנכתב על ידי הרמולאוס (Hermolaus).

חייו

איננו יודעים כמעט דבר על סטפנוס לבד מכך שהיה פילולוג (grammaticus) וחי בקונסטנטינופוליס אחרי תקופת שלטונם של ארקדיוס והונוריוס ולפני זו של יוסטיניאנוס השני (בין 383 ל-685 לספירה). הרמולאוס מקדיש את האפיטומה שלו ליוסטיניאנוס; קיימת מחלוקת בשאלה אם הכוונה ליוסטיניאנוס הראשון או השני, אך ככל הנראה פעל סטפנוס בביזנטיון בראשית המאה ה-6 לספירה, בתקופת מלכותו של יוסטיניאנוס הראשון.

ה"אתניקה"

גם בצורתה המקוצרת יש ל"אתניקה" חשיבות עצומה כמקור לידיעות בתחומי הגאוגרפיה, המיתולוגיה והדת של יוון העתיקה. כמעט כל ערך באפיטומה מביא כאסמכתא את שמו של סופר קדמון. מן הפרגמנטים ששרדו אנו למדים כי החיבור המקורי הכיל ציטוטים רבים מכתבי סופרים קדמונים בצד פרטים רבים נוספים - טופוגרפיים, היסטוריים, מיתולוגיים ואחרים. סטפנוס מצטט את ארטמידורוס, פוליביוס, אייליוס הרודיאנוס, הרודוטוס, תוקידידס, קסנופון, סטראבון ואחרים.
הפרגמנטים העיקריים ששרדו מן החיבור המקורי נשתמרו בשתי מסות שכתב הקיסר קונסטנטינוס השביעי; פרק 23 במסה De Administrando Imperio ("על ניהול האימפריה") מכיל את הערך "שתי האיבריות" (Ίβηρίαι δύο); פרק ii.10 במסה De thematibus כולל את הערך על סיציליה, ובו פסקה מחיבורו של המשורר אלקסיס בן המאה ה-4 לפנה"ס על "שבעת האיים הגדולים ביותר". פרגמנט גדול נוסף, מן הערך Δύμη ועד סוף האות Δ מצוי באוסף כתבי היד "Le fonds Coislin" שקיבץ פייר סגי (Pierre Séguier).
המהדורה הסטנדרטית השלמה האחרונה הוצאה לאור על ידי אוגוסטוס מיינקה ב-1849, ומקובל להשתמש במספרי העמודים שלה לציון מראי מקומות של החיבור. המהדורה המודרנית הראשונה פורסמה על ידי בית הדפוס האלדיני ב-1502. מהדורה עדכנית וחדשה בגרמנית נכתבת על ידי מרגרטה בילרבק, ממנה ראו אור עד עתה (2011) שני כרכים (אלפא עד גאמא ודלתא עד יוטא).
פסודובלה

פסודובלה (בספרדית: Pasodoble - צעד כפול ; בעברית נקרא לא פעם "פסדובלה") הוא סגנון מוזיקה וריקוד זוגות ספרדי בקצב המארש.
הפסודובלה מבוסס על המוזיקה המנוגנת במלחמות שוורים, בזמן הכניסה או לפני אקט ההריגה. מקור הסגנון בדרום צרפת, אולם את עיקר פרסומו הוא קנה בספרד ובפורטוגל. מטאדורים מפורסמים זכו לקטעי פסודובלה שהולחנו לכבודם ונושאים את שמם.
ג'ייסון מילר

ביוגרפיה

מילר נולד בשם ג'ון אנטוני מילר בשכונת לונג איילנד סיטי שברובע קווינס, ניו יורק. אמו מרי קלייר קולינס הייתה מורה ואביו ג'ון א. מילר עבד לפרנסתו בתור חשמלאי. בילדותו עבר להתגורר בעיר סקרנטון שבצפון פנסילבניה ולמד באוניברסיטה המקומית. לאחר מכן למד באוניברסיטה הקתולית שבוושינגטון, שם למד דרמה וספרות אנגלית.
מילר התפרסם בשנת 1973 כשזכה בפרס פוליצר על המחזה אותו ביים "שנת האליפות ההיא".
לזכייה זו נוספה הופעת בכורה בסרט האימה "מגרש השדים" בתור האב דמיאן קאראס, פסיכיאטר המנסה ביחד עם האב מרין לגרש את השד מגופה של הנערה רייגן (לינדה בלייר). על התפקיד הועמד מילר לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. מילר הופיע בסרט השלישי בסדרה ב-1990 לצידם.
מילר שילב בין הופעה על בימות התיאטרון והפקת הצגות ובין סטי הצילומים שם הופיע בין היתר בקומדיה הסוריאליסטית "התצורה התשיעית" בתור לוטננט פרנקי רנו, יוצא מלחמת וייטנאם המאושפז עקב מצבו הנפשי המעורער במוסד לפגועי נפש.
את המחזה "שנת האליפות ההיא" שהקנה לו את פרס פוליצר תרגם מילר לגרסה קולנועית בבימויו בשנת 1982, סרטו הראשון והיחיד כבמאי היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. לאחר מכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט האקשן "חיילי צעצוע", ובדרמת הספורט "רודי" שבה גילם את שחקן ומאמן הפוטבול ארה פרסג'יאן.
מילר הוא אביהם של שחקני הקולנוע ג'ייסון פטריק (מאשתו הראשונה השחקנית ג'קי גלייסון) ושל ג'ושוע ג'ון מילר (מאשתו השנייה השחקנית סוזן בראנד).
מילר נפטר בשנת 2001 מהתקף לב בגיל 62 בביתו שבסקרנטון פנסילבניה.
ארמון האליזה

היסטוריה

את הארמון תכנן האדריכל ארמאן-קלוד מולה בהזמנת רוזן אברה, ובנייתו הושלמה בשנת 1722. עם מות הרוזן בשנת 1753 רכש המלך לואי ה-15 את הארמון למען פילגשו, מאדאם דה פומפדור, ונערך בו שיפוץ מקיף. לאחר מותה נמכר המבנה לבנקאי פריזאי.
הארמון משמש את הממשלה הצרפתית מאז תקופת נפוליאון בונפרטה, ונרכש רשמית בשנת 1816, עבור לואי ה-18. מאמצע המאה ה-19 הוא משמש כמעונו הרשמי של נשיא צרפת. השינוי העיצובי האחרון של המבנה נערך בהוראת נפוליאון השלישי, והושלם בשנת 1867.
אינטגרציה באמצעות החלפת משתנים

אינטגרציה באמצעות החלפת משתנים מתבססת על הרעיון שאם נפעיל פונקציה על התחום, ההשפעה שלה על נפח כל תיבה בחלוקה קרובה להשפעת הקירוב הליניארי לפונקציה. קירוב זה הוא הנגזרת של הפונקציה, ולכן נכפול את האינטגרל המתקבל לאחר הפעלת הפונקציה בערך המוחלט של היעקוביאן, שמייצג את השינוי בנפח תיבה לאחר הטרנספורמציה

הנוסחא

תהיינה  קבוצה פתוחה, ו-  פונקציה חח"ע ודיפרנציאבילית ברציפות על S כך שהיעקוביאן  לכל 
אזי לכל קבוצה קומפקטית בעלת נפח  ופונקציה רציפה 
מתקיים:
רוח כדים

תיאור

"רוח כדים" הוקמה בשנת 1987 כקואופרטיב להצגה ומכירה של יצירות קדרות ופיסול קרמי, ובתמיכה של קרן ירושלים. באותה עת התמעטו אפשרויות ההצגה והמכירה של יצירות כאלו והקואופרטיב, שהכיל 15 אמנים שונים, אפשר הצגה ומכירה של מדיום זה. על האמנים שהיו חברים בקואופרטיב במשך השנים נמנים שולמית מילר, רני גילת, אמנון ישראלי ואחרים. בנוסף לתצוגה הרגילה, במשך השנים נערכו בגלריה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות שונות. בשנת 1988, לדוגמה, נערכה במקום תערוכת הוקרה להדוויג גרוסמן.
מרקוס מילר

בגרותו

מרקוס מילר נולד בברוקלין וגדל בג'מייקה, שם למד לנגן על מספר כלי-נגינה בקלות עד בגרותו. מילר הצעיר הופיע רבות במועדוני ג'אז ניו יורקים עוד לפני שהגיע לגיל 18. לאביו, שניהל מקהלה וניגן באורגן (בעיקר בכנסייה), הייתה השפעה מכריעה על השכלתו המוזיקלית. לאחר שניגן עם מוזיקאי ג'אז גדולים כמו דייב גרוסין, ארל קלו, גרובר וושינגטון ובוב ג'יימס, התחיל לעבוד בצורה סדירה עם מיילס דייוויס האגדי, עמו עבד על מספר אלבומים, ביניהם Tutu ו- Music from Siesta.

קריירה מוזיקלית

משנות ה-80 ועד היום מילר הקליט מספר אלבומי סולו. עבודותיו האישיות זהות לעבודותיו החיצוניות; בעיקר הכלאות של פאנק, רית'ם-אנ'-בלוז, וג'אז, אך שני האלבומים - The Sun Don't Lie ו-Tales שיצאו ב-1993 ו-1994 שילבו טכנולוגיות סאמפלינג שאז היו דיי חדשניות. ב-2001 אלבומו M2 זיכה אותו בפרס הגראמי בקטגוריית אלבום הג'אז המהפכני ביותר.
בשנת 1998 החלה חברת הגיטרות הגדולה, פנדר, לשווק את הבס ג'אז "Marcus Miller Sigantaure".
מילר חבר לבסיסטים סטנלי קלארק וויקטור ווטן להקמת ההרכב המשותף SMV
כיום, מרקוס גם מנהל חברת גיטרות בס בשם Sire, המייצרת אלטרנטיבות זולות לגיטרות הבס של פנדר שבהן הוא משתמש ועוד סוגים שונים של גיטרות בס.

סגנון נגינה

מרקוס מילר משתמש בדרך כלל בצורת הפריטה "סלאפינג" (Slapping) ו"פופינג" (Popping) שבה מכים ומושכים את המיתרים בעזרת אצבעות יד ימין (ולא על ידי פריטה בעזרת ה"אצבע" וה"אמה") ונחשב לאחד מאמני הבס השולטים ביותר בצורת נגינה זאת. לעיתים הוא מוסיף אפקטים מיוחדים לנגינתו.
אריאל בנבג'י

ביוגרפיה

בנבג'י נולד וגדל בירושלים. למד בישיבה ושירת כלוחם בנח"ל. ב-2008 סיים לימודי קולנוע וטלוויזיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
במהלך לימודיו עבד כמקרין ומפיק סרטים בסינמטק ירושלים.
ב-2008, סרט הגמר שלו, "ימי התשובה של רחמים חנוכה", זכה בציון לשבח בתחרות וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט עוסק ברחמים חנוכה המשתחרר מהכלא בעשרת ימי תשובה וחוזר לגור עם אביו, סופר סת"ם. רחמים מקווה לפתוח דף חדש בחייו, אלא שאביו הזקן התחייב לכתוב ספר תורה למשפחת חמישה, המאיימת על חיי שניהם אם אביו לא יסיים את עבודתו במועד.
עם תום לימודיו פנה בנבג'י ליצירה בטלוויזיה הישראלית. כתב את התסריט לעונה הראשונה של "בלו נטלי" (2010) יחד עם רוית הכט ונויה נוריאל, ביים את סדרות הטלוויזיה "אורים ותומים" (2011) ששודרה ב-Yes, ו"נויורק" (2012-2014) ביחד עם שוקי בן-נעים, אהד זקבך ואלעד חן. כמו כן ביים את "מריו" (2017) – סדרת טלוויזיה לבני נוער, ו"שבאבניקים" (2017) ששודרה ב-HOT, וכן סרט קצר "התחלה חדשה" (2016).
סדרות הטלוויזיה "אורים ותומים" ו"שבאבניקים" נוצרו על ידו בהקשרים ביוגרפיים, כבוגר ישיבה והעולם הדתי.
בנבג'י נשוי ואב לשלושה ומתגורר עם משפחתו במושבה הגרמנית.
אוסטין ספרס

היסטוריה

קלומבוס ריברדרגונס הוקמה בשנת 2001 בעיר קולומבוס, ג'ורג'יה, כחלק מהקמת ליגת הפיתוח. הקבוצה שיחקה 4 עונות בליגה לפני שנקנתה על ידי קבוצת משקיעים שהעבירה אותה בסיום עונת 2004/05 לאוסטין, טקסס ושינתה את שמה לאוסטין טורוס. ביוני 2007 נרכשה הקבוצה על ידי קבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA, שהפכה להיות קבוצת ה-NBA השנייה שמחזיקה בבעלותה קבוצה בליגת הפיתוח.
בעונת 2007/08 סיימה הקבוצה במקום הראשון באזור הדרום-מערבי והגיעה עד לגמר, בו הפסידה לאיידהו סטאמפייד. בעונת 2011/12 הגיעה הקבוצה שוב לסדרת הגמר, בה גברה בשלושה משחקים על הלוס אנג'לס די-פנדרס וזכתה באליפות הראשונה בתולדות המועדון.
באוקטובר 2014 הודיעה הקבוצה על שינוי שמה מאוסטין טורוס לאוסטין ספרס, על שם קבוצת האם.
אשר ביילין

אשר ביילין (1 באפריל 1881, קייב – 12 בספטמבר 1948, תל אביב) היה סופר, עיתונאי, פובליציסט ומחזאי שכתב בעברית וביידיש. ידוע בעיקר כמי שכתב על תקופת חייו של יוסף חיים ברנר בלונדון, "אחד מפרקי הזיכרונות היפים בספרות העברית והפורטרט המרשים ביותר של ברנר שקיים בה".

קורות חיים

ביילין נולד בשנת 1881 בעיר קייב שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) לעדה ונחום, שהיה משכיל, מורה וסופר עברי שסיפוריו התפרסמו בעיתונים. את חינוכו העברי קיבל בבית מאת אביו, לאחר מכן המשיך ללימודים בגימנסיה ואחריהם למד פילוסופיה באוניברסיטת ברן ובפרייבורג.
בין השנים 1901–1905 היה מזכירו של שלום עליכם. בשנת 1906 הגיע ללונדון, התיישב ברובע וייטצ'אפל והחל לקלוט משכילים יהודים שהגיעו לעיר, לרוב בדרכם להגר לארצות הברית; כך הכיר, בין היתר, את יוסף חיים ברנר ואת אורי ניסן גנסין. ביילין חבר לברנר בכתיבה ועריכה של המאספים המעורר ו"רשפים" וכן כתב וערך עתונים ביידיש, כתב עבור ה"ג'ואיש כרוניקל" (Jewish Chronicle) ושלח מאמרים לעיתונות היהודית ברוסיה, גליציה, ארצות הברית, אנגליה ועוד.
במלחמת העולם הראשונה הטיף להתנדבות יהודי וייטצ'אפל לגדודים העבריים וסייע לזאב ז'בוטינסקי ואחרים בהוצאת העיתון היידי היומי "אונזער טריבונע". לאחר המלחמה הוזמן על ידי ז'בוטינסקי לעבוד בלשכת הפרסום והתעמולה של קרן היסוד בלונדון, הוא המשיך בתפקיד זה עד עלייתו לארץ ישראל ב-1933. במקביל לעבודתו בקרן כתב מאמרים פובליציסטיים, וגם מחזות ומערכונים שהועלו על הבמות.
לאחר עלייתו לארץ ישראל שימש ככתב העיתון היידי הלונדוני היומי "צייט". כן כתב מערכונים סאטיריים ב"דבר" ופרסם מזכרונותיו על שלום עליכם, ברנר וגנסין. כן חיבר את המחזה "בנים לגבולם", שהוצג ב"הבימה".
נפטר בתל אביב ב-1948, בן 67. ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
ביילין היה נשוי לצפורה בת יעקב גחטמן ואב לבן ושתי בנות. בתם, הילדא, נישאה לאגרונום חנניה האזרחי-בריסקר, אחיו של הסופר יהודה האזרחי.