google/wiki40b huggingface dataset:
אוט-ננדה

גאוגרפיה

אוט-ננדה הוא הכפר המרכזי והגדול ביותר ברשות המקומית ננדה, הממוקם על רכס האלפים הפניניים בגובה שבין 1300-1500 מטר וצופה על עמק הרון מעל העיר סיון ועל רכס האלפים הברניים.

היסטוריה

ההתיישבות במקום היא ותיקה ומוזכרת כבר בשנת 984. עד המאה ה-19 התבססה כלכלת האזור בעיקר על חקלאות, במאה ה-19 נמצאו באזור עקבות של זהב והמקום עבר בהלה לזהב שהגדילה את ההתיישבות באזור, כיום המחצב היחיד שקיים באזור הם מינרלים המופקים בכפר אפרוז (Aproz).
לאחר מלחמת העולם השנייה עם שגשוגה של התיירות בשווייץ החליט הכפר להשקיע בפיתוח התיירות ובנה את הרכבל הראשון באזור, מה שגרם להתפתחותו המהירה כאשר עוד ועוד בתי מלון ובקתות כפריות נבנו סביב האזור, ושטחים שלמים שהיו מיוערים הפכו מיושבים.
בהמשך נבנה אתר התיירות סיבייה (Siviez) שבתחילה נקרא בשם ננדה הגדולה (Super-Nendaz) וכיום היא עיירה נפרדת המשויכת גם היא לרשות המקומית ננדה.
כיום כלכלתו העיקרית של הכפר היא תיירות, ואתר התיירות שלו הכולל גם את הכפרים סיבייה, וזונה, תיאון וורבייה הוא אחד מהגדולים והיפים באזור, אך מחלוקות פנימיות בין התושבים מונעות את המשך התפתחותו של האתר.

תחבורה

הכביש הראשי העולה לכפר הוא מהעיר סיון, כביש נוסף עולה מהעיירה אפרוז (Aproz) ודרך הכפר פה (Fey) אך הוא כביש צר יותר.
ישנו קו אוטובוס מהעיר סיון ועד לתחנת הרכבל בכפר. משם יוצא אוטובוס גם לעיירה סיבייה.

תיירות

בכפר ישנה מעלית גונדולה העולה לפסגת טרקואה (Tracouet) שם ישנם מתקני משחקים לילדים וכן אגם טרקואה (lac de Tracouet). כן ניתן לרדת רגלית מפסגת ההר לכפר במספר מסלולי הליכה ואופניים. בכפר ישנם עשרות ק"מ של מסלולי הליכה וחלקם מתאימים אף למשפחות עם עגלות.
בתחנת הרכבל ישנם שירותי בייביסיטר וכן אוטובוס היוצא לעיירה הסמוכה סיבייה שם ישנם מס' רכבלים העולים לפסגות הסמוכות ולפסגת המון-פור המתנשאת לגובה של 3,329 מטר.
רודולף קירכשלגר

חייו

למד משפטים באוניברסיטת וינה. לאחר האנשלוס נאלץ לעזוב את הלימודים, כיוון שמלגת הלימודים שלו בוטלה, עקב סירובו להצטרף אל המפלגה הנאצית. בשנת 1939 גויס לוורמאכט והשתתף בערכה על צרפת. ב-1940 ניצל את חופשה בת החודשיים שקיבל מהצבא להכנה למבחן ההסמכה לעריכת דין, אותו עבר בהצלחה. בשנים 1941–1942 לחם בחזית המזרחית, נפצע קשה בקרבות ובגלל הפציעה הוחזר לאוסטריה. לאחר שהחלים לא חזר יותר לחזית - שירת כמדריך בהאקדמיה הצבאית הטרזיאנית עד סוף המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד קירכשלגר כשופט מחוזי ומאוחר יותר כשופט בווינה. בשנת 1954 התקבל למשרד החוץ האוסטרי, על אף שלא דיבר שפות זרות כלל. כדי שיוכל להשתתף במשא ומתן עם בעלות הברית לחתימת החוזה לשחזור עצמאותה של אוסטריה לאחר המלחמה (Österreichischer Staatsvertrag), למד בעצמו את השפה האנגלית תוך מספר חודשים בלבד. בין השנים 1967–1970 שימש כשגריר בפראג.
התנהלותו במהלך האביב של פראג בשנת 1968 זכתה לשבחים, לאחר שהנפיק ויזות לאזרחים צ'כים שביקשו להמלט מארצם הנתונה במשטר קומוניסטי, למרות ההוראה המפורשת שניתנה שלא לעשות כן.
בין השנים 1970–1974 כיהן קירכשלגר כשר החוץ. בשנת 1974 הוא נבחר לכהן כנשיא אוסטריה. בשנת 1979 הוא חנך את המרכז האיסלמי של ווינה שכולל המסגד הגדול במדינה. בשנת 1980 נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 80% מהקולות, מספר הקולות הגבוה ביותר שקיבל מועמד לנשיאות. הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1986.
קירכשלגר מת בשנת 2000 ליד וינה.
מיכל זמיר

ביוגרפיה

מיכל זמיר נולדה בצהלה, בת לאלוף צבי זמיר, לימים ראש המוסד. שירתה בצה"ל כפקידה במכללה לפיקוד ולמטה. למדה באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון בספרות עברית ופילוסופיה כללית ותואר שני בחוג לספרות עברית. נושא התזה היה "שיח האהבה כשיח הפוליטי ביצירתו של י.י. זינגר" והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור דוד רוסקיס מהסמינר התאולוגי היהודי. היא לימדה מספר שנים ספרות יידיש באוניברסיטת תל אביב.
הייתה בעלת טור "עשר תחנות תרבות" בעיתון "מעריב", כתבה ביקורות ספרים במוסף הספרים של העיתון "הארץ". עבדה כמגיהה, עובדת כעורכת בהוצאות שונות ומעבירה סדנאות כתיבה. החלה לכתוב בגיל 37, פרסמה עד כה (אוגוסט 2012) ארבעה ספרים, שניים מספריה תורגמו לגרמנית בתרגומה של רות אחלמה.
מיכל זמיר גרושה ואם לבת. כיום, היא בת-זוגו של העיתונאי ומנחה הטלוויזיה ירון לונדון. אחיה, דניאל זמיר, הוא פרופסור מן המניין בפקולטה לחקלאות ברחובות.

12 פגישות

(תל אביב: כתום, 2004)
הספר 12 פגישות הוא נובלה ארוטית. על רקע נישואיה המתפרקים פורשת לילי, אישה נאה בת ארבעים, רצף של עלילות מיניות באוזני הפסיכיאטר שלה, אליו היא משתוקקת בכל גופה ומאודה. מעשה הסיפר הפתייני חושף את גישתה הטוטאלית של לילי ליחסי מין כשיקוף של כל הרוחני שבאדם.

סימנים של גבר זר

ראה אור בהוצאת כתר באוגוסט 2012.

חמש ארוחות ביום

ראה אור בהוצאת כתר (הסדרה הקטנה), 2018.
איתן דהן

ביוגרפיה

עם גיוסו לצה"ל שובץ דהן בחיל ההנדסה הקרבית. דהן עבר הכשרה כלוחם-פלס וכמפקד כיתה ובהמשך השלים קורס קצינים ושימש במגוון תפקידי פיקוד ומטה בחיל ובהם כמפקד בית הספר להנדסה צבאית. במשך שימש כראש מחלקת האימונים של זרוע היבשה. החל משנת 2016 שימש כסגן מבקר מערכת הביטחון. באפריל 2018 מונה למבקר מערכת הביטחון.
בינואר 2019 מונה כמינוי זמני לנציב קבילות חיילים.
דהן הוא בעל תואר שני במנהל עסקים והוא בוגר המכללה לביטחון לאומי בבריטניה.
קונוב

תולדות היישוב

קונוב נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-12 כאחוזת בישופים, ובשנת 1365 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1502 הוחרב היישוב בידי הטטרים, ולאחר שהשתקם, נפגע שוב באמצע המאה ה-17 כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית לפולין. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בשטחי פולין הקונגרסאית.
במהלך מרד ינואר היווה היישוב אחד ממוקדי המורדים הפולנים, ועקב כך, נטלו ממנו הרוסים את מעמדו העירוני בשנת 1869. זכויות אלה הושבו ליישוב רק בשנת 1990.

יהודי קונוב

בשנת 1912 (תרע"ב) מונה רבי יעקב יצחק דן לנדא (לימים האדמו"ר מסטריקוב) לכהן כרב העיר. לפניו כיהן אחיו רבי אברהם אביגדור שנפטר בחטף. לאחר עשר שנות רבנות הייתה שריפה גדולה בעיר והרב לנדא חזר לבית הוריו וסייע לאביו בהנהגת החסידות. 
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-500 יהודים, כרבע מתושביו. עם כיבוש היישוב בידי הגרמניה הנאצית בתחילת ספטמבר 1939, גורשו יהודיו לאוסטרובייץ שוויינטוקז'יסקי, וכעבור שבוע הורשו לחזור אליו. עם שובם, הוטלו עליהם גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת ביצוע עבודות כפייה, החרמת רכוש, איסור על קשר עם לא יהודים וחובת תשלום סכומי כופר. במרץ 1941 הובאו ליישוב כ-100 יהודים שגורשו מווינה.
בסוף אוקטובר 1942 ערכו אנשי ס"ס וכוחות אוקראיניים אקציית חיסול בגטו שביישוב, תוך שליחת כ-500 מיושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה, ורצח הקשישים והחולים מחוץ ליישוב. מקהילת קונוב שרד את השואה יהודי אחד.
מפתח שיחה

מפתח שיחה (Session key) הוא מפתח הצפנה חד-פעמי לשימוש מוגבל בדרך כלל התקשרות יחידה בין משתמש ושרת או משתמשים מרוחקים. מפתח שיחה מופק בדרך כלל בעזרת אלגוריתם כלשהו כגון מחולל מספרים אקראיים, בסמוך למועד השימוש בו ובדרך כלל לא חוזרים להשתמש בו פעמים נוספות. אם המפתח גדול דיו הסיכוי כי מפתח כלשהו יבחר באקראי פעמים נוספות קלוש ביותר. הצורך במפתח שיחה נובע מבעיית הפצת מפתחות הידועה (ראו להלן). מפתח שיחה טיפוסי משמש בדרך כלל להצפנה סימטרית והעברתו למקבל מוגנת באמצעים קריפטוגרפיים, כלומר המפתח מוצפן בעזרת מפתח אחר המכונה KEK (קיצור של Key encryption key) ובשום שלב לא מועבר באופן גלוי לכן אינו חשוף לציתות מצד יריב כלשהו.

בעיית הפצת מפתחות

בצופן סימטרי חובה על שני הצדדים, המצפין והמקבל להחזיק באותו מפתח. המצפין צריך להעביר את מפתח ההצפנה הסודי בדרך כלשהי למקבל, על מנת שיוכל לפענח את המסר נכונה. נגישות למפתח ההצפנה מצד גורם שלישי תאפשר לו לפענח את כל המסרים. מאחר שבטיחות מערכת כזו תלויה כל כולה בסודיות המפתח, הצורך בהעברת ובשמירת המפתח בסוד לאורך זמן הופכת לבעיה קשה. בעיה זו מכנים בעיית הפצת מפתחות (key distribution problem). הבעיה מחריפה עוד יותר כאשר מדובר ברשת משתמשים, שבה כל משתמש מעוניין שתהיה לו היכולת להתקשר עם כל משתמש באופן דיסקרטי, מבלי שאף אחד אחר יוכל להאזין. מספר המפתחות שיאלץ להחזיק עולה פלאים. רק לצורך המחשה ברשת של 15 משתתפים, כל אחד מהם יזדקק לשמור בסוד כ-15 מפתחות, מספר המפתחות הכולל מגיע ל-100 בקירוב. ליתר דיוק מספר המפתחות הכולל שנדרש עבור כל רשת של  משתמשים הוא  מפתחות. ברשת של אלפי משתמשים הדבר הופך כמעט לבלתי אפשרי. 
מפתח שיחה מהווה פתרון יעיל לבעיה זו. בשיטה זו, המשתמשים אינם נדרשים לשתף (עבור כל זוג משתמשים) מפתח הצפנה נפרד. אלא תחת זאת, כל אחד מהמשתמשים משתף מפתח הצפנה סודי נפרד עם שרת מרכזי ייעודי שהוקצה למטרה זו, המכונה שרת הפצת מפתחות. כאשר משתמש מעוניין להתקשר עם משתמש אחר באופן בטוח, הוא עושה זאת באמצעות פנייה לשרת המרכזי. לאחר שזהותו של המשתמש אומתה, מחזיר לו השרת (ולעיתים גם לצד השני במקביל) מפתח התקשרות חד-פעמי המתאים להתקשרות זו בלבד, כשהוא מוצפן באמצעות מפתח ההצפנה הסודי המשותף להם. כאמור לשם כך על כל אחד מהמשתמשים ברשת לשתף בנפרד, מפתח הצפנה ארוך-טווח עם שרת המפתחות, שישרת אותו לצורך האימות מול שרת המפתחות בכל עת שיידרש. כמובן ששרת המפתחות אמור לאמת את זהות כל המשתמשים והמפתחות שהם טוענים לבעלותם באמצעים כלשהם, כגון באמצעות זיהוי פיזי או באמצעים מקובלים אחרים. היות ששרת המפתחות אמור לתחזק רשימה של כל המשתמשים והמפתחות המתאימים להם, עליו להפעיל אמצעי הגנה קריפטוגרפיים ואחרים, כדי להבטיח את סודיותם, שלמותם ושייכותם למשתמשים הרשומים.
דוגמה בולטת לשיטת העברת-מפתח כזו היא פרוטוקול קרברוס שמיקרוסופט אימצה בשרתי NT 2000 ומעלה. פרוטוקול זה מאפשר העברת מפתח מזוהה תוך הסתמכות על שרת צד-שלישי נאמן הנקרא KDC, במספר חילופי מסרים ובשיטות סימטריות בלבד.

לקריאה נוספת

סיימון סינג, סודות ההצפנה, הוצאת ידיעות אחרונות, 2003.
ברנד פורסטר

באיירן מינכן

ברנד פורסטר גדל במועדון הנוער של וולדהוף מנהיים, בו גם עלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1974. באמצע עונת 1974/75 חתם באלופת אירופה דאז באיירן מינכן, וזכה עמה פעמיים נוספות בגביע אירופה לאלופות בעונה בה הצטרף לקבוצה, ובעונה העוקבת, 1975/76, בה הוסיף גם זכייה בטורניר הגביע הביניבשתי לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו. עם זאת, פורסטר מיעט לשחק בבאיירן מינכן, וערך רק שמונה הופעות בליגת הבונדסליגה, ועוד שתי הופעות בגביע אירופה לאלופות.

פ.צ. זארבריקן

בקיץ 1976 חתם פורסטר בפ.צ. זארבריקן, שם החל לצבור ניסיון משמעותי בבונדסליגה, וצבר 61 הופעות בשנתיים, בהן הבקיע חמישה שערים. בעונתו השנייה בזארבריקן ירד פורסטר ליגה עם הקבוצה, ובחר לעזוב.

שטוטגרט

בקיץ 1978 חבר פורסטר לאחיו קרלהיינץ בשטוטגרט, שם שיחק שמונה עונות ברציפות, והפך לחלק מחוליית ההגנה היציבה של הקבוצה. בשנת 1984 זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה. עם זאת, פרש פורסטר מכדורגל בשנת 1986 בגיל 30 בלבד, במקביל לעזיבת אחיו את הקבוצה לאולימפיק מרסיי. ברנד פורסטר צבר בשטוטגרט 222 הופעות בבונדסליגה, בהן כבש 20 שערים.

קריירה בינלאומית

פורסטר החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1979. הטורניר הגדול הראשון בו השתתף היה יורו 1980, בו שותף בשני משחקים, וסייע לנבחרתו לזכות בטורניר. במונדיאל 1982 פורסטר שותף רק במשחק אחד בשלב הבתים, אך החל מהשלב השני שיחק בכל המשחקים, והפסיד עם נבחרתו במשחק הגמר לנבחרת איטליה. טורניר זה נודע בכך שבו שני אחים, ברנד וקרלהיינץ, שיחקו במשחק הגמר, לראשונה מאז מונדיאל 1954, בו שיחקו פריץ ואלטר ואחיו אוטמאר. פורסטר השתתף גם ביורו 1984, בו לא צלחה נבחרתו את שלב הבתים, ואחריו פרש מהנבחרת לאחר שצבר 33 הופעות בהן לא הבקיע.
גיורא שביב

ביוגרפיה

בשנת 1960 סיים שביב לימודי תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה בטכניון. את התואר השני קיבל גם כן בטכניון בשנת 1961, בהצטיינות יתרה, וכתב תזה בנושא פרדוקס קליין, פרדוקס מתחום הפיזיקה הקוואנטית. בשנת 1965 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בטכניון, בנושא "אפקט דופלר בכורי נייטרון מהירים". בשנים 1960-1965 שירת בוועדה לאנרגיה אטומית.
בהזמנת פרופסור יובל נאמן מאוניברסיטת תל אביב, הקים ועמד בראש קבוצת המחקר הישראלית הראשונה לאסטרופיזיקה, בה חקרו גם דרור שדה, בן־ציון קוזלובסקי, עתי קובץ' ואליה ליבוביץ. לימים הצטרפו לקבוצה אף חגי נצר וצבי מזא"ה.
בין השנים 1973 ל-1976 עמד בראש מצפה הכוכבים על שם וייז ליד מכתש רמון. בין 1976 ל-1979 היה ראש המחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1993 ל-1996 שימש כנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה. בין השנים 1995 ל-1997 היה דיקן הפקולטה לפיזיקה בטכניון. היה יו"ר ארגון הסגל האקדמי בטכניון בסוף המאה ה-20 ותחילת הנוכחית.
בשנת 1995 הוענק לו בגרמניה פרס אלכסנדר פון הומבולדט למדען בולט.
בשנת 2008, בחר ה"פיזיקאל רוויו לטרז", כתב עת מרכזי בתחום הפיזיקה, במאמר שכתב שביב בשנת 1968, כאחד מעשרים המאמרים החשובים בפיזיקה שפורסמו בעיתון בחמישים השנים האחרונות. מדובר במאמר שנכתב עם פרופ' אמריקאי לאסטרופיזיקה ג'ון בקל בנושא חלקיק הנייטרינו. בשנת 2009 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר של מפעל הפיס. פרסם עשרות מאמרים בהם תרם לתאוריה של מבנה והתפתחות כוכבים ותהליכים פיזיקליים באסטרופיזיקה.
כתב את הספרים הפופולריים בעברית: קוסמולוגיה וחיים מחוץ לכדור הארץ.
הוא נשוי לעדנה שביב, פרופסור לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון ואב לשלושה בנים, דוקטור גיא שביב, דוקטור אילן שביב והפרופסור ניר שביב.
קסר

קסר (ערבית قصر; צרפתית Ksar ברברית אַגְֿרֱם; רבים קסור - قصور; ksour; אִיגֶֿרְמַן בהתאמה) הוא כפר מבוצר האופייני לארצות המגרב, בדרך כלל בצידם הדרומי של הרי האטלס הפונה אל הסהרה.

מאפיינים

הקסר כולל בתי מגורים, המחוברים זה לזה בדרך כלל, אסמים משותפים ומבני ציבור נוספים כמו מסגדים, חנויות וכיוצ"ב. הוא ממוקם על גבעה או על מקום גבוה המקל על הגנתו, ושוכן בסמוך לנווה מדבר או למקור מים. מבני הקסר עשויים מלבנים המיוצרות מחול, חרסית ומים, בשילוב עם חומרים נוספים, ולעיתים בשילוב אבן.
מקורה של המילה במילה הלטינית קסטרום (castrum - "מצודה"), וממנה נוצרו המילים "Alcázar" בספרדית ו"Alcácer" בפורטוגזית.
דלריי ביץ'

השנים הראשונות

התיישבות באזור הייתה כבר בשנת 1876 כשהגוף להצלת חיים של ארצות הברית הקים בחוף בית עמיד בפני הוריקנים, המיועד לעוברים ושבים ולימאים השבים מהים עקב סערות. הבית נקרא "בית הצלת חיים של אזור מטעי התפוזים". יישוב קבוע במקום החל בערך ב-1890 כשאפרו-אמריקאים הגרו למקום וקנו חלקות אדמה לחקלאות. ב-1894 האוכלוסייה גדלה מספיק, והוקם בית הספר הראשון באזור.
בשנת 1894 ויליאם לינטון, מנהל משרד דואר ממישיגן קנה רצועת אדמה מערבית ל"בית ההצלה" ומכר חלקות, מתוך כוונה להקים במקום יישוב חקלאי, ובתחילה נקרא המקום על לינטון, על שמו. ב-1890 הנרי פלאגר הרחיב את מסילת הרכבת שבנה מווסט פאלם ביץ' דרומה למיאמי, עם תחנה בלינטון.
מתיישבי לינטון ראו הצלחה בגידול ירקות חורף, אותם מכרו בשווקים בצפון. חורף קר במיוחד בשנת 1898 הווה מכשול ראשון וקשה בדרכם, ורבים מהמתיישבים עזבו, ובהם ויליאם לינטון. מרצון "לפתוח דף חדש" ולשנות את מזלם לטובה החליטו המתיישבים בשנת 1901 לשנות את שם המקום לדלריי, כשם פרבר בדטרויט, מישיגן.
ב-1910 נמנו 250 תושבים בדלריי. ב-1911 קיבלה דלריי מעמד של עיר במדינת פלורידה. באותה שנה נשתלו לראשונה מטעי עגבניות ואננס. גידול אננס נהיה ליבול הראשי של המושבה והאזור, וכיום זה משתקף משמה של השכונה הסמוכה לדאונטאון דלריי ביץ', שכונת "מטעי האננס". בשנת 1920 נפקדו בעיר 1051 תושבים.
בשנות ה-20 חלה ירידה משמעותית בכמות המים באדמת דלריי, זאת עקב התאיידות אגם האוורגליידס הנמצא מערבית לדלריי, והקשתה את תנאי גידול האננס. בנוסף גדלה התחרות בשוקי ארצות הברית, כשאננס הגיע מקובה עם הרחבת מסילת הברזל לאורך חופי פלורידה דרומה לקי ווסט.
שגשוג בא לדלריי עם תחילת בועת הנדל"ן של פלורידה בראשית שנות ה-20. נתח חשוב מהכלכלה המקומית החל להתבסס על תיירות ועסקאות נדל"ן. דלריי הנפיקה אגרות חוב לגייס כספים לבנית תשתית מים וביוב, לסלול כבישים ומדרכות. בתקופה זו נבנו מלונות בדלריי, שהייתה העיר הגדולה ביותר בין וסט פאלם ביץ' ופורט לודרדייל. התמוטטות בועת הנדל"ן בשנת 1926 הותירה את קופת העיר חייבת למחזיקי אגרות חוב, ללא יכולת לפורען. בנוסף ירדו ההכנסות ממסי נדל"ן וארנונה.
עם חפירת תעלת החוף המזרחי, האינטרקוסטל, נותקה דלריי מהאוקיינוס האטלנטי. ב-1923 הוכרז השטח שבין התעלה לאוקיינוס כעיר "דלריי ביץ'", ב-1927 התמזגו "דלריי" ו"דלרי ביץ'" תחת השם דלריי ביץ'.
עיר תאומה לנהריה.
המלחמה הקרה השנייה

המונח המלחמה הקרה השנייה (או המלחמה הקרה החדשה) מתייחס למגמות פוליטיות וצבאיות בין רוסיה לעולם המערבי, בדומה למלחמה הקרה בין הגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית לגוש המזרחי בהובלת ברית המועצות. מקורות המשתמשים במונח נבדלים ביניהם בהגדרתו והאם מדובר בתיאור מצב קיים, אפשרי, עתידי או שלא סביר שיתרחש.
בהקשר למינוח, מוזכרים אירועים אחדים שהשפיעו על יחסי רוסיה עם ארצות הברית או עם האיחוד האירופי. דוגמה לכך, הם המלחמה בדרום אוסטיה, מלחמת האזרחים באוקראינה ומלחמת האזרחים בסוריה. הוויכוח האם ההגדרה "מלחמה קרה" ליחסים הנוכחיים בין רוסיה למערב נכונה או לא, נסוב סביב מאפיינים כאלה ואחרים, שחלקם דומים לתקופת המלחמה הקרה (דוגמת האינטרסים המתנגשים באירועים המוזכרים או בחלקם) ואילו חלקם מאפשרים הבחנה (דוגמת הקשרים הכלכליים ההדוקים יותר של רוסיה עם העולם שמחוצה לה, כולל המערב).
אלקמיונידים

אלקמיונידים (Ἀλκμαιωνίδαι) היו משפחה אצילה באתונה העתיקה שמקורם במשפחת הנלאידים בני נלאוס. נלאוס טען שמוצאו היה מאלקמיון, הנודע מסיפורי המיתולוגיה היוונית, כנינו של נסטור, הזקן היועץ והנרגן, אשר הופיע באיליאדה של הומרוס.
החבר הידוע הראשון של משפחת האלקמיונידים היה מגאקלס, אשר היה הארכון של אתונה במאה ה-7 לפנה"ס. מגאקלס היה האחראי להוצאתם להורג של קילון מאתונה ואחיו, בזמן ניסיון ההפיכה של קילון ב-632. הוצאה להורג זאת בוצעה ככל הנראה בזמן שקילון ואחיו היו תחת חסות דתית. מאחר שמגאקלס הוביל את סקילתם של האחים, נתפס הדבר כחילול קודש, וכתוצאה ממעשיו מגאקלס ומשפחתו הפכו למושא של קללה מתמשכת והוגלו מהעיר. הקללה הייתה כל כך משמעותית מבחינת האתונאים, עד שזמן מה לאחר גירושם מהעיר, גופותיהם של חברי משפחתו שנקברו בעבר בעיר, הוצאו מקברם ונלקחו מחוץ לגבולותיה ב-594 לפנה"ס בזמן שלטונו של סולון כארכון.
בזמן שלטון הטיראן פייסיסטראטוס, מגאקלס השיא את ביתו לפייסיסטראטוס, אולם משזה סירב להביא עימה ילדים לעולם, גירש אותו מגאקלס. מאוחר יותר טענו האלקמיונידים שגלו מרצון בעקבות חזרתו של פייסיסטראטוס ב-546, כנראה כדי שלא יוכלו להאשימם בשיתוף פעולה עם הטיראן, אולם עדויות ארכאולוגיות שנתגלו מוכיחות כי האלקמיונידים ככל הנראה אכן השתתפו בשלטון בתקופת חזרתו של פייסיסטראטוס שכן קלייסתנס משושלת האלקמיונידים היה ארכון בין 525-4. מאגקלס הצליח להתחתן עם אגריסטה, בתו של קלייסתנס הטיראן מסיקיון. נולדו להם שני בנים, היפוקרטס וקלייסתנס, הרפורמטור הנודע של הממשל האתונאי. ביתו של היפוקרטס, הייתה אימו של המצביא הנודע פריקלס.
החבר המפורסם האחרון של המשפחה היה אלקיביאדס אשר לקח תפקיד פעיל בחציה השני של מלחמת הפילופונוס. לאחר התבוסה האתונאית במלחמה זו, ירדה המשפחה מגדולתה ונעלמה מהתיעוד ההיסטורי.

עץ משפחתי

עץ המשפחה של שושלת האלקמיונידים.
אבא שכטר

קורות חייו

אבא שכטר נולד ב-1894 בזכרון יעקב לישראל (1844–1912) וטובה שכטר. הוא למד בבית ספר עממי ביישוב, וכבר מגיל צעיר לקח חלק בעבודת האדמה ובפעילות הביטחון והשמירה על השדות. בשנת 1913 היה שותף לייסוד אגודת הגדעונים בראשות אלכסנדר אהרונסון, ששמה לה כמטרה להוביל את תחום השמירה וההתיישבות. בהמשך הצטרף להגנה. ב-1923 נשא לאישה את לאה לייבוביץ, גם היא בת לאחת ממשפחות המייסדים.
ב-1936 מונה לתפקיד ראש "ועד המושבה" ביישוב, וכשהוכרז היישוב כמועצה מקומית ב-1950, מונה לראש המועצה הראשון שלה. כמו כן, כיהן כנשיא אגודת הכורמים של יקבי כרמל מזרחי.
אבא שכטר נפטר בזכרון יעקב, וקבריהם שלו ושל רעייתו נמצאים בחלקת הוותיקים בבית הקברות בעיר.

משפחתו

בתו, יובלה, נישאה לישי שיבובסקי, שכיהן גם הוא כראש המועצה, החמישי במספר. דודו, התאום המבוגר של אביו, היה שניאור זלמן שכטר, שהתפרסם כחוקר גניזת קהיר וכמנהיג היהדות הקונסרבטיבית בצפון אמריקה.

הנצחתו

המועצה המקומית של זכרון יעקב קראה על שמו של אבא שכטר כיכר ברחוב המייסדים (בקרבת בית הקברות).
לואיזה אדמס

ביוגרפיה

לואיזה נולדה בלונדון לקת'רין נות' ג'ונסון (Catherine Nuth Johnson), שהייתה אנגליה ולג'ושוע ג'ונסון (Joshua Johnson), סוחר אמריקאי שהיה לקונסול ארצות הברית בלונדון החל שנת 1790 (אף שהתגוררו בעיר קודם לכן). בהיותה בת שלוש עברה משפחתה לנאנט שבצרפת עקב תמיכתה במהפכה האמריקאית.
ג'ון קווינסי אדמס פגש את לואיזה בלונדון בשנת 1794, בהיותו דיפלומט מטעם ארצות הברית בהולנד. הם נישאו שלוש שנים מאוחר יותר בכנסיית כל הקדושים שליד המצודה. באותה עת היה אבי בעלה ג'ון אדמס נשיא ארצות הברית. בני הזוג עברו לגור בברלין שבפרוסיה בשל תפקידו הדיפלומטי של בעלה כשגריר שם. אדמס הגיעה לראשונה לארצות הברית בשנת 1801. לאחר הגעתה לארצות הברית התגוררו בני הזוג בביתם בקווינסי שבמדינת מסצ'וסטס, בביתם שבבוסטון ובביתם אשר בוושינגטון.
כאשר ג'ון קווינסי אדמס מונה כשגריר ארצות הברית הראשון ברוסיה ב-1809 עברה עם בעלה, ועם בנם בן השנתים צ'ארלס פרנסיס אדמס (Charles Francis Adams) לסנקט פטרבורג. שני בניהם הגדולים נשארו בבוסטון להמשיך בלימודיהם.
אדמס התקשתה להסתגל למנהגים הזרים ברוסיה. בתם נפטרה זמן קצר לאחר לידתה בשנת 1811.
בשנת 1814 במסגרת שיחות השלום בין בריטניה וארצות הברית עברו בני הזוג לגנט (מה שהוביל להסכם גנט). ולאחר מכן מונה בעלה לשגריר בממלכה המאוחדת (תפקיד אותו נשא אף אביו) ובני הזוג עברו ללונדון במאי 1815, שם נשארו להתגורר כשנתיים. הם גרו באילינג, שהיה אז כפר מחוץ ללונדון כדי לחסוך בהוצאותיהם. 
עם מינויו של ג'ון קווינסי אדמס לתפקיד מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלת ג'יימס מונרו בשנת 1817 עברו בני הזוג לוושינגטון.
אדמס הפכה חלק מהחברה הגבוהה של וושינגטון והייתה ידועה במסיבות שארגנה לאנשי הסגל הדיפלומטי, ומסיבות התיאטרון שלה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1824 ניצח בעלה לאחר מאבק מתיש שהוכרע על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית. בשנת 1825 עברו בני הזוג לבית הלבן, שם לקתה בדיכאון לאחר מסע הבחירות הקשה של בעלה, וצימצמה את כמות המסיבות והאירועים בהם לקחה חלק למינימום ההכרחי.
לאחר הפסדו של בעלה בחירות לנשיאות ארצות הברית 1828, חשבה אדמס כי ישובו לביתם בבוסטון, אולם בעלה התמודד ונבחר לקונגרס בשנת 1831 והזוג נשאר בוושינגטון הבירה.
ג'ון קווינסי אדמס נפטר בשנת 1848 בהיותו בבניין הקפיטול. לואיזה נשארה לגור בוושינגטון ונפטרה בשנת 1852 בהיותה בת 77.
לואיזה נקברה לצד בעלה, וכן לצד חמיה ג'ון אדמס ואשתו אביגייל אדמס בכנסייה הקהילתית המאוחדת הראשונה (United First Parish Church) המכונה "כנסיית הנשיאים" (Church of the Presidents) בקווינסי שבמסצ'וסטס.
עד למלניה טראמפ לואיזה אדמס הייתה היחידה מבין הגברות הראשונות של ארצות הברית שנולדה מחוץ לשטח ארצות הברית (או שלוש עשרה המושבות שהיו לארצות הברית).
אפליה קניינית

אפליה קניינית מוגדרת כדחייה או סירוב, על ידי אדם או תאגיד, לבצע עסקה קניינית כלשהי עם אדם אחר, ממניעים פסולים, כגון: מגדרו, דתו, מוצאו, נטייתו המינית, גילו ואף העדפות האכילה שלו.
בדומה לאפליה בשוק העבודה, גם אפליה קניינית היא סוג של אפליה כלכלית.
האפליה הקניינית יכולה להתבצע בכל סוגי עסקאות הקניין, כגון: שכירות, מכר, ביטוח, הלוואות ומשכנתאות.

אפליה קניינית תחת בחינה משפטית

בית המשפט העליון קיבל תביעות בגין אפליה קניינית כנגד מדינת ישראל ואף כנגד רשות מקרקעי ישראל וזאת על בסיס ערך השוויון, שאינו מעוגן בצורה רשמית בחוקי היסוד של מדינת ישראל.
בתי המשפט בארץ קיבלו גם תביעות של פרטים בגין אפליה קניינית כנגד תאגידים, במגזר הפרטי, וזאת תוך שימוש בחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
מלבד סעיפי השסתום: תום לב ותקנת הציבור, המופיעים בחוק החוזים ומתייחסים אך למישור החוזי, נדמה כי אין הסדר בחקיקה או בפסיקה, עליו ניתן להישען כאשר חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, אינו חל – כלומר, ישנה לאקונה כאשר מדובר באפליה בין פרט אחד לאחר.

חקיקה בארצות הברית

בארצות הברית קיים חוק המאפשר טענת תביעה לאדם אשר הופלה על ידי אדם אחר, ממניעים פסולים, הנקרא: חוק הדיור ההוגן. המשרד לדיור הוגן והזדמנויות שוות, הוא הממונה על אכיפת החוק.
טוסיי-הא

טוסיי-הא (מיפנית: 統制派; בתעתיק לטיני: Tōseiha; סיעת השליטה) הייתה סיעה פוליטית בצבא האימפריה היפנית שפעלה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 היו בצבא יפן דעות שונות אשר חלקן חייבו את ניסיון ההפיכה והזדהו עם מניעי הקושרים וחלקן שללו את השימוש באלימות וטענו כי גם אם יש צורך בשינוי הממשל המושחת, אסור כי זה יבוא על ידי אלימות, טרור והפיכות. בגלל חילוקי דעות אלו התפלג הצבא לשתי סיעות: סיעת הקודו-הא (סיעת הדרך הקיסרית) וסיעת הטוסיי-הא.
הטוסיי הא סברה כי יש להגביר את השפעת הצבא בניהול ענייני החוץ והפנים של המדינה, אך שללה לחלוטין אלימות וטרור.
בתחילה הייתה הטוסיי-הא הסיעה החלשה בצבא וזאת בשל העובדה ששר הצבא, הגנרל סדאו אראקי נמנה עם חברי סיעת הקודו-הא, אך עם סיום תפקידו של האחרון בשל שערורייה פוליטית בה היה מעורב, ולאחר רצח הגנרל נגאטה, מראשי הטוסיי-הא, על ידי מתנקש המקורב לקודו-הא, הוחלט על העברת האוגדה הראשונה למנצ'וריה. בעקבות החלטה זו פרץ ב-26 בפברואר 1936 "מרד הנפל".
עם כישלון המרד נידונו רוב ראשי סיעת הקודו-הא למוות והיא למעשה התפרקה, וכך בעצם הסתיימה תקופת המאבק בין שתי הסיעות.
למפרע תרם מרד הנפל לסיעת הטוסיי-הא בשל העובדה שהיא כביכול הוכיחה לקיסר שיש צורך בחיזוק כוחו של הצבא על מנת למנוע מרידות עתידיות.
נורת'רופ F-20 טייגרשארק

פרויקט ה"טייגרשארק"

פרויקט Northrop Tigershark (בעברית כריש הנמר) הוא פרויקט אמריקאי להחלפת מטוס ה-F5.
הפרויקט בוטל עקב חוסר קונים.
יצירת הפרויקט התחילה ב-1975,
הטייגר-שארק היה מטוס מתקדם של הנורת'רופ F-5.

מהירות

המנוע של ה-F20 סיפק 60% דחף מאשר הפלט.
המנוע נתן מהירות מעל מאך 2.0, יש כמה בעיות הטמונות בגודלו הקטן. הכנפיים הנמוכות התכוונו לכך שישנה סחיטה קרקעית מוגבלת, ומיקום הנחיתה פירושו היה צורך להציב עומסים לעבר הקצוות החיצוניים של הכנפיים.

טיסת הבכורה

טיסת בכורה התבצעה על ידי רוס סקוט, למטוס יוצרו שלושה אבות טיפוס.
Whataboutism

Whataboutism (גם: whataboutery, מאנגלית: מה לגבי, מה באשר ל-) הוא כשל לוגי המנסה לדחות את טענת היריב על ידי האשמתו בצביעות, כדי לחמוק מהביקורת המקורית.
"whataboutery" היה כבר בשימוש בבריטניה ובאירלנד מאז תקופת הסכסוך בצפון אירלנד. מילונים מתארכים את ההופעה הראשונה של הגרסה whataboutism לשנת 1990, ואילו היסטוריונים אחרים טוענים כי במהלך המלחמה הקרה, גורמים במערב התייחסו לתעמולה הסובייטית באמצעות המונח. השימוש בטיעון נקשר עם התעמולה הסובייטית והפוסט-סובייטית, וכמה פרשנים האשימו את נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בחיקוי השימוש של פוטין בטכניקה.
למעשה, מושג זה הוא גרסה של כשל לוגי הנקרא "Tu quoque"  (בעברית: "גם אתה?") שמטרתו ביטול טענת היריב בטענה שמעשיו סותרים את טענותיו. אחד המקרים הידועים של שימוש בטענה זו אירע בזמן משפטו של הפושע הנאצי קלאוס ברבי בגין פשעי מלחמה. עורך דינו ניסה לטעון שגם במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה ביצעו קצינים צרפתיים פשעי מלחמה, ולכן אין לצרפת זכות מוסרית לשפוט את ברבי. בית המשפט דחה טענה זו והרשיע את ברבי.