google/wiki40b huggingface dataset:
יואל משה סלומון

ביוגרפיה

נולד בירושלים למרדכי סלומון, מראשי היישוב האשכנזי בירושלים. סבו, רבי אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז), היה ממייסדי היישוב הישן האשכנזי, נהרג בפעולת טרור. להלוייתו של הראש"ז כתב יואל משה שהיה אז בן 13 שיר הספד לסבו. בשנת 1865 שכל יואל משה את שני הוריו שמתו במגפת הכולירה. סלומון קיבל חינוך תורני בירושלים והמשיך את לימודיו בישיבה בליטא. כאשר חזר לירושלים הצטרף לבאי בית מדרשו של ר' עקיבא יוסף שלזינגר. הוא ניצל את שהותו באירופה ללימוד מקצוע הדפוס בקניגסברג, ועם שובו לארץ בשנת 1863 יזם ביחד עם מיכל הכהן הקמת בית דפוס עברי בירושלים. העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס הייתה ה"שושנתא". בדפוס זה נדפס כתב העת הלבנון, שסלומון היה אחד משלושת עורכיו לצד מיכל הכהן ויחיאל ברי"ל. 
סלומון סירב לקבל כעובדה את הצפיפות, המחסור ודלות החיים שהיו מנת חלקם של אנשי "היישוב הישן", והיה מן הבולטים ב"פורצי החומות" - יוצאי היישוב הישן בירושלים שהיו לחלוצי המתיישבים מחוץ לחומות העיר העתיקה. ב-1869 ייסד, יחד עם עוד שישה חברים שהתאגדו באגודה, את שכונת נחלת שבעה והקים בה את ביתו. בשנת 1872 היה בקבוצה שניסתה לרכוש אדמות ביריחו, ניסיון שלא הצליח. באותה שנה ניסה גם לרכוש את אדמות דוראן. כעבור מספר שנים, ב-1874, היה בין מייסדי שכונת מאה שערים שהתאגדו בצורה דומה לאגודת נחלת שבעה. היה פעיל גם בתוך תחומי העיר העתיקה, והיה אחד מאלה שהשקיעו מכספם כדי לגאול את הקרקע במורד משער ציון אל הכותל המערבי (השטח עליו הוקמה שכונת בתי מחסה).
סלומון עסק גם בעבודה ציבורית כללית ובין השאר היה חבר הנהלת "הוועד הכללי כנסת ישראל" שהיה בזמנו המוסד הראשי של העדה האשכנזית בירושלים. למרות זאת הוא יצא נחרצות נגד תלותם של יהודי ירושלים בכספי החלוקה, והטיף להתיישבות חקלאית בארץ ישראל על בסיס כלכלי ויצרני. את דעותיו אלה ביטא בכתב העת "יהודה וירושלים" שייסד בשנת 1877 ושימש כעורכו. דעות אלה היו לצנינים בעיני הרבנים ראשי הכוללים, שהכריזו חרם על כתבי עתו.
לאחר שנה של מלחמות מאמרים כתובים נטש סלומון את עיתונו כשבגליונו האחרון פרסם מאמר בו כתב: רב לך דבר שפתיים. צא אל עולם העשייה.
וכך, בשנת ה'תרל"ח (1878) נמנה סלומון בין מייסדי המושבה פתח תקווה, והתיישב במקום. הוא עקר משם לאחר שפרצה מגפת מלריה במקום, וייסד את המושבה יהוד. ביהוד חי ועבד שבע שנים, ובערוב ימיו שב לירושלים. בעקבות עקירתו מפתח תקווה התעורר ויכוח עד כמה יש לראות בו מקבוצת המייסדים שיש להנציח את שמם. בשנת 1895 נשלח כשד"ר מטעם "הוועד הכללי כנסת ישראל" לרוסיה וכשהיה בעיר בויסק התארח אצל רב הקהילה הרב קוק. בעקבות מפגש זה פעל להבאתו של הראי"ה קוק לא"י.
ב-22 באוקטובר בשנת 1912 נפטר סלומון בירושלים ונקבר בהר הזיתים.
חלקו בייסוד פתח תקווה זכה לפרסום רב בשירו של יורם טהרלב "הבלדה על יואל משה סלומון".
במרכז פתח תקווה, ברחוב חיים עוזר, מוצב פסל של יואל משה סלומון עם כנפיים, כפי שמתואר בבלדה.
בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד

היסטוריה

ב-1 באוקטובר 1869 הוקמה רשמית הקהילה האשכנזית בבלגרד. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה וכינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים היה גל הגירה פנימית של יהודים אשכנזים לבלגרד. בראשית שנות ה-20 התגוררו בבלגרד כ-5,000 יהודים. בית הכנסת האשכנזי הישן היה צר מלהכיל את מספר המתפללים. יושב ראש הקהילה האשכנזית פרידריך פופס הוביל את המהלך להקמתו של בית כנסת חדש לקהילה והוא ניהל מגעים עם עיריית בלגרד אשר הקצתה קרקע למבנה.
את המבנה תכנן האדריכל מילאן שלאנג והוא נבנה בסגנון אדריכלי נאו-קלאסי. ב-15 ביוני 1924 הונחה אבן הפינה וב-1 בנובמבר 1925 הסתיימו עבודות הבנייה. טקס חנוכת המבנה נערך בקיץ 1926 בנוכחות אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ורעייתו מריה, הרב הראשי של ממלכת יוגוסלביה יצחק אלקלעי, הרב הראשי האשכנזי של בלגרד יצחק הכהן שלאנג, פרידריך פופס ונכבדי הקהילה.
המבנה היה בן שלוש קומות. בקומת הקרקע שכנו גם מקווה ואולם ספורט. בהיכל התפילה היו 300 מקומות ישיבה ובעזרת הנשים 180. מעל היכל התפילה הותקן עוגב והתפילות נוהלו בעברית ובסרבית וכללו פרקי חזנות בנוסח נאולוגי לחזן, מקהלה ועוגב. בקומות העליונות שכנו דירות הרב, והחזן וכן בית מדרש. אולם התפילה עוטר בפמוטים ובמגיני דוד, הותקנו בו נברשות ובחלונות שולבו ויטראז'ים.
חלק קטן ואורתודוקסי מקרב הקהילה האשכנזית הדיר רגליו מבית הכנסת. מדובר היה בעיקר ממהגרים מסנטה וסובוטיצה אשר התאגדו בהמשך לקהילה נפרדת שהוגדרה חרדית.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית חולל בית הכנסת והיה לבית בושת עבור החיילים הגרמנים. לאחר סיום המלחמה שוקם בית הכנסת ונותר היחיד שפעיל בבלגרד. בית הכנסת משרת את שתי הקהילות הספרדית והאשכנזית. ב-2013 הוכרז המבנה אתר מורשת סרבית.
אפרופו

אַפְּרוֹפּוֹ הוא חטיף תירס מלוח ופריך בצורת קונוס. מקור השם אפרופו הוא מצרפתית (à propos) ופירושו הוא "דרך אגב" (by the way).
החטיף מיוצר על ידי חברת General Mills, אשר מייצרת ומשווקת את החטיף בארצות הברית תחת המותג Bugles.
General Mils מוכרת את חומר הגלם של חטיף התירס כשהוא אפוי במקצת, והחברה הרוכשת מטגנת ומשווקת. 
החטיף שווק לראשונה בשלושה טעמים בארצות הברית בתחילת 1966. בישראל החלה חברת אסם בשיווק האפרופו החל מאמצע שנות השמונים. על פי אתר חברת אסם (המשווקת בישראל), קהל היעד הוא בני גיל 18 ומעלה, שאינם צורכים חטיפים בכמות גדולה]. אפרופו מוגש לעיתים לצד מטבלי גבינה שונים.
בשנת 2011 יצא אפרופו בטעם חדש: איטליאנו. ב-2012 החל שיווקו של אפרופו בטעם חמוץ-חריף ובשנת 2013 החלה אסם בשיווק אפרופו בשני טעמים נוספים: צרפתי (טעם בצל-שמנת) וספרדי (בצל מקורמל). ישנם גם טעמים נוספים, פוטטו (תפוח אדמה) ואורז.
ראגרטס

העלילה

הסדרה מספרת על חבורה של תינוקות שבראשה עומד טומי פיקלס. הסדרה מנסה להראות שגם התינוקות מבינים את עולם המבוגרים, אך מזווית מצחיקה ושונה לחלוטין.
ז'אן פראנסה

חייו

כשרונותיו הטבעיים של פראנסה זכו לעידוד בגיל צעיר מצד משפחתו: אביו, מנהל הקונסרבטוריון בלה מאן, היה מוזיקולוג, מלחין ופסנתרן ואמו הייתה מורה לשירה. כבר בגיל שש החל לחבר מוזיקה ופרסומו הראשון, בשנת 1922, משך את תשומת לבו של מלחין, שעבד בבית ההוצאה וניווט את הילד המוכשר אל מורה מחוננת, נדיה בולאנז'ה. בולאנז'ה סייעה להתפתחות הקריירה של פראנסה בראותה במלחין הצעיר את אחד הטובים, אם לא המצטיין, בתלמידיה. גם איזידור פיליפ, פסנתרן ופדגוג ידוע-שם, לימד את פראנסה. ז'אן פראנסה עצמו ניגן לעיתים קרובות את יצירותיו הוא וזכה לשבחי הקהל; ראוי לציון ביצוע הבכורה של הקונצ'רטינו שלו לפסנתר ותזמורת בפסטיבל באדן-באדן בשנת 1932.
ז'אן פראנסה היה פסנתרן עתיר-כישרון מגיל צעיר. הוא זכה בפרס ראשון לפסנתר בקונסרבטואר של פריז (ההכשרה המוזיקלית הרשמית היחידה שלו) והיה מבוקש להופעות הן כמלווה והן כסולן. הופעות נודעות שלו היו בדואט עם הצ'לן הצרפתי מוריס ז'נדרון ונגינת הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פרנסיס פולנק יחד עם המלחין בכמה הזדמנויות, כאשר ז'אק פברייה לא היה זמין. הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פראנסה עצמו נכתב בשביל בנותיו, ששתיהן היו פסנתרניות צעירות ומלבלבות בתקופת חיבורו.
תעסוקתו העיקרית של ז'אן פראנסה הייתה קריירת ההלחנה שלו, הפעילה במידה שאינה מצויה. פוריות כתיבתו עמדה בעינה לכל אורך חייו; ב-1981 תיאר את עצמו כ"מלחין בקביעות", אך זה מסיים יצירה אחת וכבר מתחיל חדשה, וכך המשיך עד מותו ב-1997.

יצירתו

מוריס ראוול אמר על פרנסה הצעיר, בשיחה עם הורי הנער, "בין סגולותיו של הילד אני מבחין מעל לכל בזו, שהיא החשובה והמועילה ביותר לאמן - הסקרנות: הישמרו שלא לדכא בו סגולות אלה, עכשיו או בעתיד, אחרת תסתכנו בכך שהרגישות הצעירה הזו תיבש ותקמול." ההורים קיבלו את העצה וז'אן הצעיר עלה כפורח: פרנסה היה מלחין פורה, שכתב יותר מ-200 יצירות במגוון סגנונות גדול.
בהיותו פסנתרן וירטואוז, רבות מיצירותיו נכתבו לפסנתר, בייחוד היצירות הקאמריות הרבות, שחיבר לכמעט כל כלי תזמורתי והרכב מקובל. הוא היה מתזמר מיומן, תכונה שבאה לביטוי בשימוש שעשה בגוני צליל. פראנסה כתב יצירות ברבות מן הצורות המוזיקליות הגדולות העיקריות, בהן קונצ'רטי, סימפוניות, אופרה, מוזיקה לתיאטרון ולבלט ויצירות שנשענו על מסורות, שחנן סר במאה ה-20, כגון הקנטטה. על אף נטייתו לשוות אופי מודרני לאופני הביטוי הנושנים, היה פראנסה נאו-קלאסיציסט מושבע, שדחה אטונליות ושיטוטים חסרי-צורה, והסתמך על ספרות העבר הגדולה ליצירותיו הווקאליות. פראנסה חיבר גם מוזיקה לעשרה סרטים, בשביל הבמאי סשה גיטרי.
סגנונו של פראנסה מצטיין בקלילות ושנינות (מטרתו המוצהרת הייתה "לגרום הנאה"), ויש בו גם מאופי השיחה, המתבטא ביחסי גומלין בין הקווים המוזיקליים. במהלך הקריירה שלו כמעט לא חל שינוי בסגנונו; על אף השפעתם של מלחינים שהעריץ (כמו עמנואל שברייה, איגור סטרווינסקי, מוריס ראוול ופרנסיס פולנק) על כתיבתו, מיזג פראנסה את מה שליקט מהשראתם אל תוך האסתטיקה המובהקת שלו עצמו, שבאה לביטוי כבר ביצירות המוקדמות.
ויסות שערי ניירות הערך קודם למשבר מניות הבנקים בישראל

טכניקת הפעולה

בתקופה הנידונה (וייתכן שגם בתקופות מאוחרות יותר), לרובם של סוחרי הבורסה הייתה רשימה של ניירות ערך אשר היו "מזוהים" עמם והם דאגו לוויסות שעריהן. במקרה ונוצר עודף ביקוש או עודף היצע, אשר לא סופקו על ידי שאר הסוחרים, היה אותו סוחר ספציפי "משלים" את העודף, ובכך מווסת שערו של נייר הערך הנתון. בתחילת שנות ה-70, כאשר תהליך המסחר התנהל בצורה אינטימית, היה נהוג גם להמתין זמן מה, על מנת לאפשר לברוקר להתייעץ טלפונית עם הממונים עליו. במקרים אלה, היה הברוקר בודק האם לבצע פעולה המקזזת את השפעת העודפים במחיר נוח, או תוך שינוי משמעותי בשערו של אותו נייר ערך.

רשויות השלטון

משרד האוצר ובנק ישראל הכירו בקשר בין שני השווקים: השוק להנפקות חדשות והבורסה לניירות ערך בתל אביב. הרשויות פעלו להצלחת השוק להנפקות חדשות: בנק ישראל - בשוק מילוות המדינה ומשרד האוצר - בשוק המניות. ככל שנמכרו לציבור ניירות ערך חדשים כך גדלו אפשרויות בנק ישראל לנקוט במדיניות מונטרית הרצויה לו. ואשר למשרד האוצר, ההתערבות בשוק ניירות הערך הועילה ישירות לתקציב המדינה. ככל שחברות במשק ומפעלי תעשייה יכלו לבצע הנפקות חדשות, פחתו דרישות היזמים במשק לקבל משאבים כספיים מאמצעי מימון ציבוריים: מוסדות מימון ותקציבי פיתוח.

ההעזה הראשונה

כבר בסוף שנות ה-60 החל ויסות שערי המלוות קצרי מועד של בנק ישראל. הבנקים התערבו במסחר, פעלו נגד מגמות השוק וקלטו עודפי היצע וסיפקו עודפי ביקוש והכל במטרה ליצור חזות של השקעה יציבה, שערכה עולה בהדרגה, לשביעות המשקיעים. כך הפכה רכישת מלווה קצר מועד להשקעה פופולרית של הציבור לטווח הקצר.
המלוות קצרי מועד הוצעו לציבור לתקופות שונות: משלושה חודשים עד שנה. ככל שהתקופה הייתה ארוכה יותר הוצעה למשקיע תשואה גבוהה יותר. בפועל, שיעור הריבית על המילוות היה קבוע. ברם, כל סדרה נמכרה בפחות מערכה הנקוב: סדרה לשנה נמכרה בשער יותר נמוך מאשר סדרה לשלושה חודשים. על מנת להבטיח מכירה של הנפקות חדשות היה צורך כי המשקיעים שקנו מלוות יהיו מרוצים, גם אם יבקשו למכור את המלווה לפני מועד פרעונו. הסחירות של המלווה תהיה כזאת שיוכלו למכור את המלווה בתקופה עד לפרעונו בשער שיזכה אותם בריבית, יחסית לתקופה שהם החזיקו במלווה, ובוודאי שלא יצטרכו למכור את המלווה בהפסד בשל העדר קונים. המוסדות הפיננסיים ובנק ישראל התערבו במסחר וויסתו את שערי המילוות וההשקעה הפכה לנפוצה בציבור הרחב.

מיסוד הרעיון

בשנים 1961-1967 הונפקו למשלמי המיסים תעודות מלווה קליטה וחסכון חובה בתמורה לסכומים שהממשלה גבתה למטרה זו. עם הגעת התעודות ללקוחות, הסתבר כי הן נושאות ריבית והצמדה ואם ניתן לרכשן בפחות מערכן הנקוב הן נושאות תשואה אטרקטיבית. הסחירות בתעודות הותרה, לפי החוק, רק בתום הנפקת התעודות לציבור. עם זאת היו בעלי תעודות אשר הציעו למכירה, באופן חופשי, את התעודות לחבריהם או לסוחרים. התעודות נמכרו בעשרות אחדות של אחוזים מתחת לערכן הנקוב והרוכשים את התעודות החזיקו ביד נייר ערך עם תשואה גבוהה ברמתה, לעומת השקעות אלטרנטיביות. מלוות הקליטה שהיו בידי סוחרים בשוק החופשי הפכו לסחורה מבוקשת. פרסום שיעור התשואה השנתית לפדיון של התעודה הבהיר לכל כי מדובר בנייר ערך, עם הכנסה מושכת.
הצלף (ספר)

עלילה

בספר זה, התשיעי בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, החייל לשעבר וחוקר פרטי, מגיע ריצ'ר לעיירה קטנה באינדיאנה שבארצות הברית, בעקבות תקרית ירי בעיירה. במהלך התקרית נרצחו חמישה בני אדם בידי צלף מתוך חניון בבנייה. הצלף משאיר אחריו שובל ראיות פורנזיות, המאפשר למשטרה לאתרו בקלות ולהכניסו למעצר.
הסיבה להגעתו של ריצ'ר, רב-סרן בדימוס אשר שירת כחוקר במשטרה צבאית ממרחק של כ-1,500 ק"מ, היא החשוד בביצוע הירי - ג'יימס בר, חייל לשעבר אשר הוכשר כצלף. לריצ'ר היכרות מוקדמת עם בר מימי שירותם במשותף בעיראק, וחשבון ליישב עמו, כיוון שכאשר ריצ'ר היה בתפקיד הוא חקר את בר על מקרה דומה שבו בר ירה למוות בארבעה חיילים בכווית סיטי, ועתה נראה כי הסיפור חוזר שוב על עצמו. אולם עם הגעתו מתגלה לריצ'ר כי הראיות שנאספו בצירוף הנסיבות מראות את אשמתו של בר באופן כה ברור וחד, עד כי ריצ'ר משוכנע כי הוא הופלל בידי אדם אחר.
כאשר ריצ'ר מגיע לאינדיאנה, בר כבר הוכה קשות בכלא ואיבד את זכרונו, כך שהוא משאיר את ריצ'ר ליצור מסקנות משלו עם הראיות הזמינות. ריצ'ר בתחילה מאמין כי בר אשם, אבל אחותו של בר, רוזמרי, משוכנעת בחפותו של אחיה ומפצירה בעורכת הדין הלן רודן להגן על אחיה. ריצ'ר מצליח לגייס את כתבת החדשות NBC, אן יאני, ובתמורה לשימוש במכונית שלה וביכולות של התחנה, היא מקבלת הבטחה לחשוף את מקרה בר.
ריצ'ר מגיע לקנטאקי למטווח הירי שבו הצלף התאמן, ולומד כמה עובדות מעניינות מגאני סמואל קאש, לשעבר אלוף צליפה בנחתים האמריקאים, שבבעלותו מטווח, שיגרמו לו לפקפק באיתנות של האשמה של בר. קאש אינו מוכן לחשוף מידע לריצ'ר אבל מסכים בחוסר רצון לדבר, אם ריצ'ר יהיה מסוגל לפגוע במרכז מטרה ממרחק של 300 מטר בירייה בודדת. אחרי שריצ'ר עושה שימוש במיומנות שלו כצלף ומצליח, קאש מציג לו את מטרות הנייר של בר ושל שותפו, מהם הוא למד שבר איננו צלף טוב כמו שנראה, ואף לוקה בפרקינסון, ואילו שותפו הוא צלף מעולה, אשר מפספס בכוונה.
לאחר הביקור במטווח, ריצ'ר מוסיף מידע של קאש לניתוח הראיות. הלן ורוזמרי עוזרות לו לנפות את הרמזים, וסוף סוף ריצ'ר מסיק שבר הוא חף מפשע, ויש גורמים שמנסים מאחרי הקלעים להפליל אותו, כדי להסתיר שהיעד האמיתי של הטבח הוא לחסל אישה מסוימת שבעלה הצליח לחשוף פרשת שחיתות והועלם. הגורמים הללו הם כנופיה רוסית אשר מתחזה לאנשי עסקים לגיטימיים, אשר בראשה עומד אדם מבוגר כבן שמונים ששמו זק (אסיר), שבילה את מרבית חייו בגולגים סובייטים ידועים לשמצה.
בסיום הספר ריצ'ר מגייס את קאש, הלן ויאני לבצע תקיפה על ביתו של זק, בו אנשים שהצליחו לתפוס את רוזמרי. בכוחות משותפים הוא מצליח לחדור אל הבית ולחסל את כל עוזריו של זק, ולתפוס אותו בחיים. לאחר שמגיעים לבית חוקר המשטרה וסגניתו וכן התובע של העיירה, מתברר כי חוקר המשטרה הוא האדם המושחת מתוך המערכת, שסייע לכנופיה הרוסית.

עיבודים לקולנוע

הספר עובד גם לסרט פעולה שנקרא ג'ק ריצ'ר משנת 2012. את הסרט ביים כריסטופר מקווירי ומככב בו טום קרוז כג'ק ריצ'ר.
בסרט נעשו שינויים בפרטים רבים לעומת הספר שהפכו אותו לדרמטי יותר ורווי אקשן. הוסרו דמויות משמעותיות כמו רוזמרי אחותו של הצלף, וכתבת הטלוויזיה אן יאני. שינוי משמעותי נעשה בסצנת הסיום של הסרט, לא רק שהמיקום שונה מביתו של זק למחצבה, בנוסף זק ראש הכנופיה וקצין המשטרה אמרסון נהרגים בידי ריצ'ר, בעוד שבספר הם רק נעצרים.
סטיב דייוויס

סטיב דייוויס (באנגלית: Steve Davis; נולד ב-22 באוגוסט 1957, בפלומסטד שבלונדון) הוא שחקן סנוקר עבר אנגלי. דייוויס זכה ביותר תארים מקצועניים מכל שחקן סנוקר אחר בהיסטוריית המשחק, עם 92 תארים במספר (28 תוארי דירוג, 55 תארים ללא דירוג ו-9 תארים קבוצתיים), כולל שש זכיות באליפות העולם בסנוקר במהלך שנות ה-80. כמו כן, זכה דייוויס באות הכבוד כקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE).

קריירה

דייוויס החל לשחק סנוקר מקצועני בעונת 1978/1979, בגיל 20. הצלחתו הגדולה ביותר הייתה במהלך שנות ה-80, כאשר הוא נחשב לשחקן הסנוקר הטוב ביותר בעולם, והיה מדורג במקום הראשון בעולם במשך שבע עונות רצופות. דייוויס הגיע לשמונה גמרים של אליפות העולם בסנוקר, אך הפסגה הייתה כשהפך למיליונר הראשון מענף זה. הצלחתו הייתה כל כך גדולה עד שנטען שהיה מופיע בטלוויזיה יותר מראש הממשלה בזמנו.
דייוויס זכה ב-15 תוארי "הכתר המשולש": שש זכיות באליפות העולם, שש זכיות באליפות בריטניה, ושלוש זכיות בטורניר המאסטרס (שלישי בלבד במספר תוארי הכתר המשולש לרוני אוסליבן וסטיבן הנדרי).
דייוויס הוא שחקן הסנוקר הראשון בהיסטוריית המשחק שביצע רצף מקסימלי רשמי של 147 נקודות בתחרות מקצוענית (טורניר קלאסיק 1982). בנוסף, הוא שחקן הסנוקר הראשון בהיסטוריה שביצע מאה רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה בקריירה, ובסך הכול צלח 338 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה בקריירה.
דייוויס הוא שחקן הסנוקר הראשון בהיסטוריית המשחק שזכה ב"כתר המשולש" (כינוי לזכייה בשלושת התארים החשובים והיוקרתיים ביותר בעולם הסנוקר בעונה אחת: אליפות העולם, אליפות בריטניה, וטורניר המאסטרס), והוא ביצע את הישג זה בעונת 1987/1988.
אף על פי שלא זכה בתואר משמעותי מאז טורניר המאסטרס ב-1997, הוא שמר על מעמדו ברשימת 16 השחקנים הטובים בעולם כמעט בכל שנה - עד לעונת 2007/2008. גם לאחר מכן המשיך דייוויס לשחק סנוקר מקצועני, לצד עיסוקיו האחרים. בעולם הפּוּל הוא יסד את גביע המוסקוני השנתי בין אירופה לארצות הברית. בנוסף, פיתח דייוויס קריירה טלוויזיונית כפרשן סנוקר במהלך הסיקור הנרחב של רשת ה-BBC. הייתה לו גם הצלחה מסוימת כשחקן פוקר מקצועי, ולעיתים הוא פועל כדי-ג'יי חובב.
במהלך הקריירה, הרוויח דייוויס מסנוקר בלבד מעל 5.5 מיליון פאונד.
ב-17 באפריל 2016, בגיל 58, הודיעה דייוויס על פרישתו מסנוקר תחרותי.
עמותת העטלף

שמירת המורשת

בתחילת שנות ה-90 יזם יו"ר העמותה אברום שביט איסוף מידע מיוצאי השייטת ועריכת ספר המתאר את כל הפעולות מאז הקמתה. הרעיון בא מפרויקט דומה שנעשה על ידי עמותת מורשת הפלמ"ח. הכסף לפרויקט נאסף בעזרת אל"ם עוזי לבנת במפגש תורמים בארצות הברית והועבר לעמותה על ידי ועד למען החייל.
לצורך איסוף החומר רואיינו יוצאי השייטת על ידי ד"ר אורי מילשטיין ואברהם זוהר, חוקרי היסטוריה צבאית. השיחות הוקלטו, אך פרסומן נעצר בהוראת ביטחון שדה. העמותה חיפשה דרך להפוך את התחקירים לספר ולכך נבחר מייק אלדר אחרי שפרסם את ספרו הראשון "האויב והים". אלדר קיבל על עצמו את המשך העבודה תחת פיקוח העמותה וההסכם היה שעבודתו תיעשה ללא תשלום והתמורה תתקבל ממכירת הספר. המסמכים בארכיון חיל הים וארכיון צה"ל שימשו כבסיס נערכו ראיונות עם כל מפקדי השייטת, מפקדי הפעולות ולוחמים רבים. בייעוץ של הנהלת העמותה צומצם הספר למתכונתו הנוכחית. לאחר בדיקת ביטחון מידע. יצא לאור בשנת 1993. עד היום הופקו מספר מהדורות.
כהמשך לספר מנסה העמותה להוציא לאור מהדורה מקוונת של החומר ולהפיק סרט שיתאר את מורשת שייטת 13.

הנצחה

עמותת העטלף עוסקת רבות בתמיכה וסיוע למשפחות השכולות, בשוטף ובמקרים מיוחדים, וכן בסיוע לפרויקטים שונים של הנצחה. הנופלים מונצחים גם באתר האינטרנט של העמותה. העמותה מקיימת בכל שנה ערב התייחדות עם זכר הנופלים אליו מוזמנות המשפחות השכולות וכל יוצאי השייטת לדורותיהם. ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל מניחים חברי עמותת העטלף, יחד עם חיילי שייטת 13 עציץ פרח על קברי חללי השייטת ברחבי הארץ.

נוהלי העמותה

העמותה פועלת ממשרדים שהועמדו לרשותה בבית גיבור ספורט ברמת גן, היא מוסד מוכר לצורכי מס ומפעילה אתר אינטרנט למידע וקשר עם החברים.
יו"ר העמותה המכהן ב-2014 הוא יואב שחר מחדרה. בוועד המנהל של העמותה נמצא נציג המשפחות השכולות. הנציג בוועד הנוכחי הוא ינון אשכנזי, שהוא אביו של ארז אשכנזי שנהרג בפעילות בעזה בשנת 2003.
מחזור העמותה בשנת 2012 הסתכם ב-2,115,000 ₪ מחציתו מתרומות ומחציתו מפעילות התנדבותית.
קוסמה

היסטוריה

אביחן החל את דרכו המוזיקלית במועדונים בחיפה וסביבתה כאשר הוא מאזין למוזיקת new wave ומוזיקה אלקטרונית של להקות והרכבים כמו Depeche Mode, The Sisters of Mercy, The Cure, Front 242 ודומיהם.
על פי דבריו, החל הטראנס "לחלחל לחייו" בשנת 1995 ו"הכניס לקצב את כולם מכף רגל ועד ראש" וסחף גם אותו. לאחר שנים של מסיבות, בשנת 1998 הוא החל ליצור מוזיקה בעצמו. מכיוון שהוא היה בסביבת מחשבים כבר מגיל צעיר, יצירת המוזיקה הממוחשבת הייתה עבורו מהלך טבעי.
הוא עבד לראשונה עם בני רישר תחת השם Diablo ובשנת 1999 הם הוציאו יחד אלבום בשם "Insufficient Memory" ומספר טראקים כגון "Hop She Goes..." ו "Papa" תחת לייבלים שונים. בשנת 2000 החל ליבנה לעבוד תחת השם Cosma (על פי הצעתו של די.ג'יי יורג). במהלך הקריירה שלו הוא עבד עם עידו אופיר (Domestic) וארז אייזן מההרכב Infected Mushroom.
הוא הוציא לאור מספר תקליטי שדרים בספטמבר 2001 ובמקביל את הדיסק Simplicity. דיסק זה אופיין בצלילים נקיים, עם ביטים של מוזיקת פרוגרסיב, אלקטרוני ואמביאנט ושומר על רעננות. האלבום ביסס את מעמדו של ליבנה בעולם הטראנס והוא החל להופיע בכל העולם].
האלבום הבא של ליבנה היה "Nonstop" בהוצאה הישראלית HOMmega. אלבום זה נחשב לחדשני ביותר בסיגנונו]. יציאת האלבום לאור תוכננה לחודש מרץ, 2003, במקביל למסע ההופעות העולמי שתוכנן להיות בברזיל, יפן, מקסיקו, דרום אפריקה ואנגליה.
ב-10 בפברואר 2003, בזמן חופשה בגואה שבהודו, כשהוא נוהג באופנוע מחוף הים לכיוון המלון בו הוא שהה, הוא נקלע לתאונת דרכים. הוא נפטר בבית החולים. מותו הטראגי של אביחן הנחית מכה קשה על הלייבל HOMmega.
לאחר מותו, מכללת BPM הקימה את המלגה על שם אביחן לבנה, וקיימו אירוע התרמה ומסיבת הנצחה לכבודו.
למרות מותו, וכיוון שהכל כמעט כבר היה מוכן, יצא האלבום השני שלו ביוני 2003.
ליבנה היה מעורב באינספור פרויקטים (בשמו האמיתי או בשם הבמה) במגוון תפקידים: עריכה, נגינה, כתיבה, ארגון והפקה. הסינגל "We Are The Same" שוחרר רק ב-2010 על ידי אבירם דיין (DreaMelodic) שרק ערך אותו ושיחרר אותו לזכרו. שני אלבומיו היחידים רכשו לו פופולריות רבה בעולם הטראנס עד היום.
יחסי קוסובו–קרואטיה

היחסים בין המדינות

קרואטיה הפכה למדינה ה-31 שהכירה בקוסובו ב-19 במרץ 2008, וכוננה יחסים דיפלומטיים ב-30 ביוני 2008. קרואטיה שידרגה את משלחתה בפרישטינה לשגרירות. שגריר קרואטיה הנוכחי בקוסובו הוא זלטקו קרמריק. על מנת לחזק את שיתוף הפעולה הדו-צדדי, קוסובו פתחה שגרירות בזאגרב, בירת קרואטיה. שגריר קוסובו הנוכחי בקרואטיה הוא ולטט סאדיקו.

שיתוף פעולה צבאי

לקרואטיה יש כיום 20 חיילים המשרתים בקוסובו כשומרי שלום בצבא נאט"ו שהוביל את כוח קוסובו.

שיתוף פעולה משפטי

קרואטיה תומכת בקוסובו בבית הדין הבינלאומי לצדק בדיון בשאלת חוקיות עצמאות קוסובו.
ירון חסון

ביוגרפיה

בצעירותו החל חסון ללמוד גיטרה ומוזיקה קלאסית מערבית. בשנת 1988 סיים את לימודיו בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. באותה שנה זכה בפרס הראשון בתחרות הלאומית לגיטרה בישראל. הוא מופיע בפסטיבלים רבים ברחבי העולם כמבצע וכמלחין, ביניהם שבוע התרבות הספרדי-ישראלי (1989) אליו נשלח כדי לייצג את ישראל לצד התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולהקת המחול בת דור, פסטיבלים בליאז' (1989), בקורדובה (1990), בריכנוב (1995), בתל אביב (1999), באבו גוש (2000), ועוד; כמו כן מוזמן בקביעות לפסטיבל הגיטרה הלאומי בישראל. הוא זכה במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל במשך עשר שנים ברציפות. הקלטותיו כוללות רסיטלים לרשות השידור הישראלית משנת 1989. אלבומים ובהם ביצועיו ליצירות מן הרפרטואר הקלאסי וכמו כן ליצירותיו שלו זכו להכרה בינלאומית על ידי כתב העת האנגלי 'קלאסיקל גיטר מגזין' שציין בנובמבר 2001 כי "עולם הגיטרה הפך עשיר יותר עם נגינתו ויצירותיו של ירון חסון" וכי "יכולותיו הן פנומנליות". בספטמבר 2010 בוצעה הבכורה לקונצ'רטו לגיטרה ולתזמורת סימפונית אותו הלחין. ירון חסון הוא זוכה פרס אקו"ם לשנת 2015 על תרומה ליצירה הישראלית.
הנסי

היסטוריה

מזקקת הקוניאק של הנסי הוקמה בשנת 1765 בידי האירי רישאר הנסי (Richard Hennessy). במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, קיליאן הנסי, צאצא ישיר מדור חמישי למשפחת הנסי, מונה לתפקיד נשיא החברה. קיליאן היה זה שהוביל את המיזוג הבולט של החברה בשנת 1971, עם בית השמפניה מואט & שנדון, מה שיצר את חברת 'מואט הנסי'.
בשנת 1987 התמזגה החברה בשנית עם מותג האופנה לואי ויטון, מה שיצר את התאגיד המוכר היום כ-LVMH (ראשי התיבות ל'לואי ויטון • מואט הנסי'). קיליאן הנסי המשיך לפעול כיועץ לחברה עד למותו בשנת 2010, בהגיעו לגיל 103.

פופולריות

בתחילת המאה ה-21 גברה הפופולריות של המשקה בקרב אוכלוסייה צעירה יותר מזו שנהגה לצרוך אותו עד אז, וזאת בזכות ההתייחסות הנרחבת אליו בשירי היפ הופ וראפ שונים. בין הראפרים שהזכירו את המשקה בשיריהם ניתן למנות את אקזיביט, טופאק, נאס, סנופ דוג, אמינם ורבים אחרים. בשירו המכונה "הנסי" התייחס טופאק למשקה בתור "החרא הכהה הזה". המשקה מוזכר גם בשירו של 50 סנט "high all the time" בכינוי "הני".
מנהיג קוריאה הצפונית לשעבר קים ג'ונג איל היה צרכן נודע של המשקה, ונטען כי הוציא על צריכתו סכום של קרוב ל-800,000 דולר בשנה.
משקה ההנסי מוזכר גם בסרט משנת 1993, רשימת שינדלר, כמשקה מבוקש במיוחד בשוק השחור שאוסקר שינדלר (שגולם על ידי ליאם ניסן) השתמש בו כדי לזכות בחיבתם של הבכירים הנאצים.