google/wiki40b huggingface dataset:
אנדרה מורואה

חייו

נולד בעיר אלבף (Elbeuf) שבחבל נורמנדי בצרפת למשפחת יצרני טקסטיל שנמלטה מחבל אלזס לאחר שנכבש על ידי הגרמנים במלחמת פרוסיה-צרפת (1870). היה תלמיד מצטיין בבית הספר התיכון של ברבף, ואחר כך בזה של העיר רואן. קיבל תואר ראשון בספרות והמשיך את לימודיו בפילוסופיה באוניברסיטה של העיר קאן שבנורמנדי. מגיל 18 עד 26 עבד במפעל לטקסטיל של אביו. הוא שירת בצבא במלחמת העולם הראשונה, ובהשפעת התנסותו כתב בשנת 1919 את הספר "שתיקתו של הקולונל ברמבל". הוא היה עיתונאי, ואף כתב ספרי ביוגרפיה ורומנים היסטוריים. ב-1923 פרסם את "אריאל" - ביוגרפיה של המשורר הבריטי פרסי ביש שלי. ב-1924 נפטרה אשתו, ובשנה שלאחריה נפטר אביו, ומורואה עזב את העסק המשפחתי ונישא לאחייניתו של הסופר מרסל פרוסט. ב-1926 שימש כמרצה באנגליה בטריניטי קולג' של אוניברסיטת קיימברידג'. ב-1929 הוזמן להרצות בארצות הברית באוניברסיטת פרינסטון שבמדינת ניו ג'רזי. בשנת 1938 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית.
במלחמת העולם השנייה נמלט לארצות הברית, ושם עבד כמרצה באוניברסיטת הרווארד. מספרים שבהרצאתו הראשונה שם אמר: "אני אמור לדבר עמכם אנגלית, שכידוע אינה שפת אמי וגם לא שפת אמכם". ב-1942 פרסם את "פרדריק שופן". ב-1943 שירת בצבא בעלות הברית בצפון אפריקה, ועם סיום המלחמה ב-1945 חזר לצרפת. המשיך לכתוב ולפרסם ביוגרפיות: "מרסל פרוסט" (1949), "ז'ורז' סאנד" (1953), "ויקטור הוגו" (1954). אנדרה מורואה נפטר בפריז ב-1967.
פונקציית הזהות

פונקציית הזהות או טרנספורמציית הזהות היא פונקציה שמחזירה תמיד את אותו הערך שעליו היא פעלה, פונקציה f היא פונקציית הזהות אם לכל איבר x בקבוצה M עליה היא פועלת מתקיים .
פונקציית הזהות על קבוצה M מסומנת לעיתים על ידי idM או 1M.

תכונות אלגבריות

תהי f : M → N פונקציה כלשהי, אזי f o idM = f = idN o f (כאשר "o" מייצג פעולת הרכבת פונקציות). בפרט, idM הוא איבר היחידה של המונואיד הכולל את כל הפונקציות מ-M על M.
פרנססק אנטיק אי אוליבה

ביוגרפיה

אוליבה נולד בקרקס בוונצואלה, ובילדותו חזר לעיירת הולדתם של הוריו אלגיידה במיורקה. למד משפטים באוניברסיטה של מיורקה. בתחילת שנות ה־90 כיהן כראש המועצה המקומית של אלגיידה.
ב-1999 היה אוליבה מועמד המפלגה הסוציאליסטית (PSIB-PSOE) לנשיאות הקהילה האוטונומית, וגבר על הנשיא הקודם מהמפלגה העממית ז'אומה מאטס. אולם בבחירות שאחריהן זכה שוב מאטס. אנטיק נבחר לבית הנבחרים הספרדי כאחד הצירים מהאיים הבלאריים, שם כיהן עד שב-2007 זכה שוב בבחירות בקהילה האוטונומית.
ב-2011 הביע את התנצלות ממשלת האיים הבלאריים על רדיפת היהודים והמומרים במיורקה על ידי האינקוויזיציה, והעלאתם על המוקד ב-1691.
בבחירות שהתקיימו באותה שנה עמד שוב בראש מפלגתו אשר הפסידה, והוא הוחלף אל ידי מועמד המפלגה העממית חוסה רמון באוסה.
בית עיריית טמפלהוף-שנברג

תולדות הבניין

הבניין נבנה בשנים 1911–1914 כדי לשמש כמשכן חדש לעיריית שנברג – אז עיר עצמאית, אשר סופחה לתחומי ברלין כאחד מרובעיה רק בשנת 1920. במלחמת העולם השנייה נפגע הבניין מהפצצות ובמהלך הקרב על ברלין. 
לאחר מלחמת העולם השנייה השתכנה עיריית ברלין באופן ארעי בבית העירייה החדש (Neues Stadthaus), כתחליף לבית העירייה האדום, אשר נפגע קשה בהפצצות במהלך המלחמה. כאשר חולקו עיריית ברלין והמינהל שלה בין שני חלקיה בספטמבר 1948 הפך בית העירייה החדש לבלתי נגיש לתושבי ברלין המערבית. אז השתכנה עירייתה – רשמית באופן זמני – בבית עיריית שנברג. משנת 1949 ועד 1991 שכן בבניין גם בית הנבחרים של ברלין.
באוקטובר 1950 הוצב במגדל הבניין פעמון הדרור, שניתן במתנה לברלין המערבית ביוזמה אזרחית אמריקנית. מאות אלפים מתושבי העיר נאספו מול הבניין לכבוד טקס ההענקה. מאז מצלצל הפעמון מדי יום בשעת הצהרים וכן במועדים נוספים במהלך השנה.
באוגוסט 1961 הפגינו בכיכר שבחזית הבניין כ-800 אלף מתושבי העיר במחאה על הקמת חומת ברלין.
בעת ביקורו בברלין המערבית ביוני 1963 נשא נשיא ארצות הברית ג'ון פ. קנדי בחזית הבניין את נאומו הידוע אני ברלינאי. המונים מתושבי העיר התאספו בכיכר רודולף וילדה (Rudolph Wilde Platz) שלפני בית העירייה כדי להאזין לנאום. ב-25 בנובמבר 1963, שלושה ימים לאחר רציחתו של קנדי, נקראה כיכר זו על שמו.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 חזר הבניין לשמש כמשכן עיריית רובע שנברג. בשנת 2001, לאחר ארגון מחדש של רבעי ברלין, היה הבניין למשכנה של עיריית הרובע החדש טמפלהוף-שנברג.
ב-13 בספטמבר 2001 התכנסו אלפים מתושבי העיר בכיכר שלפני הבניין להפגנת הזדהות עם ארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.

לוחות זיכרון ותערוכות בבניין

בחזית הבניין מוצב לוח זיכרון לציון התקנת פעמון הדרור במגדלו בשנת 1950.
לוח המציין את ביקורו של הנשיא קנדי בברלין ב-1963 מוצמד לעמוד בכניסה לבניין, והחדר שמעל הכניסה לבניין, המשקיף אל הכיכר, מוקדש לקנדי ולביקורו.
מאז 2005 שוכנת בבניין התערוכה "היינו פעם שכנים – ביוגרפיות של יהודים בשנברג וטמפלהוף תחת המשטר הנאצי" (כותרתה בגרמנית: Wir waren Nachbarn – Biografien jüdischer Zeitzeugen). 
הבניין היה גם מקום משכנה הקבוע של הקרן לזכרו של וילי ברנדט, ראש עיריית ברלין המערבית (1957-1966) וקאנצלר גרמניה המערבית, ותערוכה אודות חייו שכנה בבניין. בינואר 2010 נסגרה התערוכה והיא אמורה להיפתח באתר אחר בברלין.
מיטל זילברמן

מיטל זילברמן היא פרופסור במחלקה להנדסה ביו-רפואית, אוניברסיטת תל אביב. פרופ' זילברמן עוסקת בשתלים מתכלים משחררי תרופות, בביו-חומרים פולימריים ובהנדסת רקמות.
זילברמן פרסמה למעלה מ-90 מאמרים בכתיבי עת מדעיים בינלאומיים, רשמה ששה פטנטים וזכתה בפרסים על מחקריה, בהם פרס יולודן של הטכניון.
מעון קונצבו

תיאור

הדאצ'ה ממוקמת בלב יער ליבנה מיוער בצפיפות; הגנותיה כללו גדר כפולה, תותחי נ"מ 30 מילימטר מוסווים וכוח ביטחון של שלוש מאות חיילים מיוחדים של נ.ק.ו.ד. (אחרי 1946, משרד ביטחון המדינה). 
בשטח היו עצי לימון ותפוח, גן ורדים, בריכה קטנה ואבטיח שסטלין אהב לטפח. היה גם מגרש ספורט. 
עם הכניסה לדאצ'ה היה לובי ובו שתי מלתחות. משמאל נפתחה דלת לחדרו האישי של סטלין, שם בילה את מרבית שעות היום. ממש לפני הדלת נפתחה דלת לחדר האוכל הגדול, ואילו מימין היה מסדרון צר וארוך. 
חדר האוכל המלבני נשלט על ידי שולחן ארוך ומלוטש מכוסה שטיחים ורדים.  הוא היה מקושט בתמונות של לנין ושל הסופר מקסים גורקי. בחדר זה סטלין קידם בברכה את הפוליטבירו הסובייטי לפגישות ולארוחות ערב מאוחרות, ובמקרים רבים נלקחו החלטות חשובות. דלת "כמעט בלתי נראית" הייתה בקיר בצד אחד של חדר האוכל והובילה לחדר השינה של סטלין ולמטבח. 
בצד שמאל של הדאצ'ה היה חדר העבודה האישי של סטלין (שם בילה את רוב היום בקונצבו) עם שולחן המלחמה הגדול שלו, רדיו שהיה מתנה מאת וינסטון צ'רצ'יל (כשביקר במוסקבה בפעם הראשונה, באוגוסט 1942) וספה; סטלין העדיף לישון בספה הזאת, במקום בחדר השינה שלו.  חדר האמבטיה נמצא ליד חדר העבודה של סטלין. 
בצד ימין, המסדרון הצר והארוך הוביל תחילה לשני חדרי שינה (המשמשים בעיקר לארח אורחים מזדמנים) ולבסוף למרפסת פתוחה גדולה. סטלין נהג לבלות זמן רב במרפסת הזאת. הוא היה יושב שם על כיסא בחורף, למרות הקור הכבד, לבוש מעיל עור כבש חם וכובע פרווה. הוא גם אהב לקרוא ספרים ודו"חות ולהאכיל את הציפורים בזמן שהגיע למרפסת. 
בתו של סטלין, סבטלנה אלילוייבה, גם רשמה בזכרונותיה כי הציור המפורסם תגובה של הקוזאקים מזפורוז'יה הייתה תלויה איפשהו בקומת הקרקע, אבל לא היה ברור בדיוק איפה. 
המנהיג הסובייטי רק לעיתים רחוקות עזב את חדר העבודה שלו, שלא לדבר על ביקורו בקומה השנייה (אם כי מעלית הותקנה על פי פקודותיו). הקומה הזאת נועדה במקור להכיל את בתו סבטלנה, אבל היא הייתה נשארת שם רק כמה ימים בכל שנה. כתוצאה מכך, החדרים נותרו חשוכים וריקים במשך רוב הזמן. 
לאחר מותו של סטלין הקים מכון מרקס-אנגלס-לנין-סטלין ועדה לביצוע סידורים להקמת מוזיאון סטלין בקונצבו. ניקיטה חרושצ'וב ביטל את הרעיון והדאצ'ה עמד פנויה במשך כמה עשורים.

הדאצ'ה היום

הבניין עדיין אפוף סודיות. השטח הוא מגודר וסגור למבקרים רגילים. עם זאת, הוא עדיין השתמר במצב טוב, יחד עם כל החפצים האישיים של סטלין, כולל חדר העבודה שלו עם שולחן המלחמה והספה שבה הוא ישן. 
עם כניסתו לתפקיד נשיא רוסיה בשנת 2000, הזמין ולדימיר פוטין את האוליגרכים העסקיים החזקים ביותר של רוסיה לקונצבו, במה שתואר כצעד "סמלי מאוד" על ידי סרגיי פוגאצ'יוב, שהשתתף בפגישה זו; משתתף נוסף היה מיכאיל חודורקובסקי, שאמר כי על ידי זימונם לקונצבו לישיבה במשרדו של סטלין, פוטין "רצה שנבין שאנחנו, כאנשי עסקים גדולים, עשויים לקבל קצת כוח, אבל זה שום דבר לעומת כוחו כמו ראש המדינה.  חודורקובסקי "לא לקח את המסר הזה ללב" ונכלא למשך 10 שנות מאסר, באשמת העלמת מס.
טל שפי

ביוגרפיה

נולדה בפאלו אלטו שבקליפורניה וגדלה בתל אביב. בת לחנה עזרתי (לימים שפי) שעלתה מסלוניקי ולאל"ם אדם שפי, יליד ישראל.

למדה במגמת תיאטרון בתלמה ילין ובבית הספר הפתוח הדמוקרטי ע"ש אבשלום. למדה קולנוע ב"בית צבי" ברמת גן, ובקורסים משלימים ב-New School of Visual Arts שבניו יורק, וב-AFI שבלוס אנג'לס.
בשנים 1999–2002 שימשה מורה ראשית לעריכה במכללת עמק הירדן. משנת 2008 מרצה בג'אמפ קאט, בית ספר לעורכים ואנימטורים.
טל שפי היא מנטורית ולקטורית בקרנות שונות ובפסטיבלים, למשל בפסטיבל דוקאביב, בקרן גשר ובקרן ברנשטיין.

כתיבת תסריטים וייעוץ עריכה

"החברה הטובים", שביימה ליאורה קמנצקי; "סופייר", שביים פיראס חורי; ”המוח החשמלי", שביים נדב הראל; "מדינת אכזיב - מקום של אהבה", שביימה אתי ויזלטיר; "שובר שמירה", שביים אלעד דוידוביץ'; "גזויינדלך", שביימה אפרת ברגר; "פואמה פדגוגית", שביימו מאיה רוטשילד ותמי גרוס 2015; "טמאים", שביים דניאל נחנסון 2016; "לפני שהרגליים נוגעות בקרקע", שביימה דפני ליף 2017.
ראוס דפורטיו

היסטוריה

ראוס נוסדה לאחר פירוק קבוצה אחרת בעיר ובשנת 1917 איחדה לתוכה מספר קבוצות קטנות. עד תחילת שנות ה-40 שיחקה הקבוצה בליגות המחוזיות, עד שבשנת 1943 העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה השלישית.
עד שנות ה-70 העבירה את מרבית שנותיה בליגה השלישית, עד שחלה ירידה בהישגי הקבוצה שירדה לליגה הרביעית. החל משנת 1983 עד 2002 שיחקה בעיקר בליגה הרביעית, עם גיחות לליגה הקטלאנית הראשונה, המהווה ליגה חמישית ברמתה בספרד. עד שנת 2011 שיחקה ראוס בליגה הרביעית למעט שתי עונות, כאשר החל משנה זו התבססה בליגה השלישית.
את עונת 2015/2014 סיימה במקום השלישי, הישגה הגדול ביותר עד לנקודה זאת, בזכותו העפילה לפלייאוף העלייה לליגה השנייה. כבר בסיבוב הראשון הודחה בידי ראסינג פרול, אך בעקבות הישג זה העפילה לשחק בעונה הבאה בגביע המלך.
ראוס הוגרלה לשחק בסיבוב הרביעי מול אתלטיקו מדריד, ואף כבשה שער יתרון מפתיע, אך לבסוף הפסידה בשני המשחקים והודחה מהגביע. את המשך העונה העבירה ראוס בצמרת, כשבמחזור האחרון של הליגה הסדירה העפילה למקום הראשון, ממנו משחקים במסלול המקוצר של פלייאוף העלייה לליגה השנייה.
ראוס הוגרלה לשחק מול ראסינג סנטאנדר וניצחה בשני המשחקים, כולל ניצחון 0–3 באצטדיון הסרדינרו. הישג זה הביא להעפלתה הראשונה בהיסטוריה לליגה השנייה. העפלתה של ראוס לליגה השנייה דרך מסלול האלופות העלה אותה למשחק על גביע אליפות כלל הליגה השלישית, אך הפסידה בפנדלים לקבוצת אוקם מורסיה.
בעונת 2018/2019 הקבוצה נתקלה בקשיים כלכליים חמורים. בשל המצב הכלכלי החמור בו הייתה, בינואר 2019 הדיחה התאחדות הכדורגל הספרדית את ראוס ממערכת הליגות בספרד למשך שלוש שנים. בעקבות כך שחקני הקבוצה (למשל חסוס אולמו) חתמו חוזים עם קבוצות אחרות במטרה להמשיך לשחק כבר בעונה זו.
פרנק רמזי (כדורסלן)

קריירת מכללות

רמזי נולד בעיר קורידון שבקנטקי, ובין השנים 1950–1954 למד באוניברסיטת קנטקי. בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 10.1 נקודות בממוצע למשחק, ועזר לה לזכות באליפות המכללות השלישית בתולדותיה. בסיום עונתו השנייה בקנטקי נחשפה שערוריית הימורים שהיו מעורבים בה מספר שחקני אוניברסיטת קנטקי בעבר (ביניהם שחקני ה-NBA אלכס גרוזה וראלף בירד), מה שהביא להשעיית הקבוצה מליגת המכללות בעונת 1952/1953. משסיים את לימודיו האקדמיים נלקח רמזי בבחירה החמישית של דראפט ה-NBA 1953 על ידי בוסטון סלטיקס, אך אף על פי כן, בחר לחזור לשחק עבור קבוצת האוניברסיטה בעונת 1953/1954. לצד הסמול פורוורד קליף הייגן, הוביל רמזי את קנטקי למאזן ניצחונות מושלם 25–0, אך לא הורשה להשתתף בטורניר אליפות המכללות מכיוון שסיים את לימודיו. באותה עונה קלע רמזי 19.6 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות.

קריירת משחק

בעונת 1954/1955 הצטרף רמזי לסלטיקס וקלע במדיה 11.2 נקודות למשחק עד סיום העונה. בשנים 1955–1956 שירת כחייל בצבא ארצות הברית. במהלך עונת 1956/1957 חזר לשחק בבוסטון, וב-7 מתוך 8 העונות הבאות זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA. תקופת השיא של רמזי בקבוצה הייתה בפלייאוף 1959, בו הוביל את כל קלעי קבוצתו עם 23.2 נקודות בממוצע למשחק, והצעיד אותה לזכייה הראשונה מתוך 8 זכיות רצופות באליפות ה-NBA (מתוכן רמזי לקח חלק ב-6). על אף שהיה אחד השחקנים המובילים בקבוצתו, העדיפו רמזי ומאמנו רד אאורבך שישמש כשחקן ספסל, ובכך נחשב ל"שחקן השישי" הראשון בתולדות ה-NBA, כשחקן מוביל שמוותר על מקומו בחמישייה הפותחת.
שישה שחקנים בלבד בתולדות ה-NBA זכו ביותר אליפויות מאשר רמזי, כולם שחקני הסלטיקס ששיתפו עמו פעולה בקבוצה. לאחר פרישתו ממשחק בשנת 1964 הפרישו הסלטיקס את גופייתו, עם המספר "23".

לאחר הפרישה ממשחק

בעונת 1970/1971 אימן רמזי את קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA, אשר שני שחקניה המובילים היו בוגרי אוניברסיטת קנטקי דן אייסל ולואי דמפיר. בעונתו היחידה כמאמן העפיל עם הקולונלס לגמר ה-ABA, בו הפסיד ליוטה סטארס (אשר אומנה על ידי חברו מהסלטיקס, ביל שרמן) בתוצאה 3–4.
בשנת 1981 הוצג בהיכל התהילה של הכדורסל.
לאחר קריירת האימון עבד רמזי בבנק, ובערוב ימיו היה נשיא סניף בנק בעיר דיקסון שבקנטקי. 
ב-8 ביולי 2018, חמישה ימים לפני יום הולדתו ה-87, נפטר רמזי כתוצאה ממפרצת.
יום מחייו של אופריצ'ניק

תקציר עלילת הספר

השנה היא 2027, רוסיה מופרדת מהעולם ושולטת בה אוטוקרטיה, שנאת זרים, פרוטקציוניזם, פטריוטיות ואומניפוטנטיות של המשטרה החשאית (האופריצ'נינה), שיוצרת דיכוי קבוע ובעצמה שטופה בשחיתות. מקורות ההכנסה היחידים של המדינה הם מכירת הגז הטבעי ומעבר של סחורות סיניות לאירופה.
אנדריי קוֹמיאָגָה, מנאמני השליט, שכמו שאר אחיו האופריצ'ניקים, נשבע לוותר על משפחתו לטובת שירות הצאר. הוא מתעורר עם הנגאובר קשה בעקבות צלצול הטלפון הנייד, שהרינגטון שלו הוא הקלטה של  הצלפת שוט, אנקה, גניחה וחרחור של הקורבן, אך יומו נמשך, כמובן, לפי התוכנית: לשרוף עד יסוד את ביתו של בוגד במולדת, לטפל בלצים ובמוקיונים, לטוס בענייני עבודה לאוֹרֶנבּוּרג ולטוֹבּוֹלסק, לחזור למוסקבה, לסעוד בחברת השליט ולעת ערב להזיע בבית מרחץ בחברת בעלי בריתו האופריצ'ניקים.

תיאטרון

ב-30 בנובמבר 2016 עלתה במוסקבה הצגה בשם "יום מחייו של אופריצ'ניק", עיבוד ראשון לספר. הבכורה נערכה בתיאטרון "לנקום" הממלכתי שבמוסקבה בבימויו של מארק זכרוב. את הדמות הראשית גילם ויקטור ראקוב ובה נטלו חלק גם אנטון שאגין, ויקטור ורג'ביצקי, דמיטרי פבצוב ואלכסנדרה זכרובה.
פארק הנרי הדסון

פארק הנרי הדסון (באנגלית: Henry Hudson Park) הוא פארק קטן באזור ספוייטן דוייויל שברובע ברונקס בעיר ניו יורק.

היסטוריה

הפארק קרוי על שמו של המגלה האנגלי הנרי הדסון (על שמו קרוי נהר הדסון הסמוך).
בשנת 1906 הוחלט להקדיש לזכרו של הדסון פארק לרגל יום השנה ה-300 לגילוי מפרץ ניו יורק התחתון. הרעיון לא מומש בשל קשיים תקציביים ובירוקרטיים, ורק בשנת 1912 הוצב במקום עמוד דורי לזכרו. רק לאחר הצבת האנדרטה והפרסום הבא בעקבותיה נמצא מימון להקמת הפארק. בשנת 1938 תוכנן הפארק והוצב פסלו של הדסון בראש העמוד. הפארק שופץ בשנת 1989.
חורבת פקועית

חורבת פקועית הוא אתר ארכאולוגי על רכס הרי הגלבוע, ברום של כ-330 מטרים מעל פני הים, בסמוך להר ברקן.
החורבה שוכנת בצמוד לגדר ההפרדה, וכקילומטר אחד מדרום לה שוכן הכפר פקועה, ממנו נגזר שמה.
באתר נתגלו ממצאים מתקופת הברזל, הכוללים קיר ביצורים. נמצא כי האתר, שננטש עם השנים, יושב מחדש במהלך התקופה הרומית, והיה ליישוב חקלאי שהתקיים עד ימי הביניים.
בשטח החורבה אותרו שרידי מבנה ציבורי גדול, ובו אבני גזית, חוליות עמודים ואבני מזוזה, האופייניים לבתי כנסת מתקופת התלמוד שנתגלו באזור.

לקריאה נוספת

אריאל: כתב עת לידיעת ארץ-ישראל: בתי-כנסת בגליל ובגולן, גיליון 52, מאי 1987, עמ' 87.
אנה אל-טור

קורות חיים

אל-טור נולדה בעיר אודסה. אביה, שמואל איסקוביץ (1859–1910), היה בעל בית המרחץ המפורסם בעיר. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון ע"ש רימסקי קורסקוב בבירה סנקט פטרבורג במגמת פסנתר אצל המורה אנה יסיפובה ובמגמת זמרה. אחרי תום לימודיה אלה המשיכה ללמוד בלייפציג שבגרמניה. ב-1908 ערכה מסע הופעות מוצלח באנגליה עם הכנר יאן קובליק, עם רפרטואר רוסי ברובו. כשחזרה לרוסיה הופיעה בפטרבורג והלהיבה את צזאר קואי, שאמר לה: "אני מאמין בהצלחה שלך בעתיד. יש לך קול, הכשרה נהדרת, כישרון מוזיקלי נדיר ומזג סוער ולבסוף יכולת דקלום יוצאת דופן".
בשנים 1913–1920 לימדה במוסקבה, ולאחר מכן עזבה את רוסיה. בשנים 1922–1925 היא לימדה בברלין, ואחרי כן מ-1925 ועד 1948 בפריז. ב-1948 היא מונתה לפרופסור בקונסרבטוריון באמסטרדם. 
בין תלמידיה נחשבת במיוחד ג'ני טוראל (נאמר על טוראל שהיא שינתה את שם משפחתה לטוראל על ידי החלפת סדר ההברות של שם מורתה, אבל היא הכחישה זאת).
הילדה (אוניית מעפילים)

הילדה הייתה אוניית מעפילים, שאורגנה על ידי המוסד לעליה ב' של "ההגנה".

תולדותיה

728 המעפילים היו פליטים יהודים, שברחו מאזורי הכיבוש של גרמניה הנאצית באירופה. חלקם, כמאתיים נפש, עלו ב-13 באוקטובר 1939 לרכבת, שנסעה מברלין לווינה; וממנה הפליגו באונייה על הדנובה. אחר כך, הם נפגשו עם קבוצת מעפילים נוספת בברטיסלאבה ונעו יחדיו לסולינה.
"הילדה" הפליגה בינואר 1940, כאשר במסמכיה נכתב שיעדה הוא לפרגוואי, כדי להסוות את יעדה האמיתי, ארץ ישראל. באיסטנבול התגלתה "הילדה" על ידי המודיעין הבריטי, אשר עקב אחריה. סערה שהתחוללה בלב ים אילצה את האונייה לעצור באי קוס.

כאשר הגיעה בסמוך לחיפה, לא איפשרו הכוחות הבריטים את התקרבותה אל הנמל. ולאחר משא ומתן ותשעה ימים, נעצרה והובלה אל הנמל, בו עגנה ב-8 בינואר 1940.

הנהגת היישוב הפעילה לחץ ומחאה, ולאחר שלושה חודשים שוחררו המעפילים ממעצרם.
ענבל רובינשטיין

עו"ד ענבל רובינשטיין (נולדה ב-1961) כיהנה כסניגורית הציבורית הארצית בין השנים 2012-2003.
יצחק גרשטנקורן

ביוגרפיה

נולד בפולין לפתחיה גרשטנקורן, מחסידי האדמו"ר רבי שמעון קאליש מסקרנביץ. יחד עם אשתו שרה היה ממייסדי קבוצת בית ונחלה (קבוצה ציונית-חסידית ורשאית). עלה עם הקבוצה לארץ-ישראל בשנת 1924 (תרפ"ד).
קבוצת "בית ונחלה" שאפה לעסוק בחקלאות והקימה את המושבה החרדית שהפכה לעיר בני ברק על אדמות שנקנו באמצעות חברת גאולה מהכפר הערבי הסמוך "אבן איברק" שהחליף את שמו לאל חירייה כדי לבדלו מהמושבה היהודית. 
בבחירות שנערכו בתשרי תרפ"ה (1924), כשנה לאחר העלייה לקרקע, נבחר גרשטנקורן לראש הוועד הראשון של המושבה וכיהן בתפקיד זה מספר שנים. היה ממייסדי ומראשי בנק בני ברק שנועד למימון פיתוח המושבה ופעל רבות בארץ ובעולם לגיוס כספים עבור המוסד.
בשל משבר בוועד המושבה, התפטר גרשטנקורן מראשות הוועד. והחליף אותו הרב המקומי נחמן שמואל יעקב מיודסר. כאשר קיבלה בני ברק מעמד של מועצה מקומית, בשנת תרצ"ז (1937), מונה לעמוד בראש המועצה יעקב פרבשטיין. בבחירות הראשונות למועצה, שנערכו לאחר שנתיים בתרצ"ט (1939), נבחר יצחק גרשטנקורן לעמוד בראש המועצה. בתפקיד זה כיהן עד לשנת תשי"ד (1954). 
גרשטנקורן היה גם סופר ופרשן תורני פורה. בין השאר, חיבר סדרה בת שמונה כרכים על ספר תהילים. זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ג (1953). 
על שמו רחוב במרכז בני ברק - שנקרא רחוב בן פתחיה, ולאחר מותו הוחלט להנציחו ברחוב "שדרות גרשטנקורן". בנו, אלעזר גור, היה רב-סרן בצה"ל, שליח עלייה בצרפת וחבר קיבוץ בית אורן. חתנו ישראל ברוק היה בנו של הרב חיים שאול ברוק. נכדו מבן אחר היה הרב ישראל אריה גרשטנקורן.
מדי שנה עורכת עיריית בני ברק, תחרות לספרות תורנית, ומתוך עשרות ספרים המגיעים למזכיר העירייה זוכים כחמשה במלגה כספית, הפרס נושא את שמו של הרב ומכונה: "פרס הרב גרשטנקורן".
הסימפוניה התשיעית (הגדולה) של שוברט

הסימפוניה מס' 9 בדו מז'ור, 944 ברשימת יצירותיו של פרנץ שוברט, הידועה בשם "הגדולה", היא הסימפוניה האחרונה ששוברט השלים. במקור ניתן לה הכינוי "דו מז'ור הגדולה" כדי להבדילה מן הסימפוניה האחרת שלו בדו מז'ור, השישית, "דו מז'ור הקטנה",(,), אבל כיום נהוג להשתמש בכינוי ביחס לאורכה של הסימפוניה ולהדר המלכות שלה. ביצוע טיפוסי נמשך בסביבות 60 דקות.

חיבור וקבלה ראשונית

במשך זמן רב סברו, שהסימפוניה נוצרה בשנת חייו האחרונה של שוברט, 1828. בחודשי חייו האחרונים החל שוברט לכתוב טיוטה לסימפוניה - אבל זו הייתה היצירה בדו מז'ור, הנחשבת כיום לסימפוניה העשירית, שהכנתה לביצוע נעשתה בידי בריאן ניובולד. למעשה, כיום ידוע, ש"הגדולה" חוברה ברובה כסקיצה בקיץ 1825: שזו, לאמיתו של דבר, הייתה היצירה ששוברט הזכיר במכתב ממרץ 1824, שבו כתב כי בכוונתו לכתוב "סימפוניה כבירה". באביב או קיץ 1826 הושלמה כתיבת הפרטיטורה ובאוקטובר שלח אותה שוברט, שלא הייתה לו שום אפשרות לשלם תמורת ביצועה, אל האגודה הפילהרמונית של וינה עם הקדשה. הם נענו למשלוח בתשלום קטן, ארגנו את העתקת תפקידי התזמורת ובמהלך המחצית השנייה של 1827 (התאריך המדויק ושם המנצח אינם ידועים) הסדירו ביצוע נסיוני לסימפוניה - אך החליטו שהיא ארוכה וקשה מדי לביצוע פומבי.
ב-1838, 10 שנים אחרי מות שוברט, ביקר רוברט שומאן בווינה ומצא את כתב היד המאובק של הסימפוניה. הוא לקח אותו איתו ללייפציג, שם זכתה לביצוע פומבי ראשון בניצוח פליקס מנדלסון ותזמורת הגוונדהאוז של לייפציג, ב-21 במרץ 1839. ב"כתב העת החדש למוזיקה" Neue Zeitschrift für Musik חגג שומאן את האירוע במאמר נלהב שבו הילל, בהתבטאות שנועדה להיזכר, את הסימפוניה על "אורכה השמיימי". שומאן, עם שמיעת הביצוע הראשון של הסימפוניה, קבע, כי זו לדעתו היצירה האינסטרומנטאלית הגדולה ביותר מאז מות בטהובן.

הגדרה מספרית

חילוקי דעות מסוימים קיימים עדיין בנוגע לקביעת מספרה של הסימפוניה הזו. חוקרים דוברי גרמנית מגדירים אותה לעיתים כסימפוניה מס' 7, בגרסאות מסוימות של קטלוג דויטש (הקטלוג התקני של יצירות שוברט, בעריכת אוטו אריך דויטש) היא מופיעה כמס' 8 וחוקרים דוברי אנגלית רושמים אותה לעיתים קרובות כמס' 9. תזמורות רבות בארצות הברית מוותרות מכל וכל על המספור מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתוכניות מודפסות מכתירות אותה בשם הסימפוניה "הגדולה" בדו מז'ור.
אדמונטוזאורוס

מאפיינים

האדמונטוזאורוס היה מבין הגדולים והחזקים שבהדרוזאוריים: אורכו הגיע ל-12–13 מטרים ומשקלו נע בין 3 ל-5 טון. גופו החזק איפשר לו לרוץ במהירות של 50 קמ"ש. האדמונטוזאור היה צמחוני שכנראה אכל עלי מחטניים והיה מצויד לשם כך במקור דמוי ברווז לתלישת העלים ומערכת לחיים ושיניים טוחנות חזקות באחורי הפה שגרסו את המזון והפכו אותו לניתן לעיכול. בקדמת ראשו היה שק אוויר שאותו יכול האדמונטוזאורוס לנפח כדי להפיק קולות או כדי להוות מפגן ראווה צבעוני לצרכים חברתיים. באחד המאובנים של אדמונטוזאורוס נשמרה טביעת העור שלו, דבר שהראה שעורו היה מורכב מקשקשים דמויי-חלוקים.
מאובני הדרוזאור נמצאו במערב אמריקה הצפונית: מאלסקה שבצפון, דרך אלברטה וססקצ'ואן שבקנדה וכלה במונטנה שבארצות הברית. נמצאו פרטים רבים באותו מצע עצמות, דבר המרמז שחי בעדרים. הפלאונטולוגים מאמינים שהאדמונטוזאורים היו דינוזאורים נודדים, שנדדו מדי אביב ליערות אלסקה בחוג הארקטי, שם בילו את הקיץ, ובחורף נדדו דרומה יותר כדי להימלט מהקור והלילות הארוכים של חוג הקוטב הצפוני.
הוא נתגלה ב-1917 על ידי לורנס למבה ונקרא על שם תצורת אדמונטון שבקנדה, בה נתגלה. סוג נוסף בשם אוגרונאלוק שחי באלסקה ככל הנראה היה סוג של אדמונטוזאורוס.

בתרבות

האדמונטוזאורוס נראה בסדרה "הולכים עם דינוזאורים" בפרק האחרון, בו מספר פרטים מותקפים בידי טירנוזאורוס רקס ואחד נטרף ואחרים ממשיכים לנוע עד שהמטאור הורג אותם. הוא נראה גם בסדרה "הכוכב דינוזאור" ובסרטים נדידת הדינוזאורים וללכת בין דינוזאורים - כולם מבית ה-BBC.
האדמונטוזאורוס נראה במספר מקומות בסרטי פארק היורה: בסרט השני נראים עצמות ליד קן הטירנוזאורוסים שכנראה שהם עצמות אדמונטוזאורוס. בסרט עולם היורה האדמונטוזאורוס מוצג בתוך המחשבים ובסרט עולם היורה: נפילת הממלכה נראים מוצגים של שלדי דינוזאורים, ביניהם אדמונטוזאורוס. אך מעולם לא נראה פרט על המסך.
בן הזוג של נשיא מדינת ישראל

מעמדה של רעיית הנשיא בחוק

רעיית הנשיא מלווה את בעלה בפעילותו הרשמית, בישראל ומחוצה לה. רעיית הנשיא, בהתאם למקובל בכללי הטקס נלווית לנשיא בביקורים רשמיים בחו"ל, ומהווה מארחת רשמית של רעיותיהם של מנהיגים זרים המבקרים בישראל.
תפקידה אינו מוגדר ומעוגן בחוק, אך למרות זאת רעיות הנשיא זכאיות על פי חוק למימון לשכה על ידי המדינה, ולמימון הוצאותיהן השוטפות (ביגוד, אירוח, אחזקת דירה, הוצאות בריאות) גם לאחר שבני זוגן סיימו את תפקידם או נפטרו.

שימוש בתואר "הגברת הראשונה"

בישראל אין תואר "הגברת הראשונה" שעבר את ועדת הסמלים והטקסים. עם זאת, הדבר הקרוב ביותר לזה היא בת הזוג של נשיא המדינה, כרעייה של מי שמבחינה חוקית הוא ראש המדינה. בביקור סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס ב-2018, באחד הטקסים הכרוז הכריז באנגלית על כניסת "הגברת הראשונה שרה נתניהו", מה שעורר מהומה תקשורתית מאוחר יותר.
עיר הארנבים

עלילה

העלילה מספרת על ארנבים שחיים בעולם מצחיק שבו הם משחקים, שרים, רוקדים, מספרים, יוצאים להרפתקאות וסתם מתלוצצים.
פרובינציות צ'ילה

פרובינציה (בספרדית: Provincia) היא הדרגה השנייה מבין דרגות החלוקה המנהלית של צ'ילה. ברמה העליונה מחולקת צ'ילה ל-15 מחוזות, והן מתחלקות ל-54 פרובינציות.
בראש כל ממשל של פרובינציה (gobernación provincial) עומד מושל (Intendente provincial או gobernador provincial) הממונה על ידי נשיא צ'ילה, והכפוף למושל המחוז (Intendente Regional). המושל מקבל ייעוץ מהמועצה הכלכלית והחברתית של הפרובינציה (Consejo Económico y Social Provincial או בראשי תיבות CESPRO). הפרובינציה של סנטיאגו יוצאת דופן, שאין בחוקיה הגדרה למושל פרובינציה ומשרה זו היא חלק מתפקידיו של מושל מחוז סנטיאגו. בינואר 2001 הוקמה "המשלחת הפרובינציאלית של סנטיאגו" שבה תפקיד "השליח הפרובינציאלי" (Delegado Provincial de Santiago), הפועל כמושל פרובינציה מטעם מושל המחוז.
הפרובינציות נחלקות ל-346 קומונות המנוהלות על ידי גוף הנבחר בבחירות ישירות הקרוי מועצה מוניציפלית (concejo municipal), הכולל ראש עירייה (alcalde) וחברי מועצת העיר (concejales), לתקופה של ארבע שנים. מנהלת השירותים של הקומונה קרויה רשות מקומית (municipalidad) ושוכנת במשרדים של ראש העירייה (alcaldía).
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 היו הפרובינציות החלוקה המנהלית העליונה של צ'ילה, שכללה אז 25 פרובינציות: טרפקה, אנטופגסטה, אטקמה, קוקימבו, אקונקגווה, ולפראיסו, סנטיאגו, אוהיגינס, קולצ'גווה, קוריקו, טלקה, מאולה, לינארס, ניובלה, קונספסיון, אראוקו, ביוביו, מייאקו, קאוטין, ולדיביה, אוסורנו (מאז 1940), יאנקיווה, צ'ילואה, אייסן (מאז 1929) ומגיאנס (מאז 1929).
חוף באומן

גילוי החוף

החוף התגלה על ידי סר הוברט וילקינס בטיסתו שנערכה ב-20 בדצמבר 1928.

מקור השם

וילקינס קרא לחוף על שמו של אישעיה באומן, שהיה מנהל האגודה הגאוגרפית האמריקאית באותה עת.

לקריאה נוספת

• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, PP 114, 168
• A. P. Crary, L. M. Gould, E. O. Hulburt, Hugh Odishow, Waldo E. Smith, editors, Antarctica in the International Geophysical Year, P 53