google/wiki40b huggingface dataset:
דוד ריקארדו

חייו

דוד ריקארדו נולד באנגליה כצאצא למשפחה יהודית שברחה מפורטוגל להולנד בתחילת המאה ה-18 בעקבות גל של רדיפות נגד היהודים. המשפחה הגיעה תחילה לאמסטרדם, ואחר כך עברה ללונדון שבה נולד ריקארדו. אביו היה סוכן בורסה מצליח שהכניס את בנו לעסקיו, והקנה לו חינוך מוקדם בפיננסים. לאחר שנשא אישה קוויקרית למורת רוחו של אביו, החליט ריקארדו בן ה־21 לפתוח עסק משלו, שבו הצליח מאוד. בגיל 40 פרש מעסקיו ורכש לו אחוזה בכפר.
ריקארדו החל להתרועע עם קבוצת אינטלקטואלים, שאחד מהם, ג'יימס מיל (אביו של ג'ון סטיוארט מיל), דחק בו להיכנס לבית הנבחרים ולהעלות על הכתב את משנתו הכלכלית. כפי שהיה נהוג באותם ימים, רכש ריקארדו חלקת קרקע שזיכתה את בעליה במושב בפרלמנט הבריטי. שם הוכיח את עצמו כליברל תקיף, שתמך אף בעניינים שנגדו את האינטרסים הפרטיים שלו.

משנתו הכלכלית

ריקארדו הושפע מכתביהם הכלכליים של אדם סמית ותומאס מלתוס. בכתביו זיהה כמה מנקודות הכשל העיקריות שלהם וגיבש את הכלכלה לכלל תאוריה מקיפה אחת, המתייחסת הן לטווח הארוך והן לטווח הקצר. כחלק מתפקידו כמדינאי פרסם ריקארדו מספר כתבים הנוגעים לענייני מדיניות שעמדו על הפרק, כמו למשל ההצעה לבטל את המכסים על יבוא התבואה ("חוקי התבואה") והצעות שונות לגבי אופן גיוס הכספים של השלטון. במקביל, תרם גם לפיתוח הכלכלה כתחום נפרד ממדע המדינה באמצעות ספריו המקיפים על התאוריה הכלכלית. 
בשנת 1817 יצא לאור ספרו "עקרונות הכלכלה הפוליטית והמיסוי" שבו פיתח את כלל התפוקה השולית הפוחתת. חידוש נוסף של ריקארדו הוא עקרון היתרון היחסי: המניע להתמקצעות אישית ולסחר עם אחרים הוא היתרון היחסי שיש לאנשים או למדינות בייצור מוצר מסוים.
ריקארדו נאבק נגד הכוח הכלכלי הרב של מעמד בעלי הקרקעות אל מול כוחם המוחלש של בעלי ההון (אליהם השתייך) והפועלים. מאוחר יותר, השפיעו עקרונות אלו על קרל מרקס, ששם דגש על מאבקם של הפועלים בבעלי ההון. 
בזמן מלחמת הבריטים בנפוליאון התלבטה הממשלה אם לממן את המלחמה באמצעות מסים או בדרך של נטילת מלוות כגון באמצעות הנפקת אגרות חוב לציבור. ריקארדו הראה ששתי האפשרויות בעצם זהות מבחינה מקרו-כלכלית, והוביל לטביעת המונח "שקילות ריקארדו". העיקרון לשקילות הוא שגיוס אגרות חוב שקול להטלת מיסים בעתיד, מכיוון שבזמן הפירעון של אגרות החוב תאלץ הממשלה לממן את ההחזר מתקציב המדינה שמגיע ממסי האזרחים, ולכן, אם יהוון מחיר ההחזר לזמן הנוכחי תתקבל שקילות בין סכום זה לסכום הטלת המיסים כיום.
אנדרטת בני חוף הכרמל

הקמה

בחודש יולי 1967 הוחלט במועצה על הקמת אנדרטה שתנציח את 12 בני המועצה שנפלו במלחמת ששת הימים. לצורך בחירת האנדרטה הוקמה ועדה שופטים שכללה את ראש המועצה את הפסל יצחק דנציגר וחברים נוספים. לוועדה הוגשו חמש הצעות. החלטת השופטים ניתנה באפריל 1968 על פיה הפסל יעקב אפשטיין זכה במקום הראשון והצעתו נבחרה. התקציב להקמת האנדרטה כולל כביש גישה ומקומות חניה נאמד ב-60 אלף לירות. האנדרטה נחנכה בשנת 1972. בהמשך הורחבה האנדרטה כדי שתשמש להנצחת כל חללי בני היישובים במועצה שנפלו בכל המלחמות ממלחמת העצמאות ועד ימינו. נכון למאי 2013 מונצחים בה שמותיהם של 86 לוחמים.
האנדרטה בנויה משנים עשר עמודי בטון בגובה שבעה מטר הצבועים בצבע חום ורדרד, היוצרים ביחד מעגל. חלק מהעמודים צמודים לעמודים האחרים וחלקם ניצבים בדד. החלק העליון של העמודים מעוצב בדגמים גאומטריים. בהמשך עם הרחבת האתר להנצחת כל החללים נבנה קיר הנצחה בעל רקע שחור שעליו מצוינים שמות כל החללים. בחזית הקיר רחבה גדולה הבנויה מפלטות של גרנולית בצבע אפור. בחזית הרחבה בנויים שלושה קירות הצבועים באפר בהיר, שניים משני צידי הרחבה מקבילים אחד לשני, הקיר השלישי בנוי ביניהם יותר פנימה ובכך מאפשר מעבר משני צידי הקיר. על הקיר השמאלי כתובת, המועצה האזורית חוף הכרמל. על הקיר הימני הכתובת: "זיכרון נצח לבני חוף הכרמל אשר נפלו במלחמות ישראל ובשירות המולדת, על הקיר המרכזי בחזית הפסוק מספר ישעיהו ס"ו,יג: "כאיש אשר אמו תנחמנו כן אנוכי אנחמכם ובירושלים תנוחמו" ומאחור הפסוק "מנשרים קלו מאריות גברו".
בטו בשבט של שנת תשנ"ח (1998) ניטעה ליד רחבת החנייה של האנדרטה חורשת עצים הנקראת "חורשת הנופלים".
סטודיבייקר פלייט הוק

"סטודיבייקר  Hawk"

בין השנים 1960-1961 פותח הדגם "Studebaker Hawk", אשר התבסס על הדגם הקודם  "סטודייביקר Silver Hawk" וכמעט היה זהה לקודמו, ולדגם "סטודיבייקר  Golden Hawk".
קו N של הרכבת התחתית של ניו יורק

היסטוריה

ב-22 ביוני 1915 החלה בניית הקו הנוכחי על מסלולו של קו האוטובוס שהושלמה בסוף שנת 1917. במקור הקו תפקד כקו אוטובוס של חברת BMT הקו שהיה נקרא קו 4 כונה גם "קו החוף" או "קו החוף המהיר", שנסע בין ברוקלין למנהטן.
ההרחבה המרכזית של הקו ארעה באפריל 1961 כאשר הרכבות מסדרה R27 נכנסו לשירות במערכת הרכבת התחתית, אז שונה שמו לקו-N.
ב -30 באוגוסט 1976, מסלול השירות של הקו הורחב צפונה לכיוון כביש 60 במנהטן, מנהרת רחוב אל יער הילס, ושדרה 71. בעוד רכבות של חברת נ'רבות נסעו לאורך המסלול המלא מקוני איילנד לשדרה 71, דרך גשר מנהטן וברודוויי אקספרס, היו רכבות של חברות אחרות נוסעות בשעות העומס רק בין רחוב וייטהול לבין פורסט הילס - בשדרה 71, ב-27 באוגוסט 1977 פסק שירות הקו בשעות הלילה המאוחרות ופעל רק בקטע קצר בין רחוב 36 לבין קוני איילנד.
בין השנים 1986 ל-2004, שוחזר גשר מנהטן, והאמור שיבש את השירות, והרכבות נותבו דרך מנהרה ברחוב מונטגיו.
ב-24 במאי 1987, הורחבו חלק מתחנות הקו כדי לאפשר החלפה לקווים חדשים שנפתחו באותה השנה.
ב-31 במאי 1994, קו N הפך למהיר במקטע נוסף במנהטן כאשר קו M עוצר באותם התחנות. ב-4 בנובמבר 2001 הורחבה תחנת הקצה הדרומית של הקו והקו חזר לנסוע על גשר מנהטן לאחר שהסתיימו רוב עבודות השיפוצים בו.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, הושעה שירות הקו לכול אורכו וחזר לפעול רק ב -28 באוקטובר.
ב -29 במאי 2005 הושלם הטרמינל החדש של סטילוול אווניו, ושירות הקו בין רחוב 86 לקוני איילנד שוחזר. ב-28 ביוני 2010, הופסקה פעילותו של קו W עקב בעיות תקציב ומסלולו של קו N החליף את השירות של קו W במנהטן, עם זאת, קומץ קטן של רכבות הוסיפו לנסוע במסלול המקורי.
מ-2 אוגוסט 2013 עד 14 בספטמבר 2014, נסגרה מנהרת הרכבת ברחוב מונטגיו לתיקונים בעקבות סופת הוריקן שפגעה קשות במקום ושירות הקו הופנה דרך גשר מנהטן. בחודש ינואר 2017 ה-MTA גילה את תוכניותיו לשקם את מבנה המנהרה שמתחת לשדרה הרביעית בין רחוב 36 לרחוב 59, המנהרה החדשה צפויה להיפתח בין יולי 2018 לבין יולי 2019.

מסלול הקו

תחנת המוצא של הקו היא בשכונת דיטמרס בולוורד שברובע קווינס, הוא עובר דרך שכונת אסטוריה ומשם פונה שמאלה ועובר במנהרה מתחת לנהר איסט, במנהטן הוא הופך לקו מהיר ולפיכך מדלג על תחנות רבות. ממנהטן הוא ממשיך דרומה אל ברוקלין ותחנתו הסופית היא בקוני איילנד.
ירון חדד

ביוגרפיה

ירון חדד נולד בראשון לציון. הוא שירת בלהקת פיקוד דרום בין היתר עם חנוך רוזן, דורון מזר, אבי דור ועירית ענבי.
לאחר השירות הצבאי הצטרף ל"להקת קסם" שהתחרתה בשנת 1982 בקדם אירוויזיון עם השיר "בומרנג", ושנה לאחר מכן התחרתה שוב בקדם אירוויזיון עם השיר "האגדה על בל". בין חברי ההרכב הייתה גם עירית ענבי. באותה השנה השתתפה הלהקה גם לראשונה בפסטיבל שירי ילדים עם השיר "שיר לשכונה" שזכה במקום השני. בהמשך שיחק במחזמר ברנשים וחלומות ובמחזמר "אל תרדי ממני" בבית לסין.
בקדם אירוויזיון 1987 שר את השיר "אולי הלילה" והגיע למקום ה-16 והאחרון. הוא שיחק ב"סוויני טוד" ובמחזמר"עלובי החיים" בתיאטרון הקאמרי, השתתף במופע "הלהקות חוזרות" ושיחק בהצגות ילדים.
בקדם אירוויזיון 1992 הופיע עם השיר זודיאק. השיר הגיע למקום התשיעי בלבד, אך הפך ללהיט. לאחר מכן הוציא ירון חדד את אלבום הבכורה, שהיה אלבומו היחיד ונקרא בשם "זודיאק". בהמשך לכך פרש חדד מעולם הבידור. בין היתר היה בעלים של פאלפליה בראשון לציון.
קרם

קרם במגדנאות הוא תערובת מתוקה המשמשת לציפוי ומילוי קינוחים או כבסיס לקינוחים. קרם עשוי לרוב מחלב או שמנת וסוכר, לעיתים מבושל עם חלמונים. לרוב מוסיפים לקרם חומרי טעם שונים כגון וניל, שוקולד, פירות כגון לימון. 
עוגות רבות מצופות או ממולאות קרם. קינוחים ממולאי קרם מפורסמים הם קרם שניט הממולא בקרם והקינוח האיטלקי קנולי. 
קרמים רבים מעורבים עם קצף חלבונים בטכניקת "קיפול", לשמירת מרקם הקצף. מוס הוא קרם המורכב מקיפול קצפת וקצף חלבונים. 
קרם ברולה וקרם קרמל הם קרמים אפויים. קרם אנגלז הוא קרם מבושל. קרם פטסייר מורכב מבישול של חלב עם סוכר וניל שמאחדים לחלמונים טרופים היטב עם סוכר ומבושלים יחד. 
הקינוחים אי צף וחלב ציפורים מבוססים על קרם וניל מבושל עם איי קצף חלבונים. 
קינוחים רבים מבוססים על קרם מעובה בחומרים מסמיכים כגון עמילן, ג'לטין או אגר, ביניהם פודינג, קרם בוואריה, פנקוטה, קרם קרמל.
Koning & Koning

תקציר העלילה

הנסיך הצעיר ברטי עדיין לא התחתן. אמו, מלכה מטורפת שנמאס לה להיות המלכה, רצתה להעביר את האחריות לבנה, ומתעקשת שהוא חייב למצוא נסיכה להינשא. הנסיך אמר לאמא שלו "בסדר גמור, אמא... אני חייב לומר, עם זאת, מעולם לא היה לי אכפת מנסיכות". אמו חיפשה נסיכה אחרי נסיכה בכל הטירות בעולם, החל מגרינלנד ועד למומבאי. למרות הכישרונות השונים של כל נסיכה ונסיכה, הנסיכות עדיין לא עניינו את הנסיך. לאחר זמן מה, באה הנסיכה מדלן לטירתו של ברטי מלווה על ידי אחיה, הנסיך לי. במקביל, שני הנסיכים אמרו "איזה נסיך יפה!" אחד לשני. הנסיכים מיד התאהבו אחד בשני, והם מתחילים להתכונן לנישואיהם. בנישואיהם, נמצאים כל הנסיכות הדחויות ובני משפחותיהן. שני הנסיכים הוכרזו כהמלך והמלך של הממלכה, והמלכה סוף סוף יכלה להירגע, ולשבת בכיסא נוח ליד הנסיכה מגרינלנד. הסיפור מסתיים בנשיקה בין שני המלכים.

ביקורת


איגוד הספריות האמריקאי  אסר על הספר להיות בספריות לאחר שהתקבלה תלונה על הספר.
בספטמבר 2007, מתמודדי הפריימריז של המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008  נשאלו על הספר ועל ספרי ילדים עם תוכן להט"בי. ג'ון אדוארדס וברק אובמה תמכו בנושא זה, ואילו הילרי קלינטון תיארה את הנושא כ"שיקול דעת הורית".
אורלי שחם (שחיינית)

ביוגרפיה

שחם גדלה בקיבוץ שער העמקים והתאמנה בקבוצת הפועל גוש זבולון בהדרכתו של יוסף טלקי ואחר כך בקבוצת הפועל העמקים, בהדרכתם של המאמנים אהרון בונה ונח רם.

1971

באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1971 זכתה שחם במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:18.0 דקות, אחרי שלומית ניר מהפועל איילת השחר (1:13.3 דקות) ודורית זלץ מברית מכבים עתיד (1:14.1 דקות).

אלופת ישראל

באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט בסוף ספטמבר 1972 זכתה שחם בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:16.2 דקות, לפני חברתה לקבוצה רעיה צורף (1:16.8 דקות) ואיריס נאבל מהפועל אפיקים (1:18.4 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.4 דקות, לפני איריס נאבל (3:00.0 דקות) ורעיה צורף (3:03.0 דקות).

1973

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בספטמבר 1973 זכתה שחם בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:15.1 דקות, אחרי רעיה צורף (1:13.5 דקות) ולפני רבקה ויינברג מברית מכבים עתיד (1:17.5 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:48.1 דקות, אחרי רעיה צורף (2:43.9 דקות) ולפני רבקה ויינברג (2:55.5 דקות).

1974

באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1974 זכתה שחם בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:11.8 דקות, אחרי רעיה צורף (1:10.6 דקות) ולפני רבקה ויינברג (1:12.7 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:44.7 דקות, אחרי צורף שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:39.0 דקות ולפני ויינברג (2:47.1 דקות).
בית הספר גליל

בית הספר הניסויי גליל הוא בית ספר דו-לשוני, בו לומדים ערבים ויהודים, הפועל בתחום מועצה אזורית משגב. בבית הספר לומדים כיום כמאתיים תלמידים מיישובי מועצה אזורית משגב ומהיישובים הערבים הסמוכים, בעיקר מסח'נין ומשעב.
בית הספר נוסד ביוזמת אמין ח'לף ולי גורדון שהקימו את יד ביד: המרכז לחינוך יהודי ערבי בישראל, ופנו לרשויות מקומיות ברחבי ישראל בהצעה להקים בתי ספר דו-לאומיים. ההצעה זכתה לתמיכה של הורים וראשי הרשויות המקומיות במשגב, שעב וסח'נין ובשנת 1998 בית הספר החל את פעולתו כבית ספר יסודי עם כיתות גן וא', עם שיתוף פעולה של משרד החינוך. בהמשך שואפים בבית הספר להפעיל חטיבת ביניים ולצמוח לבית ספר תיכון.
עד חודש מאי 2007 שכן בית הספר במבנה זמני בתחומי מועצה אזורית משגב, בסמוך לבתי הספר האחרים של המועצה. בחודש מאי 2007 עבר בית הספר למבנה קבע סמוך ליישוב אשבל.
נכון ל-2017 לומדים בבית הספר 240 תלמידים ב-6 שכבות.

המודל החינוכי

בבית הספר לומדים יחד ילדים ערבים ויהודים, במטרה ליצור מפגש בלתי אמצעי בין שתי האוכלוסיות, שיוביל לשיח מפרה ולשיתוף פעולה הדדי. בכל כיתה מספר שווה של תלמידים יהודים וערבים, ושתי מחנכות, ערבייה ויהודייה, המלמדות בצוותא בשתי השפות. כך לומדים התלמידים זה את שפתו של זה בצורה טבעית, תוך כדי דיבור ומשחק, ולא רק בצורה של לימוד פרונטלי. מטרתו של בית הספר להעניק לתלמידיו את כל המיומנויות שמקבל תלמיד בבית ספר חד-לשוני, בתוספת שפה שנייה ברמה גבוהה, וכן דגש על השפה השלישית, אנגלית. התלמידים לומדים את כל מגוון השיעורים הנלמדים בבתי הספר האחרים.
בית הספר מעניק לתלמידיו התנסות בתרבותם ובשפתם של בני שני העמים, תוך לימוד עיקרי דתם של בני שלוש הדתות, היהדות הנצרות והאסלאם, ואת ספרי הקודש - תנ"ך, הברית החדשה וקוראן. כל תלמיד לומד להכיר את הדתות והתרבויות השונות משלו, אך לומד גם את הנושאים הנוגעים לתרבותו ולשפתו כאילו למד בבית ספר רגיל.
בית הספר מחנך לערכי דמוקרטיה ושוויון, ומקדיש מחשבה לדרך בה מועבר לתלמידים הנרטיב הלאומי של שני העמים הלומדים במסגרתו.
החופשות בבית הספר שונות מן החופשות המתקיימות בבתי ספר רגילים, מאחר שבית הספר אינו מקיים לימודים בימי החג של כל שלוש הדתות. עם זאת, מספר ימי הלימוד בשנה זהה למספר ימי הלימוד בכל בית ספר אחר.
סגל המורים מורכב, כתלמידים, מיהודים וערבים. בית הספר מנוהל בצורה משותפת על ידי מנהל יהודי ומנהל ערבי.
בית הספר מקנה לתלמידיו גם שיעורי העשרה במגוון נושאים - יוגה, אוריגמי ונגינה בדרבוקה.
בית הספר היה הראשון שהפעיל מודל זה במדינת ישראל. בית ספר נוסף הוקם במקביל על ידי "יד ביד" בירושלים, אך החל עם כיתת גן בלבד. בעקבותיהם הוקם בשנת 2004 בית הספר "יד ביד - גשר על הוואדי" בכפר קרע.
ההורים השולחים את ילדיהם לבית הספר מאופיינים כבני מעמד סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה. הסיבה העיקרית שנתנו ההורים היהודים לבחירה בבית הספר היא הסיבה האידאולוגית, אך בנוסף ציינו שהם מאמינים שהם יקבלו חינוך לפחות ברמה של בית הספר הממלכתי באזור. לעומת זאת, הורים ערבים ציינו בעיקר את רמת החינוך כסיבה לשליחת ילדיהם לבית הספר.
רינת קיטאי-סנג'רו

ביוגרפיה

רינת קיטאי נולדה בחיפה בשנת 1966. למדה בתיכון "עירוני ה" בחיפה. בשנת 1992 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. התמחתה אצל עורכת-הדין יסכה לייבוביץ בפרקליטות המדינה ואצל השופט תיאודור אור בבית המשפט העליון. קיבלה את התואר "דוקטור למשפטים" באוניברסיטה העברית בשנת 2001. את עבודת הדוקטורט כתבה על חזקת החפות, בהנחייתו של פרופ' אלכס שטיין.
בין השנים 1993 – 1994 עבדה במחלקה לחקירות שוטרים ובמחלקת ייעוץ וחקיקה (אזרחי) שבמשרד המשפטים. בין השנים 1994 – 2000 עבדה כעורכת דין באגודה לזכויות האזרח והייתה מעורבת בדיונים רבים על חקיקה בנושאים פליליים בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת. 
בשנת 2002 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן והיא מלמדת את קורס החובה "סדר דין פלילי" וכן קורסי בחירה וסמינרים העוסקים במשפט הפלילי ובמשפט וספרות. 
כיום, שנת 2017, מכהנת כדיקנית בית הספר למשפטים ומ"מ נשיא המרכז האקדמי כרמל בחיפה. 
מחקריה של קיטאי-סנג'רו עוסקים בעיקר בחזקת החפות, בדיני מעצר, בזכות השתיקה ובהשתקפות המשפט בספרות.
רינת קיטאי-סנג'רו נשואה לפרופ' בועז סנג'רו ואם לבת.
לאוניד נבזלין

ביוגרפיה

לאוניד נבזלין נולד במוסקבה בשנת 1959. את השכלתו כמהנדס תוכנה רכש במכון ללימודי תעשיית הכימיה של הנפט והגז במוסקבה, והתחיל מיד לעבוד במשרד לגאולוגיה של ברית המועצות. בשנת 1987 הכיר את מיכאיל חודורקובסקי והפך לסגן מנהל המרכז ההנדסי-מדעי לצעירים, שחודורקובסקי הקים. בשנת 1991 התמנה נבזלין לנשיא בנק מנטפ, אחד הבנקים הפרטיים הראשונים שהוקמו ברוסיה, גם כן על ידי חודורקובסקי. נבזלין המשיך לכהן בבנק בתפקידים בכירים עד 1996. באפריל 1996 התמנה לתפקיד סגן נשיא חברת הנפט יוקוס, שהייתה בבעלות בנק מנטפ. נבזלין וחודורקובסקי נמנו על פמלייתו הקרובה של נשיא רוסיה דאז, בוריס ילצין, וסייעו לו להיבחר בבחירות לנשיאות ב-1996. בשנים 1999- 2003 תמכה הקבוצה ומימנה את שתי המפלגות הדמוקרטיות ברוסיה (יבלוקו ו-SPS). 
ב-2001 התמנה נבזלין לנשיא הקונגרס היהודי ברוסיה, ובסוף שנת 2001 נבחר כסנטור לבית העליון של הפרלמנט הרוסי, בו שימש סגן יו"ר ועדת החוץ. בין תפקידיו שימש גם כסגן מנכ"ל סוכנות החדשות הממשלתית של רוסיה ITAR TASS. ב-2003 התמנה לרקטור אוניברסיטת רוסיה למדעי הרוח.
לאוניד נבזלין הוא אחד ממתנגדיו החריפים של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. בין היתר טען למעורבות של השלטון ברוסיה במותו של סוכן הביון אלכסנדר ליטביננקו. בשנת 2008 הרשיע אותו בית המשפט ברוסיה בניסיון לרצח וגזר עליו, בהיעדרו, עונש מאסר עולם. נבזלין מצידו טען שמדובר במשפט ראווה ובניסיון להשתיקו מצד נשיא רוסיה, פוטין. בקשות הסגרה שנשלחו לישראל נדחו על ידי הפרקליטות ובית המשפט העליון שקבעו כי אין מקום להסגיר את נבזלין לרוסיה, מכיוון שבקשת ההסגרה התבססה על ראיות שאינן קבילות בישראל. 
בנוסף לבית המשפט העליון בישראל, גם בתי המשפט בבריטניה, הולנד, שווייץ, קפריסין, וליטא דחו את האשמות נגדו.

פעולותיו בישראל

בסוף שנת 2003 עלה נבזלין לישראל יחד עם משפחתו. בארץ ייסד נבזלין את קרן נדב. הקרן הוקמה בשנת 2004 במטרה לסייע במימון פרויקטים ללימודי יהדות, חינוך יהודי, יחסי ישראל והתפוצות והאומה היהודית, וכן פרויקטים לחיזוק הקשרים בין הנוער היהודי בארץ ובעולם. 
נבזלין שימש כיו"ר חבר הנאמנים של "בית התפוצות". ביולי 2012 החלה בתו, אירינה נבזלין קוגן, לשמש כיושבת-ראש דירקטוריון "בית התפוצות" ומאז הוא נושא בתואר "יו"ר מייסד" במוסד זה.
נבזלין מכהן כחבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים, כחבר מועצת המנהלים של המרכז ללימודי יהדות ברוסיה, כיו"ר קרן השואה ועוד. בשנת 2011 רכש 20% ממניות העיתון "הארץ".
בשנת 2014 הודיע נבזלין על ייסוד המגזין "ליברל", בהשראת מגזינים פוליטיים מובילים בחו"ל, כמו "האטלנטיק", "הניו יורקר" ו"האקונומיסט". הגיליון הראשון יצא במאי 2014.

חיים אישיים

נבזלין מתגורר בהרצליה פיתוח. 
בתו מנישואיו הראשונים לאנה, אירינה נבזלין נישאה ביוני 2016 ליולי אדלשטיין, יושב ראש הכנסת.
מאשתו השנייה, טטיאנה, יש לו בת בשם מרינה. מאשתו השלישית, אוליסיה קנטור, יש לו בת בשם דנה.
באוקטובר 2017 נישא לטטיאנה גרינברג.
ליל המתים החיים

עלילה

ברברה (ג'ודית או'דאה) ואחיה ג'וני (ראסל סטריינר) מגיעים לביקור בבית הקברות בו נטמן אביהם המנוח. ג'וני מזכיר לברברה כיצד נהג להפחיד אותה בילדותם בסיפורים אודות מפלצות; הוא מצביע על אדם מוזר בעל הופעה מעוותת הנמצא בבית הקברות, ומתלוצץ כי אותו אדם הוא מפלצת שכזו. לאחר מכן תוקף האדם את ברברה והיא צועקת לעזרה. ג'וני נחלץ לעזרתה, ומתפתחת קטטה בה מפיל האיש את ג'וני ארצה; ראשו נחבט ממצבה והוא נהרג. 
ברברה נמלטת לחווה הנמצאת בקרבת מקום, נועלת את הדלת, ומתחילה לסייר בבית. במטבח היא מוצאת סכין להגנתה. היא מנסה להזעיק עזרה דרך הטלפון, אך לשווא. היא עולה לקומה השנייה של הבית, ומגלה גופת אישה שבשרה נרקב עד לגולגולתה. ברברה מקיאה ומנסה להימלט מהבית. אז מגיע בן (דוויין ג'ונס) ודוחף אותה פנימה בנימוס. בן מבצר את הבית מחלקי רהיטים, והוא מבקש את עזרת ברברה במלאכתו. הוא מספר לה כי גופות הקבורות באזור החלו לקום לתחייה, וכי הן ניזונות מבשרם של אנשים חיים, ולכן הוא תופס מחסה בבית החווה. 
בן וברברה מגלים שני זוגות נוספים המסתתרים בבית: בעלי הבית הארי קופר (קרל הארדמן) והלן קופר (מרילין איסטמן), וזוג צעיר נוסף – תום (קית' ויין) וג'ודי (ג'ודית ריילי). בבית נמצאת גם קארן (קיירה שון), בתם של הארי והלן, אשר ננשכה בידי אחת מהגופות המהלכות וכתוצאה מכך היא לוקה במחלה קשה ונדירה המשתקת את ידיה ורגליה, והיא בקושי מזיזה את ראשה ומדברת. גיבורי הסרט, שאינם בוטחים זה בזה, נאלצים לשתף פעולה כדי להתגונן מפני התקפותיהם של המתים-החיים על הבית בו הם מתבצרים. הארי מתנגד תחילה להתבצרות, מבקש לעזוב את הבית ומאיים להרוס את חומות המגן של בן, אך בהמשך הופך למתנגד חריף של הנסיגה מהבית כאשר דווקא בן ותום רוצים לעזוב ולהזמין את הרשויות שיחלצו את שאר המתבצרים. לבסוף הארי מוכן לשתף איתם פעולה ומבקש מבן שיפרק את הביצורים מהדלת. הארי זורק מהקומה השנייה בקבוקי תבערה מחוץ לבית, לאזור בו מסתובבים הזומבים. לאחר מכן הארי אוסף את כל הנשים המתבצרות בבית, למרתף, אך ג'ודי מצטרפת לבן ותום כדי להזעיק את הרשויות. 
תום וג'ודי נשרפים למוות לאחר שתום מתיז בטעות דלק על המשאית של בן. לאחר הפסקת חשמל בבית, מנסה הארי להשתלט על הרובה של בן ובעימות ביניהם נפגע הארי מירייה בבטנו ומת. ג'וני, אחיה המת של ברברה, קם לתחייה כזומבי, חונק והורג אותה. קארן שגססה למוות רוצחת את אמה הלן בדקירות. 
הרשויות שולחות לאזור המוכה בזומבים כוחות גדולים של משטרה. קצין המשטרה שרואה את בן סבור שגם הוא זומבי, ומורה לצלף שלו לירות בראשו; כך נהרג גם בן בסוף הסרט.

הפקה

זמן קצר לפני יציאת הסרט לאקרנים, נדחתה יציאתו בחודשיים, לאחר שבמאי הסרט מצא בו מספר סתירות וביקש מקארל הארדמן (שמגלם את הארי) ומדוויין ג'ונס (שמגלם את בן) לצלם מספר סצינות מחדש.

מורשת

הסרט כולל מספר מאפיינים חדשניים: כיכב בו דווין ג'ונס, השחקן האפרו-אמריקאי הראשון בקולנוע האמריקאי שגילם תפקיד ראשי בסרט; כל גיבורי הסרט מתים בסיומו; הסרט ספג ביקורת על האלימות הקשה המוצגת בו; בסרט מועברים מסרים נגד ההתגייסות לצבא ארצות הברית למלחמת וייטנאם, למשל ג'ודי שואלת את תום: "למה אתה צריך לצאת עם בן החוצה? הרי אנחנו מוגנים בתוך הבית. האם אתה בטוח שאתה עושה את הדבר הנכון?".
מספר כותבים פמיניסטים הביעו ביקורת על כך שדמותה של ברברה מוצגת בסרט כחלשה וחסרת אונים.
לאור הצלחת הסרט, הוציא רומרו עוד חמישה סרטי המשך לסרט זה. גרסאות מחודשות של הסרט יצאו פעמיים, ב-1990 וכן בגרסת תלת ממד ב-2006.
ירחמיאל יהודה מאיר קאליש

ביוגרפיה

נולד בפשיסחה לרבי שמעון שלום ולפייגא ברכה בת רבי ישעיהו קאליש מפשיסחה. מיוחס לאדמור"י אמשינוב, רבי יצחק מוורקא, רבי יעקב שמשון משיפיטובקה, רבי פנחס מקוריץ, והיהודי הקדוש מפשיסחה.
נישא ליוטא טויבא בת דודו רבי חיים יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין.
בשנת תרפ"ח ביקר בארץ ישראל ושהה בה זמן ממושך.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, שם שהה אביו רבי שמעון שלום, שנמלט לפניו. לאחר שנה המשיכה כל המשפחה וחצתה את רוסיה עד ליפן, משם המשיכו עוד לשנגחאי שבסין, יחד עם קבוצות הפליטים שבמרכזם היו תלמידי ישיבות מיר וליובאוויטש. לקראת סוף 1946, לאחר שנכזבה תקוותם לקבל סרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל, עקרו לארצות הברית. לאחר פטירת אביו בשנת תשי"ד הגיע עם אמו לארץ ישראל לקבור בה את אביו, והשאיר את בית מדרשו של אביו לבן דודו רבי יצחק קאליש. בהתחלה התיישב בתל אביב, והקים את ישיבת "שם עולם" לזכרו של אביו בחולון. בדצמבר 1955 נסע לארצות הברית כדי להביא את משפחתו וכשחזר עבר לירושלים והתגורר בבית וגן, בה בנה את בית הקבע לישיבה. 
כדרך חסידות אמשינוב, הוא נהג לאחר את תפילותיו וסדריו, ולעיתים סיים את השבת ביום ראשון. הוא לא היה משויך למפלגות פוליטיות ונודע באהבת ישראל הרבה שלו. הן אנשי פא"י (כדוד הלחמי וישראל אידלמן שהשתייכו לחסידות אמשינוב) והן אנשי פאג"י (כאליהו כי טוב) היו מקורבים אליו. הזמר שלמה קרליבך היה מקורב אליו, והוא ביקש לשנות את שם המושב מבוא מודיעים ל"מאור מודיעים" על שמו של רבי מאיר. השם לא שונה בעקבות התנגדות ועדת השמות הממשלתית.
נפטר ב-27 במאי 1979 ונקבר בהר המנוחות.

צאצאיו

בנו הרב מנחם צבי לא כיהן באדמו"רות, השאיר אחריו חיבור "צמח אמת" על הספר "אמת ואמונה" מזקנו הרבי מקוצק.
בתו חיה נחמה, נולדה בי' באב תרפ"ה באוטבוצק (נקראה "חיה" על שם זקנתה, אשת האדמו"ר הראשון מאמשינוב - רבי יעקב דוד, ו"נחמה" היות שנולדה במוצאי תשעה באב), נישאה בשנת תש"ז בשנגחאי לרבי חיים מיליקובסקי, מתלמידי ישיבת מיר ששהו בשנחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מי שעמד לימים בראשות ישיבת אמשינוב בירושלים. באותה שנה עקרה עם אביה לארצות הברית. בשנת תשט"ז עלתה עם משפחתה לארץ ישראל, שם קבעו את דירתם סמוך לבית הוריה, ברחוב הפסגה 46 בשכונת בית וגן בירושלים. חייתה בפשטות וצניעות, לנסיעות השתמשה בתחבורה ציבורית. נפטרה מדום לב בגיל 91 ביום ד' בכסלו תשע"ז (תאריך פטירת זְקֵנָהּ, הרבי הראשון מאמשינוב) ונקברה לאחר הלוויה רגלית מביתה עד למקום קבורתה בהר המנוחות סמוך לקברי אביה, אימה וזקנתה.
בנם רבי יעקב אריה מיליקובסקי הוכתר לאחר פטירת זקנו רבי מאיר'ל, לממשיכו בהנהגת הקהילה, לאחר מסע לחצים עליו מצד גדולי האדמורי"ם, ואט אט נכנס להנהגת העדה. בן נוסף הוא ר' משה מיליקובסקי מבית וגן מנהל ישיבת אמשינוב.
יעקב ארז (קצין)

ביוגרפיה

ארז נולד בברסט שבפולין בשם יעקב אייזנבאום והוא בן יחיד להוריו. בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם הוריו לברית המועצות, אביו גויס לצבא האדום והוא עבר את תקופת המלחמה עם אמו באוזבקיסטן. ב-1948 עלה עם משפחתו לארץ ישראל באונייה "נגבה". המשפחה התגוררה במשך שנה במעברת דורה בנתניה ולאחר מלחמת העצמאות עברה ללוד.
עשה את שירותו הצבאי בחיל התותחנים. לאחר קורס קציני תותחנים שירת בגדוד 404 ולאחר מכן בגונדת נ"ט בחטיבת גולני. במלחמת סיני שירת כקצין תצפית קדמי בגדוד 13 של החטיבה ולקראת סיומה החליף את סגן מפקד גונדת הנ"ט שנהרג במלחמה. היה ראש ענף נ"ט בבית הספר לחי"ר (בה"ד 3) ולאחר מכן חזר לחיל התותחנים. שירת כמפקד סוללה בגדוד 404, מפקד מדור נ"ט בבה"ד 9, וסגן מפקד גדוד 404.
במלחמת ששת הימים היה חניך בפו"ם ובמינוי חירום פיקד על גדוד 822, גדוד תומ"תים מדגם M7 פריסט שלחם במסגרת חטיבה 520, במהלך המלחמה שימש מפקד הסיוע החטיבתי, ב-8 ביוני מונה למפקד צג"ם (צוות גדודי משורין) בהרכב של שתי פלוגות טנקי צנטוריון ושתי פלוגות חרמ"ש והוטל עליו לנוע לעבר ראס סודר. במהלך מלחמת ההתשה פיקד על גדוד 402. שירת כמפקד ענף מקצועות חת"ם בבה"ד 9, לאחר מכן שירת כמפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הדרום. 
ביולי 1973 מונה למפקד עוצבת כידון, האגד הארטילרי של עוצבת סיני. הוא פיקד על האגד במהלך מלחמת יום הכיפורים. תחת פיקודו השתתף האגד במאמצי הבלימה ומתקפת הנגד בחזית המצרית, צלח את תעלת סואץ והשתתף בכיתור הארמייה השלישית. יחידות האגד ספגו במלחמה 23 הרוגים ו-173 פצועים. לאחר המלחמה שירת כמדריך בפו"ם בטרם השתחרר משירות הקבע. 
בשירות המילואים שימש מפקד הסיוע הארטילרי של הגיס הצפוני. 

לאחר שחרורו שימש נציג הטכניון בקנדה, שם הכיר את דוד עזריאלי שמינה אותו למנהל פרויקט הקמת קניון איילון, לאחר מכן ניהל את הקמת מרכז קניות ברחובות ושיקום מרכז קניות בבודפשט. שימש במשך חמש שנים נציג אוניברסיטת תל אביב בקנדה. 
ארז כיהן כמנכ"ל עמותת חיל התותחנים.
ארז היה נשוי לאטי עד פטירתה ואב לארבעה.