google/wiki40b huggingface dataset:
אוסר

היסטוריה

אוסר הוקמה בשם אוטיסיודורום (Autissiodorum) כמרכז גאלי-רומי על הדרך הראשית שסללו הרומאים בגאליה, והיא ממוקמת בנקודה בה חצתה הדרך את הנהר יון, על גדתו המערבית. במאה ה-3 היא עלתה למעמד של בישופות ובירת מחוז באימפריה הרומית. לאחר שסבלה מהתקפות של שבטים פרנקים ואלמאנים במאה ה-4, נבנו בה ביצורים באזור הגבוה של העיר. במאה ה-5 נבנתה בה הקתדרלה הראשונה שנחרבה באחת מהשרפות שפרצו בעיר בימי הביניים. בנייתה של הקתדרלה הנוכחית החלה במאה ה-11 ונמשכה לאורך ארבע מאות השנים הבאות. במאה ה-9 נבנה בעיר מנזר סנט ז'רמיין על שם ז'רמיין הקדוש (378–448) שהיה בישוף אוסר ואחד מחשובי הקדושים בצרפת. המנזר נבנה על יסודותיו של מבנים קדומים יותר מהמאה ה-5 וה-6 והורחב מספר פעמים במאות השנים הבאות. 
במשך כמה מאות שנים ישב בעיר רוזן ושלט על האזור שהיה נקרא רוזנות אוסר עד 886, אז עברה העיר לרשותו של רוזן בורגונדי. ב-1477 עברה העיר כחלק מדוכסות בורגונדיה לשליטתו של מלך צרפת לואי האחד עשר, מלך צרפת. בתקופתו של שארל התשיעי, מלך צרפת (1550-1574) ידעה העיר תנופת בנייה והתרחבות ונבנו בה מגדל השעון, בית העירייה, גשר נוסף, בית משפט, בית חולים ומבנים ציבוריים נוספים. במלחמת מאה השנים ובמלחמות הדת בצרפת סבלה העיר רבות, בין השאר כשהעיר נפלה לידי ההוגנוטים שטבחו בתושביה הקתולים. במאה ה-18 שררו בעיר מחלות ומגיפות והיא ניזוקה קשה בעת המשברים שלפני ובמהלך המהפכה הצרפתית. במאה ה-19 התחדשה העיר ונבנו בה מפעלי תעשייה, תחנת רכבת ומבני ציבור אחרים והיא החלה להתפתח בצידו המזרחי של הנהר.

גאוגרפיה ואקלים

העיר שוכנת על גדות נהר יון במרחק 164 ק"מ דרומית-מזרחית מפריז והגובה הממוצע של העיר הוא 100 מטרים. 
הטמפרטורה הממוצעת היא: בינואר (החודש הקר) 0.1 C° וביולי (החודש החם) 24.9 C°. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 20.2- C° ב-16 בינואר 1985, והגבוהה ביותר הייתה 41.1 C° ב-6 באוגוסט 2003. כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 656.6 מ"מ.
פרדיננד קינגסלי

ביוגרפיה

קינגסלי נולד בלימינגטון ספא שבווריקשייר. הוא בנם של השחקן בן קינגסלי ובמאית התיאטרון אליסון סאטקליף. קינגסלי למד בבית הספר ווריק ובבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
בתיאטרון שיחק קינגסלי במחזות "טרוילוס וקרסידה" ו"איולף הקטן" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית. בשנים 2010 ו-2011 גילם את רוזנקרנץ בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "המלט". על תפקיד זה זכה בפרס איאן צ'ארלסון לשנת 2010. עוד גילם את פייאקס במחזה "Welcome to Thebes".
ב-2007 גילם קינגסלי את דמותו של אמברוסינוס הצעיר בקטעי פלשבק של הדמות אמברוסינוס, אותה גילם אביו בן קינגסלי. הוא שיחק בתפקיד אלברט אורייה בסרט הדוקומנטרי "Vincent Van Gogh: Painted With Words" של ה-BBC.". ב-2012 הופיע בתפקיד בושי בסרט הטלוויזיה "ריצ'רד השני" כחלק מהסדרה "הכתר החלול" המבוססת על מחזות שייקספיריים.
באוגוסט 2012 שיחק בתפקיד כפול של ישו ואלוהים בהפקה של המחזות "York Mystery Plays". ב-2013 הופיע בתפקיד הרוצח היהודי האנרכיסט ג'ושואה בלום בסדרת הדרמה התקופתית "ריפר סטריט". עוד השתתף בתפקיד אורח בפרק "Elephants Can Remember" בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי, ובסרט "The Whale" של ה-BBC בתפקיד אובד הנדריקס. ב-2014 הופיע קינגסלי בסרט הקולנוע "דרקולה: ההתחלה" בתפקיד חמזה ביי. באביב 2013 כיכב קינגסלי בסרט קצר "Dance in Colour" של להקת The Crookes. ב-2016 החל לגלם את דמותו של הטבח האיטלקי-בריטי צ'ארלס אלמה פרנקטלי בסדרת הדרמה "ויקטוריה" של רשת ITV.
טיטוס קווינטיוס קריספינוס

טיטוס קווינטיוס קריספינוס (בלטינית: Titus Quinctius Crispinus‏; ? - 208 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי שפעל בזמן המלחמה הפונית השנייה ונהרג במהלך התקלות עם צבאו של חניבעל.

ביוגרפיה

הוא נזכר לראשונה כקצין בצבאו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, לקראת סוף שנת 213 לפנה"ס מרקלוס שחרר את סגנו אפיוס קלאודיוס פולכר כדי שיוכל להשתתף בקונסולאט של השנה הבאה, ומינה את קריספינוס כסגנו החדש.
פרידריך מינצר מזהה אותו עם אותו טיטוס קווינטיוס קריספינוס שאודותיו מספר טיטוס ליוויוס סיפור מוזר שהתרחש בשנת 212 לפנה"ס: לקריספינוס היה ידיד קמפני בשם באדיוס. באותה תקופה בסיוע התעמולה של חניבעל, התמרדו הקמפנים נגד רומא אולם קריספינוס סבר שבאדיוס עדיין חבר שלו. באדיוס ניגש על המוצבים הרומאיים וביקש לקרוא לקריספינוס. קריספינוס סבר שבאדיוס מעוניין בשיחת חברים רגילה, ועל כן הגיע לבדו בלי שומרים. כאשר הוא הגיע, הזמין אותו באדיוס להפתעתו לדו-קרב. קריספינוס השיב שהוא לא מעוניין, מכיוון שהוא עדיין רואה בבאדיוס חבר. בתגובה, החל באדיוס להתגרות בו בגלוי, כינה אותו פחדן והצטרף אל הקמפנים המורדים. קריספינוס התייעץ עם מפקדיו ולאחר שקיבל אישור מהם נענה להזמנה של באדיוס, אולם לא הרג אותו בקרב אלא רק הפיל אותו מסוסו ולקח את מגנו. בניגוד למינצר, החוקר רוברט בראוגטון מאמין כי מדובר בשתי דמויות שונות.
הוא נזכר שוב במהלך אותה שנה כאחד מקציניו של מרקלוס במהלך המצור על סירקוסאי. הוא נבחר כפראיטור בשנת 209 לפנה"ס, ובמסגרת תפקידו זה הוא קיבל פיקד על הכוח שהוצב באזור העיר קפואה. בשנת 208 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם מפקדו לשעבר מרקוס קלאודיוס מרקלוס. במסגרת תפקידם, השניים חנו באזור טראנטום והטילו מצור על לוקרי. הם נהגו בחוסר זהירות וחניבעל הצליח להניס אותם משם. קריספינוס התאחד עם צבאו של מרקלוס, והשניים התכוננו להתקפה על מחנהו של חניבעל. אולם כאשר השניים יצאו לסיור שגרתי מלווים בקומץ פרשים, הם נפלו למארב קרתגי מתוכנן היטב. מרקלוס נהרג וקריספינוס נפצע קשה. חניבעל לקח כשלל את החותמת של מרקלוס, וניסה לנצל אותה כדי לכבוש מחדש את העיר סלאפיה. הוא כתב איגרת וחתם עליה בשם מרקלוס. באיגרת הוא הורה על החלפת חיל המצב הרומאי בעיר. הוא הלביש קבוצת לוחמים דוברי לטינית במדי הצבא הרומאי, ושלח אותם לעיר, אולם קריספינוס, שהכיר את הטקטיקות החביבות על חניבעל, הזהיר מראש את מפקדי חילות המצב שמרקלוס מת. מפקד חיל המצב של סלאפיה נתן לחיילי חניבעל להיכנס לעיר ולאחר מכן טבח בהם.
קריספינוס היה פצוע קשה, והצליח אך בקושי להגיע אל ונוסיה ומשם לדווח מה אירע. הסנאט הרומי ביקש ממנו להגיע לרומא כדי לנהל את הבחירות של השנה הבאה, אולם הוא השיב שפצעיו אינם מאפשרים לו זאת, ולכן בלית ברירה מינה דיקטטור שינהל את הבחירות במקומו. הוא מת מפצעיו מאוחר יותר באותה שנה. על פי חלק מהגרסאות בטראנטום ועל פי גרסאות אחרות בקמפניה. היה זה מאורע חסר תקדים בו שני קונסולים מכהנים נהרגים בהיתקלות קטנה.
קובי דג'אני

קריירה

דג'אני התחיל את הקריירה שלו בנוער של גדנ"ע יהודה מתל אביב. מאחר שלא הייתה אז קבוצת בוגרים למועדון, קיבל דג'אני את כרטיס השחקן שלו ועבר לבני יהודה תל אביב. ב-19 באוקטובר 2002 דג'אני ערך את הופעת הבכורה שלו בבני יהודה כמחליף במשחק ליגת העל מול הפועל תל אביב.
אחרי חמש שנים בבני יהודה עבר דג'אני למ.ס. אשדוד. לאחר שנתיים באשדוד עבר דג'אני להפועל פתח תקווה. לאחר ששוחרר מהפועל פתח תקווה בינואר 2010, עבר דג'אני להפועל אשקלון מהליגה הלאומית, איתה עלה לליגת העל לראשונה מזה 12 שנים, בפעם השנייה בתולדות המועדון.
ביוני 2010 חתם דג'אני במכבי נתניה לעונה אחת. בעונת הבכורה שלו הצטיין במדי הקבוצה, והגיע עמה לחצי גמר גביע המדינה, ולפלייאוף העליון בליגה. ביוני 2011 חתם על חוזה חדש לארבע שנים בנתניה ושכר של 120,000 דולר לעונה. בעונת 2012/2013 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, ועזב את הקבוצה.
ביוני 2013 חתם דג'אני על חוזה לשנתיים בקבוצת הפועל באר שבע, עמה היה שותף לעונה מוצלחת בה סיימה הקבוצה במקום השני בליגה, אך לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב. בספטמבר 2014 הצטרף להפועל חיפה.
ביוני 2015 חזר לקדנציה שנייה במ.ס. אשדוד כשזו ירדה לליגה הלאומית. בתום העונה הצטרף דג'אני להפועל מרמורק.

נבחרת ישראל

בצעירותו דג'אני שיחק בנבחרות הצעירות, רשם 8 הופעות במדי נבחרת הנוער, והיה שותף להעפלת הנבחרת הצעירה לטורניר הגמר של אליפות אירופה עד גיל 21 ב-2007, אך לא נכלל בסגל הסופי לקראת האליפות. בסך הכל רשם 15 הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
ב-17 בנובמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת איסלנד באצטדיון בלומפילד.
פרופילאות פלילית

תחומים נוספים

עם ההכרה במרכזיות הפרופילאות הפלילית כתחום יישומי וכמקצוע, הלכה והתפשטה הפרופילאות לשטחים נוספים מעבר למימד הפלילי, ובכלל זה ניתן למנות את הפרופילאות לטרור (Terrorism Profiling), פרופילאות לסינון ומיון מועמדים למשרות או לקוחות, ופרופילאות בעולם התוכן העסקי Competitive Intelligence.
תחום העיסוק של הפרופילאי הוא רחב מאד ומחייב לא רק התמקצעות במגוון של תחומים במדעי החברה וההתנהגות, אלא גם ניסיון עשיר בתחום.

לימודי פרופילאות פלילית במדינת ישראל

נכון לשנת 2018, במדינת ישראל מתקיימת תוכנית אחת ללימודי תעודה בפרופילאות פלילית באוניברסיטת אריאל בלבד. הלימודים נערכים בקמפוס האוניברסיטה בשכונת רמת אביב בתל אביב-יפו. ארכה של תוכנית הלימודים היא שנה אקדמית אחת, ולתוכנית הלימודים ניתן להתקבל על בסיס זכאות לתואר אקדמי.
החל משנת 2017, ניתן ללמוד קורס גם באוניברסיטת בר-אילן - קורס סמינריוני בפרופילאות פלילית, שאינו מקנה הסמכה כלשהי ולא תעודת בוגר בלימודי פרופילאות פלילית, כפי שמוצע באוניברסיטת אריאל.
רובין טאני

ביוגרפיה

טאני נולדה בשיקגו שבארצות הברית כבתם של סוחר מכוניות וברמנית. יש לה שני אחים והוריה הם ממוצא אירי קתולי. 
בגיל 18, עברה טאני ללוס אנג'לס, קליפורניה. שם היא השתתפה במספר סדרות בתפקיד אורח: מחזור 93, חוק וסדר, תמשיך לחלום והחיים ממשיכים. פריצתה המרכזית הייתה בסרט רקורד חזק. היא גם שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הכישוף (עם פרוזה באלק, נב קמפבל ורייצ'ל טרו). טאני גילחה את שערה בשביל לשחק בסרט רקורד חזק, והיא נאלצה לחבוש פאה לסרט הכישוף.
ב-1997 שיחקה בסרט ניאגרה, ניאגרה (עם הנרי תומאס). על תפקידה בסרט היא קיבלה את פרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים של ונציה. באותה שנה היא גם שיחקה בסרט סוף העולם ביחד עם ארנולד שוורצנגר.
טאני שיחקה בפרק הפיילוט של הסדרה האוס בתור גננת שמתעלפת מול תלמידיה. היא גם שיחקה בתפקיד ראשי בעונה הראשונה והשנייה של נמלטים.
ב-2008 טאני שיחקה בסרט אוגוסט.
ב-2001 דורגה על ידי מגזין בתור אחת הנשים היפות בעולם. טאני הייתה נשואה לבוב גרוס מ-1997 עד 2006. ב-2009 היא התארסה להבמאי האוסטרלי אנדרו דומיניק  אולם הם נפרדו ב-2010. ב-2012 התארסה על ניקי מרמט, וב-2016 הם התחתנו ויש להם בן אחד. היא ידועה כחובבת פוקר, ואף ניצחה בתחרויות רבות.
בין השנים 2008–2015 טאני שיחקה בסדרה המנטליסט בתפקיד סוכנת ה-CBI טרסה ליסבון.
כרמן נבל

ביוגרפיה

נבל נולדה בסקסוניה. היא למדה פדגוגיה, גרמנית ואנגלית באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
לאחר לימודיה החלה לעבוד בטלוויזיה הציבורית של מזרח גרמניה "Deutscher Fernsehfunk". ב-1989 הנחתה את תוכנית כשרונות הצעירים "Sprungbrett". לאחר סתיו העמים עבדה עבור ARD. מ-1994 ועד 2003 הנחתה את תוכנית השלאגר "Feste der Volksmusik".
מ-1992 ועד 1995 הכריזה על תוצאות הניקוד של גרמניה באירוויזיון. היא הנחתה את התחרות לבחירת נציג גרמניה באירוויזיון 1992 שנערך במאלמה, שנקראה "שיר עבור מאלמה" (Ein Lied für Malmö).
היא זכתה במספר פרסים על עבודתה, ובין היתר זכתה בפרס "Goldene Kamera", טקס פרסי טלוויזיה גרמני. בשנת 2009 קיבלה אות מטעם מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
היא מתגוררת בברלין.
זיגפריד גומבל

זיגפריד גומבל  (בגרמנית: Siegfried Gumbel ‏; 22 בספטמבר 1874 - 27 בינואר 1942) היה עורך דין ונשיאה של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג.

חייו

גומבל נולד ב-22 בספטמבר 1874 בהיילברון אשר בפרנקוניה, גרמניה, למשפחה של בנקאים. גומבל היה יושב-ראש חברת עורכי הדין ויושב-ראש "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית" ברפובליקת ויימאר, היה חבר מועצת העיר של היילברון. בשנת 1933 בוצעה בעירייה פעולת "אריזציה" (בגרמנית Arisierung) שבה סילקו את זיגפריד גומבל ממועצת העיר. ובנוסף לכך עיריית היילברון אסרה עליו גם לעסוק בעריכת דין וכן להיכנס לישיבת מועצת העיר. בתגובה לכך אמר גומבל :" זה קשה - קשה להיות שעיר לעזאזל בשל טעויות של אחרים, בשל רעיונות גזעניים, בשל התנהגות גזענית של אחרים, בשל אנטישמיות וגזענות". 
גומבל היה נשיא של המועצה המרכזית של יהודי וירטמברג בין שנת 1933 ועד להירצחו במחנה הריכוז דכאו בשנת 1942.
נגוע

רקע

בשנת 1982 ביים גוטמן את הסרט הקצר "נגוע", ובשנת 1983 ביים גוטמן את נגוע הארוך (80 דקות).  אין כל קשר בין שני הסרטים. את התסריט כתב גוטמן ביחד עם עדנה מזי"א ואת פסקול הסרט הלחין אריק רודיך. זהו הסרט הישראלי באורך מלא הראשון שעסק באופן רציני ברגשות, בכמיהות ובחיי המין של הומוסקסואלים בישראל, בסביבה עוינת לזהויותיהם. הסרט נפסל להקרנה ברשות השידור.

תקציר העלילה

הסרט מספר  את סיפורו של רוֹבי (בגילומו של השחקן יהונתן סגל), צעיר הומוסקסואל אשר חי עם סבתו ועובד בחנות המכולת שלה. אמו נטשה אותו ועברה לגרמניה שם היא מנהלת מסעדה. עם אביו אין לו כמעט קשר. יש לו שתי אובססיות בחיים: לעשות את הסרט שיהיה הסרט העליז הראשון שזכה באוסקר וגברים. הוא מהגר זר בארצו ולא רק בגלל שמו אלא גם בגלל היותו דור שני לניצולי השואה. רובי חי כנמר בכלוב. ביום הוא עובד במכולת, מטייל בפארק ופוגש בחברים ובלילה הוא הולך לחפש זיונים בגן העצמאות, מקיים יחסי מין בשירותי מועדון ומביא לביתו שני מחבלים פלסטינים אשר עם אחד מהם הוא מקיים יחסי מין. סבתו של רובי קוראת מגזינים לנשים בגרמנית ומשחקת רמי לצלילי המוזיקה של שטראוס מעורבותה היחידה בחיי המדינה היא שהיא קוראת לערבים טרוריסטים. היא עצמה מתביישת ברובי. אביו של רובי הוא ניצול שואה בעל מבטא זר כבד המנסה להסביר לבנו שהנורמה היא משפחה עם אישה וילדים והומוסקסואלים מזדקנים לבד. באחת הסצנות האמיצות של הסרט רובי נתקל בחברו מימי התיכון (דורון רגב) ומוציא עליו את כל הזעם שלו, על הירידות ואיך חברו פחד לדבר איתו כדי שלא יצחקו עליו שהוא חבר של  המתרומם. הסרט מסתיים בכך שרובי לא מצליח למצוא אף משקיע לסרטו והוא משלים עם היותו הומוסקסואל.

מועמדויות וזכיות בפרסים

על תפקידו בסרט זה, זכה יהונתן סגל בפרס השחקן הטוב ביותר בקולנוע, מטעם משרד המסחר והתעשייה.
לה פמפה

גאוגרפיה

לה פמפה נמצאת באזור הפמפס הארגנטינאי, שהוא ערבה מישורית, ומרביתה נמוכה מ-500 מ'. האזור המערבי גבוה מהמזרחי, אך גם הוא לא גבוה במיוחד, וגובהה של הפסגה הגבוהה ביותר בו היא פסגתו של הר לומה דה חגואל מורו, 1,095 מ' מעל פני הים. האקלים בפרובינציה יבש, וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-500 מ"מ בשנה.
שלושה נהרות עיקריים זורמים בפרובינציה. ריו קולורדו זורם ממערב למזרח, ומהווה את הגבול בין לה פמפה לריו נגרו. נהר אטואל זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר דסאגואדרו הזורם באותו כיוון, ומכונה באזור זה "ריו סלאדו" ("הנהר המלוח"). מימיו של ריו סלאדו משמשים להשקיה, ובחלקים מסוימים הוא יבש כמעט לחלוטין.
בפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי ליוֶוה קָלֶל, המשתרע על פני כ-99 קמ"ר בדרום מרכזה.

היסטוריה

עד הגעתם של הספרדים אכלסו את לה פמפה מספר עמים של ציידים-לקטים. עמי הטלואט (Taluhet) והדיואיאט (Diuihet) חיו בצפון-מזרח הפרובינציה, ואילו בדרום חיו השבטים הצפוניים של הטוולצ'ה, עם שברובו אכלס את פטגוניה.
האירופאי הראשון שהגיע ללה פמפה היה חרונימו לואיס דה קאבררה, שהגיע לאזור עם כוחותיו ב-1534. עם זאת, הספרדים לא כבשו את האזור בשלב זה. במהלך המאה ה-18 הגיעו ללה פמפה הרנקלים, המשויכים לתרבות המפוצ'ה, שהתקדמו מזרחה מאזור הרי האנדים. ניסיונות של הספרדים לכבוש את האזור נהדפו בידי התושבים המקומיים. רק לאחר עצמאות ארגנטינה, בתקופת שלטונו של חואן מנואל דה רוסאס באמצע המאה ה-19, הוחל בכיבוש נתחים ראשונים מהפרובינציה, ורק לאחר "כיבוש המדבר" בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1879 הושלמה השתלטותה של ארגנטינה על האזור.
בתחילה נמסר האזור החדש שנכבש לשליטתה של הממשלה הפדרלית של ארגנטינה. ב-1884 כוננה הטריטוריה הלאומית לה פמפה, בשטחה של הפרובינציה של ימינו. חנרל אצ'ה שבמרכז הטריטוריה נקבעה כבירתה הראשונה, וב-1900 הייתה סנטה רוסה לעיר הבירה. ב-1951 קיבלה לה פמפה מעמד של פרובינציה. לאחר מותה של אווה פרון ב-1952 החליט הקונגרס על שינוי שמה של הפרובינציה ל"פרובינציית אווה פרון", אך לאחר ההפיכה הצבאית בה הודח חואן פרון מהשלטון ב-1955 שונה שמה בחזרה ללה פמפה.

דמוגרפיה

בשנת 2001 התגוררו בלה פמפה רק כ-300 אלף בני אדם. צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה ב-2 אנשים לקמ"ר, השיעור הדליל ביותר בארגנטינה למעט בצ'ובוט ובסנטה קרוס. הערים הגדולות היחידות בפרובינציה הן סנטה רוסה (כ-97 אלף תושבים) וחנרל פיקו (כ-53 אלף תושבים).
מבחינה מינהלית מחולקת לה פמפה ל-22 דפרטמנטוס.

כלכלה

התמ"ג בלה פמפה נאמד ב-2006 בכ-3.2 מיליארד דולרים, שהם כ-10,500 דולר לנפש, בממוצע. שיעור זה גבוה בכ-20% מהממוצע בארגנטינה.
כלכלת הפרובינציה מבוססת בעיקר על חקלאות. הענף הבולט ביותר הוא גידול בקר, וב-2002 היו בה כ-3.6 מיליון ראשי בקר, המספר הגבוה ביותר בארגנטינה כולה. גידולי חיות משק נוספים כוללים כבשים, עזים וחזירים, אך בהיקף קטן יותר. הגידולים החקלאיים העיקריים הם חיטה (כ-10% מהחיטה בארגנטינה), שעורה, דורה, אלפלפה, תירס וחמניות (כ-13% מהתוצר הארגנטינאי).
התעשייה בפרובינציה אינה מפותחת, וכשני שלישים מתושביה עוסקים בענפי השירותים. בהיעדר אטרקציות תיירותיות, גם התיירות היא ענף זניח.
שעונית נאכלת

מבנה השיח

הפסיפלורה הוא שיח מטפס בעל קנוקנות המאפשרות לו להאחז בעצמים קרובים, כמו למשל: גדר, שיח אחר, קיר ועוד, ולטפס עליהם. פסיפלורה הנה ירוקת עד, הפרחים בקוטר של 5 עד 8 ס”מ, צבעם לבן והמרכז סגול. זמן הפריחה בארץ הוא אפריל – מאי. הפסיפלורה בעלת צמיחה אגרסיבית ולכן יש לגזום אותה מידי פעם ולהכווין את צמיחתה.

תזונה

פרי טרי ידוע כמכיל רמות גבוהות של ויטמין A, אשלגן, וסיבים תזונתיים. הסוג הצהוב משמש להכנת מיצים, ואילו הסגול נמכר טרי בשווקים. המיץ הוא מקור טוב לחומצה אסקורבית (ויטמין C). 
הפסיפלורה דלת קלוריות (רק כ-50 ב-100 גרם) ומכילה גם כמויות מרשימות של ויטמינים C ,B, A ו- E . הפרי הוא מקור טוב לברזל, אשלגן וסיבים תזונתיים. למרות שהיא אינה מגבירה תאווה, עלי ופרי הפסיפלורה מכילים חומר פעיל בשם ארמנו, הנחשב כמרגיע ונמצא בשימוש אלפי שנה כנגד חרדות, הפרעות שינה ועצבנות בגיל המעבר, כיווצים בטניים וגירויים. הארמנו גם מחטא ומוריד לחץ-דם. היום יש אפילו תכשירים טבעיים המבוססים עליו, כדוגמת הקלמנרבין, תערובת של צמחי הוולריאן והפסיפלורה.

ערלה בפסיפלורה

פוסקי ההלכה היהודית דנו אודות צמח זה, האם להחשיבו כעץ אשר נוהג בו דין ערלה, או כירק אשר לא נוהג בו דין ערלה. הרב שניאור רווח כתב שדינו כירק, כיוון שמוציא פירות בתוך שנתו הראשונה, אולם הרב יואל פרידמן ופוסקים נוספים חלקו על היתר זה.
קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך

שנותיה הראשונות

וילהמינה שרלוטה קרולינה, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך נולדה ב-1 במרץ בעיר אנסבך שבגרמניה ליוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ואשתו השנייה אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך. קרולינה, שהתייתמה מאביה בגיל 3 ומאמה בגיל 13, גדלה להיות אשה אינטליגנטית, מתורבתת ומושכת, ותכונות אלו הפכו אותה למבוקשת מאוד בקרב נסיכי אירופה שחיפשו לעצמם כלה.

נסיכת ויילס

עם עלייתו של ג'ורג' הראשון לכס המלוכה הבריטי בשנת 1714 קיבל בנו גאורג, בעלה של קרולינה, את התואר דוכס קורנוול, ומספר חודשים לאחר מכן הוא הוכתר כיורש העצר הרשמי לכתר הבריטי והוענק לו התואר נסיך ויילס. קרולין הפכה לנסיכת ויילס והזוג עבר להתגורר באנגליה.
משום שהמלך החדש היה גרוש, הנסיכה קרולינה הייתה האישה החשובה ביותר בממלכה. אולם למלך היו יחסים מאוד רעועים עם בנו הנסיך, שהגיעו לשיאם בשנת 1717 עם טקס הטבלתו של ג'ורג' ויליאם, בנם החמישי של גאורג וקרולינה. הנסיך, בניגוד להוראת המלך, לא הסכים לתת לדודו להיות הסנדק של בנו, ונענש על כך במעצר זמני ובגירוש מארמון סנט ג'יימס ומטקסים ציבוריים. למרות זאת, בעיקר בזכות יחסיה הקרובים של קרולינה עם סר רוברט וולפול, שהיה ראש ממשלת בריטניה דה פקטו באותה התקופה, הזוג הצליח לשמור על מעמדם ועל אורח חייהם ולהתפייס עם המלך בשנת 1720.
קרולינה נחשבה לאינטליגנטית הרבה יותר מבעלה. בצעירותה היא נהגה להתכתב עם ידידה גוטפריד לייבניץ, איש האשכולות הגרמני שהועסק בחצר בית הנובר. היא גם עזרה ליזום את ההתכתבות בין לייבניץ לסמואל קלארק, הנחשבת כיום לאחת ההתכתבויות החשובות ביותר של המאה ה-18 בנושא פילוסופיית המדע.
חיי הנישואים של גאורג וקרולינה נחשבו למוצלחים, אף על פי שנסיך ויילס החזיק מספר פילגשים, בהן אחת המשרתות האישיות של הנסיכה.

מלכת בריטניה

הנסיכה קרולינה הפכה למלכה עם מותו של חמיה בשנת 1727 ועלייתו של בעלה לשלטון. במהלך השנים הבאות הזוג המלכותי היה במאבקים תמידיים מול בנם הבכור, הנסיך פרדריק. פרדריק, שיועד על ידי סבו להיות הנסיך הבוחר של הנובר, נשאר בגרמניה כשהוריו עברו לאנגליה בעודו בן שבע בלבד. כאשר זומן לבסוף לנסוע לבריטניה כיורש העצר לממלכה הוא היה כבר אדם בוגר, עם דעות משלו, שלא הכיר כמעט את הוריו. הוא התנגד לדעותיו הפוליטיות, האמנותיות והמדעיות של אביו ואף ניסה לשכנע את הפרלמנט להקצות לו קצבה גדולה מזו שאביו נתן לו.
למלכה קרולינה היה כח רב בממלכה; היא קיבלה את התואר מגנת ממלכת בריטניה הגדולה, ושימשה למעשה כעוצרת הממלכה כאשר המלך יצא מהמדינה. היא סובבה עצמה באמנים, סופרים ואינטלקטואלים רבים והזמינה יצירות אמנות ומבנים רבים. לצד מרי, נסיכת מודנה, אשתו של ג'יימס השני, ואלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה, בעלה של המלכה ויקטוריה, היא נחשבת לאחת מבנות הזוג החשובות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של המונרכיה הבריטית.

מותה

מספר חודשים לפני מותה של קרולינה היא שוב רבה עם בנה, והשניים לא דיברו שוב. היא מתה כתוצאה מסיבוכים שנגרמו מבקע טבורי ב-20 בנובמבר 1737 ונקברה במנזר וסטמינסטר שבלונדון. היא נקברה בארון קבורה כפול, בו 23 שנים מאוחר יותר נקבר גם המלך ג'ורג'. המלחין הנודע גאורג פרידריך הנדל כתב המנון ללוויתה.
דקל נור

דקל נור (בערבית: دقلة نور) אשר מוכר גם בשמות תמר מלכותי ומלכת כל התמרים הוא זן של תמר מצוי ממשפחת הדקליים ועיקר גידולו באזורים ביסקרה  ואל-ואד שבצפון מזרח אלג'יריה.

גידול ושיווק

דקל נור גדל בעיקר במזרח אלג'יריה, בלוב ובתוניסיה באזורים חמים ויבשים וכמו כן בארצות הברית באריזונה, קליפורניה ובטקסס, בישראל גדל הפרי בעיקר בדרום הערבה אם כי יש מספר גידולים בשטח שבין יריחו לבין הערבה התיכונה למעט אזור ים המלח.
הפרי פופולרי במדינות המקור ובמרוקו, גרמניה וצרפת.

הפרי

צורתו של הפרי היא מלבני, באורך של ארבעה עד שישה סנטימטרים ובעל חריץ לכל אורכו המזכיר וריד מרקמם הפרי הוא בשרני, רך ומתוק כאשר הטעם והמקרם דומים לדבש.
הרכבו התזונתי הוא 295 קלוריות, גרם חלבון, 34 גרם פחמימות, 0.1 גרם שומן ו-320 מ"ג אשלגן וכמו כן הוא מכיל ויטמין C וויטמין A.
בישראל, נכון ל-2016, כ-27,336 עצי דקל נור המהווים כ-4% אחוז מהתמרים במדינה, כמות עצי הדקל נור מתצמצמת מדי שנה בעקבות עקירות על מנת להחליף את מטעי הדקל נור במטעי מג'הול הנחשבים רווחים יותר כאשר הרווח משוק היצוא שלהם גדול יותר, להשואה ב-2014 היה הדקל נור כ-4.7% מן התמרים בישראל.
שיטת הגדיד (קטיף) של הדקל נור שונה מן המג'הול (קטיף בודדים בעזרת שק) אך זהה לברהי (תמר צהוב), את הסנסן (שרביט התמרים) חותכים בעזרת סכין מצ'טה בשלמות ומשליכים אותו מן העץ אל מכל האיסוף שבקרקע או על כלי התמרים, כאשר הפרי נמצא על הקרקע חובטים את הסאנסנים על משטח המיון עד האשר הפרי מתפזר ומתנתק מן הסנסן.
ריינגראפנשטיין

ריינגראפנשטיין היא תצורת סלע פורפיר בגובה 136 מטר, על גדת נהר נהה סמוך לבאד מונסטר בשטיין-אברנבורג.
מבחינה גאולוגית הסלע הוא חלק ממסיב קרויצנאכר. על ראש הסלע נמצאות חורבות טירת ריינגראפנשטיין, אשר נבנתה במאה ה-11 ונהרסה בשנת 1688, בתקופת מלחמת תשע השנים. ריינגראפנשטיין היא נקודת הציון הבולטת בעיר באד מונסטר בשטיין-אברנבורג. מעט מתחתיה נמצאת חורבת אפנשטיין. בשנת 1985 הוכרז שטח של כאלפיים דונם סביב תצורת הסלע כשמורת טבע.
הגישה לריינגראפנשטיין מכיוון באד מונסטר בשטיין היא בשביל הולכי רגל, לאחר חציית נהר נהה במעבורת המופעלת בכוח אדם. דרך גישה שנייה היא ברכב, דרך באד קרויצנאך, עד חנייה הסמוכה לסלע ומשם הליכה בשביל לטירה ולנקודת התצפית.
מרים שרון

מרים שרון (נולדה ב-1944) היא אמנית מולטימדיה, ציירת, יוצרת עבודות אדמה ומיצבים, ופרויקטים קהילתיים, פמיניסטית אקטיביסטית. התחנכה באנגליה ולאחר שירותה הצבאי חיה בגרמניה ובאנגליה. כיום חיה במחוז ונדה בצרפת. פעילותה האמנותית מבוססת על אידאולוגיה פמיניסטית-אקולוגית.

ביוגרפיה

מרים שרון נודעה כיוצרת פורה וגם כאקטיביסטית פוליטית, ומאז שנות השבעים של המאה ה-20 עסקה בעשייה אמנותית המבוססת על האידאולוגיה הפמיניסטית. שרון הייתה היחידה מבין היוצרות בעשור זה בישראל שהצהירה על עצמה כפמיניסטית ושפעילותה גלשה מעבר לנושא הישיר של אמנות ולעבר ניסיונות פוליטיים לשינוי פמיניסטי-חברתי.
בשנת 1973 חזרה שרון משהות ארוכה בת מספר שנים באירופה, בעיקר בצרפת, ובעקבות ביקור נוסף בן שבעה חודשים בניו יורק, הכירה אמניות בולטות בזרם האמנות הפמיניסטית בת הזמן וקשרה עמן קשרים אמיצים, ביניהן אנה מנדייטה, קרולי שנימן ומרי בת אדלסון. שרון העמיקה את הבנתה בעיקרי המשנה הפמיניסטית ודרכי יישומה באמנות. עם חזרתה לישראל, פתחה בפעילות נמרצת ברוח הפמיניזם: היא הפיצה כתב עת בהוצאה עצמית שנקרא המין הנשי ושהוקדש בלעדית לאמנות של נשים; יזמה תערוכות רבות שבהן מיוצגות נשים בלבד, כולל תערוכות של אמניות פמיניסטיות בינלאומיות שעבודותיהן הובאו לישראל; ייסדה מוזיאון אלטרנטיבי שנקרא "מוזיאון מרים שרון" והופיעה לעיתים קרובות באמצעי התקשורת בניסיון להפיץ את הבשורה הפמיניסטית בקרב הציבור הרחב. לצד פעילות ציבורית זו, שרון יצרה מגוון רחב של יצירות אמנות בסוגי מדיה שונים, ביניהם צילומים, אמנות-דואר, מיצבים ומיצגים. מאז 1991 מתגוררת שרון בכפר ונדה (Vendée) בצרפת והיא מקדמת אמנות אקו-פמיניסטית המבוצעת בפרויקטים שונים ברחבי העולם.
כלי ביטוי עיקרי ומובהק שבו חזרה והשתמשה היה המיצג, ובו הקפידה לשלב את הרעיונות של אקו-פמיניזם ואמנות שיתופית-קהילתית פמיניסטית, ואף את אמנות מלאכות היד הפמיניסטית - רעיונות שהיו מעיקרי המשנה הפמיניסטית של עשור זה בארצות הברית ואירופה. רעיונותיה בדבר הצורך לשיבה אל האדמה ופיתוח הקשר המיוחד עמה, תווכו באמצעות מחוות והזדהויות עם פרסונות נשיות מן העת העתיקה. לשיטתה, האדמה ואוצרות הטבע בעת המודרנית מנוצלים לרעה על ידי בני האדם, שהתרבות הפטריארכלית מניעה אותם, ומערכים שלכאורה מעלים על נס קידמה, מדע, טכנולוגיה אבל למעשה אלו הם ניצול ודיכוי. במיצגיה הרבים הקפידה להדגיש את חשיבות הקהילה ושיתוף קבוצות "שקופות" במרקם החברתי-לאומי, כדי להשיג ניראוּת צודקת לכל הקבוצות המתקיימות בחברה. בין יצירותיה הבולטות: אשדודה (1978), פרויקט נשות מדבר סיני (1975), וחלל אנשי האדמה (1975–1977). עבור הפרויקט אוהל האלה (1980) הזמינה מרים שרון נשים שונות – גם כאלו שאינן אמניות – לקחת חלק במיזם שיתופי ששם דגש על הקשר המיוחד של נשים עם הטבע. הנשים הקימו אוהל על ראש הר בגלבוע וביקשו באמצעותו להעלות על נס ערכים של אקולוגיה ושימור.

השכלה

תולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
מאסטר, הסורבון, פאריס