מלחמות השושנים

הדחת ריצ'רד השני בידי הנרי בולינגברוק, דוכס לנקסטר

בשנת 1377 מת אדוארד השלישי, אחד מגדולי מלכי אנגליה, לאחר תקופת מלוכה ארוכה ויציבה. על כס השלטון עלה נכדו, ריצ'רד השני. ריצ'רד השני היה דמות יוצאת דופן בהיסטוריה האנגלית. עריץ קטנוני, אך גם שליט המחובר אל העם, אשר עשוי היה לשמש כקולם של בני העם הפשוט אל מול המעמד האריסטוקרטי. שילוב זה הביא להסכמה כללית בקרב האצולה על הצורך בהחלפתו. בשנת 1399 מרד במלך בן דודו, הנרי בולינגברוק, דוכס לנקסטר, ובתמיכת בתי האצולה הגדולים מונה הנרי בולינגברוק למלך הנרי הרביעי. המלך ריצ'רד הועלם בטירה רחוקה, וכעבור חודשים מספר הוכרז על מותו הטבעי (כפי הנראה נמנע ממנו מזון עד שמת ברעב, כדי שעל גווייתו לא ייראו סימני עינויים).
הנרי הרביעי היה אף הוא, כמלך ריצ'רד השני, נכדו של המלך אדוארד השלישי. אך לאדוארד היו ילדים חוקיים רבים. ריצ'רד השני היה בנו של בנו הבכור של אדוארד השלישי, ולכן ירש אותו. מאחר שלריצ'רד השני לא היו בנים, יורש העצר היה אדוארד מורטימר, רוזן מרץ' ואלסטר (שאכן ניסה למרוד בהנרי הרביעי וכשל), שהיה נינו של ליונל מאנטוורפן, דוכס קלרנס, בנו השלישי של אדוארד השלישי. הנרי הרביעי היה בנו של ג'ון מגונט, בנו הרביעי של אדוארד השלישי (בנו השני של אדוארד השלישי מת בינקותו).
ריצ'רד השני היה אחרון המלכים האנגלים שלא היו עוררין על זכותם לכתר. הנרי הרביעי השתלט על השלטון בכוח, ובמשך כל ימי מלכותו ובמהלך מלכותם של יורשיו, ידוע היה על קיומם של יורשים בעלי זכות עדיפה לכס המלוכה, וזכותו של בית לנקסטר נשענה לא על המסורת והחוק, כי אם על כוח הזרוע.

הנרי החמישי ומלחמת מאה השנים

הנרי הרביעי, ויותר מכך בנו, הנרי החמישי, היו מלכים רבי עוצמה אשר מלכו בחוכמה. הנרי החמישי היה מהמוכשרים שבמלכי אנגליה, שהביא לניצחון בקרב אז'נקור (1415), מהניצחונות הגדולים במלחמת מאה השנים. קרב זה ביסס את אחיזתה של אנגליה בנחלות צרפתיות ואת שליטתה בצרפת, ובכך לראשונה הפכה אנגליה לאימפריה ולשחקן משמעותי בזירה המדינית האירופית. הנרי החמישי התחתן עם קתרין, מלכת צרפת, והשניים הולידו ילד, הנרי השישי.
בהיותו בשיא כוחו, שליט בלתי מעורער על אנגליה וצרפת, לקה הנרי החמישי במחלה זיהומית קשה, ומת בשנת 1422. על כס השלטון עלה בנו, שעדיין לא מלאה לו שנה.
עם מותו של הנרי החמישי חל שינוי במצבה של אנגליה. השלטון הוחזק בידי שורה של עוצרים, שעיסוקם העיקרי היה תככים זה כנגד זה. או אז עלתה על בימת ההיסטוריה ז'אן דארק, שהצליחה לאחד את העם הצרפתי ולהמרידו כנגד הכובש האנגלי. כתוצאה, תוך שנים ספורות איבדה אנגליה את מרבית נחלותיה בצרפת, שהושגו במאמץ, בעמל ובדמם של הקשתים האנגלים בקרבות קראסי, פואטייה, ואז'ינקור. בשנת 1453 נותרה לאנגליה רק נחלה אחת קטנה מכל כיבושיו של הנרי החמישי: העיר קאלה.

אישיותו של הנרי השישי ואישיותו של ריצ'רד דוכס יורק

הנרי השישי, שבתקופתו איבדה אנגליה את נחלותיה ביבשת, היה האדם הפחות מתאים למלוכה מבין כל האצולה האנגלית בתקופה סוערת זו. התקופה שיוועה לאדם שיוכל לפשר בין האצילים היריבים מבית, ולנהל מלחמה מוצלחת כנגד הצרפתים מבחוץ. הנרי, שסבל ממחלת נפש שגרמה לו לתקופות ארוכות של אובדן יכולתו המנטלית ושל חוסר התמצאות, לא ניחן מלכתחילה בכישרון לשלוט או לנהל מלחמה. במשך כל תקופת שלטונו הארוכה (באופן לא רציף בין 1422 ל-1461 ומ-1470 עד 1471) היה הנרי בובה בידי הסובבים אותו. בילדותו - בידי האצילים ששימשו לו כעוצרים, ולאחר מכן - בידי כל מי שיכול היה להשפיע עליו, ובמיוחד אשתו, מרגרט מאנז'ו.
בנסיבות אלו התרכזו המתנגדים לכתר סביב ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק. ריצ'רד היה בן אחותו של אדוארד מורטימר, וכן היה בן בנו של אדמונד מלאנגלי, דוכס יורק, בנו החמישי של אדוארד השלישי. באישיותו היה ריצ'רד ההפך הגמור מהנרי השישי: איש פעולה ומעש, חזק וכריזמטי. ריצ'רד שימש במספר משרות רמות-דרג, לרבות הממונה על נחלות המלך באירלנד, ובכולן נחל הצלחה.
כך עמדה אנגליה אל מול הדילמה שבין זכותו של מלך חולה נפש וחסר אונים, אשר זכותו אינה מבוססת על החוק והמסורת, אלא על תפיסת השלטון בכוח על ידי סבו, ומולו בעל הזכות החוקית למלוך, שמבחינת תכונותיו אין מתאים ממנו למלוכה.
כך התגבשה החזית הראשונית במלחמת השושנים - אנשי המלך הנרי נקראו "בית לנקסטר", שאימצו להם כסמל את השושנה האדומה, וכנגדם אנשי הדוכס ריצ'רד שנקראו "בית יורק", אשר אימצו להם כסמל את השושנה הלבנה. אין קשר בין האזורים הגאוגרפיים "לנקסטר" ו"יורק" ובין השושלות היריבות. בית יורק הסתמכו בעיקר על תומכים בדרום אנגליה ומערבה, בעוד שבית לנקסטר היה חזק בצפון אנגליה ובמזרחה.
בשלב הראשוני נראה היה כי השושנה הלבנה של בית יורק הקדימה לפרוח. בשנת 1453 סבל הנרי מהתקף חמור מאוד של מחלת הרוח שלו, ואיבד קשר עם המציאות. ריצ'רד מונה כעוצר, ונראה היה כי דרכו אל המלוכה סלולה. אך הייתה זו אשליה, שכן לא חלפו ימים רבים והמלכה מרגרט ילדה בן זכר למלך, וניתן לו השם אדוארד. בחג המולד בשנת 1454 חזרה למלך לפתע שפיותו, לאחר חמישה עשר חודשים. מבחינה חוקית לא היה עוד תוקף לאפוטרופסותו של ריצ'רד, והשלטון חזר רשמית לידי המלך הנרי מבית לנקסטר, ומעשית לידי אשתו מרגרט, שעתידה הייתה לעשות הכל כדי שבנה אדוארד יהיה למלך אחריו. התנאים היו בשלים לעימות מזוין.

קרב סנט אולבנס

עם החלמתו של הנרי השישי, לא עשה ריצ'רד כל מאמץ להמשיך בשלטונו כעוצר. עם זאת, כשהתברר כי מרגרט מאנז'ו, המלכה, מתכוונת לשמור בידיה את השלטון ולסלק את המתנגדים, החל ריצ'רד חושש לחייו. מרגרט נטלה מריצ'רד את אחרון תפקידיו - מושל העיר קאלה, ולא הזמינה אותו עוד לישיבות מועצת המלך. אך משהוזמן פתאום לישיבה בעיר לסטר, חשד ריצ'רד כי המטרה היא לאסרו, לשפוט אותו שם ולהורגו. בפעולת מנע, ב-22 במאי 1455, עלה בראש כוח של כשלושת אלפים איש מתומכיו על מבצרו של המלך בעיר סנט אולבנס, וכבש אותו. היה זה העימות המזוין הראשון במלחמות השושנים.
מטרתו הרשמית של ריצ'רד לא הייתה הדחת המלך הנרי, אלא להסיר מעליו את "יועציו הרעים". הקרב היה קצר ועז; בסך הכול נהרגו בקרב סנט אולבנס שלוש מאות איש. עם זאת, כפי שאופייני למלחמות השושנים, היו רוב ההרוגים אצילים, ורבים מהם היו מתומכיו העיקריים של המלך. מלחמות השושנים היו, ככלל, עניין פנימי בין האצילים. פשוטי העם אמנם השתתפו בלחימה, אך לא עשו זאת באותה התלהבות והקרבה אישית כפי שלחמו האצילים, שמעמדם וזכויותיהם היו תלויים בהישגים. כתוצאה מכך נלחמו אצילים אלו זה בזה עד מוות.
לאחר קרב סנט אולבנס היה השלטון בידי ריצ'רד, ורבים מתומכי המלך הנרי היו בין ההרוגים. ריצ'רד נהג במתינות בניצחונו: הוא לא פגע במלך, באשתו או בבנו. מבחינה פורמלית נותר הנרי השישי על כס המלוכה, אך ריצ'רד שב וקיבל את תפקידו כאפוטרופוס על המלך. עם זאת הכריז על עצמו כיורש, תוך שהוא מדיח מתואר זה את הנסיך אדוארד, בנה של המלכה מרגרט. ייתכן שהייתה זו פשרה ראויה, אך הדבר לא היה מקובל על הלנקסטרים, שלא חדלו מלתכנן קשר במטרה להשיב לידם את רסן השלטון. עד 1460 שררה שביתת נשק שנראתה כזמנית, וכהעמדת פנים של ידידות ושלום. מתחת לפני השטח המשיכו שני הצדדים בצבירת תומכים ונשק, והמלכה מרגרט הכריזה על גיוס חובה, לראשונה בתולדות אנגליה.

קרב נורת'מפטון

לבסוף פרצה האש מן הגחלים הלוחשות מתחת לפני השטח: ריצ'רד דוכס יורק היה בשליחות באירלנד, כשכוח מתומכי יורק, בראשותו של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק (שעתיד היה להפוך לדמות מפתח במלחמה וכונה "ממליך המלכים") התקיף את אנשי המלך בנורת'מפטון, וזאת לאחר מספר התנגשויות מזוינות בין בית-יורק ובית-לנקסטר במהלך החודשים שקדמו.
הרוזן מווריק היה אחד האנשים העשירים ורבי העוצמה שבאנגליה, אך לא השתייך למשפחת המלוכה. תמיכתו בדוכס מיורק הביאה לאנשי יורק מימון, ואת אחד המנהיגים הצבאיים והפוליטיים הגדולים בתקופתו.
בקרב נורת'מפטון, שהתקיים ב-10 ביולי 1460, נחלו תומכי המלך מפלה ניצחת, כתוצאה מבגידה של אחד מהלנקסטרים, הלורד גריי, שפיקד על אחד מאגפי החזית, והורה על פריצת הדרך לחילות יורק, וכך גרם להתמוטטות הפיקוד ולבהלה בקרב הלנקסטרים. בהמולה שנוצרה נתפס המלך, אך המלכה מרגרט ויורש העצר אדוארד הצליחו להימלט.
שוב נלקח המלך ברוב כבוד והדר אל ארמון וסטמינסטר בלונדון. שוב הובטח לו כי ימשיך למשול, ושוב הכריז ריצ'רד על עצמו כיורש וכאפוטרופוס למלך.

מפלת הלנקסטרים וקרב טאוטון

ניצחונם של הלנקסטרים בווייקפילד לא הביא לסיום המלחמה, אלא להחרפתה. את מקומו של ריצ'רד דוכס יורק תפס בנו אדוארד (לימים אדוארד הרביעי), תוצר טיפוסי של שנות המלחמה - מנהיג צבאי מוכשר, אכזר וחסר רחמים, המונע על ידי רגשות נקם עזים. לצדו פעלו אחיו, ג'ורג' - הדוכס מקלארנס, וריצ'רד (לימים ריצ'רד השלישי), שניהם נודעו כחסרי מעצורים, אכזריים ותככניים.
אדוארד לא בזבז זמן, ומיד לאחר תבוסת וייקפילד אסף את חילותיו ועלה על לונדון, בהגיעו לשם לפני המלכה מרגרט. תושבי לונדון הריעו לו בהתלהבות. לאדוארד לא היו מעצורים כמו לאביו; הוא לא הכריז שהוא פועל בשם המלך הנרי השישי. המסכה הוסרה, ואדוארד תבע את כס המלוכה לעצמו בקול רם. ב-4 במרץ 1461 הוכתר אדוארד בכנסיית וסטמינסטר, ומאותו רגע הכריז כל צד על הצד השני שהוא בוגד במלכות, ומכאן שדינו מיתה.
לאחר היערכות קצרה עלה אדוארד עם צבאו צפונה, על מנת לסיים סופית את הפרשה עם הלנקסטרים. הצדדים התעמתו ליד העיירה טאוטון, ב-29 במרץ 1461. היה זה חג "יום הראשון של התמרים" (יום ראשון שלפני חג הפסחא, שבו לפי המסורת הנוצרית נכנס ישו לירושלים כשלרגליו שטחו כפות תמרים). יש אומדנים שונים לגבי מספר הלוחמים משני הצדדים, הנעים בין 50,000 ל-100,000 איש, ביחס של 60:40 לטובת אנשי לנקסטר. היה זה אחד הקרבות העזים בהיסטוריה האנגלית. פעמים רבות נאלצו הצדדים להפסיק את הלחימה ולפנות את גופות ההרוגים כדי שיוכלו ליצור מגע זה עם זה. בשלב מסוים ירד ווריק מסוסו והרג אותו על מנת להוכיח לאנשיו שלא יעזבם.
בסופו של היום היה הניצחון לבית יורק. כשלושים אלף לנקסטרים נהרגו בקרב, וגורלם של אלו שנתפסו בשבי לא שפר עליהם. מעשהו הראשון של אדוארד היה לתפוס את העיר יורק, להסיר מעל חומתה את ראשי אביו ואחיו שניתלו שם מאז קרב וייקפילד, ולקבוע במקומם את ראשיהם של האצילים שניצח. נראה היה כי המערכה הוכרעה סופית בידי סיעת יורק. מרגרט ויורש העצר אדוארד, ועמם המלך הנרי, נמלטו לסקוטלנד, ומשם לצרפת.
מרגרט המשיכה בניסיונותיה לחזור לשלטון, ובתמיכה צרפתית ניסתה פעמיים בשנת 1464 להתמרד כנגד המלך אדוארד הרביעי לבית יורק. שני ניסיונות אלו דוכאו על ידי הדוכס ממונטגיו, אחיו של ווריק, ושלטון בית יורק נראה בטוח. המלך הנרי נתפס והובל ללונדון, שם הוצג ברחובות כשכובע קש על ראשו, אך לא הוצא להורג, ובמקום זאת נשמר במעצר במצודת לונדון. ב-1468 נכנע אחרון מבצרי הלנקסטרים לכוחות יורק.

בגידתו של ווריק

בתקופה שלאחר 1464 היה השלטון נתון להלכה בידי המלך אדוארד, ולמעשה בידי ווריק ואחיו מונטגיו. אדוארד היה לאחר תקופה קשה של לחימה, ועתה רצה לנוח וליהנות מפירות ניצחונו. ווריק, איש המעשה, נטל לידיו בפועל את מוסרות השלטון, ושימש כשליט.
בשנת 1464 נשא המלך אדוארד בסתר את אליזבת וודוויל, אצילה ממשפחה של תומכי לנקסטר. היו אלו נישואים שערורייתיים, והם הוסתרו מעיני כל (לרבות מווריק) במשך תקופה ארוכה. משנתגלה העניין הסתבר כי על הממלכה השתלטו אצילים חדשים - אחיה המרובים של אליזבת וודוויל ובני ביתם, שמנעו מאנשים כווריק, אשר נלחמו למען שלטון יורק, את פירות הניצחון.
כלפי חוץ תמך ווריק במלך צרפת בריבו עם הדוכס מבורגונדי. אדוארד סבר אחרת, ואף השיא את אחותו לדוכס בורגונדי, שארל "האמיץ". הייתה זו מהלומה שווריק לא יכול עוד לשאת.
ווריק קשר עם ג'ורג', אחיו של המלך, הדוכס מקלארנס, להשתלט על כס המלוכה. קלארנס אף הוא לא היה מרוצה מקרובי משפחתו החדשים מבית וודוויל וראה בהם איום של ממש למעמדו. הוא נישא לבתו של ווריק, והשניים מרדו במלך אדוארד. בקרב ביצת הדג'קוט, ב-26 ביולי 1469, הובס אדוארד בידי ווריק וקלארנס. השניים הביאו אותו לטירתו של ווריק, ושם הונחה לשתף פעולה עם ווריק. בשלב זה החזיק ווריק בשני מלכים כשבויים במעצר - אדוארד הרביעי והנרי השישי.
אדוארד הבטיח להתנהג יפה. לכאורה הסכים עם שלטונו של ווריק, ואף חתם על חנינה לכל אלו שלחמו כנגדו בהדג'קוט. אז שחרר אותו ווריק מן המעצר, והוא נותר על כס המלוכה, כאשר ווריק מושך בחוטים. פתרון מסוג זה אולי התאים להנרי השישי, חדל האישים, אך לא ללוחם עז כאדוארד הרביעי.
במרץ 1470 השיג אדוארד שוב פיקוד על צבא, ויצא, לכאורה, להביס מורדים לנקסטרים בצפון. מיד לאחר שהתרחק מווריק מרחק מספיק, הודיע כי הוא המלך, ואילו ווריק וקלארנס הם בוגדים. די היה בכך כדי לשמוט את הבסיס מתחת לשלטונו של ווריק, אשר נאלץ לגלות לצרפת.
בצרפת שהו באותו זמן, כזכור, המלכה מרגרט ובנה אדוארד. אלו נפגשו עם ווריק, ועתה נכרתה ביניהם ברית. שני אישים אלו, מרגרט ווריק, שאין ספור קורבנות נהרגו במלחמות שביניהם, מצאו עתה אינטרס משותף - לחתור תחת כסאו של מלך אנגליה.
בספטמבר 1470 נחתו ווריק וקלארנס בראש צבאם בחוף דרטמות', כשהם מניפים את דגל השושנה האדומה של לנקסטר. תוך זמן קצר היה ווריק בלונדון, הוציא מכלאו את הנרי השישי, והכתירו שוב כמלך אנגליה. מרגרט נותרה עם בנה, לעת עתה, במרחק בטוח בצרפת. ווריק היה שוב לשליטה של אנגליה, הפעם בשם המלך הנרי השישי, שקיבל את המאורעות בשוויון הנפש האופייני לו. מעצרו, כמו גם הכתרתו, לא היו בעלי משמעות עבורו.
ב-14 באפריל 1471 נלחמו צבאות המלך אדוארד בצבאותיו של ווריק בקרב בארנט. ווריק הובס ונהרג בקרב. באותו יום עצמו הגיעה המלכה מרגרט לאנגליה עם בנה. ב-4 במאי 1471 נלחם בית לנקסטר את הקרב האחרון שלו במלחמת השושנים, בטיוקסברי. תוצאות הקרב היו מכריעות. אחרוני תומכי לנקסטר הושמדו. יורש העצר אדוארד, בנו של הנרי השישי, נהרג, ומרגרט נפלה בשבי (ומתה 11 שנים לאחר מכן בעוני ובגלות). ב-21 במאי 1471 ביקר ריצ'רד, אחיו של אדוארד הרביעי, את הנרי השישי בשביו במצודת לונדון. זו הפעם לא שרד הנרי את הביקור, ולתקופת מלכותו הארוכה והסוערת הושם סוף. קלארנס הבוגדני הומת בסתר אף הוא. לפי שייקספיר הומת קלארנס באמצעות הטבעה בחבית יין. ריצ'רד נישא לאן, בתו של ווריק, בנישואים של אינטרס ומעמד. נראה היה כי המלוכה נתונה לבטח בידי בית יורק, וכן היה עד מותו של אדוארד הרביעי, כפי הנראה מדלקת התוספתן, בשנת 1483.

תרשימים גנאלוגיים

להבנה יותר טובה של הדמויות הפועלות, ושל היחסים בין בתי האצולה, מצורף להלן עץ משפחה. תאים כחולים מסמנים פלנטג'נטים שאינם לנקסטרים או יורקים, אדומים - לנקסטרים, תאים לבנים - יורקים. התאריכים - השמאלי תאריך לידה, הימני פטירה, המודגשים תאריכי מלוכה. נשים יסומנו בכתב מוטה. שם עם קו חוצה מסמן אדם שנהרג בקרב או נרצח. קו אנכי מקווקו מסמן צאצא ישיר שאינו בן אלא נכד או נין מדרגה זו או אחרת.