google/wiki40b huggingface dataset:
לוכד חלומות

במספר תרבויות אמריקאיות ילידיות, לוכד חלומות הוא פריט עבודת יד שעשוי מעץ ערבה שעליו טווים רשת. לוכד החלומות מקושט בפריטים מקודשים כגון נוצות או חרוזים.

מקורות

לוכדי חלומות התחילו עִם עַם האוג'יבווה ואומצו לאחר מכן על ידי עמים באמצעות קשרי נישואים ומסחר. החל מהופעת התנועה הפאן-אינדיאנית בשנות ה-60 הם אומצו על ידי כל האינדיאנים. עבור חלק מהם לוכד החלומות הוא סמל האחדות של העמים האינדיאניים השונים והזדהות עם האינדיאנים בארצות הברית ועם בני האומות הראשונות. עם זאת, אינדיאנים רבים סבורים שלוכדי החלומות התמסחרו מדי, ושאנשים שאינם אינדיאנים משתמשים בהם באופן בלתי ראוי.
לעם האוג'יבווה יש אגדה עתיקה על מקורו של לוכד החלומות. לפי האגדה, אשת עכביש בשם אסיביקאשי טיפלה בילדים ובאנשים על האדמה. אנשי האוג'יבווה נפוצו לכל קצוות אמריקה ולאסיביקאשי נהיה קשה להגיע לילדים. לכן האמהות והסבתות טוו קורי עכביש קסומים לילדים מחישוקי עץ ערבה וגידים או חוטים עשויים מצמחים. לוכדי החלומות סיננו את החלומות הרעים ונתנו רק למחשבות טובות להיכנס לשכל. כשהשמש הייתה עולה, החלומות הרעים היו פשוט נעלמים.
על פי המסורת, האוג'יבווה בונים לוכדי חלומות באמצעות קשירות גידים בקורים סביב מסגרת בצורת דמעה או חישוק מעגלי, באופן שדומה לטוויית נעלי שלג. לוכד החלומות נתלה מעל המיטה ומשמש קמע להגנה על אנשים ישנים, בדרך כלל ילדים, מסיוטים.
האוג'יבווה מאמינים שלוכד החלומות משנה את החלומות של האדם. לפי קונרד ג'. קווצ'ינסקי, "רק חלומות טובים יורשו לעבור את המסנן... חלומות רעים יישארו ברשת וייעלמו באור היום." החלומות הטובים יעברו אותו ויחליקו מהנוצות אל האדם הישן.

התפשטות התופעה

בהדרגה הפכה התופעה נפוצה מחוץ לעם האוג'יבווה ומחוץ לקהילה הפאן-אינדיאנית. סוגים שונים של "לוכדי חלומות", שרבים מהם לא דומים ללוכדי חלומות בסגנון המסורתי, מיוצרים ומשווקים על ידי קבוצות עידן חדש ואנשים פרטיים. לפי הפרופסור להיסטוריה פיליפ ג'נקינס, עמים ילידיים רבים ותומכיהם רואים בכך אימוץ תרבותי (cultural appropriation) בלתי הולם.
נהג אוטובוס

נהג אוטובוס הוא עיסוק שבו נהג מסיע נוסעים באוטובוס לפרנסתו. נהגי האוטובוס לרוב נוסעים במסלול קבוע שבו קיימות תחנות להעלאת ולהורדת נוסעים. יש נהגי אוטובוס שעובדים עבור חברות פרטיות ויש העובדים עבור חברות ציבוריות.

בארצות הברית

נכון לשנת 2010, היו כמעט 650,000 נהגי אוטובוס בארצות הברית. רובם נהגו באוטובוס בית ספר, כלומר הם הסיעו תלמידים מביתם לבית הספר ולהפך. נכון לשנת 2004 71% מנהגי האוטובוס הועסקו על ידי בתי ספר מרחבי המדינה. במדינות רבות אחרות לא נהוג שישנה הסעה נפרדת לתלמידי בית ספר, ולכן אין בהן את ההפרדה שקיימת בארצות הברית בין נהג אוטובוס רגיל לבין נהג אוטובוס בית ספר. על מנת לנהוג באוטובוס בארצות הברית, על הנהג להחזיק ברישיון מתאים וכן לעבור הכשרה בתחזוקת הרכב. הנהגים צריכים להיות גם בעלי כישורים חברתיים על מנת לעבוד עם קהל הנוסעים.

באנגליה

באנגליה, נהגי אוטובוס צריכים לעבור מבחן תאוריה ומבחן מעשי בנהיגה באוטובוס. אנשים בעלי מחלות או מוגבלויות רפואיות שונות אינם מורשים לנהוג באוטובוס. חלק מאלו הם כאבי מיגרנה (אם הם משפיעים על הראייה), אלכוהוליזם ואפילפסיה. 
בעבר, לנהג לא הייתה כל תקשורת עם הנוסעים, שכן גביית כרטיסי הנסיעה נעשתה על ידי כרטיסן. כיום, אוטובוסים רבים מכילים מצלמה במעגל סגור במטרה להגן על הנהגים מפני תקיפות.
רוב הנהגים מגיעים לעיסוק זה לאחר שעבדו בעבודה אחרת. ישנם גם נהגי אוטובוס שעברו לעבודות אחרות כמו מאט מונרו (זמר), וישנם שחקנים שלמדו לנהוג באוטובוס עבור תפקידים בסרטים כמו רוברט קרלייל או קליף ריצ'רד.

באוסטרליה

נהגי אוטובוס באוסטרליה צריכים להחזיק ברישיון נהיגה מיוחד. ברישיון זה ישנו רישום של עברות תנועה, עברו הפלילי של הנהג וכן מצבו הרפואי. 
בשנת 2012, היה לאוסטרליה צי של 90,599 אוטובוסים שגמאו כולם יחד מרחק של 2 מיליארד קילומטרים. גילם הממוצע של האוטובוסים בתחבורה הציבורית הוא 11 שנים. 
בשנת 2011, הועסקו כ-40,900 נהגי אוטובוסים במדינה. הם עבדו בממוצע 41.7 שעות בשבוע וגילם הממוצע עמד על 54 שנים. 87.4% מהנהגים עבדו עבור התחבורה הציבורית, מפעלים ורשות הדואר, 4% עבדו עבור שירותי הסעד והבריאות, 3.1% עבור מוסדות חינוך והדרכה ו-2.7% עבור תעשיות המזון והדיור.

נהגי אוטובוס בהיסטוריה

תקרית מפורסמת שקשורה לנהג אוטובוס הייתה התקרית שבה ג'יימס פ. בלייק, נהג אוטובוס ממונטגומרי שבאלבמה הורה לרוזה פארקס לפנות את מושבה עבור אדם לבן. היה זה בזמן ההפרדה הגזעית בתחבורה הציבורית בשנת 1955, רוזה סירבה לפנות את מקומה וכך החל החרם על חברות האוטובוסים שהוביל לסיום האפליה בין השחורים ללבנים בתחבורה הציבורית.
יעקב מנצ'ל

יעקב מֶנצֶ'ל (Menczel; נולד ב-23 באפריל 1923) הוא רופא פנימי   פרופסור לרפואה ויו"ר המועצה הלאומית לגריאטריה, מומחה בעל שם עולמי למחלת האוסטאופורוזיס. לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות. 
מנצ'ל נולד בצ'רנוביץ' שברומניה, למד רפואה באוניברסיטת יאשי ובשנת 1949 עלה למדינת ישראל. הוא סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית ובשנת 1953 התגייס לצה"ל ושירת כרופא ומנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הצבאי בצריפין. לאחר סיום שירותו הצבאי עבד בבית חולים הדסה והחל להרצות באוניברסיטה בתחום רפואה פנימית.
בשנת 1961 מונה לרופא ראשי בהדסה עין כרם. בשנת 1963 הקים את המכון הירושלמי לאוסטאופורוזיס ובשנת 1969 הקים בבית החולים שערי צדק את המחלקה הגריארטית ועמד בראשה. באוניברסיטה העברית קודם לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1974–1977 היה מנכ"ל משרד הבריאות.
בסיום תפקידו במשרד הבריאות היה למנהל המחלקה הפנימית ומעבדות המחקר בבית החולים הדסה בהר הצופים. בבית החולים עזרת נשים הקים את האגף הגריאטרי והתקדם בהנהלת בית החולים עד למנכ"ל המוסד. בשנת 2001 ייסד בבית חולים הרצוג את המכון לאוסטאופורוזיס והחל לעמוד בראשו.
מנצ'ל פעיל בארגונים רפואיים שונים ובין תפקידיו עמד בראש מחלקת הפרויקטים של מכבי שירותי בריאות.
בשנת 2008 הוענק לו אות יקיר ירושלים.
חאן (מבנה)

חאן (ברבים: חאנים; פרסית: کاروانسرا; טורקית: Kervansaray) הוא אכסניה לשיירות סוחרים, שבה יכולות השיירות הנוסעות בדרכים לעצור למנוחת לילה מבלי לחשוש משודדי הדרכים.
אכסניה זו הייתה בדרך כלל רבועה או מלבנית ולה שתי קומות ערוכות סביב חצר מרכזית. בקומה התחתונה אוכסנו בהמות המסע (סוסים וגמלים) והסחורה, ובקומה השנייה לנו הנוסעים - בדרך כלל על הרצפה. בחצר שבמרכז החאן הכינו לעצמם הנוסעים את ארוחותיהם.
חלק מן החאנים שמשו מעין סוג של "תחנה מרכזית" עבור כרכרות סוסים ועגלות.
שייח' אבריק

שייח' אַבְּרֵיק הוא אזור של גבעות הסמוך למפגש עמק יזרעאל ועמק זבולון. היישוב העתיק בית שערים שכן בגבעות שייח' אבריק.

היסטוריה

במקום התקיים יישוב מאז תקופת הברזל. בתעודות מ-1596 נזכר המקום ככפר מוסלמי ובו 22 משפחות. ב-1872 מכרו השלטונות העות'מאניים את הקרקע למשפחת סורסוק הלבנונית. בשנות ה-20 של המאה ה-20 רכש יהושע חנקין את האדמות בשם הקרן הקיימת לישראל. ב-1925 התיישבו שם יהודים מתנועת הפועל המזרחי אשר עברו לאחר מכן לייסד את שדה יעקב. ב-1926 נשלח לשייח' אבריק אלכסנדר זייד כשומר מטעם קק"ל. הוא הקים שם חווה. ב-1932 נוסדה במקום אגודת השומרים. ב-1936 גילה זייד באקראי את בית שערים הסמוכה. ב-1938 נרצח זייד וב-1940 הוצבה במקום האנדרטה לזכרו.

קבר השייח'

ליד האנדרטה נמצא מבנה דו-כיפתי ובו קבר שייח' אבריק הקדוש למוסלמים. לפי המסורת המקומית היה שייח' אבריק מוסלמי אדוק שהקפיד להתפלל חמש פעמים ביום ולרחוץ את ידיו ורגליו במים מכד שהיה צמוד אליו ("אבריק" בערבית פירושו כד). מסורת אחרת מייחסת את הקבר לברק בן אבינועם, שר צבאהּ של דבורה הנביאה. סיפורים רבים קשורים בשייח' אבריק. אחד מהם מספר שהיה עובד בשדה וכשראה אותו בעל השדה מפסיק את העבודה לתפילה, כעס עליו ושבר את הכד. במקום בו נשפכו המים מהכד נבע מעיין בעל סגולות מרפא.

בתרבות

גבעות שייח' אבריק נזכרות בשיר המפורסם "אדמה אדמתי" של אלכסנדר פן ומרדכי זעירא, שזכה לביצועים רבים, ביניהם של אסתר עופרים, אריק איינשטיין, עפרה חזה, גרי אקשטיין, יהורם גאון, אברהם פררה והגבעטרון. המקום גם מוזכר בשירו של נתן אלתרמן "רינה".
על שמו קרוי פסטיבל שייח' אבריק המתקיים מדי שנה בקריית טבעון.
טלי ליפקין-שחק

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב כטלי רפופורט. הוריה הם עזריה רפופורט, איש קול ישראל וממקימי הטלוויזיה הישראלית, ורותי רפופורט, שניהם מראשוני השדרנים בגלי צה"ל.
סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון עירוני א' בתל אביב בשנת 1974 והתגייסה לצה"ל. שירתה שנתיים בשירות חובה ועוד שנתיים כאזרחית עובדת צה"ל בתפקיד מזכירת ראש אמ"ן וראש לשכת מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
לאחר שחרורה מצה"ל עבדה בעיתון "דבר" ובשנת 1982 מונתה לכתבת הצבאית של העיתון, ובכך הייתה לאישה הראשונה בישראל המשמשת ככתבת צבאית. בתפקידה זה סיקרה את מלחמת לבנון הראשונה (החל בתקופה שנשים טרם הורשו להיכנס ללבנון) ואת האינתיפאדה הראשונה.
בשנת 1995 הצטרפה לצוות ההקמה וההפעלה של הרדיו האזורי בתל אביב, עם תוכנית בוקר בענייני היום. בשנת 1997 הצטרפה לצוות הכותבים של "מעריב" בכתבות מוסף ותרבות ובמדור "דעות". בשנת 1998 התחילה בשידור תוכנית טלוויזיה שבועית ב"טלעד" בשם "הזמן השלישי" המיועדת לבני הגיל השלישי.
מאז 1997 היא מעורבת בקבוצת "עזרת נשים" לתמיכה במרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית ובקידום המודעות לבעיה; יו"ר חוג הידידים של "מרכז גליקמן" למניעת אלימות במשפחה; בינואר 1999 התמנתה לנשיאת כבוד של אקי"ם.
הייתה מעורבת בעריכה ובהגשה של הסרטים התיעודיים "רגעים באוקטובר" - סיפורים ממלחמת יום הכיפורים (1998), "מלכוד 82" - סדרה של חמישה פרקים על מלחמת לבנון הראשונה (2002) ו"ילדים כותבים לרבין" - סרט העוקב אחר ההשפעה של רצח ראש הממשלה יצחק רבין על ילדים (2003).
בשנים 2009–2010 הנחתה את התוכנית "ערב חדש" בטלוויזיה החינוכית הישראלית, לצדם של דן מרגלית, רונן ברגמן ומיה בנגל.
כיום מנהלת את התוכניות הצבאיות בגלי צה"ל, עורכת ראשית ומגישה את "רצועת הביטחון", ואת התוכנית "פ.א. פגישה אישית", בה היא מראיינת אנשי צבא וביטחון על הקריירה וחייהם האישיים. בנוסף מגישה מדי פעם משדרי אקטואליה, ומשמשת פרשנית לענייני צבא, ביטחון ומגדר. נחשבת בעלת דעות המשתייכות לשמאל הפוליטי בישראל.
הייתה נשואה לדן זלינגר ולהם בת. בשנות ה-80 נישאה בשנית לתת-אלוף אמנון ליפקין-שחק (לימים הרמטכ"ל), ונולדו להם שני בנים. התאלמנה ב-19 בדצמבר 2012.
מרקו דביץ'

קריירה

דביץ' נולד בבלגרד (אז בירת יוגוסלביה וכיום בירת סרביה).  החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת זווזדרה ששיחקה אז בליגת המשנה של סרביה. הוא גדל במחלקת הנוער שלה ובשנת 2000 קודם לקבוצה הבוגרת. הוא שיחק בעמדת קשר בקבוצה למשך שתי עונות . בשנת 2002 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים עקב מות הבעלים - כרטיס השחקן של דביץ' נמכר לקבוצה סרבית אחרת.
בשנת 2004 הגיע לאוקראינה וחתם בקבוצת ווהלין לוצק ששיחקה אז בליגת העל האוקראינית. הוא הוצב בעמדת קשר ימני של הקבוצה. בעונת 2005/2006 עמדה ווהלין לוצק לרדת ליגה ודביץ', שלא רצה לשחק בליגות נמוכות, עמד לעזוב את הקבוצה ולחזור לסרביה. אבל, באותה תקופה הוא קיבל במפתיע הצעה מקבוצה אחרת בליגת העל של אוקראינה - מטאליסט חרקוב. הוא חתם חוזה לעונה אחת במטאליסט. במהלך אותה עונה הוא הפך לשחקן קבוע בהרכב וזכה עם הקבוצה במקום שלישי בליגה האוקראינית (ההישג הכי טוב של מטאליסט בליגה עד אז). בעונת 2007/2008 החליט מאמן של מטאליסט להציב את דביץ' בעמדת קשר התקפי\חלוץ שני. בעמדה זו הצליח דביץ' לבטא את עצמו הכי טוב במגרש. הוא הבקיע 19 שערים בעונה, מה שהפך אותו למלך השערים של הליגה האוקראינית באותה עונה. בעקבות ההצלחה הוארך חוזה של דביץ' במטאליסט ב4 שנים. במהלך משחקיו במדי מטאליסט הבקיע דביץ' בסך הכל 98 שערים בכל המסגרות (ליגה, גביע אוקראינה וגביע אופ"א). עד היום מרקו דביץ' הוא מלך השערים של קבוצת מטאליסט בכל הזמנים.
בשנת 2012 הציעה קבוצת הצמרת האוקראינית שחטאר דונצק לדביץ' לעבור לשורותיה. דביץ' חתם על חוזה ל4 שנים בשחטאר, אך נאלץ לעזוב את הקבוצה לאחר עונה אחת בשל ביצועים די פושרים על המגרש. הוא שב למטאליסט.
בשנת 2014 עבר לרוסיה לקבוצת רובין קאזאן. בעונה הראשונה שלו בקאזאן שיחק דביץ' בעיקר כשחקן מחליף ולקראת סוף העונה הושאל לקבוצה הקטרית  א-ריאן. בעונת 2015/2016 שב לרובין ושיחק בהרכב הפותח של הקבוצה ברוב משחקי הליגה. בהמשך עבר לקבוצת רוסטוב. הוא שיחק משחקים בודדים במסגרת הקבוצה וכעבור כמה חודשים כרטיס השחקן שלו נמכר לקבוצת  ואדוץ מליכטנשטיין

נבחרת

בשנת 2008, לאחר שהפך למלך השערים של הליגה האוקראינית בעת ששיחק במטאליסט, התחיל מאמן נבחרת אוקראינה להתעניין בצירוף דביץ' לנבחרת. דביץ' הגיש בקשה לקבלת אזרחות אוקראינית, אשר אושרה בהליך מזורז. בנובמבר 2008 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת - משחק ידידות מול נבחרת נורווגיה. את שערו הראשון בנבחרת הוא הבקיע במהלך משחק ידידות מול שוודיה. במהלך המשחק הוא הוכשל ברחבת עונשין וביצע בעצמו את בעיטת עונשין שנפסקה.
דביץ' היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2012. במהלך הטורניר היה מעורב באירוע, אשר היה הגורם האחרון לאישור טכנולוגיית קו השער על ידי IFAB. במהלך משחק של נבחרת אוקראינה עם נבחרת אנגליה קיבל דביץ' מסירה מארטיום מילבסקי ובעט לשער. הכדור נכנס לשער והורחק משם על ידי ג'ון טרי. השופט הראשי של המשחק לא אישר את השער (למרות שהכדור עבר במלוא היקפו את קו השער לפני שנהדף). וזאת למרות שבצוות השיפוט שולב שופט חמישי שעמד לצד השער והיה אמור לזהות האם הכדור נכנס לשער או לא. זאת הייתה ההוכחה האחרונה לכך שאין אלטרנטיבה ל"טכנולוגיית קו השער".
גיבוי

גיבוי בטכנולוגיית המידע מתייחס ליצירת עותקים ("גיבויים") של נתונים כך שאלו יכולים לשמש לשחזור המידע המקורי לאחר אירוע (פיזי או לוגי) הגורם לאובדן הנתונים המקוריים מאמצעי לאחסון נתונים בו הם הוחזקו. גיבויים אלו משמשים בעיקר לשתי מטרות: הראשונה היא שחזור מידע בעקבות אסון ("התאוששות מאסון") והשנייה היא שחזור מידע שנמחק או הושחת. לרוב יהיו הגיבויים קו ההגנה האחרון כנגד איבוד נתונים וזאת מכיוון שהם השיטה הכי פחות נוחה והכי פחות ממוקדת להתגברות על אובדן כזה.
מערכת גיבוי מכילה לפחות עותק אחד של כל הנתונים, דבר המביא לניסיונות לחסוך בשטח האחסנה הדרוש. ארגון שטח האחסון וניהול הגיבוי עצמו הם לרוב החלק המורכב יותר במשימת הגיבוי כאשר ישנן אפשרויות רבות למערכת האחסון הדרושה. ישנן דרכים שונות רבות בהן התקנים אלו יכולים לספק יתירות גאוגרפית, אבטחת נתונים, ניידות וביצועים. היות שגיבוי אמין ועדכני של המידע דורש משאבי זיכרון וזמן, תדירות הגיבויים תלויה בחשיבות השינויים שהמידע עבר, ובתדירות התרחשותם.
לפני משלוח נתונים אל מערכת האחסנה יש לבחור אותם, להוציא אותם ולעיתים אף לבצע בהם שינויים ובמהלך השנים פותחו שיטות רבות לעשות כן. שיטות אלה כוללות אופטימציות עבור קבצים פתוחים, מקורות נתונים פעילים כמו גם דחיפה, הצפנה, ביטול כפילות ואחרות. מורכבות תהליך הגיבוי הביאה לפיתוח שיטות רבות לאימות של הנתונים ולהגדרת רמת האמינות שלהם מבחינה טכנית. נקודה נוספת שנלקחת בחשבון היא הגורם האנושי המעורב בתהליך.
בשל חפיפה ניכרת בטכנולוגיה, ישנו בלבול ניכר בין גיבויים וגיבוי מערכות לבין ביצוע ארכוב ומערכות סובלניות לתקלות. ההבדל בין ארכיונים לבין גיבויים הוא בכך שארכיון מהווה עותק ראשי של הנתונים בעוד גיבוי מהווה עותק משני שלו. בעוד שגיבוי יוצא מנקודת הנחה כי נתונים הלכו לאיבוד הרי שמערכות סובלניות לתקלות יוצאות מנקודת הנחה שהנתונים לא אבדו באמת.

ניהול תהליך הגיבוי

הגיבוי הוא תהליך - כל עוד נוצרים נתונים חדשים ושינויים נעשים, הגיבוי צריך להיות להתעדכן. אנשים וארגונים עם כל כמות מחשבים - ממחשב אחד לאלפים (או אפילו מיליונים) הם בעלי דרישות הגנה על הנתונים. בזמן שקנה המידה שונה, המטרות וההגבלות זהים בעיקרם. כמו כן, מי שביצע את הגיבוי צריך לדעת באיזה מידה הם הצליחו, בלי קשר לקנה מידה.
פרופבליקה

פרופבליקה (ProPublica) הוא ארגון ללא כוונת רווח, שמקום מושבו בניו יורק ואשר מגדיר עצמו כמרכז לעיתונאות עצמאית המתמקד בתחקירים לתועלת הציבור.

היסטוריה

החברה הוקמה על ידי הרברט ומריון סנדלר, מנהלים לשעבר של הבנק Golden West Financial, שפנו לפעילות פילנתרופית לאחר מכירתו לבנק Wachovia בשנת 2006. בני הזוג סנדלר התחייבו להקצות מדי שנה 10 מיליון דולר לפרויקט. לשם הוצאת הרעיון אל הפועל שכרו את פול סטייגר, לשעבר העורך המנהל של ה-Wall Street Journal, כעורך ראשי. בתחילת הדרך העסיקה החברה 28 עיתונאים ועורכים, בהם זוכי פרס פוליצר צ'ארלס אורנסטיין, טרייסי וובר, ג'ף גרת' ומרכוס סטרן; מאז הצטרפו לצוות עיתונאים נוספים.

פעילות

התחקירים מתבצעים על ידי עיתונאים של פרופבליקה והכתבות נמסרות לפרסום או לשידור גם אצל "שותפים" כגון 60 דקות, ביזנסוויק, CNN, פרונטליין, לוס אנג'לס טיימס, ניו יורק טיימס, ניוזוויק, USA Today, וושינגטון פוסט, הפינגטון פוסט ועוד רבים אחרים. לעיתים עובדים עיתונאי פרופבליקה בשיתוף פעולה עם עיתונאים של שותפים אלה. החברה מפיצה את התכנים תחת רישיון Creative Commons מסוג ייחוס-שימוש לא מסחרי-איסור יצירה נגזרת.
מימון הפעילות מתבצע בעיקר על ידי קרן סנדלר, אך החברה קיבלה מימון גם מקרן נייט, קרן מקארתור, קרן פורד, קרן קרנגי, Open Society Foundations של ג'ורג' סורוס ועוד. החברה, שאינה פועלת למטרות רווח, ספגה ביקורת בגין שכר הבכירים בה. כך, למשל, על פי הדוחות שהגישה למס ההכנסה, היה שכרו של סטייגר 571,687 דולר בשנת 2008, ושכר העורך המנהל היה 343,463 באותה שנה.

הישגים

בשנת 2010 הפך פרופבליקה לאתר המקוון הראשון בהיסטוריה שכתבה שפורסמה בו זכתה בפרס פוליצר. הכתבה, שנכתבה על ידי שרי פינק, עסקה בהחלטות דחופות בענייני חיים-ומוות שהתקבלו על ידי רופאים תשושים בבית חולים שנותק על ידי ההוריקן קתרינה. הכתבה פורסמה הן באתר פרופבליקה והן במגזין של הניו יורק טיימס.
בשנת 2011 זכה האתר בפרס פוליצר שני עבור סדרת כתבות בנושא The Wall Street Money Machine (מכונת הכסף של וול סטריט) מאת ג'סי אייסינגר וג'ייק ברנסטין. הייתה זו הפעם הראשונה בה הוענק פרס פוליצר לסדרת כתבות שלא ראתה אור בדפוס (אלא רק באתר מקוון).
מאיר שפיגלר

מאיר שפיגלר (נולד בתשרי ה'תשי"ט, 17 בספטמבר 1958) הוא מנכ"ל הביטוח הלאומי. בעבר היה מנכ"ל קק"ל ומנכ"ל משרד הדתות.

ביוגרפיה

שפיגלר נולד בצפת לדב (בעל עיטור המופת של משטרת ישראל) וצופיה שפיגלר, והוא נצר למשפחת עבו מצפת ונכדו של הצייר פסח בן אורי מצפת. גדל בחיפה. למד בתיכון בסמ"ת והוסמך כהנדסאי אלקטרוניקה בבית הספר להנדסאים שם.
שירת בצה"ל כטכנאי ומדריך לוחמה אלקטרונית ומערכות סימולציה בחיל הים. לאחר שחרורו מצה"ל עבד כ-15 שנה כהנדסאי ומהנדס. במקביל, לימד הנדסת אלקטרוניקה בתיכון בסמ"ת ובהכשרות טכנאים והנדסאים בחברות שונות. באותן שנים השלים תואר ראשון כמהנדס חשמל (אלקטרוניקה) בטכניון שם היה יושב ראש אגודת הסטודנטים. לאחר סיום הלימודים בטכניון למד שנת השלמה לתואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ושימש כיועץ פרלמנטרי של דן מרידור. בשנת 1995 החל הסבה מקצועית, סיים תואר ראשון במשפטים במכללת שערי משפט והוסמך כעורך דין. בשנת 2007 סיים תואר שני במינהל עסקים בקרייה האקדמית אונו בהתמחות במימון ושוק ההון. בשנים 2004–2011 שימש כמרצה למתמטיקה  בקריה האקדמית אונו.
בשנים 2000–2003 שימש כיועץ מקצועי בכיר למנהל מינהל מקרקעי ישראל ויועץ בכיר למנכ"ל משרד הדתות. בשנת 2003 מונה למנכ"ל משרד הדתות. ב-2005 עבר לתפקיד הממונה על מועצת בתי העלמין היהודיים בירושלים ומנכ"ל הרשות הארצית לשירותי דת במשרד ראש הממשלה. בשנים 2008–2010 היה ממונה יחידת הסמך לעובדים זרים במשרדי התמ"ת והפנים. לאחר מכן שימש סמנכ"ל משאבי אנוש בחברת דואר ישראל ובשנים 2013–2017 שימש כמנכ"ל הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 2016 החליט שר הרווחה חיים כץ למנותו למנכ"ל הביטוח הלאומי ובנובמבר 2017 מינויו אושר בידי הוועדה לבדיקת מינויים בחברות ממשלתיות והוא נכנס לתפקידו.
סנוסים

המסדר הסנוסי הוא תנועה שהוקמה בשנת 1837 במכה על ידי מחמד אל סנוסי (1791-1859). אל סנוסי, שהיה אלג'יראי שהגיע למכה, הטיף לחזרה לאסלאם "הטהור", כפי שהיה בימי האבות (הסלף). תומכיו היו מאזור לוב.
בין השנים 1902-1913 נלחמו הסנוסים בצרפתים אשר פלשו לסהרה. בשנת 1911 חברו בני המסדר לעות'מאנים נגד הפלישה האיטלקית ללוב, ובמרוצת מלחמת העולם הראשונה, התמרדו נגד הכוחות הבריטיים במצרים, מרד שהחל בנובמבר 1915, ודוכא במהלך 1916 על ידי הבריטים. 
הסנוסים הנהיגו את ההתנגדות לכיבוש של מוסוליני שתחילתו ב-1922 וכך עד 1943. במלחמת העולם השנייה תמכו בבריטניה וסייעו לבעלות הברית מול איטליה וגרמניה. במערכות אלה סבלו אבידות קשות. אידריס הראשון היה ראש הסנוסים שנשא בתואר מלך המדינה.
צאצאיהם של בני המסדר שלטו בלוב עד שנת 1969, עת הופל משטרם על ידי מועמר קדאפי.
המכון הלאומי לסרטן

המכון הלאומי לסרטן (באנגלית: National Cancer Institute או NCI) הוא חלק מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית הכפוף וממומן על ידי משרד הבריאות הפדרלי (המחלקה לבריאות ושירותים). ה-NCI הוא סוכנות למחקר ופיתוח של תרופות וטיפולים בתחום הסרטן שמרכזה בבת'סדה, מרילנד. 
הרעיון להקמת מרכז לאומי לחקר הסרטן בארצות הברית הוצע על יד סנטור מת'יו נילי בשנת 1927, ההצעה נדחתה אך בשנת 1937 אישר הנשיא האמריקני פרנקלין רוזוולט את חוק ה-NCI - חוק המסמיך את המכון הלאומי לסרטן לנהל ולממן מחקר בשטח הסרטן, בארצות הברית ומחוץ לגבולותיה, ולהכשיר צוות מקצועי באבחון וטיפול בסרטן. בשנת 1944 הוכפף ה-NCI למכון הלאומי לבריאות. במשך השנים שמר המכון על תפקידיו המקוריים ואף אימץ מטרות חדשות כגון הפצה של מידע מחקרי בקהילייה הרפואית.
העופל

העֹפֶל, כינוי מקראי לחלק מסוים של עיר. במקרא, עופל מוזכר בהקשר לשתי ערים: שומרון וירושלים. מקור המילה מן השורש ע.פ.ל שקיים במספר שפות שמיות ופירושו התרומם או התנשא. ייתכן וגובהו של העופל מסביר את ההקשר מהכתובים המורה כי העופל היה אזור מבוצר ומוגן ששימש כמצודה פנימית בעבור המלך ומנהלי הממלכה. גם במצבת מישע מוזכרת 'חומת העפל' בין מפעלי הבנייה של מישע מלך מואב.

העופל בשומרון

על פי הכתובים, נראה כי אלישע הנביא ונערו התגוררו בעופל שבעיר. בחפירות ארכאולוגיות בתחילת המאה ה-20 בתל שומרון נמצאו שרידי מצודה בראש הגבעה שיש שזיהו עם העופל.

העופל בירושלים

בירושלים, העופל  מתייחס לגבעה ארוכה וצרה, מעבר לקצה הדרומי של הר הבית. האזור כולו נמוך מהר הבית ויש להעפיל משם אליו. העופל תחום ממערב על ידי עמק הגיא המרכזי, מדרום על ידי גיא בן הינום, ועל ידי נחל קדרון במזרח.
 
גבעת עיר דוד, המהווה את הגרעין הקדום של ירושלים, שוכנת בדרום העופל. הדעה המקובלת במחקר היא שהעיר התרחבה לכלול את העופל בימי שלמה המלך, שבנה את בית המקדש על הר הבית. בימי שיבת ציון, נתינים התיישבו באזור העופל, כדי להיות קרובים לבית המקדש, בו הם שירתו.
קרן העופל הוא הכינוי לפינה הדרום מזרחית של חומת הר הבית באזור זה מתנשאת החומה ההרודיאנית לשיא גובהה, 20 מטר, ובה בעת חודרת כ-20 מטר לעומק האדמה. החומה נושקת ומתחברת לחומה החשמונאית הקדומה ממנה. על פי מסורת נוצרית, זהו מקום הסקילה של יעקב הצדיק. קרן העופל מוזכרת בתוספתא בנוגע לשאלה מתי צריך להפסיק להתפלל עבור ירידת גשמים: "צאו וראו, אם עומד אדם בקרן אפל ומשקשק את רגלו בנחל קדרון, אנו מתפללים שלא ירדו גשמים".
בעופל נערכו חפירות ארכאולוגיות נרחבות: בנימין מזר ומאיר בן דב חשפו את מדרגות חולדה המובילות לשער הכפול וסדרה של מבנים מהתקופה האומיית, יובל ברוך ורוני רייך חשפו את המדרגות העולות לשער המשולש מדרום וממזרח, ואילת מזר חשפה מערכת של ביצורים מימי הבית הראשון, שלדעתה נבנו על ידי שלמה המלך. ארכאולוגים רבים אינם מקבלים את הטענה האחרונה ומסתייגים מהצעת התארוך המוקדם לשרידים.
כיום, הוקם בעופל גן ארכאולוגי ומרכז מבקרים ע"ש דוידסון, המציג שרידים ושחזורים של ירושלים בתקופות שונות בעיקר מסוף ימי בית שני.
רות נגה

ביוגרפיה

נגה נולדה באדיס אבבה, בירת אתיופיה לנורה - אחות אירית, ולד"ר נגה - רופא אתיופי. בגיל חמש עברה לאירלנד וגדלה כבת יחידה בעיר לימריק שבמערב המדינה. היא איבדה את אביה כשהייתה בת שבע בעקבות תאונת דרכים. מאז 2006 מתגוררת בלונדון.
נגה היא בעלת תואר אקדמי בלימודי משחק מלימודיה בטריניטי קולג.
הייתה בזוגיות במשך שש שנים (מ-2010) עם השחקן האנגלי דומיניק קופר.

קריירה

נגה התפרסמה בבריטניה בשנת 2005 בזכות הופעות במספר סרטים בסרטים "ארוחת בוקר על פלוטו" של ניל ג'ורדן.
היא ביססה את מעמדה כשחקנית טלוויזיה מוערכת ביותר בזכות תפקידים מוצלחים בסדרות "עברייני על", "אהבה/שנאה", "מדינה חשאית" ובזכות גילום דמותה של הזמרת שירלי באסי בסרט המבוסס על חייה.
נגה החלה להתפרסם ברמה עולמית ב-2013 לאחר ששיחקה בתפקיד המדענית ריינה בסדרת גיבורי העל "סוכני S.H.I.E.L.D.", כמו כן השתתפה שובר הקופות "מלחמת העולם Z" בתפקיד רופאה.
ב-2016 הופיעה בדרמה ההיסטורית "לאבינג" בתפקיד מילדרד אשתו האפרו אמריקאית של ריצ'רד לאבינג (ג'ואל אדגרטון). על משחקה המשכנע בסרט הועמדה נגה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר. באותה שנה השתתפה בפנטזיה "וורקראפט: ההתחלה" בתפקיד טאריה, מלכת רוח הסערה.
מיכאל ארד

קורות חיים

ארד נולד בלונדון בנם של משה ארד שכיהן באותה תקופה כדובר השגרירות הישראלית, ורבקה לבית וירצמן. מכיוון שאמו, דור חמישי בארץ ישראל, רצתה שבנה גם יוולד בארץ, חכרה השגרירות הישראלית את חדר הלידה בבית החולים במחיר סמלי, כך שיירשם שהתינוק נולד בשטח ריבוני ישראלי. את שמו השני "סהר" קיבל לכבוד הנחיתה הראשונה של בני אדם על הירח במשימת אפולו 11 בסמוך ללידתו.
לאחר שמשפחתו שבה לישראל גדל בירושלים, למד בבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה ושירת בצה"ל בסיירת גולני. סיים לימודי תואר ראשון בממשל בארצות הברית בדארטמות' קולג' ותואר באדריכלות מהמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה. את הסטאז' שלו עשה ב-1998 בישראל, במשרד האדריכלים "ספקטור עמישר".
ב-1999 עבר לניו יורק ועבד במשרד האדריכלים Kohn Pedersen Fox, ובמשרד Leclere Associate Architects. אחר כך עבד במחלקת השיכון של עיריית ניו יורק ותיכנן תחנות משטרה של משטרת העיר ניו יורק בברונקס ובברוקלין. משנת 2004 הוא שותף במשרד האדריכלים הנדל (Handel).
ב-2003 נבחרה עבודתו Reflecting Absence ("השתקפות ההיעדרות"), מבין 5,201 תוכניות של אדריכלים מכל העולם, לאחת משמונה העולות לגמר התחרות לתכנון האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר. חבר השופטים הפציר בארד שניגש לתחרות שלא כחלק מצוות וללא שותפים, לבצע שיפורים בתכנונו, והוא חבר לאדריכל פיטר ווקר ממנו התרשמו השופטים אך לא עלה לגמר. התכנון הסופי שכלל שתי בריכות שקועות במקום שבו עמדו מגדלי התאומים, רחבה גדולה מרוצפת באבן ושדרת עצי אורן, נבחר כזוכה בינואר 2004. האנדרטה נחנכה ב-2011 במסגרת האירועים לציון עשור לפיגועי הטרור.
ארד מתגורר באיסט וילג' בניו יורק עם אשתו ושני ילדיהם.