google/wiki40b huggingface dataset:
דניאל באומגרטן

דניאל באומגרטן (נולד ב-2 באפריל 1982), הוא משורר ומשפטן ישראלי, העוסק בחינוך.

ביוגרפיה

באומגרטן נולד בבאר שבע וגדל בנחל עוז, כפר עזה ובעומר. הוא בוגר תואר ראשון בפילוסופיה ופוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון. בתקופת לימודיו בבן-גוריון היה פעיל בקבוצת "סגול" והדריך את קבוצת הנוער המשותפת של "איגי" וסניף באר שבע של אגודת הלהט"ב. לאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב. בוגר משפטים מהמכללה למנהל. לאחר לימודיו התמחה בלשכה המשפטית של הכנסת. היה פעיל מרכזי ב"מאבק המשוררים" לקידום השירה בישראל והנגשתה לקהל הרחב. אחראי על פרויקט "שירה לראווה" המציג שירי משוררים עכשוויים על חלונות ראווה של חנויות ברחבי העיר תל אביב. בין היתר עורך באומגרטן ראיונות עם משוררים, ערבי שירה בנושאים שונים וביניהם על שירה וחינוך, שירה להט"בית ומחווה למשוררים.
באומגרטן מתגורר בתל אביב עם בן זוגו ושתי בנותיו. הוא מלמד אזרחות, היסטוריה, מורשת ישראל, אמירים (תוכנית לתלמידים מחוננים ומצטיינים) ומחנך כיתה בחטיבת הראשונים שבגני תקווה.

שירתו

שירתו של באומגרטן עוסקת בזוגיות גברית, בקהילה הלהט"בית, בעולם השירה, בעיר תל אביב, בהומניזם ובנושאים פוליטיים והיסטוריים שונים. באומגרטן השתתף באירועי שירת מחאה נגד עוולות חברתיות ומגדריות ולמען שחרור יונתן היילו.
פחות או יותר

פחות או יותר היה שעשועון טלוויזיה ששודר בערוץ 2, במשבצת השידור של הזכיינית טלעד בין השנים 1995 – 1998. השעשועון היה גרסה ישראלית לתוכנית הטלוויזיה האמריקאית הוותיקה אותה רכשה חברת דרסט הפקות "The Price is Right". את התוכנית הנחה אקי אבני לצד הדוגמניות טל פאר ושרון דוראני ששימשו כנערות הגלגל ומנחות.
התוכנית הציעה למשתתפים מגוון מוצרים והם ניחשו מה הוא המחיר הגבוה או הנמוך ביותר. שלושת המתמודדים שעלו לשלב הגמר התחרו בסיבוב גלגל גדול ומי שקיבל את המספר הגבוה ביותר זכה בפרס הגדול. סט התוכנית העשיר והצבעוני היה העתק מדויק של הסט האמריקאי. התוכנית חילקה את הפרסים הגדולים ביותר שחולקו עד אז בשעשועוני טלוויזיה בישראל: מכשירי חשמל, חופשות בחו"ל, מכוניות, ובתוכנית ה-100 הוענקה דירה.
התוכנית שודרה פעמיים בשבוע בפריים טיים וזכתה לרייטינג גבוה.
אלפקה (כוכב)

תכונות

אלפקה הוא כוכב כפול לוקה המורכב משני כוכבי הסדרה הראשית שמקיפים זה את זה בזמן מחזור של 17.36 ימים במסלול אליפטי כך שהמרחק ביניהם נע בין שמינית יחידה אסטרונומית ורבע יחידה אסטרונומית. בכל מחזור עובר הכוכב העמום יותר על פני הכוכב הבהיר וגורם לירידה של כעשירית דרגה בבהירות של הזוג וכאשר הכוכב הבהיר מסתיר את העמום נגרמת ירידה קטנה מאוד של כשתי מאיות דרגה בבהירות.

תכונות אלפקה A

אלפקה A הוא כוכב הסדרה הראשית לבן עם סיווג ספקטרלי A0 V, דומה בתכונותיו לוגה. מסתו כ-2.6 מסות שמש, רדיוסו כ-3 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-9,700 קלווין. הוא מאיר בעוצמה של קרוב לפי 60 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה ומעט יותר מכך בצרוף הקרינה בתחום העל-סגול. בדומה לכוכבים מסוגו הוא מסתובב על צירו במהירות גדולה יחסית של לפחות 127 קילומטרים בשנייה.

תכונות אלפקה B

אלפקה B הוא כוכב הסדרה הראשית צהוב עם סיווג ספקטרלי G5 V, דומה בתכונותיו לשמש. מסתו כ-0.9 מסות שמש, רדיוסו כ-0.9 רדיוסי שמש וטמפרטורת פניו כ-5,800 קלווין. הוא מאיר בעוצמה של כ-80% מעוצמת ההארה של השמש. אלפקה B פולט קרינת רנטגן חזקה שנוצרת ככל הנראה משדות מגנטים המושרים כתוצאה מסיבוב בכוכב על צירו. מהירות הסיבוב של אלפקה B היא כ-14 קילומטרים בשנייה, פי 7 יותר מהר ממהירות הסיבוב העצמי של השמש, מה שמצביע שגיל מערכת הכוכבים הוא כמה מאות מיליוני שנים, כעשירית מגילה של השמש.
יישוב קהילתי

בישראל, יישוב קהילתי הוא יישוב המבוסס על שיתוף חברתי כשהדגש העיקרי בחיי היומיום הוא על חיי הקהילה. בניגוד לצורות יישוב כפריות אחרות בישראל אין ביישוב קהילתי הכוונה תעסוקתית המחייבת את התושבים לעיסוק מסוים או שיתוף כלכלי כמו במושב ובקיבוץ.

אופי היישוב הקהילתי

בניגוד ליישוב עירוני על מנת לרכוש קרקע או בית ביישוב קהילתי, נדרש המועמד לעבור ועדת קליטה, הקובעת האם המועמד מתאים למרקם החברתי של היישוב. מבחינה חוקית, החלטות אלו מעוגנות באמצעות אגודה שיתופית אשר תושבי היישוב חברים בה, ומזכירות האגודה מוכרת על ידי המדינה כוועד מקומי המנהל את היישוב במסגרת מועצה אזורית או ועד רובע עירוני במסגרת עירייה.
באופן כללי, יישוב קהילתי מאופיין על ידי חזון משותף שממנו נגזר אופי היישוב ויחסי הפרט והקהילה בו. בין סוגי היישובים הקהילתיים ניתן למצוא יישובים בעלי אופי חרדי, דתי או דתי תורני, יישובים המשותפים לדתיים וחילוניים, ויישובים המשלבים מגורים עם שמירה על איכות הסביבה. לרוב, החלטות ביישובים קהילתיים מתקבלות על ידי אספה כללית או ועדות הפועלות מטעם אספה כללית, בניגוד ליישובים עירוניים בהם ההחלטות מתקבלות על ידי נבחרי ציבור.
היישובים הקהילתיים מתאפיינים באוכלוסייה קטנה יחסית של מאות עד אלפי תושבים, למרות שישנם יישובים חרדיים גדולים המוגדרים כיישובים קהילתיים. כן מתאפיינים היישובים הקהילתיים בהיותם נפרדים מאזורים מטרופולוניים ומקובל שיש בהם איכות חיים גבוהה יחסית.
היישוב מבוסס על משפחות, שכל אחת מהן מנהלת את חייה בנפרד, כשלתושבים יש מחויבות מסוימת כלפי הקהילה (כמו הכנת אירועים והשתתפות בהם, או הדרכת בני הנוער). אין שיתוף כלכלי בין התושבים. כל מתיישב מוצא את מקור פרנסתו בעצמו, ואין חובת תעסוקה במקום.
המדינה מסייעת ליישובים בהקמת תשתיות - דרכים, ביוב, חשמל, מים, וכדומה, ואילו הבתים נבנים בידי התושבים.

היסטוריה

בראשית ימי מדינת ישראל הוכרו שתי צורות התיישבות: עירונית, וכפרית חקלאית. ההתיישבות הכפרית התבססה ברובה על יישובים קטנים הומוגניים מבחינה חברתית. אמנם, היו יישובים כמו נוה מונוסון, שהוקם בשנת 1953, אשר הוקמו על ידי גרעין מגובש חברתית ועל כן נחשב כיישוב הקהילתי הראשון, הגם שהמושג טרם היה קיים אז. עם ירידת קרנה של החקלאות, החל לעלות הרעיון להקים יישובים קטנים בעלי אופי ייחודי שאין בהם עיסוק בחקלאות.
בשנת 1970 הוקם היישוב אלון שבות שהוגדר כמרכז אזורי. היה זה ניסיון ראשון מסוגו להקים מרכז קהילתי, יישוב שאינו מבוסס על חקלאות ושירותים סביבתיים, אלא מהווה קהילה עצמאית מחד ומרכז אזורי מאידך, והצלחתו הפכה אותו לדגם שלפיו הוקמו יישובים חדשים אחרים ברחבי ישראל. בשנת 1974 הוקם היישוב יעד שהוגדר כמושב שיתופי, אולם בניגוד למושבים עד אז התבסס על תעשייה ולא על חקלאות ונקרא כפר תעשייה (כפ"ת). בשנים שלאחר מכן קמו עוד מספר יישובים תעשייתיים בגוש שגב. אולם המודל של כפר תעשייתי נכשל משום שחלק מהמפעלים עליהם הם התבססו נסגרו, והיישובים הפכו ליישובים קהילתיים.
צורת התיישבות זו רווחת באזורים בישראל בהם החלה ההתיישבות לאחר מלחמת ששת הימים כגון תוכנית המצפים בגליל, וההתנחלויות שחלק ניכר מהן הוא יישובים קהילתיים.
לרוב, על-מנת להתקבל לאגודה (דהיינו ליישוב), יש לעבור ועדת קבלה של היישוב, ורק מי שמאושר על ידה רשאי לגור ביישוב.

מעמד מוניציפלי

בהתאם לגודלם, מיקומם ואופיים, וכן לאור המגמות לאיחוד רשויות מקומיות, ליישובים קהילתיים שונים מעמד מוניציפלי שונה. חלקם מועצות מקומיות, חלקם ועדים מקומיים במסגרת מועצות אזוריות וחלקם ועדי רובע עירוני במסגרת עיריות שעברו תהליך של איחוד רשויות, תוך שימור המעמד החברתי-קהילתי העצמאי של היישוב הקהילתי.
יעקב פליישמן

ביוגרפיה

פליישמן נולד בעיר סקשפהרוואר שבהונגריה.
בשנת 1940 עלה לארץ ישראל. מעת עלייתו ועד 1950 למד פילוסופיה, פילוסופיה יהודית והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים; בין מוריו היו מרטין בובר, יוליוס גוטמן, הוגו ברגמן וחיים יהודה רות. בשנת 1946 קיבל תואר מוסמך, וב-1951 תואר דוקטור; הדיסרטציה הייתה בנושא "בעיית הנצרות בפילוסופיה היהודית של המאה התשע-עשרה".
בשנים 1952–1954 למד באקול פראטיק דה אוטז אטיד (EPHE) בפריז, בעיקר אצל אלכסנדר קורא  ואריק וייל (צר').
בשובו כיהן כמרצה (ולאחר מכן כמרצה בכיר) לפילוסופיה באוניברסיטה העברית. בשנת 1958 היה גם לעמית מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS) בפריז. משנת 1967 כיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב (בשנים 1971–1973 עמד בראש החוג), וחילק את זמנו בין תל אביב ופריז. בשנותיו האחרונות התגורר בפריז.
לרסה

לרסה הייתה עיר חשובה בשומר העתיקה, נמצאה בתל סנקרה (Tell Sankarah) בדרום עיראק כ-25 ק"מ דרומית מזרחית לארך. יש חוקרים הסוברים שלרסה היא אלסר המוזכרת בספר בראשית, פרק י"ד. אריוך, מלך אלסר היה אחד מארבעת מלכי ארם נהרים אשר נלחמו בחמשת מלכי כיכר הירדן.
השם לַרְסָה אינו שם שומרי או שמי אלא משפה בלתי ידועה שדוברה כנראה על ידי אוכלוסייה קדם שומרית והם נתנו לה את שמה.

היסטוריה

לרסה נזכרה בתעודות מתקופה שקדמה לסרגון, אבל עיקר השפעתה המדינית הגיעה רק לאחר נפילת אור עם עליית שושלת מקומית אמורית שנוסדה על ידי נַפלַנום בשנים  2025 לפנה"ס – 2005 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה. בימי יורשיו הרחיבה לרסה את שלטונה על אור וקשריה הכלכליים הגיעו עד דילמון ( אולי האי בחריין).
לאחר נפילת שושלת אור 3 שמרכזה היה בעיר אור ושלטה בדרום מסופוטמיה, הפכה העיר איסין להיות העיר הדומיננטית באזור. מלכי איסין מינו מושלים בערים השונות ביניהם גם על לרסה. אחד המושלים של לרסה גונגונום (Gungunum) מרד באיסין, השתלט על העיר אור שהייתה מרכז הסחר עם אזור המפרץ הפרסי. השתלטות זאת פגעה כלכלית באיסין. בנוסף גונגונום ושני יורשיו הטו את תעלת המים מאיסין ללרסה. מעשיהם הביאו לעליית כוחה של לרסה באזור ולירידה במעמדה של איסין. תקופת השלטון של שתי הערים האלה בדרום מסופוטמיה נקראת על ידי ההיסטוריונים תקופת איסין-לרסה.
שיא השפעתה של לרסה היה עם כיבוש איסין, עיר ממלכה שומרית שכנה. איסין נכבשה על ידי המלך רים-סין הראשון אשר מלך בין השנים 1822 לפנה"ס – 1763 לפנה"ס. רים סין כבש גם את דיר. 30 שנה לאחר מכן חמורבי שם קץ לעצמאותה של העיר. בזמן בנו של חמורבי שמשו-אילוּנה מרדו לרסה, ארך ואיסין בעול השלטון הבבלי. לרסה לא חזרה לימי גדולתה והחלה בתהליך של ירידה מדינית וכלכלית שפקד את כל דרום מסופוטמיה בעקבות המלחת הקרקעות. 
סרגון השני מלך אשור (721 לפנה"ס – 705 לפנה"ס) העניק לעיר מעמד מיוחד של עיר משוחררת ממיסים. לרסה נזכרת שוב בימי נבונאיד (555 לפנה"ס – 539 לפנה"ס) אשר שיקם את מקדש המלך שמש.

ארכאולוגיה

התל משתרע על שטח של 1.8X 2 ק"מ. במרכז העיר נמצא זיגוראת וכן המקדש העיקרי של העיר אֶ-בַבַר המקודש לאל השמש אוּתוּ (שַמֹש באכדית).
האתר נחפר לראשונה ב- 1850 על ידי גאולוג אנגלי בשם ויליאם לופטוס. הוא חפר את האתר במשך חודש במטרה למצוא אוצרות וממצאים המתאימים להצגה במוזיאון. לא נעשה כל תיעוד מדעי. הוא מצא מבנה לבנים מתקופת נבוכדנצר השני. מציאת המבנה אפשרה את זיהוי האתר כלרסה. לופטוס חפר בעיקר את המקדש של האל שמש.
החפירה המודרנית הראשונה נעשתה לראשונה ב-1933 על ידי משלחת צרפתית בראשות אנדרה פארו (Andre Parrot). בחפירה נמצאו ממצאים השייכים לתקופת ג'מדט נאסר סוף האלף ה-4 לפנה"ס ועד לתקופה הסלאוקית. פארו חפר באתר שוב בשנים 1967. האתר נחפר שוב בשנים 1976 ו-1991.
אתר זה כמו אתרים ארכאולוגים אחרים בעיראק, נפגע ממעשי ביזה שאירעו בעקבות מלחמת עיראק משנת 2003 וגרמו לו נזק רב.
סונאטה לפסנתר מס' 11 של מוצרט

מבנה

הפרק הראשון מורכב מנושא ראשי שאחריו שש וריאציות, והוא נכתב במשקל של שש-שמיניות. הנושא הראשי הוא שקט ורגוע ומוכר יחסית, ואף משמש כנושא ביצירה של מקס רגר, של וריאציות לתזמורת על הנושא הזה של מוצרט. הוא בנוי בצורה דו-חלקית של: א-ב-א, צורה שחוזרת כמעט בכל וריאציה בפרק הראשון. הווריאציה הראשונה רגועה בחלקה הראשון, אך חגיגית בחלקה השני, ומלאה צלילים כרומטיים. הווריאציה השנייה מהירה יותר ומשרה תחושה קלילה וקופצנית. הווריאציה השלישית היא וריאציה מינורית, בסולם לה מינור. היא שקטה ועצובה, ומשרה תחושה שמיימית. הווריאציה הרביעית כוללת קטעי מעבר בשיכול ידיים והיא רגועה ושקטה. הווריאציה החמישית מעט איטית יותר (Adagio), אף שיש בה קטעים מהירים וחגיגיים, והיא מזכירה במקצת את הווריאציה הראשונה. היא גם ארוכה יותר מהווריאציות האחרות, בשל הוולטות (חזרות) הרבות שיש בה. הווריאציה השישית והאחרונה היא המהירה ביותר (Allegro), והיא קופצנית וקלילה, אך גם סוערת ומהירה. החלק השני שלה מהיר ביותר, וכולל סדרות אקורדים חזקים, ולאחר הוולטה מגיע הפרק הראשון אל סיומו החגיגי.
הפרק השני הוא מינואט בסולם לה מז'ור. המינואט חגיגי ומהיר. חלקו השני של המינואט מינורי, וכולל קטע מעבר, שמחזיר אותנו אל החלק הראשון של המינואט. לאחר המינואט ישנו טריו בסולם רה מז'ור. הטריו רגוע ושקט ואיטי יותר מהמינואט. חלקו השני של הטריו מינורי וקצת יותר דרמטי, אך לאחר מכן הוא חוזר להיות רגוע ושקט כמקודם. לאחר שהטריו חוזר על עצמו פעמיים, הפרק חוזר אל המינואט, ושם הוא מסתיים.
הפרק האחרון של הסונאטה הוא הרונדו בלה מינור, הידוע בכינויו רונדו טורקי (Alla Turca), בשל הליווי ביד שמאל בנושא שחוזר על עצמו ומזכיר את תופי היניצ'רים הטורקים. המוטיב הזה של התופים הטורקים חוזר גם באופרה של מוצרט: החטיפה מן ההרמון, שעלילתה מתרחשת בטורקיה, ולכן גם שם יש את מוטיב התופים הטורקים. הרונדו מאוד מפורסם וידוע. הרונדו שימש את בני גודמן לוריאציה מפורסמת על הרונדו, שמהווה קושי טכני רב לביצוע. הרונדו איננו מתחיל למעשה בנושא הראשי, אלא באפיזודה השנייה (או שמא הראשונה). הנושא של הרונדו מוכר מאוד, והפרק הוא אחת היצירות המוכרות ביותר של מוצרט לפסנתר. הפרק הוא הקצר ביותר ביצירה, אך מהווה קושי טכני בשל קצבו המהיר, והאוקטבות המהירות ביד ימין. לאחר שהנושא חוזר שלוש פעמים (בפעם השלישית עם שינוי קל) מופיעה קודה ארוכה וחגיגית, שחוזרת על מוטיב התופים הטורקיים, ומביאה את הפרק, ועמו את הסונאטה כולה, לסיום.
נגינת היצירה אורכת כ-24 דקות.
אנדרטה לזכר חיילים פולנים וגרמנים מתנגדי פשיזם

הקמת האנדרטה

האנדרטה הוקמה בתקופה בה שופרו היחסים בין מזרח גרמניה ופולין לציון שיתוף פעולה בין צבא העם הקומוניסטי הפולני ובין גרמניה הקומוניסטית במאבק נגד הפשיזם. האנדרטה הבנויה מאבן גרניט מאזור שלזיה גרניט תוכנה על ידי הפסלים הפולנים צופיה ולסקה ותדאוש וודזיאן והפסלים הגרמנים אנרד ויטיג וגונתר מרקל. האנדרטה משתלבת בסביבה הטבעית של הפארק, מיקומה בגרם מדרגות אבן למרגלות גבעה. האובייקט הבולט באנדרטה הוא תורן מורכב מזוג עמודי אבן מקבילים בגובה 15 מטרים, אשר מאוחדים בחלקם העליון על ידי דגל ברונזה הנראה כמתנופף ברוח. משני צידי החלק התחתון של התורן מופיעים סמל פולין: העיט הלבן שכתר לראשו, וסמל גרמניה המזרחית: פטיש וחוגה המוקפים בצמד אלומות חיטה. מאחוריו ניצב קיר אבן ארוך עליו נחצבה שורת המוטו של תדיאוש קושצ'ושקו, "עבור החופש שלכם ושלנו". הציטוט מופיע הן בפולנית (Za waszą i naszą wolność), ומתחתיה בגרמנית (Für eure und unsere Freiheit). בצד החומה ישנו תבליט המציג חייל פולני, חייל הצבא האדום ולוחם מחתרת גרמני. מתחת לעמודים ישנן לוחיות זיכרון ומידע בפולנית, גרמנית ורוסית, לצידן מניחים זרי פרחים בטקסים אשר נערכים במקום.

לאחר איחוד גרמניה

בשנת 1995 לאחר איחוד גרמניה, הורחבו מושאי ההנצחה של האנדרטה. בנוסף לחיילים הקומוניסטים מפולין וגרמניה, הוחלט כי ההנצחה תוקדש לכלל החיילים הפולנים ולאזרחים פולנים שנפלו כקורבנות הנאצים, וכמו גם ללוחמי מחתרת גרמנים. למרות השינוי, הסמלים הקומוניסטיים הושארו ורק השלטים עם ההסבר החדש עודכנו. 
בשנים האחרונות היו מספר אירועי ונדליזם באנדרטה וריסוסי גרפיטי. בשנת 2004, חברה גרמנית הסכימה לתת חסות לשימור האנדרטה. בשנת 2005, האנדרטה הושחתה על ידי סיסמאות נאו-נאציות. 
האנדרטה משמשת לעיתים קרובות עבור סקייטבורדינג.
יאיר גרבוז

ביוגרפיה

יאיר גרבוז נולד ב-1945 בגבעתיים. היה חבר קיבוץ כפר החורש. למד ציור אצל רפי לביא ובמכון אבני. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1967, ומאז הציג עשרות תערוכות במוזיאונים ובגלריות בישראל ובעולם.
בספטמבר 2009 השאיל לכנסת ישראל שתי תמונות מיצירותיו. התמונות הוצגו בלשכתו של יו"ר הכנסת ראובן ריבלין.
היה מכותבי המוסף הסאטירי "דבר אחר" של העיתון "דבר" תחת שם העט 'י. פולני'. על עבודתו זו זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ב-1993. הנחה את תוכנית הסאטירה "אין עם מי לדבר" עם עליית ערוץ 2 המסחרי ב-1993. כתב את הספר "תמיד פולני", לקט מעובד של רשימותיו בעיתון, רשימות הומוריסטיות המבוססות על חייו האישיים: משפחתו שמוצאה מפולין, זיכרונותיו מחיי הקיבוץ, חיי המשפחה והיומיום. גרבוז בעל טור בתוכנית הטלוויזיה "תיק תקשורת", שבו הוא עוסק באופן סאטירי בתחלואי התקשורת הישראלית.
גרבוז שימש (עד 2008) כראש המדרשה להכשרת מורים לאמנות במכללת בית ברל. בשנת 2008 הצטרף אל מפלגת אור. הוא יושב ראש ועדת רפרטואר בתחום האמנות הפלסטית בסל תרבות ארצי מאז 2006.
בשנת 2011 החל להשתתף כחבר פאנל בתוכנית "הינשופים" בהגשת רוגל אלפר בערוץ 8.
לאחר פרישתו לגמלאות מהמדרשה עבר בשנת 2012 עם רעייתו מרגלית לחיות לסירוגין בצפת וברמת גן.
זכה בפרס רפפורט לשנת 2015.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות, תערוכת יחיד פרי יצירתו בשם "אני ציירים".

חיים פרטיים

גרבוז הוא אב לשלושה. אחיו הם חבר הכנסת לשעבר אהרן הראל ואלון גרבוז, מנהל הסינמטק בתל אביב.
לתפוס גנב

עלילה

הסרט מגולל את סיפורו של ג'ון רובי (קרי גראנט), גנב יהלומים בגמלאות הידוע בשם "החתול" החיי בריביירה הצרפתית. סדרת שדידות יהלומים המחקה את פעולתיו של רובי מובילה את חוקרי המשטרה לעצור אותו, אך הוא מצליח להתחמק מהם.
רובי בוחר להסתתר אצל חבריו מתנועת ההתנגדות הצרפתית, בארטיני (צ'ארלס וואנל) ופוסארד (ג'ין מארטנילי). הם ושאר חבריו מאמינים שהוא אחראי למעשי השוד, אך בתו של פוסארד, דניאל (בריז'יט אובר), עוזרת לרובי להתחמק שנית מהשוטרים. רובי מחליט לחפש את השודד בעצמו כדי להוכיח את חפותו.
רובי משיג מיוג'סון (ג'ון ויליאמס) רשימה של בעלי יהלומים בסביבה כדי שהוא יוכל לבדוק מי בכוונת של השודד האמיתי. כך הוא מגיע לפראנסיס (גרייס קלי) וג'סי סטיבנס (ג'סי רוייס לנדיס), אם ובת אמריקאיות הנופשות בצרפת. במהלך הסרט רובי מתאהב בפראנסיס והיא מסייעת לו למצוא את הגנב. לבסוף רובי מגלה שמי שהיה אחראי לגניבות היו בארטיני וחבריו מתנועת ההתנגדות הצרפתית.

הפקה

זהו סרטו הראשון מתוך חמישה של אלפרד היצ'קוק שיצא בגרסת "VistaVision". בתסריט המקורי בסצנות הסיום בארטיני נעצר בעוד שדניאל וג'ון מתפייסים. אך למרות התנגדותו של התסריטאי, ג'ון מישל הייז, היצ'קוק החליט למחוק את הסנצות האחרונות. 
זה היה שיתוף הפעולה האחרון של גרייס קלי והיצ'קוק לאחר הסרטים "חלון אחורי" ו"אליבי" (שניהם משנת 1954). בשנת 1956 קלי נישאה לנסיך רנייה השלישי מבית גרימלדי, נסיך מונקו. בשנת 1964 היצ'קוק הציע לה לגלם את הדמות הראשית בסרט "מארני", אך עקב לחץ ציבורי מצד תושבי מונקו היא סירבה להצעה ובמקומה לוהקה טיפי הדרן. המעצבת אדית הד עיצבה לקלי את תלבושותיה.
ג'סי רוייס לנדיס שמגלמת את חמותו לעתיד של דמותו של קרי גראנט מבוגרת ממנו רק בשבע שנים. בנוסף הם הופיעו יחדיו בסרט "מזימות בינלאומיות" (1959).
חלק מהסרט צולם במלון קרלטון שבקאן.
מפוקסלים

פיתוח

הסדרה "מפוקסלים" החלה בשם "Avatards" כחלק מסדרת "Comedy Blaps" באתר האינטרנט של ערוץ 4 משנת 2016. יוצרי הסדרה אמרו שהם רוצים לתאר דמויות עגולות יותר של כמה מהגיימרים, וציינו שהמוניטין של גיימרים בזרם המרכזי של הטלוויזיה אינו טוב במיוחד. הסדרה מנסה לשפר את המוניטין שלהם בכך שהיא מראה הן את הצד המצחיק והן את הצד מעורר המחשבה של משחקי הווידאו ושל ותרבות הגיימינג. תסריטאי הסדרה, ג'ון בראון, והבמאי, אל קמפבל, תוארו כ"גיימרים כבדים".

ביקורת

בעיתון הגרדיאן תוארה הסדרה "משעשעת באופן מרושע" ו"הסיטקום החדש החריף ביותר של 2019".
באתר וואלה! NEWS נכתב "מה שיפה ב"מפוקסלים" זה שהיא מוצלחת בשני הממדים שלה. היא משעשעת הן במשחק הביזארי שהיא מתארת ... והן באחווה שהיא מתארת בקרב האוהדים המכורים."
טמאוליפס

היסטוריה

כמה עשרות שנים לפני שהספרדים הגיעו למקסיקו, צבאות האצטקים כבשו את האזור בו נמצאת היום טמאוליפס. הספרדים, שהגיעו לאזור בשנת 1520, הביסו את האצטקים, אך לקח להם זמן רב לשעבד את התושבים הילידים באזור. הילידים מרדו פעמים רבות במהלך הזמן הזה, מה שהפך את האזור ללא יציב והפחית את ההתעניינות הקולוניאלית בו.
לאחר מלחמת העצמאות של מקסיקו, ב-1824 הוקמה מדינת טמאוליפס, כשאגואיו (כיום סיודד ויקטוריה) משמשת כבירתה.
לאחר המהפכה הטקסנית שהתחילה ב-1835, הוקמה רפובליקת טקסס (ששרדה עד 1845) שטענה לבעלות על חלק מצפון טמאוליפס. ב-1840 טמאוליפס, ביחד עם נואבו לאון וקואווילה, הקימו את רפובליקת ריו גרנדה העצמאית, ששרדה פחות משנה. ב-1848, לאחר מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, טמאוליפס איבדה כרבע משטחה בהסכם גואדלופה אידלגו.

כלכלה

ניתן לחלק את הכלכלה המקומית בין הצפון והדרום. הצפון הקרוב לטקסס דומה לה גם מבחינה כלכלית ומאופיין על ידי חקלאות ותעשייה מגוונת. לעומתו, הדרום מסתמך בעיקר על תעשיות פטרוכימיות, וכמו כן על דיג ותיירות.
לודוויג השני, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

לודוויג נולד ב-13 באפריל 1229 בהיידלברג, לאוטו השני, דוכס בוואריה ואגנס מפפאלץ, בתם של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ואגנס מהוהשטאופן.
בשנת 1253 מת אביו אוטו השני, דוכס בוואריה, ולודוויג ואחיו היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1255 חולקה דוכסות בוואריה בין היינריך לאחיו: היינריך קיבל את בוואריה התחתונה, ואילו לודוויג קיבל את בוואריה העליונה ואת רוזנות הפלטינט שעל הריין.
מאחר שחלוקת הדוכסות הייתה בניגוד לחוק, היא עוררה את זעמם של הבישופים בבוואריה, ובעקבות כך הם שיתפו פעולה עם אוטוקאר השני, מלך בוהמיה שפלש באוגוסט 157 לבוואריה. שני האחים שיתפו פעולה ביניהם, והצליחו להדוף את הפלישה.
לודוויג התגורר לסירוגין במינכן ובהיידלברג, והיה אחד מהנסיכים הבוחרים של האימפריה. במהלך תקופת האינטרגנום לאחר מותו של וילם השני, רוזן הולנד תמך לודוויג בריצ'רד, רוזן קורנוול. יחד עם אחיו סייע לודוויג לקונראדין מבית הוהנשטאופן לתפוס את השלטון בדוכסות שוואביה, אך קונראדין לא הצליח להיבחר כמלך גרמניה. כתוצאה מתמיכתו בבעת הוהנשטאופן הוחרם לודוויג על ידי האפיפיור בשנת 1266, ובשנת 1267 ליווה לודוויג את קונראדין לוורונה. לאחר הוצאתו להורג של קונראדין בשנת 1268 בנאפולי, ירש לודוויג את חלק מנחלותיו של קונראדין בשוואביה, ותמך ברודולף מהבסבורג במלחמתו נגד אוטוקאר השני, מלך בוהמיה. בשנת 1278 סייע לודוויג לרודולף בקרב דירנקרוט ויידנספייגן, שבו הובס אוטוקאר ונהרג. בשנת 1289 עבר תואר ה"נסיך בוחר" של בוואריה לבוהמיה, אולם לודוויג נשר אחד מהנסיכים הבוחרים, בתור רוזן הפלטינט שעל הריין. בשנת 1291 כשל לודוויג בניסיונו להביא לבחירתו של גיסו אדולף מהבסבורג למלך גרמניה, ובמקומו נבחר אדולף מנסאו-ויילבורג.
ב-2 בפברואר 1294 מת לודוויג, ובנו רודולף הראשון, דוכס בוואריה ירש את נחלותיו.
לה

לה הוא תו בסולם התווים, שמסומן גם באות A. תדירותו באוקטבה הראשונה (של מפתח סול) היא 440-443 הרץ בכלי הנגינה המודרניים, ולפי תדירות זו מכוונים את צלילם של כלי המיתר. לה הוא הצליל של הקולן. במספור עממי נחשב התו כתו השישי בסולם התווים. בפסנתר הוא הצליל הראשון.
התו מופיע כתדירות סטנדרד גם בישומים טכניים שונים כמו בתבנית הבדיקה של ערוצי טלוויזיה או בצליל "המתנה" של הטלפון. הכלי שבדרך כלל נותן את ה"לה" לשם כוונון צלילי התזמורת הוא האבוב.
התו לה במפתחות שונים:

לה דיאז

התו לה דיאז הוא תו הגבוה בחצי טון מהתו לה והוא מסומן ב-♯A.

לה במול

התו לה במול הוא תו הנמוך מלה בחצי טון והוא מסומן ב-♭A.

סולם לה מז'ור

סולם לה מז'ור הוא הסולם המז'ורי המתבסס על הצליל לה. רצף התווים בסולם הם: לה, סי, דו דיאז, רה, מי, פה דיאז, סול דיאז, לה. היינו, שלושה סימני היתק (דיאזים, במקרה זה) במפתח.

סולם לה מינור

סולם לה מינור (טבעי) הוא הסולם המינורי המתבסס על הצליל לה. רצף התווים בסולם הם: לה, סי, דו, רה, מי, פה, סול, לה. אין בסולם זה כל סימני היתק במפתח.
מ. דיזנגוף ושות'

מ. דיזנגוף ושות' בע"מ היא חברת ספנות שנוסדה בתקופת השלטון העותמאני בארץ ישראל על ידי ראש העיר הראשון של תל אביב, מאיר דיזנגוף, כאחת מיוזמותיו העסקיות הפרטיות, וממשיכה להתקיים עד ימינו כסוכנת של חברת צים.
בנוסף לתפקידיו הציבוריים היה מאיר דיזנגוף פעיל גם בתחום העסקי. ב-1904 ייסד עם חברו זאב גלוסקין את חברת "גאולה" לרכישת קרקעות, ובמקביל עסק בייבוא מכונות, והקים חברה לשרות עגלות מכניות במקום הדיליז'נס הנמשך על ידי סוסים, לצורך הובלת נוסעים לירושלים ולמושבות. דיזנגוף הקים בשנת 1905 בשותפות עם אנשי עסקים נוספים, היינץ ר. גרץ, מאיר אריסון (אביו של תד אריסון), ור' מלץ, חברת ספנות שנקראה על שמו - מ. דיזנגוף ושות' בע"מ.
החברה עסקה בספנות, שימשה כסוכנת של חברות ספנות אחרות, ובעסקי מסחר, יבוא ויצוא. על פי הסכם השותפים, עם פטירתו של אחד מהם, יעבור חלקו לשאר השותפים. מאיר דיזנגוף נפטר ראשון בשנת 1936, אחריו נפטרו שנים מן השותפים האחרים. היינץ גרץ שנותר אחרון בחיים היה לבעלים היחיד של החברה, אך היא המשיכה להיקרא בשמה המקורי, מ. דיזנגוף.
בשנות ה-30 הייתה החברה הסוכנת של אוניית הנוסעים הגדולה "פולוניה", שהפליגה אחת לשבועיים מנמל קונסטנצה בחוף הים השחור ברומניה דרך איסטנבול ופיראוס לנמל חיפה וחזור. בספינה זו הגיעו לארץ ישראל רוב עולי העלייה החמישית מפולין.
החברה נעשתה לאחת מסוכנויות הספנות המבוססות בארץ וייצגה חברות ספנות ומסחר גדולות מכל העולם. בשנת 1950 רכשה החברה בארצות הברית שלוש ספינות ישנות בנות כ- 30 שנה. לאחת מהן קרא היינץ גרץ בשם "אברהם גרץ", על שמו של אביו‏. בשנת 1952 הייתה הספינה "אברהם גרץ" מעורבת בפרשה שעוררה הד תקשורתי רב בישראל ובעולם, כאשר אדן גרץ, בנו של היינץ גרץ השתלט על הספינה במימי ארצות הברית ואיים להטביע אותה על אנשיה, אם אביו היינץ גרץ לא יתמנה לשר התחבורה של מדינת ישראל.
זמן קצר לאחר מכן רכשה חברת "צים" את חברת הספנות מ. דיזנגוף על שלוש אניותיה והסוכנויות שלה והיא ממשיכה להפעיל אותה בשמה המקורי מ. דיזנגוף.
בתקופה שלאחר מלחמת סיני העבירה מדינת ישראל סחורות ומטענים מאפריקה ואסיה דרך תעלת סואץ לחיפה וחזור, על גבי ספינות זרות שלא הניפו את דגל ישראל. אחת הספינות הייתה הספינה הדנית "אינגה טופט" שנחכרה על ידי חברת הספנות דיזנגוף. הספינה נעצרה על ידי שלטונות מצרים ביוני 1959 ומטענה הוחרם, דבר שגרם לתקרית בינלאומית.
החברה משמשת עתה כסוכנות אוניות של חברת "צים" ונמצאת בבעלותה המלאה. פעילותה העיקרית של החברה היא מתן שירותי סוכנות לקווי הספנות של חברת צים. שירותים אלה כוללים טיפול במסמכי ההובלה הימית וטיפול בספינות בנמלי ישראל. בנוסף נותנת החברה שרות לספינות וקווי ספנות אחרים, שפעילותם אינה נוגדת את זו של "צים".
מפרשי הארגמן

מפרשי הארגמן (ברוסית: Алые паруса) הוא משט של פריגטה הנושאת מפרשים בצבע ארגמן. משט זה, הנערך מדי שנה, מהווה את שיאו של פסטיבל הלילות הלבנים בסנקט פטרבורג שברוסיה.
המונים רבים צופים במשט ובמופעים הנלווים לו מגדת הארמון, גדת האדמירליות והגדה האנגלית של נהר הנייבה החוצה את העיר. במהלך השנים כלל המשט מופעי זיקוקים, ומופעי תרבות כגון קרקס השמש ובלט מרינסקי.
בשנת 2007 צפו במשט למעלה ממיליון צופים, ובשנת 2010 צפו במשט למעלה מ-3 מיליון צופים.

היסטוריה

ראשיתו של המשט בחגיגות שנערכו בעיר לנינגרד בתום מלחמת העולם השנייה. בתי הספר בעיר החליטו לחוג את תום שנת הלימודים תוך שהם מקבלים השראה מספר הילדים משנת 1922 מאת אלכסנדר גרין הנושא שם זה (הרומן "מפרשי הארגמן").
בשנה הראשונה הפליגה סירת מפרש עם מפרשים בצבע ארגמן לאורך הגדה האנגלית, גדת האדמירליות וגדת הארמון שבחזית ארמון החורף (ההרמיטז').
אירוע זה היווה למעשה תעמולה של המפלגה הקומוניסטית לציון תום המלחמה, אולם עם השנים הפך האירוע לאירוע תרבותי המציין את תום שנת הלימודים ואת אירועי התרבות הרבים שבעיר.
פופולריות המשט גברה בשנת 1961 לאחר שיצא לאקרנים הסרט "מפרשי ארגמן". המשט נערך משנת 1968 ועד 1979 כשהופסק. הוא חודש לאחר מכן רק לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 2005.