רוק (מוזיקה)

שורשיו של הרוק

הרוק כפי שהוא מוכר לנו היום מורכב ממאות סגנונות - מרוק קלאסי ועד רוק מתקדם, מרוק אלטרנטיבי ועד רוק כבד. אם נמשיל את הרוק לעץ עצום, כל אחד מהסגנונות האלו הוא ענף קטן שבוקע מתוך ענפים גדולים ממנו. מתוך הרוק יצאו גם סגנונות מוזיקליים שלמים, שהמגוון המוזיקלי שלהם עצום והם התרחקו מאוד מהבסיס, כגון הבי מטאל או פאנק (Punk). כל ה"ענפים" האלו, אם נמשיך באותו המשל, יצאו מתוך הגזע, והוא הרוק'נרול. וגם הוא יצא מתוך בסיס - הבלוז. בתחתית שורשיו נמצא הדלתא בלוז, שעבר גלגולים רבים בטרם נבטו הסגנונות הרבים.
הבלוז החל בדלתא של המיסיסיפי, כמוזיקת עבדים. תוך כדי העבודה בשדות הכותנה הרחבים של הדרום, היו שרים השחורים שירים שהיו מבוססים על המוזיקה האפריקאית שהביאו איתם, וספגו השפעות גם מהמוזיקה האמריקאית המקומית. למוזיקת הבלוז שנוצרה שם, שהמייצג הנודע ביותר שלה הוא רוברט ג'ונסון, הייתה השפעה עמוקה ביותר על הרוק, הן כמוזיקה והן מההיבט התרבותי-רעיוני. במילות השירים ובדמותו של ג'ונסון ניתן למצוא מוטיבים שיחזרו על עצמם ברוק שנים רבות לאחר מכן. את ההתעסקות עם השטן הוא הנחיל לעולם הרוק - בשירים כגון "me and the devil blues" ובאגדות שנפוצו סביבו, כאילו מכר את נשמתו לשטן. ואכן, שנים לאחר מכן הפך השטן לאחד מהנושאים המוכרים ברוק הכבד, דרך להקות כמו הרולינג סטונס, לד זפלין ובלאק סבאת' - ששורשיהן המוזיקליים היו אמנים כמו ג'ונסון ואחרים. נוסף על כך, ג'ונסון נחשב לראשון מועדון 27 - "מועדון" של אמני רוק ובלוז שמתו כולם בני 27. בכך "תרם" ג'ונסון לעולם הרוק את הפאתוס של הכוכב שמת בגיל צעיר.
בערך בשנות השפל הגדול התחוללה נדידה המונית של שחורים צפונה, בעיקר לכיוון העיר שיקגו, שהייתה מוכנה לקבל את השחורים - לכן חוזר בהרבה שירי בלוז מאותה תקופה המשפט "sweet home chicago", שמבטא את האושר הגדול של השחורים בעזיבת הדרום, שהיה אז גזעני כלפיהם, והמעבר לעיר הגדולה. עם המעבר לעיר הגדולה גדלו גם המקומות בהם הופיעו זמרי הדלתא בלוז השחורים. עתה הם הופיעו במועדונים אורבניים שונים, והיו זקוקים לצליל חזק הרבה יותר משסיפקו הגיטרות האקוסטיות שלהם. לכן התחילו לנגן בגיטרות חשמליות ובמערכות תופים חזקות יותר. הצליל הזה, שהובל על ידי מאדי ווטרס והאולין וולף במיוחד, נקרא "שיקגו בלוז". הוא היה פורץ דרך וחדשני בחשמליות שלו, והיווה בכך את הבסיס לרוקנרול, ולאחר מכן לרוק.
בשנות ה-40 וה-50 החלה המהפכה האלקטרונית במוזיקה, בראשה הבלוז. בעוד שבעבר הבלוז היווה בסה"כ שירת עבודה, בשנים אלה מנגינות הבלוז עברו עיבוד אלקטרוני-מודרני וסגנון זה הפך לבסיס של הנגינה בגיטרה חשמלית. התפתחויות אלה הובילו ללידתו של הרוק אנד רול: גרסה הרבה יותר מהירה ושמחה לבלוז. הרוק אנד רול, או בקיצור, רוק'נרול, ירש מהבלוז הן את טכניקת הנגינה, ואת הקצב. הרוקנרול "שיגע" את אמריקה, ובייחוד לאור העובדה, שבשונה מהבלוז, כוכבי הרוקנרול היו לבנים.
באותה תקופה פותחה שיטת הפצת המוזיקה באמצעות תקליטים, וכך הפך הרוק'נרול למוזיקה פופולרית, בייחוד בקרב בני נוער, שהופצה בכל ארצות הברית, ואף יוצאה למדינות אחרות. הזמר, הגיטריסט ושחקן הקולנוע האמריקאי אלביס פרסלי, שכיכב משנות ה-50 וכונה "מלך הרוק'נרול", היה מהראשונים להשתמש בגיטרות חשמליות ובציוד הגברה. זמרי רוק'נרול משפיעים נוספים בשנות ה-50 הם צ'אק ברי, ליטל ריצ'רד ובאדי הולי.
המושג רוק'נרול כיום מציין לא רק את הסגנון המוזיקלי עצמו, אלא גם את סגנון החיים הסוער, הפרובוקטיבי והראוותני שאפיין את להקות הרוק במשך השנים. דרך חיים זו מתומצתת בנוסחה המפורסמת "סקס, סמים ורוק'נרול".

שנות השבעים

תחילת שנות ה-70 היוו פריחה במוזיקת הרוק. הרוק התפתח לכיוונים חדשים, שהגיעו לשיא בשנים 1972 - 1973. שנים אלו היו לפסגת המוזיקה של דור הבייבי בומרס. באמצע שנות ה-70, אחרי תקופת "העשור שלא יחזור", החלה הירידה בהתפתחות המוזיקה, שנעה לכיוון הפאנק.

שנות השמונים

שנות ה-80 נחשבת לתקופה חלשה לרוק. בעשור זה, הרוק, שבעשור הקודם התפתח לז'אנרים חדשים ומגוונים, הוליד רק שני ז'אנרים עיקריים: בלדות הרוק והרוק הכבד. להקות רוק רבות, השתלבו במיינסטרים והרבו שימוש בסינתיסייזרים. שאר ז'אנרי הרוק לא הצליחו להיכנס לתודעה ורק להקות מעטות ניגנו רוק אחר, שכונה בהמשך "רוק אלטרנטיבי". בין להקות הרוק האלטרנטיבי הבודדות שכן הצליחו בשנות ה-80 היו U2.
סגנון הרוק הבולט ביותר של שנות ה-80 הוא הרוק הכבד:
הגל החדש של הרוק הכבד הבריטי, שכלל את הלהקות איירון מיידן, דף לפרד, סאקסון, דיו, ונום ומוטורהד.
"להקות השיער" האמריקאיות - ה"רוק שיער" האמריקאי הוא הסגנון הראוותני, הססגוני והגנדרני ביותר שידעה מוזיקת הרוק. כל חברי עשרות להקות השיער שקמו בשנות ה-80 השקיעו מאוד בהופעתם החיצונית: גידלו שיער ארוך, התאפרו, לבשו בגדים צבעוניים ובלתי רגילים, חולצות מנומרות ומכנסי עור, קעקעו על גופם קעקועים גדולים וצבעוניים וקיפצו על במות הרוק כאחוזי תזזית, תוך שהם מנופפים בגאווה בשיערם הארוך. כל היסודות התרבותיים שנחשבים כלא-חינוכיים ואף לא-מוסריים, קובצו יחדיו בתרבות הרוק פורקת העול: סיגריות, אלכוהול, ניבולי פה, מיניות מוחצנת, שחצנות, זלזול בלימודים וסמים. הסיסמה הידועה "סקס, סמים ורוק'נרול" הפכה להיות רלוונטית מתמיד בשנות ה-80.
בין להקות השיער הבולטות נמנות בון ג'ובי, טוויסטד סיסטר, פורינר, מוטלי קרו, פויזן, גאנז נ' רוזס, סקיד רו וואן היילן.
בניגוד מוחלט לגלאם מטאל (להקות השיער), פעלו בשנות ה-80 בארצות הברית להקות הת'רש מטאל: בעוד שיוצרי הרוק שיער (ובמידה מעט פחותה יותר, גם יוצרי ההבי מטאל הבריטי) השקיעו במראה חיצוני ובמסחור, עלו לבמה עם שיער נפוח, איפור ובגדים בלתי רגילים, שרו על אהבה (או לחלופין על השטן) ויצרו מוזיקה שמחה וקליטה, הריי שיוצרי הת'רש מטאל עשו את ההפך הגמור: הזניחו את ההופעה החיצונית, עלו לבמה עם בגדים רגילים, לא שמו דגש על שירה ומלודיה, שרו על נושאים לא פופולריים (לעיתים קרובות על נושאים פוליטיים), והשקיעו את כל כוחם בטכניקת הנגינה בלבד.
להקות הת'רש הבולטות ביותר בשנות ה-80 הן מטאליקה, מגאדת', אנתרקס וסלייר.

רוק אלטרנטיבי

באותה העת התחילה גם פריחת להקות עצמאיות ומחתרתיות שמאוחר יותר יקוטלגו כרוק אלטרנטיבי ואינדי.

שנות התשעים

בתחילת שנות ה-90, החלו להקות אינדי ורוק אלטרנטיבי רבות להופיע. הפריצה המשמעותית של הרוק האלטרנטיבי לזרם הרוק המרכזי היה השיר של להקת נירוונה, "Smells Like Teen Spirit", שהפך להמנון של דור ה-X. להקות רבות נהנו אף הן מהפופולריות של הרוק האלטרנטיבי, שהתפצל לסגנונות ותתי-סגנונות רבים. הבולטים בהם הם:

הפאנק האמריקאי

בתחילת שנות ה-90 קם הפאנק לתחייה, לאחר שכמעט נעלם באמצע שנות ה-80, אלא שהפעם-בארצות הברית. שלוש להקות הפאנק הבולטות של שנות ה-90 הן גרין דיי, אופספרינג ובד רליג'ן האמריקאיות.