רוח רפאים

רוח רפאים  היא הופעתו  העל-טבעית של אדם מת. רוח רפאים נקראת גם בשם פנטום. רוח הרפאים מזוהה לרוב עם נפש האדם שנשארה על הארץ במקום לעלות השמיימה לגן עדן או לרדת לשאול תחתיות. לתרבויות רבות יש סיפורים על רוחות רפאים, אך אמונתן משתנה רבות בכל הקשור למהותן ולעצם קיומן. לרוב מתוארות רוחות רפאים כבעלות גודל וצורת אדם, כמעט שקופות, אווריריות, מעורפלות ונטולות ממשות. לפעמים הן לא מתגלות באופן ממשי, אלא רק על ידי הזזה של חפצים, או הקמת רעש כלשהו, לכאורה נטול הסבר מדעי.
חרף ההתייחסות לרוחות רפאים בפולקלור, בספרות ובקולנוע, כל הניסיונות להוכיח את קיומן עלו בתוהו.

רוח הרפאים בפולקלור

מוטיב חוזר בסיפורי רוחות הרפאים הוא קיום מטרה מסוימת שלא השיג המת ועליו להגשימה כדי שיוכל לעבור ל"עולם המתים" - מימד בו נמצאות הרוחות שהגשימו את ייעודן, או שלא "נכנסו" לגן עדן או לגיהנום. לרוחות אין צורה ולפעמים לובשות צורה של בני אדם, ביניהן יש רוחות טובות שעוזרות לבני האדם ויש שרוצות להתנקם בהם. כמעט בכל הפולקלורים אין לרוחות אפשרות לגעת בעצמים הקיימים במציאות הגשמית. בסיפורים אחרים הרוח מסוגלת לעבור דרך עצמים או לחלופין משתמשת בהם כדי להעביר מסר, לרוב על ידי הזזתם. הרוחות אינן חשות רעב, צמא או עייפות ונגזר עליהן לשהות זמן על פני הארץ, זמן זה משתנה בין תרבות לתרבות ויכול לנוע בין ימים בודדים ועד למספר רב של שנים. בתרבויות מסוימות רוחות הרפאים נותרות לנצח על פני האדמה ומסופר על סבלן שכן אינן יכולות לנוח לעולם.
על פי התרבות העתיקה, בין הסיבות הנפוצות ביותר להישארותה של רוח על פני האדמה ניתן למצוא סיבות משפחתיות כמו למשל עזרה לבן משפחה חי או סיבות חברתיות, בעיקר כמשלים שתפקידם ללמד את החיים כיצד לנהוג כדי שיוכלו לזכות בחיי נצח. לעיתים הרוחות מקבילות לאלים בתרבויות שונות והן מבצעות מעשי קונדס באנשים החיים כדי להשתעשע בהם.
רוח מפורסמת במיוחד בתרבות המערבית היא אביו של המלט שהורעל ובנו יצא למסע נקם.
בפונדקים ומסבאות ברחבי אירלנד, סקוטלנד ואנגליה, הבנויים בדרך כלל בבניינים בני מאות שנים, מסופרות אגדות על רוחות של לקוחות קבועים שלאחר מותם המשיכו להגיע יום יום לבר, להזמין את השתייה המועדפת עליהם ולהתל בבעלי המקום או בשאר הלקוחות. ישנן שמועות ואגדות אורבניות על רוחות הנוהגות לפקוד את הבר, להרעיש ולהפחיד את הלקוחות כדי לגרשם מהמקום. כמעט למחצית מכלל הברים באזורים אלו סיפורים העוסקים בהיסטוריה של המקום ובהם משולבת רוח רפאים אחת או יותר.

רוח הרפאים בדת

המקבילה הרוחנית יותר של רוח הרפאים שקיימת בדתות המונותאיסטיות היא גלגול נשמות, כפי שמתואר בקבלה למשל או אצל הדרוזים, שמאמינים כי נשמתו של המת מתגלגלת לאדם חי. באופן דומה מסופר בפולקולרים עממיים רבים (נפוץ יותר בכתות פגניות) על נשמות שנותרו כרוחות רפאים על הארץ ולאחר שתיקנו מעשיהן או סיימו משימה כלשהי שהיה על האדם החי להשלימה, מתגלגלות הלאה לגופו של אדם אחר. ביהדות רוח הרפאים היא דיבוק הנכנס באדם ויש לגרשו.
בתרבות ההודית, רוחות הרפאים הן למעשה הטלות אסטרליות (Astral Projection), מעין דמויות מראה של נפש האדם או "קליפות" העוטפות את התודעה האנושית, היוצאות מגוף האדם החי כאשר הוא ישן ומרחפות ברחבי הזמן והמרחב האינסופיים וביקומים מקבילים בחיפוש אחר מידע כלשהו או דרך להגשמת תשוקה בלתי ממומשת.

רוח הרפאים בתרבות המודרנית

בתרבות המודרנית, בערך מהמאה ה-19 והלאה, הסיבות העיקריות להישארותה של רוח רפאים על פני הארץ הן פליליות כגון אדם שנרצח ויוצא לחפש נקמה או אדם שהתאבד בשל סיבה מסוימת והוא יוצא במסע כדי לתקן את העוול שנגרם לו ולחשוף את האשמים האמיתיים במותו.
בסיפורי ילדים עממיים מתוארות רוחות הרפאים כסדינים אמורפיים בעלי מתאר של ראש עגול וידיים הקשורות בשלשלאות ברזל. רוחות הרפאים בספרות הילדים העממית יכולות להיות ידידותיות ולבוא לעזרת האדם או לחלופין להיות דמויות רעות המזיקות לאדם ונהנות להפחיד אותו.
דוגמאות לרוחות רפאים בתרבות המודרנית, בתקשורת ההמונית ניתן למצוא בשפע. הבולטות שמביניהן הן קספר, רוח הרפאים הידידותית שעוזרת לבני האדם, הרוחות מסדרת ספרי הארי פוטר ורוחות רפאים שונות מסדרות מצוירות כגון סקובי דו וסדרות יומיות כגון על טבעי, באפי ציידת הערפדים ואנג'ל שבהן מסופר על יצורים אגדיים נוספים.

רוח הרפאים בקולנוע

הקולנוע עושה שימוש רב במוטיב רוח הרפאים כדי לקדם עלילה מסוימת. הרוחות בסרט עשויות לקדם על העלילה על ידי עזרה משמעותית לגיבור או לחלופין מקשות עליו. לעיתים הרוחות משמשות כדמויות המרכזיות בעלילה.
בקולנוע המודרני, רוח הרפאים יכולה להיות בלתי נראית וה"הוכחות" לקיומה הן תופעות על טבעיות בעליל הסותרות את חוקי הפיזיקה הפשוטים ביותר, כגון כוח המשיכה. בדרך כלל, החיות הן הראשונות שמרגישות ברוחות. בסרטים רבים הכלבים מתנהגים מוזר, מסרבים להיכנס לבית הרדוף, ולעיתים הם הראשונים שנרצחים. הרוח יכולה ללבוש צורה כשל אחד האדם אך היא תיראה רק לאחת הדמויות. בסרטים רבים, הגיבור מגלה את זהותה של רוח הרפאים כאשר דמותה האנושית אינה משתקפת במראה (בדומה לאגדות על ערפדים), או במקרה ההפוך-שאי אפשר לראות את הרוח אלא רק דרך מראה.
לרוב, דמות הרוח בסרטי קומדיה תהיה דמות חצופה ושנונה, ובסרטי מתח או דרמה הרוח תהיה דמות רעה שתפקידה לסכל את ניסיונות הגיבור הטוב מלהגיע אל מטרתו. בדרך כלל-הרוח אינה מדברת עם בני האדם.

רוח הרפאים כמוטיב מרכזי בסרט

דוגמה לסרט שבו הרוחות מופיעות כאחד המוטיבים המרכזיים הוא שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה שעלילתו מתרחשת בתחילת העת המודרנית וסובבת סביב דמותו של קפטן שצוותו בגד בו במטרה למצוא אוצר אבוד ומקולל, וכעת הם במסע נקם כדי להתיר את הקללה.
בסרט זה בא לידי ביטוי אלמנט אחר ברוחות הרפאים הקולנועיות ובספרות הילדים המוקדמת - רוחות רפאים הקשורות בפיראט ובספינות רפאים נטושות המפליגות בשבעת הימים, אוצרות אבודים והקללות המגנות עליהם.
באופן ספציפי, הסרט עוסק במאפיין חשוב מהפולקלור - רוח הרפאים אינה רעבה, צמאה או עייפה לעולם ועל כן נגזר עליה לשוטט בעולם לנצח, או עד להשלמת משימתה, ללא יכולת ליהנות או לשקוע בעצבות. רוח הרפאים עצמה רדופה על ידי כוח גדול ממנה, שאינו בשליטתה.
הדמויות בסרטים אלו מעוצבות על ידי שימוש בכלים ספרותיים וקולנועיים המקנים להן תכונות אנושיות למרות חוסר יכולתן להיות אנושיות ועל כן הן "תקועות" במצב ביניים בין המתים לחיים ומחפשות ייעוד. חיפוש הייעוד הוא המניע את עלילת הסרט ומאפיין את הדמויות.

רוחות רפאים בספרות

בספרות, במיוחד בספרות הפנטזיה נעשה שימוש ברפאים. בשר הטבעות מסופר על הנאזגול, שהם מעין רוחות רפאים הרכובים על סוסים שחורים. בטרילוגיית חומריו האפלים קיימים הרפאים שהם רוחות שקופות שנצמדים לבני אדם ומוצצים מהם את הנשמות שלהם והופכים אותם לזומביים.

סיפורי רוחות מפורסמים

בין הסיפורים הבולטים של רוחות רפאים מהמאה ה-20 הוא הסיפור שהגיע בעקבות הטבח שהתרחש באנשיו של איש המאפיה באגס מורן. הטבח קרה בשנת 1929 ובו ניסה יריבו של באגס מורן, המאפיונר אל קפונה, לחסלו. טבח זה כונה "טבח יום ולנטיין", ובמהלכו התפרצו אנשיו של קפונה לבניין בו התגודדו אנשיו של מורן וירו בהם עם תת-מקלעים, בעוד חלקם מנסים להימלט וחלקם הוצאו להורג ופניהם מופנות לאחד הקירות בבניין.

במשך שנים לאחר הטבח סופר שבמקום שבו התרחש, זועקות רוחותיהם של אנשיו של מורן לעזרה ונשמעים קולות הירי של הרוצחים.
אחד הסיפורים המפורסמים בארצות הברית הוא ממלחמת האזרחים האמריקנית, בו מסופר על חייל שגויס לשורות הדרום ומתוקף תפקידו היה מפטרל במבצר שבו הוצב, יום יום במשך שעות ארוכות. במהלך קרב אשר התרחש בשלב מסוים נפצע החייל אנושות מפגיעת כדור תותח ומת. על פי האגדה, רוחו של החייל ממשיכה לשמור על המבצר גם לאחר מותו.

בית המסתורין של וינצ'סטר

ישנם גם מקרים של אנשים שניסו "להילחם ברוחות" או לפחות להתגונן מהם. 
הסיפור המפורסם ביותר הוא הסיפור של שרה וינצ'סטר. היא הייתה נשואה לויליאם וירט וינצ'סטר, ממציא רובה צלפים וינצ'סטר. תוך שנים ספורות היא איבדה את בתה, אנה, את חותנה (אביו של ויליאם) ואת ויליאם. היא קראה ל"מומחה" לשדים ורוחות שקבע חד-משמעית שרוחות של אנשים שנרצחו בידי הנשק שבעלה המציא - רודפות אותה והיא תהיה הבאה בתור. 
לכן, הוא המליץ לה "להתגונן" מהרוחות על ידי בניית בית ש-"יבלבל" אותן. שרה לקחה את העניין ברצינות, והיא בנתה בית גדול שמאופיין בחוסר תכנון מוחלט (או, ליתר דיוק, "בעיות" בבניה שהיו מתוכננות היטב) שנועד "לבלבל" את רוחות הרפאים. דוגמאות: מדרגות שמובילות לתקרה, דלת ודלת ארון שמובילות לקיר, המספר 13 שמופיע כמוטיב חוזר בכל הבית. שרה הקפידה לישון כל לילה בחדר אחר. היא תמיד אכלה לבד על שולחן גדול עם 13 מקומות ישיבה ו13 צלחות וסכו"ם. אחרי כיובל שנים, בגיל 83, היא הלכה לישון ומתה בשנתה. גם את הצוואה שלה היא כתבה ב-13 עותקים וחתמה בכל אחד מהעותקים 13 פעמים.