google/wiki40b huggingface dataset:
קינסטזיה

קינסטזיה היא התחושה של מנח ותנועה של הגוף והגפיים והיא חלק מהמערכת הפרופריוספטיבית. מקור השם מהשפה היוונית: קין = תנועה וסטזיס = תפיסה, כלומר תפיסת התנועה.

חשיבות

קינסטזיה נדרשת על מנת ללכת, להחזיק חפצים, לכתוב ועוד.
בעזרת הקינסטזיה אנו מקבלים משוב קינסטתי אשר מספק לנו מידע על לחץ השריר, בקרת התנועה, היכן אנו או חלק מגופנו נמצאים ביחס למרחב, למידה של תנועות חדשות וזכירה של תנועות קודמות.

היבטים נירולוגיים

מידע קינסטטי מתקבל מהמפרקים, השרירים והגידים באזור המוח הקטן.
האזור המוטורי העיקרי מעורב בעיקר בהיבטים הקינסטזיים והדינמיים של התנועה הרצונית. זאת בעוד שיתר קליפת המוח הקדמית מקושרים להכנה ולתכנון של תנועות רצוניות כתגובה לגירויים חיצוניים או פנימיים.
חורבת געתון

חוּרְבַת גַּעְתּוֹן (הידועה גם כ"חאן סוּרְסוֹק") היא ישוב חקלאי היסטורי נטוש בנחל געתון בגליל המערבי. היישוב הוקם בתקופת ממלכת ישראל (במאה ה-10 לפנה"ס), התפתח בתקופה הצלבנית ובתקופה העות'מאנית שימש כבית אחוזה של משפחת סורסוק - משפחת בנקאים נוצרית סורית. המקום ננטש זמן קצר לאחר מלחמת העצמאות.
חורבת געתון הוכרזה כאתר מורשת לאומית, אך טרם בוצעו באתר עבודות שיקום.

המקום

היישוב ממוקם על תל בערוצו של נחל געתון כשני קילומטר מזרחית לנהריה. סביבתו של התל עשירה במעיינות שהזינו את הנחל ואיפשרו קיום של חקלאות רב גונית. המעיינות הנובעים בסביבת התל: עין אֶשְחַר (עין סוויד), עין יָרָק (עין אל עקלית - הצלופח), עין געתון (עין אלמג'נונה - המשוגעת), עין אַט, עין מֵירָב, ועין חִישוּר.

עד התקופה הצלבנית

בתקופת מלכותו של שלמה (המאה ה-10 לפנה"ס), כנראה במסגרת הסכם עם חירם מלך צור, הוקם במקום ישוב חקלאי בשם "גיאתו".
לאחר שיבת ציון, עסקה המנהיגות הדתית רבות בסוגיית קביעת גבולות הארץ לצורך קיום מצוות הקשורות למקום (כמו מצוות שנת שמיטה). מי שהוביל את הנושא בגבולה הצפוני של ישראל היה שמעון בן שטח והוא שקבע את היישוב, שנקרא אז "ריש מייא דגעתין", כאחד מישובי הגבול.
בתקופה הצלבנית הוקמה במקום חווה חקלאית בשם "ג'שסון" ותושביה היו כפופים לשליט שישב במעיליא (ואחר כך, לשליט באכזיב). החקלאות המשיכה להתפתח ונבנו אמות מים וטחנת קמח.

בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט

בתקופה העות'מאנית בזמנו של דאהר אל-עומר (שהיה שליט הגליל במאה ה-18) חודשו המבנים החקלאיים ביישוב (כולל אמת המים וטחנת הקמח).
ממשיכו אחמד אל-ג'זאר המשיך בפיתוח עכו והישובים החקלאיים בגליל ובעידוד השקעות זרות. בתקופה זו הגיעה לאזור משפחת סורסוק.
משפחת סורסוק הייתה משפחת בנקאים סורית אמידה בראשה עמד איאב סורסוק מביירות. המשפחה החזיקה (עד תחילת ההתיישבות הציונית בעמק) בשטחי אדמה נרחבים החל מדרום לבנון, דרך הרי גליל עד לעמק יזרעאל ומישור החוף הצפוני. עיקר רכישת האדמות התבצעה ב-1870 בעקבות שחרור אדמות על ידי הממשל הטורקי ותוך ניצול חוקים עות'מאנים מגבילים בנושא סחר בקרקעות.
המשפחה הקימה את מבנה האחוזה הנראה כיום בשטח ואת החווה החקלאית סביבו. המקום נקרא אז "ח'רבת אלג'עתון" והוא הוקם על החורבה הצלבנית.
ערעור המצב הביטחוני בתקופת המרד הערבי הגדול (1936-1939) החליש את מעמדה של החווה. סגירת גבול לבנון לאחר מלחמת השחרור סגר את השוק העיקרי של מוצרי החווה עד נטישתה בתחילת שנות החמישים.
מסוף התקופה העות'מאנית ובמהלך תקופת המנדט ניהל את המקום נציג של משפחת סורסוק, חביב חווא (אביה של רימונדה טוויל וסבה של סוהא ערפאת).

מהקמת המדינה

לאחר מלחמת העצמאות עבר המבנה לנכסי נפקדים. שנים רבות עמד המקום בשיממונו ונפל קורבן לשוד אבנים. רק לאחר הכרזת קק"ל על המקום כאתר תיירות, נעצרו הגניבות והחל במקום פיתוח דרכי גישה ומסלולי טיול. למרגלות החורבה הוצבו שולחנות פיקניק ושילוט על מסלולים בקרבת מקום. כמו כן, נבנתה בריכה בערוץ הנחל. מי המעיינות נתפסו על ידי מקורות, כך שניתן לראות זרימה בערוץ רק לאחר גשמים.
נכון ל-2014, המבנה מגודר ואינו נגיש בגלל חשש למפולות.
חומרים גולמיים

חומרים גולמיים (באנגלית: Raw Materials) הם יצירה פיסולית מעשה ידי הפסל ברוס נאומן שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון כחלק מ"סדרת יוניליוור", במימון חברת יוניליוור.
חיוטין אדריכלים

מקימי המשרד

מיכאל חיוּטין נולד בשנת 1941 בעיר וילנה ובשנת 1948 עלה לישראל. ב-1963 סיים את לימודי הנדסה אזרחית בטכניון ושלוש שנים לאחר מכן השלים את לימודי האדריכלות. בשנת 1974 סיים דוקטורט באדריכלות. נפטר ב-17 במרץ 2019.
ברכה חיוטין נולדה ברעננה בשנת 1947. ב-1972 סיימה לימודי אדריכלות בטכניון ולאחר מכן עבדה במשרדם של האדריכלים אורה ויעקב יער, שם עבדה בין השאר על תוכנית שכונת נווה כפיר בדרום תל אביב. בין השנים 1973–1977 עבדה במשרדו של האדריכל רם כרמי.
בני הזוג פתחו את משרדם המשותף בשנת 1978. המשרד התמחה במבני ציבור, חלקם מבני אקדמיה וחלקם מבנים עירוניים. לאורך השנים ניגשו לתחרויות אדריכלים רבות, שבחלקן זכו בפרסים לרבות פרסים ראשונים לביצוע. בשנת 2018 זכו בני הזוג בפעם האחרונה במשותף בתחרות שארגנה עיריית ירושלים לתכנון חידוש כיכר ספרא וסביבתה הקרובה. חודשים ספורים לאחר מכן ניפטר מיכאל חיוטין ממחלה קשה.
אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

אפונסו הרביעי נולד בליסבון בפורטוגל ב-8 בפברואר 1291, לדיניש, מלך פורטוגל ואיזבל מאראגון, בתם של פדרו השלישי, מלך אראגון וקונסטנצה מסיציליה, מלכת אראגון. על אף היותו היורש החוקי, העדיף אביו על פניו את בניו הלא חוקיים, ומשום כך מרד אפונסו באביו.
בשנת 1325 מת אביו דיניש, מלך פורטוגל, ואפונסו עלה במקומו לשלטון. בשנת 1328 התחתנה בתו של אפונסו - מריה מפורטוגל, מלכת קסטיליה עם אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, אולם אלפונסו חי בעיקר עם פילגשו לאונור דה גוסמאן. עקב השפלת בתו פתח אפונסו בשנת 1336 במלחמה כנגד ממלכת קסטיליה, שנמשכה עד לשנת 1340.
בעקבות נישואי בנו פדרו עם אינש דה קסטרו שלא הייתה ממשפחת אצולה, הסתכסך אפונסו עם בנו. בשנת 1355 כלא אפונסו את אינש דה קסטרו, ובשנת 1357 הורה על רציחתה. בעקבות כך מרד בו בנו פדרו, ועלה בראש צבא חזק על ליסבון. זמן קצר לאחר מכן מת אפונסו ב-28 במאי 1357, ובנו פדרו עלה לשלטון במקומו.
רצח המלך עבדאללה

עבדאללה הראשון, מלך ירדן נרצח ב-20 ביולי 1951, בעת ביקור במסגד אל-אקצא בירושלים. המתנקש בחייו היה מצטפא שכרי עשו, שוליית חייטים פלסטיני בן 21 מירושלים, שהיה בן למשפחת חוסייני.

רקע

באפריל 1949 נעצרו 6 חשודים בניסיון התנקשות במלך.
מאז סיפוח הגדה המערבית לירדן באפריל 1950, הפעיל המופתי אמין אל-חוסייני תעמולה אגרסיבית נגד עבדאללה, שהוצג על ידו כאיש שגזל את העצמאות הפלסטינית והעביר ליהודים שטחים ערבים בהסכם רודוס וכאחראי לגורל מאות אלפי פליטים פלסטינים.
ב-16 ביולי 1951, ארבעה ימים קודם לרצח עבדאללה, נרצח בעמאן ריאד א-סולח, ראש ממשלת לבנון לשעבר. אבי שליים טען (בספרו "קנוניה מעבר לירדן: המלך עבדאללה, התנועה הציונית וחלוקת פלסטין"), כי ברקע לשתי ההתנקשויות היה ניסיון של ירדן ולבנון להגיע להסכם שלום עם ישראל.

תיאור הרצח

עבדאללה ביקר בירושלים על מנת להיפגש עם ראובן שילוח (ראש המוסד) ואליהו ששון, איש משרד החוץ שעמד בקשר עם המלך. במסגד אל-אקצא נשא הספד בהלווייה, והשתתף בתפילת יום שישי. שכרי הצליח לחדור את "חגורת האבטחה" שהקיפה את המלך וירה בו בראש ובחזה. עבדאללה הובהל לבית החולים האוסטרי בעיר העתיקה ושם מת מפצעיו.
נכדו, הנסיך חוסיין, היה יחד איתו במסגד. חוסיין שהה לצידו בעת הרצח ונורה גם הוא, אך נטען כי מדליה שהייתה מוצמדת לחזהו (ואשר על נשיאתה התעקש המלך עבדאללה) חסמה את הקליע. 
שכרי היה מתלמד בתחום הטקסטיל, ולטענת הדיפלומט הבריטי אלק קירקברייד, "ידוע כטרוריסט". כוחות הביטחון הירדניים הרגו את שכרי מיד לאחר האירוע.
עבדאללה נקבר בבית הקברות המלכותי בעמאן.

לאחר הרצח

לאחר הרצח נערכו סריקות בקרב הפלסטינים ורבים נעצרו ונחקרו. כמה מהחשודים היו מבני משפחתו של אמין אל-חוסייני. אל-חוסייני הכחיש כל קשר למעשה וקרא למדינות ערב להפסיק את "מסע הטרור האכזרי" של ירדן נגד העם הפלסטיני. באוגוסט נפתח משפט המעורבים ברצח ואל-חוסייני דרש ממדינות ערב לאלץ את ירדן להפסיק את המשפט ולמנות ועדת חקירה, שתחקור את "מסע הטרור, השחיטות והרדיפות" של הלגיון. בכפרים הערביים שסופחו לישראל היו הפגנות של שמחה על הרצח.
עשרה אנשים הועמדו לדין באשמת השתתפות במזימה להתנקש בחיי המלך. בין הנאשמים היו עבדאללה א-תל שהיה מושל צבאי לשעבר של ירושלים ובעת הרצח היה גולה פוליטי במצרים, ומוסא עבדאללה חסיני. השניים היו מקורבים למופתי אמין אל-חוסייני. נטען, כי א-תל הורה להרוג את שכרי על מנת להסתיר את מעורבותו באירוע. ארבעה מהנאשמים הורשעו ונידונו למוות. תל וחסיני היו במצרים וארבעה אחרים הוצאו להורג בירדן. ב-1965 הורשה א-תל לשוב לירדן, ומאוחר יותר אף היה לחבר הבית העליון של הפרלמנט הירדני. 
לאחר הרצח חלה תקופת מה של רגיעה בהסתננויות לישראל, בשל כוננות מוגברת של כוחות הביטחון הירדניים. עם זאת, בטווח הארוך יותר, ההתנקשות במלך, שנחשב למתון ולפתוח לדיאלוג עם ישראל, פגעה בלגיטימציה של מהלכים מסוג זה וחיזקה את הכוחות הקיצוניים במדינה. עיראק ניסתה לנצל את הרצח ואת מצבו הנפשי של היורש, טלאל, על מנת לקדם איחוד בין המדינות.
מלחמת לנדסהוט

מלחמת לנדסהוט (בגרמנית: Landshuter Erbfolgekrieg) הייתה מלחמת אזרחים בגרמניה, שהתחוללה על רקע ויכוח על ירושת דוכסות בוואריה-לנדסהוט, (דרום מזרח בוואריה) בין השנים 1503 ו-1505.

הרקע לפרוץ המלחמה

הדוכס מלנדסהוט, גאורג, דוכס בוואריה ואשתו ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה מתו בזה אחר זה, (1502–1503), ולא השאירו יורש זכר. על פי החוק הקיסרי, נכסים אלו היו "נכסי מתנה" ורק יורש זכר יכול לרשת אותם. בתו של גאורג, אליזבת, שהייתה נשואה לרוזן רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, (בנו של פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ) ניסתה יחד עם בעלה ובתמיכת הנסיך לתפוס את השלטון על לנדסהוט. משפחת ויטלסבאך, שהייתה אז השלטת בבוואריה, ובייחוד אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה ממינכן, החליטו להעביר את העניין לבית הדין של הקיסר מקסימיליאן הראשון, שהכריע לטובתם. משסירב הרוזן רופרכט, פקד הקיסר לגרשו מגרמניה, וכן את הנסיך הבוחר מפפאלץ. מאותו רגע פרצה מלחמה, שהקיפה את כל חבל הריין, עד לשלהי 1505.

מהלך המלחמה וסיומה

כוחות פפאלץ היו מלכתחילה קטנים למדי, ומה גם שהקיסר צירף לכוחות בית ויטלסבאך את חייליו השכירים. בהדרגה נחלשו כוחות פפאלץ, עד שבשנת 1505 מתו הרוזן רופרכט ואשתו אליזבת. באספת הממלכה בקלן חילק הקיסר את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, כאשר רובה ניתנה לבית ויטלסבאך, ומיעוטה, בעיקר רוזנות פפאלץ-נויבורג, ניתן לבנם של רופרכט ואליזבת, אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-נויבורג, וכך נחתם ההסכם ב-30 ביולי 1505.
אנדראה מרין

ביוגרפיה

מרין נולדה ברומאן.
היא למדה תקופה מתמטיקה במכללה ברומאן, לאחר מכן למדה באוניברסיטת יאשיעיתונאות והיא גם למדה עיתונאות, יחסי ציבור ופרסום באוניברסיטת דרום קרוליינה.
ב-1994 החלה לעבוד בהטלוויזיה הרומנית כמגישה בסניף של יאסי.
בנוסף להנחיה היא שימשה כעורת חדשות בתחנת הטלוויזיה הציבורית של רומניה.
ב-1999 החלה להנחות את התוכנית "Surprize, Surprize" במסגרתה מוצגים סיפורי חיים של אישים המתמודדים עם קשיים כמו מוגבלויות שונות ועוני.
ב-2000, 2004, 2006 ו-2007 הגישה את הניקוד של רומניה באירוויזיון.
היא הנחתה את אירוויזיון הילדים 2006 שנערך בבוקרשט.
ב-1997 ו-2002 הנחתה את פסטיבל הבמה המוזהבת.
ב-2006 שיחקה בפרק של הסדרה הקומית "Meseriasii", כשחקנית היא גם הופיעה ב-2008 בסרט האמריקאי "A Beautiful Life".
היא הפיקה מספר סרטים תיעודיים.
היא האזרחית הרומנייה היחידה שמשמשת כשגרירת רצון טוב של קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
היא חברה בצוות ההנהלה של חברת התקשורת הבינלאומית "Prime Time World Broadcast".
האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין

האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין הוא מכון מחקר לזכר יוצאי ווהלין, שהוקם מיד עם תום מלחמת העולם השנייה. 
המכון חוקר אישים, מוסדות שפעלו באזור ווהלין ומפעלי תרבות ויצירות אמנות שנוצרו בו עד להשמדת הקהילה היהודית בו בשואה. האיגוד מפרסם ספרי מחקר, וכן את כתב העת "ילקוט ווהלין", שבו מתפרסמות עבודות מחקר וכן יצירות ספרות ושירה בעברית וביידיש.
מילת תפל

מילות תפל בהוראה

בהוראת קריאה עושים שימוש במילות תפל על מנת לוודא כי התלמידים קוראים את המילה המוצגת בפניהם באמצעות פענוח פונולוגי תקין ולא על ידי ניחוש. זאת משום שבמטלה מסוג זה לא ניתן לעשות פיצוי על ידי שימוש בהקשר וידע עולם, כפי שניתן לעשות עבור פיענוח של מילים אמיתיות בתוך טקסט בעל משמעות.
קרן אברהם הכהן

קרן אברהם הכהן היא קרן חרדית המעניקה מלגות לעידוד לימוד התורה וההלכה.

היסטוריה

הקרן נוסדה בכ"ה בתשרי תשמ"ו (1985) על ידי המוהל אברהם הכהן קאהן מארצות הברית (מחבר ספר "ברית אברהם הכהן"). מאז זכו במלגה עשרות אברכים ורבנים. בכל שנה זוכים שני תלמידי חכמים במלגת "כתר תורה" ובמלגת "נזר הוראה" (בין השנים תשס"ה - תשע"א ניתנה גם מלגת "עטרת המשפט").
בנשיאות הקרן עומדים רבנים ידועי שם. בעבר מילאו את התפקיד הרב משה פיינשטיין, הרב יצחק יעקב וייס, הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב מיכל יהודה לפקוביץ והרב שמואל וואזנר. וכיום בנשיאות הרב ניסים קרליץ והרב יצחק טוביה וייס. שאר חברי ועדת הרבנים הם הרב שאול אלתר ראש ישיבת שפת אמת, הרב ברוך שמואל דויטש מראשי ישיבת קול תורה, הרב ברוך דב פוברסקי ראש ישיבת פוניבז' והרב יצחק יחיאל ארנפלד ראש ישיבת בית שמואל, ובעבר היה אף הרב שמעון משה דיסקין מראשי ישיבת קול תורה.
הכינוס להענקת המלגות נערך מדי שנה בכ"ה בתשרי, יום השנה לפטירת החתם סופר.

מסלולי המלגות

"כתר תורה" מעניק לזוכים בו מלגה בסכום כולל של 35,000 דולר ומיועד לאברכים מצטיינים המתעתדים לשמש כראשי ישיבה או כרמי"ם. המענק מותנה במספר תנאים, ובתום תקופת לימוד של חמש שנים נדרשת ידיעה מקיפה ב-800 דפי גפ"ת (גמרא, רש"י, תוספות) מסדר נשים וסדר נזיקין עם ראשונים ואחרונים.
"נזר הוראה" מעניק מלגה בסכום של 25,000 דולר לאברכים מצטיינים החפצים להשתלם בלימוד ההוראה ולשמש כמורי הוראה. בתום תקופת לימוד של חמש שנים נדרשת ידיעה מקיפה באו"ח הלכות שבת ופסח עם המשנה ברורה. יורה דעה — חלק א', הלכות טריפות, מליחה, בשר בחלב, תערובות עם הפרי מגדים ופתחי תשובה. יורה דעה — חלק ב', הלכות נדה וריבית עם החוות דעת, הלכות מקואות והלכות סת"ם.
"עטרת המשפט" ניתן לאברכים שהתעתדו לעסוק בדיינות וכלל דרישת ידע בשולחן ערוך חושן משפט ואבן העזר.
הוגו קמפאניירו

קריירה

קמפאניירו החל בקבוצת הנוער של המועדון הארגנטינאי דפורטיבו מורון ושיחק בליגת המשנה הארגנטינאית ובשלישית. בשנת 2002 חתם במועדון האיטלקי פיאצ'נצה, אשר התמודד באותה העת בסרייה א'.
בשנת 2007 הצטרף לסמפדוריה והשתתף בגביע האינטרטוטו. בעונת 2008/2009 הגיע עם סמפדוריה לגמר הגביע האיטלקי.
ב-9 ביולי 2009, חתם לארבע שנים בנאפולי תמורת 7 מיליון אירו.
בעונת 2011/2012, זכה עם נאפולי בגביע האיטלקי.
ב-9 ביוני 2011, קמפאניירו היה מעורב בתאונת דרכים קשה בקורדובה, ארגנטינה, שגבתה את חייהם של 3 אנשים.
ב-6 ביולי 2013, חתם לשנתיים בקבוצת הפאר האיטלקית אינטר מילאנו. בסיום עונת 2014/2015 סיים את חוזהו באינטר, ועזב את הקבוצה.

נבחרת ארגנטינה

ב-22 בפברואר 2012 רשם קמפאניירו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות נגד שווייץ.
ב-2 ביוני 2014 נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
אתיאל עמיחי

ביוגרפיה

עמיחי נולד בסוף שנת 1925 במושב תל עדשים, בנם של יחיאל והניה עמיחי, מראשוני המתיישבים ביישוב. היה פעיל במחנות העולים.
בשנת 1942, לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לפלמ"ח ובליל הגשרים פיקד על כוח מהגדוד השני שפוצץ גשר מסילת ברזל על נחל הבשור שחיבר בין עזה לרפיח. במלחמת השחרור נטל חלק בקרבות חטיבת יפתח בצפון. בתחילת אפריל היה נציג הפלמ"ח במפקדת מבצע נחשון ולאחר מכן היה קצין המבצעים של חטיבת הראל, תחת פיקודו של יצחק רבין בקרבות בגזרת ירושלים מאמצע אפריל ועד סוף מאי 1948. השתתף במבצע דני והיה מפקד הגדוד הראשון בקרב חירבת כוריכור. במבצע גי"ס, בליל 27-28 ביולי 1948, כבש הגדוד שלו את אל-פאלוג'ה, אולם לאחר שנורתה עליהם אש מהמצרים ונודע לו שמשטרת עיראק אל-מנשייה לא נכבשה הוא החליט לסגת. שני מ"פים שלו ניסו לערער על הפקודה, אך ניסיון ליצור קשר עם מפקד חטיבת יפתח נכשל והגדוד נסוג. בעקבות הנסיגה הדיח המח"ט מולה כהן את עמיחי מפיקוד על הגדוד. אסף שמחוני מונה במקומו וישעיהו גביש נתמנה לסגנו בהמשך המלחמה שימש כקצין מבצעים בחטיבת אלכסנדרוני. אחיו הצעיר יאיר נהרג במלחמה, ב-14 בינואר 1948.
לאחר המלחמה היה מדריך בבית הספר הגבוה לטקטיקה ובשנת 1950 שימש כממלא מקום ראש מחלקת ההדרכה באגף המטה הכללי. בשנים 1952–1954 כיהן כמפקד מחוז ירושלים, ולאחר מכן היה ראש מחלקה במטכ"ל. ב-1 בפברואר 1956 נכנס לתפקיד ראש הג"א ועסק בריכוז סמכויות על הגורמים השונים והגברת התיאום בין גורמים צבאיים ואזרחיים שיש להם תפקיד בהגנת העורף. בהמשך היה שליח באלג'יריה, אחראי על קבוצה של 28 קצינים מישראל שהגיעו כשליחים אל יהודי המקום.
נישא לאילת, בתו של המחנך יעקב ניב (המפקח הראשי של זרם העובדים, מנהל המרכז לחינוך של ההסתדרות ומפקח החינוך במחוז תל אביב), והיה אב לשלוש.
בשנת 1961 החל לכהן כנספח צה"ל ונציג משרד הביטחון באקרה, בירת גאנה. לאחר כשנה עבר לאביג'אן, בירת חוף השנהב. ב-16 בפברואר 1963 נהרג בתאונת דרכים עם אשתו ובתם בת החמש רוית. ארונותיהם הוטסו לישראל והובאו לקבורה בהלוויה צבאית בבית קברות נחלת יצחק בהשתתפות בכירי משרד החוץ וצה"ל. 
על שמו רחוב ברמלה ומדור אפריקה ואסיה בספריית המטכ"ל.
ג'ין שינג

ביוגרפיה

ג'ין נולדה בשן-יאנג להורים ממוצא קוריאני, ולמדה בבית ספר קוריאני. אביה עבד במשטרה. את הזהות המגדרית שלה היא זיהתה בילדותה המוקדמת. בגיל 9, היא הצטרפה לצבא השחרור העממי, כדי לקבל הכשרה בריקוד ואימון מיליטריסטי. היא זכתה בתחרויות ריקוד רבות. כחלק מלהקת המחול הצבאית, היא הגיעה עד דרגת סגן-אלוף. בשנות השמונים, היא נסעה לניו יורק לארבע שנים ללמוד מחול, ובתחילת שנות השמונים המשיכה את מסעותיה באירופה, ולימדה מחול שנתיים ברומא,. ב-1993 יצאה למסע הופעות עולמי.
בגיל 26 חזרה לסין, והשלימה ניתוח להתאמה מגדרית. היא אז עברה לשנחאי, ועבדה ככוריאוגרפית ומורה למחול. בגיל 33 היא אמצה ילד, ומאוחר יותר שני ילדים נוספים, אותם גידלה לבד עד נישואיה בשנת 2005.
ב-2013 התפרסמה ברחבי סין כאשר שימשה כשופטת בתוכנית תחרות הריקודים, So You Think You Can Dance. ביקורת חריפה שהעבירה על הגישה הסנסציונית של מנחה התוכנית, שביקש להפוך סיפור אישי של אחת המתחרות לרייטינג, הפך לויראלי באינטרנט. היא אמרה, בין היתר, "בטלוויזיה הסינית, אוהבים לחפור בפצעים של אנשים, ולצרוך את כאבם. זו החולשה הגדולה של הטלוויזיה הסינית, ואני מקווה שבתוכנית [שלנו] לא ננצל את כאבם של אנשים, לא ננצל את הסימפתיה של הקהל, לא נשתמש בסבל." הקהל התאהב בה, וכעבור מספר חודשים כבר הייתה לה תוכנית אירוח משלה, והיא הפכה ל"אופרה הסינית".
ג'ורג' הארדוויק

קריירה מקצועית

הארדוויק החל את קריירת המשחק בעונת 1937/1938 במדי מידלסברו, ורשם באותה עונה שמונה הופעות ליגה. הארדוויק לא שב לשחק עד לחזרתה של הליגה לפעילות מלאה לאחר מלחמת העולם השנייה, בעונת 1946/1947, אז כבר היה לשחקן הרכב משמעותי וכבש שער ליגה אחד ב-33 הופעות. במשך ארבע וחצי עונות היה הארדוויק לשחקן מפתח בקבוצה, ובסך הכול ערך במדיה 143 הופעות, בהן כבש חמישה שערים.
הארדוויק היה לקפטן הראשון של נבחרת אנגליה בעידן שאחרי מלחמת העולם. הוא עלה עם סרט הקפטן להופעת בכורה בנבחרת במשחקה הראשון לאחר המלחמה, שנערך ב-28 בספטמבר 1946 והסתיים בניצחון 7-2 על אירלנד במסגרת אליפות הבית הבריטית. היה זה גם משחקה הראשון אי פעם של אנגליה עם מנג'ר על הקווים, וולטר וינטרבוטום. הארדוויק המשיך ל-13 הופעות במדי אנגליה, כולן כקפטן. הופעתו האחרונה הייתה בניצחון 2-0 על סקוטלנד במסגרת אליפות הבית הבריטית ב-10 באפריל 1948, פחות משנתיים לאחר הופעתו הראשונה, וזאת מכיוון שנאלץ לפרוש ממשחק בינלאומי עקב פציעה בברכו.
במהלכה של עונת 1950/1951, עבר הארדוויק לאולדהאם אתלטיק מהליגה השלישית, שם החל למעשה את קריירת האימון שלו כששימש כמאמן-שחקן. את הישג השיא שלו כמאמן הקבוצה השיג בעונת 1952/1953, שהעלה אותה לליגת המשנה מהמקום הראשון בטבלה, במקביל לשלושים הופעות ליגה כשחקן באותה העונה. עם זאת, הקבוצה לא החזיקה מעמד ונשרה חזרה לליגה השלישית תוך עונה אחת בלבד. הארדוויק נותר בקבוצה עד לסיום עונת 1955/1956, ובסך הכול צבר 190 הופעות ליגה בהן כבש 14 שערים. בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 36 ועזב את אולדהאם לטובת קריירה כמאמן.
בינואר 1957 התמנה לתפקיד מאמן נבחרת הולנד. הוא נותר בתפקידו במשך ארבעה חודשים בלבד, בהם הספיק להוביל את הקבוצה בחמישה משחקים. משחקו הראשון על קווי הנבחרת הסתיים בתבוסת 5-1 לספרד במשחק ידידות, והוא סיים את תפקידו לאחר ההפסד 3-2 לאוסטריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1958. בסך הכול מאזנו בנבחרת עמד על ניצחון בודד, תיקו ושלושה הפסדים. הארדוויק נותר בהולנד והתמנה למאמן פ.ס.וו. איינדהובן, אותה הוביל במשך עונה אחת, עונת 1957/1958 למקום העשירי בטבלה.
בנובמבר 1964 התמנה לתפקיד מאמנה הזמני של סנדרלנד מהליגה הבכירה באנגליה. הוא הצליח לייצב את מצבה הרעוע של הקבוצה, עם 12 ניצחונות מתוך 25 משחקי הליגה בהם הוביל את הקבוצה, שסיימה את העונה במקום ה-15 (מתוך 22). את קריירת האימון סיים בגייטסהד מהליגות האזוריות, אותה אימן בין 1966 ל-1970.
הארדוויק הלך לעולמו באפריל 2004, בגיל 84. כשנה לאחר פטירתו, הוצג פסל בדמותו של הארדוויק מחוץ לאצטדיון ריברסייד, אצטדיונה הביתי של מידלסברו.
נועה סתת

ביוגרפיה

סתת נולדה בירושלים ולמדה בבית הספר הניסויי בעיר. בשנים 1995—1997 שירתה בחיל המודיעין. אחרי השחרור עבדה כמנהלת תוכנה בחברת "פרוסייט" בירושלים. היא למדה לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטה העברית. משפחתה של סתת חילונית, אך היא מגדירה עצמה כדתיה ומשתייכת לקהילת "כל הנשמה" של התנועה ליהדות מתקדמת (היהדות הרפורמית).
סתת החלה את דרכה בבית הפתוח ב-1999 כחניכה בתוכנית הנוער והצעירים, בשנת 2001 הצטרפה לוועד המנהל של העמותה, ועמדה בראשו במשך שנתיים בשנים 2004–2006. בשנים 2008-2006 הובילה את המאבק של הבית הפתוח לקיום מצעד הגאווה ברחובות ירושלים, כפי שניתן לראות בסרט התיעודי "ירושלים גאה להציג". על מאבקה המתמשך הייתה מועמדת לתואר "אשת השנה" של זכיינית השידור קשת בשנת 2007. במהלך המאבק נחשפה סתת לאיומים רבים על חייה וחיי משפחתה, ובכלל זה אף הוטלה עליה קללת פולסא דנורא.
בספטמבר 2006 התמנתה כמנכ"לית עמותת "הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות". בינואר 2008 הודיעה על התפטרותה מתפקידה לנוכח חילוקי דעות בינה לבין ועד העמותה, התפטרות שנכנסה לתוקף באפריל של אותה שנה.
בין השנים 2008 עד 2010 ניהלה את עמותת "MEET"  בישראל, המפעילה תוכנית חינוכית לתלמידי תיכון מצטיינים ישראלים ופלסטינים מאזור ירושלים, בשיתוף עם המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
סתת למדה בהיברו יוניון קולג' בירושלים, בית המדרש של רבני התנועה הרפורמית וההתמחתה בבית הכנסת "כל הנשמה" בשכונת בקעה. היא הוסמכה לרבנות על ידי היברו יוניון קולג' בירושלים בשנת 2014.
החל משנת 2012 סתת היא מנכ"לית "המרכז הרפורמי לדת ומדינה" (בעבר: המרכז לפלורליזם יהודי), הזרוע הציבורית והמשפטית של התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-2019 הוצבה סתת במקום ה-83 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
רנדוויק

גאוגרפיה

רנדוויק ממוקם כ-6 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, ונמצא בלב הפרוורים המזרחיים. הפרוור גובל מצפונו בקווינס פארק וסנטניאל פארק, במזרח בקוג'י, קלובלי ווייברלי, בדרום במרוברה וקינגספורד, ובמערב בקנזינגטון.

היסטוריה

רנדוויק נקרא על שם הכפר רנדוויק בגלוסטרשייר, אנגליה, כפר הולדתו של ראש עיריית רנדוויק לשעבר סימיון הנרי פירס (Simeon Henry Pearce). פירס ואחיו היגרו לאוסטרליה בשנת 1842 ותרמו רבות לפיתוח הפרוורים רנדוויק וקוג'י. סימיון פירס נבחר לראשות עיריית רנדוויק תשע פעמים רצופות. רנדוויק הוכרזה כרשות עירונית בשנת 1859 וכעיר בשנת 1990. 
הפרוור התפתח רבות במהלך המאה ה-19, עם הקמת בית החולים הנסיך מויילס ומספר רב של בתי ספר וכנסיות. כנסיית סיינט ג'וד נבנתה בשנת 1865 על ידי אדמונד בלאקט, מהאדריכלים הבולטים בסידני באותה תקופה והאדריכל של אוניברסיטת סידני וכנסיית סיינט אנדרוז בלב סידני.

תרבות

רנדוויק מונה מספר בניינים במרשם המדינה, הנחשבים לנכס בעל משמעות היסטורית, ארכיטקטונית ותרבותית. בניינים אלו נבנו בחלקם עוד במאה ה-19, וחלקם בשנות השלושים של המאה ה-20.
על אף שרנדוויק הוא פרוור מגורים, חלק גדול משטחו מוקצה לטובת מסלול מרוץ הסוסים רנדוויק, בו נערכים המירוצים העיקריים באזור סידני. חלק אחר מוקצה לטובת שני בתי חולים גדולים: בית החולים נסיך ויילס ובית החולים המלכותי לנשים. 
הרחוב המסחרי העיקרי הוא דרך בלמור, בו פזורים חנויות רבות ומסעדות.
וריזמו (אופרה)

הווריזמו (איטלקית: Verismo) היה זרם מוזיקלי שרווח בעיקר באופרה האיטלקית (אך גם בזו הצרפתית) מסוף המאה ה-19 ועד לאמצע המאה העשרים.

מקורות הווריזמו

המונח "וריזמו" (Verismo) פירושו באיטלקית "אמיתיוּת" ומקורו בזרם הספרותי הנושא שם זה אשר רווח באיטליה במאה ה-19. הספרות הווריסטית, שנושא הדגל שלה היה ג'ובאני ורגה, מחבר הרומן "בית מאלאווליה", התמקדה בפשוטי העם ובדרמות של "האנשים הקטנים" ובחלה בסיפורים אפיים והירואיים על בני אצולה. הווריזמו באופרה התמקד בתחילתו אף הוא בפשוטי העם, דוגמת האופרות "ליצנים" מאת רוג'רו לאונקוואלו ו"אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאניי.

ייחודו של הווריזמו באופרה

השינוי בתפיסה הדרמטית, אשר בא לידי ביטוי בעיקר במושאי העלילה, היה אך משני לשינוי שהביא אתו הווריזמו בתפיסה המוזיקלית של האופרה; חשיבות הווריזמו ניכרת בחופש המלחין ממסגרות ומקונוונציות מוזיקליות שהיו נהוגות עד אז באופרה, כל זאת על מנת לשרת את הדרמה בצורה הטובה ביותר. זרימת העלילה נעשתה קולחת יותר ולא התחלקה עוד לקטעים נפרדים וכך ההתרחשות הדרמטית נעשתה מגובשת יותר והפכה כמעט מקשה אחת, ה"צבע" נעשה עשיר הרבה יותר הן מבחינת ההרמוניה והן מבחינת התזמור.

מהבל קאנטו עד לווריזמו

ניתן לומר כי בווריזמו קיבלה עליה האופרה האיטלקית באיחור ניכר את התמורות שחלו במוזיקה, במעבר מן התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית. בעוד שהמוזיקה בתקופה הקלאסית שמה דגש על עליונות האסתטיקה הצורנית, הרומנטיקה שאפה לתת חופש אמנותי לביטוי הרגש על חשבון שלמות צורנית זו. המוזיקה האינסטרומנטלית במהלך התקופה הרומנטית ואף המוזיקה הקולית הגרמנית-אוסטרית בתקופה זו התגמשו לנוכח תמורות אלה, ואילו באופרה האיטלקית ניתן לראות עד אמצע המאה ה-19 ואף אחריו מוזיקה הממשיכה את קו זרם הבל קאנטו ששורשיו בתקופת הבארוק. הבל קאנטו ראה בקול האנושי מטרה ולא אמצעי ובכך לא נתן לדרמה חשיבות עליונה. מסיבות אלה, העדיפו מלחיני הבל קאנטו להשתמש בצורות מוזיקליות היכולות להציג את הקול בצורה המחמיאה ביותר ולפיכך בחרו בצורות קלאסיות, סימטריות, מובנות, ואת חופש הפגנת הווירטואוזיות לראווה נתנו לאמן בקדנצות אשר לרוב היו מאולתרות. ורדי, אשר ברוב יצירותיו ניסה לשלב את האלמנט הדרמטי באלמנט הקולי אך עדיין נותר כפוף למסגרת הצורנית של הבל קאנטו, החל "לגשש" בערוב ימיו (אף לאחר מספר יצירות שכתב בסגנון ה"גראנד אופרה") בסגנון כתיבתו בחיפוש אחר כתיבה יותר "אמיתית" ופחות כפופה למבנים קבועים מראש. ניסיונות אלה באים לידי ביטוי בשתי האופרות האחרונות שחיבר: אותלו ופלסטף, שתיהן על פי מחזות מאת ויליאם שייקספיר. באופרות אלה ניתן לראות צעדים מוזיקליים ראשונים לעבר תפיסת הווריזמו.
מקובל לראות באופרה "אבירות כפרית" ("Cavalleria rusticana") מאת פייטרו מסקאני את "אבן הפינה" של הווריזמו. בעקבות אופרה זו נכתבו בסגנון הווריזמו אופרות רבות אשר מקובלות עד היום כנכסי צאן ברזל של הרפרטואר האופראי; אופרות כמו "מאדאם באטרפליי", "טוסקה", "ליצנים", "לה בוהם", "אנדראה שנייה" מועלות על בימות האופרה בעולם דרך קבע. בעוד מסקאניי נתפס כחלוץ הזרם, רבים רואים בג'אקומו פוצ'יני את גדול הכותבים בסגנון זה. פוצ'יני שילב באופרות שלו חוש תיאטרלי מובהק עם כתיבה מוזיקלית שידעה לספוג ולמזג את כל החידושים המוזיקליים של התקופה - החל בהרמוניה הכרומטית הווגנריאנית, דרך השימוש במעין לייטמוטיבים (אף זו השפעה וגנריאנית) וכלה בתזמור החושני של האימפרסיוניזם. כל זאת, תוך נתינת ה"נגיעה" המוזיקלית הייחודית לו ולסגנונו.