קצה הדרום

קצה הדרום (באנגלית: Farthest South) היה קו הרוחב הדרומי ביותר שאליו הגיעו חוקרים לפני כיבוש הקוטב הדרומי בשנת 1911. ציוני דרך חשובים בדרך אל הקוטב היו גילוי הארצות דרומית לכף הורן ב-1619, חציית החוג האנטארקטי של קפטיין ג'יימס קוק ב-1773, והתצפיות המאושרות המוקדמות ביותר של יבשת אנטארקטיקה ב-1820. מראשית המאה ה-19 ואילך, הייתה החתירה אל "קצה הדרום" למעשה למירוץ אל הקוטב, שהגיע לשיאו כשרואלד אמונדסן השיג את היעד בדצמבר 1911.
בשנים שקדמו לתקופה שכיבוש הקוטב היה ליעד מציאותי, היו מניעים אחרים שמשכו הרפתקנים דרומה. בראשית הדברים, הכוח המניע היה גילוי נתיבי סחר חדשים בין אירופה למזרח הרחוק. אחרי שנתיבים כאלה נקבעו ותוואי הקרקע הגאוגרפיים העיקריים מופו ברובם הגדול, היה כוח המשיכה להרפתקאות מסחריות טמון ביבשת הענק הפורייה של "טרה אוסטרליס", שנחבאה, לפי האגדה, הרחק בדרום. האמונה בקיומה של ארץ שפע משוערת כזאת עמדה בעינה עד אמצע המאה ה-18; חוקרים מיאנו להשלים עם האמת שהתגלתה בהדרגה, של סביבה קרה וקשוחה בארצות האוקיינוס הדרומי.
מסעותיו של ג'יימס קוק בשנים 1771–1774 הציגו באופן כולל את טבען העוין לכאורה של אותן ארצות נעלמות, תהיינה אשר תהיינה. גילוי זה הביא להזחת הדגש במחצית הראשונה של המאה ה-19, מנתיבי הסחר אל מחקר וגילוי. לאחר תקופת החורף הראשונה שעשו חוקרים באנטארקטיקה היבשתית בשנת 1899, נשקף סיכוי מציאותי להגיע אל הקוטב הדרומי, והמירוץ אל הקוטב החל. הבריטים היו הראשונים שניסו את כוחם בהרפתקה זו, שהתאפיינה ביריבות בין רוברט פלקון סקוט לארנסט שקלטון בתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. שקלטון חזר על עקבותיו מתוך שיקולי זהירות והצליח להחזיר את כל אנשיו בשלום; סקוט הגיע אל הקוטב בינואר 1912 ונוכח לדעת, שהנורווגי רואלד אמונדסן הקדים אותו בחודש.

מגלי ארצות מוקדמים

ב-1494, חתמו המעצמות האירופיות הימיות העיקריות, פורטוגל וספרד על חוזה טורדסיאס, במסגרתו הועבר קו במרכז האוקיינוס האטלנטי והקצתה את כל נתיבי הסחר שממזרח לקו לפורטוגל. ברית זו נתנה לפורטוגל שליטה בנתיב היחיד המוכר למזרח - דרך כף התקווה הטובה והאוקיינוס ההודי, והניחה לספרד, ובהמשך לארצות אחרות, לחפש נתיב מערבי אל האוקיינוס השקט. חקר הדרום החל כחלק מן החיפוש אחר נתיב כזה.
בשונה מאזור הקוטב הצפוני, אין כל ראיה לנוכחות אנושית או למושבות אדם באנטארקטיקה או באיים שסביב לה לפני עידן החקר האירופי. עם זאת, החלקים הדרומיים ביותר של דרום אמריקה כבר היו מיושבים בשבטים כגון בני הסלקנאם (Selk'nam/Ona), בני יאגאן (Yagán/Yámana), בני אלאקאלוף (Alacaluf) וה-האוש (Haaush). שבט ההאוש, במיוחד, 
יצא דרך קבע למסעות אל Isla de los Estados, שהיה במרחק 29 קילומטרים מן האי הראשי של ארץ האש, טיירה דל פואגו, ומכאן שיש מקום לשער, שחלק מהם היו מסוגלים אולי להגיע אל האיים הסמוכים לכף הורן. גילוי אמנות קדומה של אינדיאנים מארץ האש ושרידי סירות קאנו גם באיי פוקלנד מרמז לאפשרות של מסעות ימיים ארוכים עוד יותר.
לעומת ילידי ארץ האש, שלא ניחנו בכישורים הדרושים למסע של ממש ברחבי אוקיינוס, הפולינזים הוכיחו כישורים אלה בוודאות. יש ראיות מסוימות לביקורים של הפולינזים באיים התת-אנטארקטיים של ניו זילנד, אף כי איים אלה רחוקים מאנטארקטיקה יותר מאשר מדרום אמריקה. מכיתת חרס לאפיטה לא מתוארכת ולא מזוהה נמצאה באיי האנטיפודה, ויש גם שרידים של יישוב פולינזי שתוארכו למאה ה-13 על האי אנדרבי שבאיי אוקלנד. מסיפורים העוברים מפה לאוזן לאורך השנים עולה, כי בסביבות 650 הוביל אוי-טה-רנג'יאורה צי של ואקה טיוואי דרומה עד שהגיעו אל "מקום של קור עז, שם התרוממו מבנים דמויי סלעים מתוך ים מוצק". התיאור הקצר מתאים לכאורה למדף הקרח רוס או אולי ליבשת האנטארקטית, אבל אפשר שהוא מתייחס רק לקרחונים ולמצופי קרח, המצויים באוקיינוס הדרומי.

תגליות אחרות

מסעות אחרות הניבו תגליות נוספות באוקיינוסים הדרומיים; באוגוסט 1592 מצא הספן האנגלי ג'ון דייוויס מחסה "בין איים שמעולם לא התגלו קודם לכו" - כנראה איי פוקלנד. מגלי ארצות אחרים טענו לגילוי איי פוקלנד, בעיקר ההולנדי זבאלד דה ורט בשנת 1600, טענה שבעטיה ניתן לקבוצת האיים שמה המוקדם "האיים הזבאלדינים". ב-1675 צפה הנוסע הסוחר האנגלי אנתוני דה לה רושה את ג'ורג'יה הדרומית. ב-1739 גילה ז'אן-באטיסט בובה דה לוזייה הצרפתי את האי בובה הנידח, וב-1772 מצא בן ארצו, איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק את איי קרגלן. אף כי לה רושה ובובה חצו את הרכס האנטארקטי כדי לחדור אל חבל הארץ האנטארקטי, אף לא אחת מתגליות אלה הרחיקו אל מעבר לקו הרוחב הדרומי שרשמו האחים גארסייה דה נודאל.

החיפוש אחר יבשה

בניגוד לנבואתו של קוק, בראשית המאה ה-19 נעשו ניסיונות רבים מספור להבקיע דרומה ולגלות ארצות חדשות. בשנת 1819 גילה ויליאם סמית, כשפיקד על דו-תורנית קטנה בשם "ויליאמס", את איי שטלנד הדרומיים, ושנה לאחר מכן צפה אדוארד ברנספילד, באותה ספינה עצמה, בחצי האי טריניטי שבקצה הצפוני של ארץ גרהאם. ימים אחדים לפני תגליתו של ברנספילד, ב-27 בינואר 1820, הגיע רב החובל הרוסי פביאן גוטליב פון בלינגסהאוזן, בחלק אחר של אנטארקטיקה, כמטחווי עין מחוף מה שמוכר כיום כארץ המלכה מוד. הוא מוכר אפוא כאדם הראשון שראה את אדמת היבשת, אף כי הוא עצמו לא טען לכך. בלינגהאוזן ביצע שתי הקפות של כדור הארץ, בעיקר בקווי הרוחב שבין 60 ל-67°, ובינואר 1821 הגיע אל הנקודה הדרומית ביותר שלו ב-70° דרום, בקו אורך קרוב לזה, שבו השיג קוק את השיא שלו 47 שנים קודם לכן. בשנת 1821 עמד צייד כלבי-הים האמריקאי, רב חובל ג'ון דייוויס, בראש קבוצה, שירדה אל קטע יבשה לא ממופה מעבר לאיי שטלנד הדרומיים. "אני חושב, שהיבשה הדרומית הזאת היא יבשת", כתב ביומן הספינה; אם צדק, הרי שקבוצתו הייתה הראשונה להציג רגל על יבשת אנטארקטיקה.

בנג'מין מורל

בנובמבר 1823 הגיע בנג'מין מורל, רב חובל של אונייה לצייד כלבי-ים, אל איי סנדוויץ' הדרומיים בדו-תורנית "ואספ". לפי הדיווח שמסר לאחר זמן, הפליג משם דרומה, עוקב בבלי דעת אחר הנתיב שג'יימס ודל שייט בו חודש לפניו. לדברי מורל, הוא הגיע אל '14 70° דרום, שם פנה צפונה, משום שאספקת הדלק בכבשני ספינה פחתה והלכה - אחרת, לטענתו, היה יכול "להגיע אל 85° ללא צל של ספק". לאחר שפנה אחור, ראה לדבריו יבשה, שאותה תיאר בפירוט וכינה בשם ניו סאות' גרנלנד. מחקר נוסף וידא, שיבשה זאת איננה קיימת. השם שיצא למורל כבדאי ונוכל משמעו, שרוב הממצאים הגאוגרפיים שהתיימר להם הוזמו על ידי חוקרים, אף כי נעשו ניסיונות לבסס את קביעותיו.