סמואל לנגלי

סמואל פיירפונט לנגלי (באנגלית: Samuel Pierpont Langley, נולד ב-22 באוגוסט 1834, רוקסברי (Roxbury, כיום חלק של בוסטון), מסצ'וסטס, הלך לעולמו ב-27 בפברואר 1906, אייקן (Aiken), דרום קרולינה) , היה פיזיקאי, אסטרונום, ממציא וחלוץ תעופה אמריקני. היה המזכיר, השלישי במספר, של המכון הסמיתסוני. על פי דעות מסוימות, היה הראשון לטוס בכלי הכבד מן האוויר, והקדים בכך את האחים רייט, אלא שכלי הטייס שבנה, היה חסר יכולת ניהוג.

ביוגרפיה

סמואל לנגלי התחנך בילדותו ובנעוריו בבתי ספר יוקרתיים בבוסטון. לאחר מכן הפך לעוזר מחקר במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד. בהמשך עבר אל האקדמיה הימית של ארצות הברית, לכאורה כפרופסור למתימטיקה (אם כי לא החזיק בתואר אקדמי), ולמעשה כדי לשקם את מצפה הכוכבים המקומי. בשנת 1867 לנגלי נתמנה למנהל מצפה הכוכבים שבאלגני (Allegheny), פנסילבניה, אשר היה במצב מעורער, ותרם רבות לשיפור מצבו של המצפה. הישגיו נבעו לא מעט מהצלחתו בגיוס כספים, הן כתוצאה מקשריו האישיים, הן מן השימוש אשר נעשה במצפה הכוכבים לקביעת זמן מדויק עבור גורמים שונים, צורך אשר נעשה נפוץ יותר ויותר באותם ימים. בין היתר, המצפה שיגר ברשת הטלגרף אות זמן מדויק עבור רשת הרכבות הצפון אמריקנית. פרט למאמצים בתחום המימון, לנגלי הקדיש זמן רב למחקרים אסטרונומיים, וביחוד למחקר השמש, בפרט כתמי השמש. בשנת 1886, לנגלי קיבל, כאות הוקרה על מחקריו האסטרונומיים, את מדליית הנרי דרייפר, הראשונה שהוענקה אי פעם. כן נתמנה לפרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת מערב פנסילבניה (כיום אוניברסיטת פיטסבורג). לנגלי החזיק בתפקיד אחרון זה עד 1891. במקביל, בשנת 1887, לנגלי התמנה למזכיר, השלישי במספר, של המכון הסמיתסוני, וכיהן בתפקיד זה עד למותו ב-1906. בשנת 1878, לנגלי המציא את הבולומטר, מכשיר למדידת עוצמת קרינה. בשנת 1890, במסגרת מכון זה, הקים לנגלי את המצפה האסטרופיזי הסמיתסוני, מכון מחקר בתחומי האסטרופיזיקה הממוקם בקיימברידג' (מסצ'וסטס). הודות לתרומתו לתחום האסטרונומיה, בשנת 1898, לנגלי זכה בפרס ז'יל יאנסן (Jules Janssen), הפרס הגבוה ביותר של האגודה האסטרונומית הצרפתית.

מחקריו בתחום התעופה

החל משנות ה-80 של המאה ה-19 לנגלי הקדיש זמן ומרץ רבים לתחום התעופה. את ניסוייו הראשונים לנגלי ערך באמצעות מודלים מוקטנים, אשר הונעו תחילה באמצעות גומי, ואחר כך, באמצעות מנועי קיטור זעירים. כן התקין, לצורך ניסוייו, מעין מנהרת רוח. בין השנים 1894 ו-1896 הוא בנה דגמים מוקטנים של מטוסים בלתי מאויישים. ב-6 במאי 1896 הצליח אחד הדגמים לטוס למרחק של כ-700 מ' ואחר כך למרחק של כק"מ. ההזנקות נעשו באמצעות מעוט (קטפולטה), אשר הותקן על סירה אשר שטה בנהר הפוטומק. הצלחותיו של לנגלי והמוניטין שלו הניעו את משרד ההגנה האמריקני להעניק ללנגלי 50,000 דולר (ערך הדולר היה גדול אז בערך פי 30 מאשר בימינו), למימון המשך המחקר. המכון הסמיתסוני הוסיף, מצידו, עוד 20,000 דולר.

לנגלי עמד במחקריו על הצורך במנוע בעל הספק גבוה, מצד אחד, וקל משקל, מצד שני. אחד מאנשי צוותו של לנגלי, מהנדס המכונות צ'ארלס מאנלי (Manly ,1927-1876), פיתח מנוע שהפיק 52 כוח סוס, ושקל פחות ממאה קילוגרמים, דבר שהיווה זינוק טכנולוגי מרשים באותה העת (אותו מנוע הותקן לימים במטוסים, במשך העשורים הבאים).

בשנת 1903, לנגלי בנה כלי טייס מאוייש בעל שני זוגות כנפיים, האחד מאחורי השני. ב-7 באוקטובר 1903, שיגר לנגלי את המטוס, באמצעות מעוט, מרפסודה על נהר הפוטומק, מיקום שנבחר בזכות הרוחות החלשות שנשבו בו. הטייס היה צ'ארלס מאנלי, מתכנן המנוע. כשהוזנק המטוס, אחת הכנפיים פגעה במעוט, נשברה, והמטוס התרסק לתוך הנהר. צ'ארלס מאנלי נחלץ בשלום, והשתתף כטייס בניסוי חוזר, שנערך כחודשיים אחר כך. זו הפעם, התפרק המטוס כולו, וגם הפעם מאנלי נחלץ. בכל מקרה, אפילו היה הניסוי מצליח, המטוס שבנה לנגלי חסר היה כושר ניהוג. כשלונות אלה, וביקורת שהופנתה על מה שכונה "בזבוז כספי ציבור", אשר נלוותה לאותם כשלונות, הניעו את לנגלי לחדול. בכל זאת, עוד זמן רב אחר כך, טען המכון הסמיתסוני כי לנגלי בנה את המטוס הראשון המסוגל לטוס, והסיר טענה זו רק לאחר שנים רבות. בשנת 1914, גלן קרטיס, בניסיון לערער את זכויות הפטנט מהן נהנו האחים רייט, הטיס את מטוסו של לנגלי. עם זאת, בשל השינויים הרבים אשר בוצעו במטוס, לא הוכרה זכות הראשונים של לנגלי.

שארית חייו ומותו

לנגלי סבל משני התקפי שבץ, בנובמבר 1905 ובפברואר 1906, כאשר השני שביניהם גרם למותו.