יעקב חסדאי

שירות צבאי

בשנת 1956 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים. בצנחנים עבר חסדאי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לגדוד כמפקד מחלקה לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בצנחנים. הוא נטל חלק בפעולות תגמול ובמלחמת ששת הימים, פעלה חטיבת הצנחנים, בה שירת אז כסמג"ד 202 ולחם בכיבוש רצועת עזה וצפון סיני, זאת במסגרת אוגדה תחת פיקודו של האלוף ישראל טל. חסדאי נפצע פעמיים בקרבות בהם השתתף גדודו בכיבוש מוצב אל-קובה, סמוך לעזה. חסדאי קיבל על כך את צל"ש הרמטכ"ל, שהומר לאחר קבלת חוק העיטורים לעיטור העוז על חלקו ותפקודו כמפקד בקרבות אלה. לאחר המלחמה החליף את צבי בר ומונה למפקד גדוד 202 בדרגת סא"ל. כמג"ד חסדאי לחם במרדפים ובמלחמת ההתשה, בה פיקד בין היתר על כוח מן הגדוד בפשיטה על האי שדואן.
במהלך מלחמת יום הכיפורים פיקד כסא"ל על פלוגת צנחנים בקרב על העיר סואץ, שבצדה המערבי של תעלת סואץ. הכוח שבפיקודו נפגע בלחימה, ואף הוא נפצע, והיה לכוד באחד המבנים במשך שעות. גם לאחר חילוץ רוב הכוח נותר חסדאי במקום, והתפנה עם הפצועים רגלית, תחת חיפוי ארטילרי.
חסדאי הוזמן לשמש כחוקר בוועדת אגרנט, שמונתה לחקור את אירועי מלחמת יום הכיפורים. בין האירועים אותם חקר נמנו קרבות בין 6 ל-8 באוקטובר בסיני, וקרב בין 6 ל-7 באוקטובר בגולן. ממצאי חקירותיו נזכרים לעיתים קרובות בדו"ח הצבאי של הוועדה.
לאחר מלחמת יום הכפורים הוענקה לו דרגת אל"ם. חסדאי הקים את בית-הספר למ"כים, שאיגד בתוכו את גדודי ההדרכה שבאו מחטיבות החי"ר השונות ופיקד עליו. בית ספר זה הפך מאוחר יותר לבית הספר למקצועות חי"ר (חטיבת ביסלמ"ח).

לאחר השירות בצה"ל

לאחר שיחרורו מצה"ל, השלים את לימודיו לתואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1985 הוענק לו תואר דוקטור מטעמה, על מחקרו בתחום תולדות יהודי פולין. לאחר מכן, המשיך ללמד בה בחוג להיסטוריה של עם ישראל במשך שש שנים. הוא אף הוסמך לעורך דין לאחר שסיים לימודי משפטים.
ב-1979 היה חסדאי ממקימי תנועת לאו"ר (ראשי תיבות של לב אחד ורוח חדשה), קבוצה רעיונית שביקשה לגבש תוכנית ליציאה מן המשבר שפקד את מדינת ישראל, אשר בא לידי ביטוי במלחמת יום הכיפורים. בבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 התמודדה רשימה מטעם לאו"ר, שבראשה חסדאי, אך לא עברה את אחוז החסימה. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009 נרשמה התנועה כמפלגה בשם אחריות - לב אחד ורוח חדשה, ורשימה מטעמה, אף הפעם בראשות חסדאי, התמודדה בבחירות ללא הצלחה.
יעקב חסדאי הגה וניהל את פרויקט חסדאי / מסלול עליית הנוער בצנחנים. במסגרת מסלול זה עברו בוגרי פנימיות עליות הנוער והאגודה לקידום החינוך גיבוש לצנחנים בעודם אזרחים ואשר נמשך כשבועיים ימים. במהלך תקופה זו עברו המועמדים מיונים שונים אשר כללו כללו מסעות, מורשת קרב וישראל ומבדקי קצונה. בוגרים אלו גויסו כקבוצה עם מחזורי אוגוסט, עברו שרשרת חיול מקוצרת והצטרפו לגיוסי מאי של 2 גדודי הצנחנים. מטרת הפרויקט הייתה לאפשר לחיילים בעלי מוטיבציה גבוהה לקצר את מסלול הכשרת על מנת להופכם למפקדים וקצינים אשר יחזרו לשרת בגדודים מהם צמחו. חסדאי השתתף באופן אישי במיון של כול אחד ואחד מן המועמדים ואף היה שותף ביחד עם הסוכנות היהודית במעקב אחר אותם בוגרים גם לאחר שיחרורם.
חסדאי חבר במכון לאסטרטגיה ציונית. כיום הוא גר בירושלים.

משנתו החברתית

משנתו החברתית עוסקת בעיקר בשאלות יסוד של חברה, זהות יהודית ולאומית במדינת ישראל, וביחס ביניהם. הוא מזהה משבר הולך ומעמיק בחברה הישראלית, וקורא לחשבון נפש ולביקורת עצמית ללא מורא ('על סף היובל').
ספריו הראשונים, 'אמת בצל המלחמה' ו'בעט ברזל', הם מעין קבצים של הרצאות שנתן לחייליו, מכתבים וכתבים ראשונים שלו, עוד בעת שירותו בצה"ל. הם משקפים את דעתו ואת תפיסותיו בסוגיות הנוגעות לצבא,
כמו דמות הצבא וערכיו, וכן דרך החינוך הצבאית. רובם של כתביו הביקורתיים נעשו שנויים במחלוקת עם כתיבתם, ולא תמיד אושר לו לפרסם בפומבי את דעותיו. המאמר שפותח את הספר הראשון ('סדקים ביסודות'), מתחיל במכתב שכתב אל שמעון פרס, שר הביטחון באותה עת, מיד לאחר שסיים את עבודתו במסגרת ועדת אגרנט, בו הוא מפרט מסקנות אישיות שלו ביחס למה שראה ולמד במהלך מלחמת יום הכיפורים ולאחריה. מכתב זה נמסר על ידי שר הביטחון לפרסום בקובץ פנימי של מערכות, שיועד לקצונה הבכירה של צה"ל בלבד, באותה עת. מכתב נוסף, שעסק בלקחים מקצועיים מאותה מלחמה, לא הותר לפרסום. פרסומים אלה ואחרים הפכו אותו לאיש ריבו של הממסד הצבאי, דבר שכנראה גם לא תרם לקידומו הלאה בפיקוד הבכיר בצה"ל. המאמרים שברשימה החלקית שלהלן, שחלקם גם פורסם בשני ספרים אלה, עוסקים בסוגיות ובהיבטים שחסדאי מעלה, ומאפשרים לבחון אותם מזוויות לא שגרתיות.
חסדאי טוען במספר מקומות כי הכשל של מלחמת יום הכיפורים לא היה נקודתי כפי שהחברה הישראלית והמערכת הצבאית והפוליטית ביקשה לראותו. לדבריו, לא ניתן לתחמו לגבולות שאלת ההפתעה ואחריות אמ"ן לה, כפי שלא ניתן לפתור אותו בהדחת הקצינים שנתפסו שאחראים לכשל. במלחמה, לדידו, התגלתה בעיה רחבה הרבה יותר ביחס לחברה הישראלית, שבמובנים רבים טרם נפתרה.