google/wiki40b huggingface dataset:
לוסי הייז

לוסי ור ווב הייז (באנגלית: Lucy Ware Webb Hayes‏; 28 באוגוסט 1831 - 25 ביוני 1889) הייתה אשת נשיא ארצות הברית ראתרפורד הייז והגברת הראשונה של ארצות הברית. לוסי הייז נחשבה הפופולרית ביותר מבין הגברות הראשונות של המאה ה-19.
לוסי הייז הייתה ידועה באדיקותה הדתית. בשל אמונתה היא התנגדה נחרצות לתופעת העבדות ושיכנעה את בעלה בדבר הצורך בביטול מוסד זה. בעקבות זאת הצטרף לצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית, ומאוחר יותר נהיה פוליטיקאי במטרה למגר את העבדות.

ביוגרפיה

לוסי הייז נולדה בצ'יליקות שבאוהיו למריה קוק (Maria Cook) וד"ר ג'יימס ווב (Dr. James Webb), אשר נפטר בהיותה בת שנתיים.
כאשר הייתה לוסי בגיל העשרה, עברה אימה עם אחיה לסינסינטי שבאוהיו ושם נרשמו אחיה והיא לאוניברסיטת וסליאן אוהיו. לוסי סיימה את האוניברסיטה בגיל 18 (והייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שהתחנכה באוניברסיטה).
לוסי פגשה את בעלה בהיותו בן 27 והם התאהבו במהרה ונישאו בשנת 1852. בני הזוג התגוררו בסינסינטי עד מלחמת האזרחים של ארצות הברית ונולדו להם שמונה ילדים (שלושה מתוכם מתו בינקותם). היא זו ששכנעה את בעלה לפרוש מהמפלגה הוויגית לטובת המפלגה הרפובליקנית אשר התנגדה לעבדות, שם הוא בנה את הקריירה הפוליטית שלו.
בתקופת מלחמת האזרחים התגוררה לצד בעלה במחנה הצבאי בו שירת ודאגה לפצועים במחנה, ועל כן זכתה לכינוי "אמא לוסי" (Mother Lucy) בפי חיילי גדוד הרגלים המתנדבים ה-23 של אוהיו (23rd Ohio Volunteer Infantry) שבעלה, ראתרפורד, פיקד עליהם.
לאחר שבעלה נבחר לקונגרס העדיפה להישאר ולהתגורר באוהיו. בני הזוג שבו להתגורר יחד בעת שלוש כהונותיו כמושל המדינה.
כשראתרפורד היה הנשיא, לוסי הייתה "הגברת הראשונה" הראשונה שנקראה בכינוי הזה. בהיותה אישה דתית אדוקה, אסרה על הגשת משקאות אלכוהוליים באירועים מדיניים, וזכתה לכינוי "לוסי לימונדה" (Lemonade Lucy), ותקופתה בבית הלבן נקראה "משטר המים הקרים". אולם יחד עם זאת הייתה ידועה בפעילותה הציבורית למען זכויות השחורים בארצות הברית ובפעולות התרבות שיזמה.
לוסי הייז הנהיגה את המנהג של חיפוש ביצי פסחא בגינת הבית הלבן.
לאחר מותה, דגלים בכל ארצות הברית הורדו לחצי התורן ונאומי הספד נישאו לזכרה, מכנים אותה "האישה המהווה סמל של אמריקה".

תיאורים בספרות

בקומדיה המוזיקלית של לאונרד ברנשטיין הקרויה שדרות פנסילבניה 1600 שרה הגברת הראשונה דואט שנקרא "דואט לאחד" בו היא מייצגת בתחילת השיר את ג'וליה דנט גרנט ובסופו את לוסי ווב הייז.
כוויצת דופיטרן

תסמינים

המחלה מתחילה לרוב בזרת ובקמיצה ויכולה להתפשט לשאר האצבעות ולכף היד. בבדיקה רואים וממששים  את ההתעבויות בצורת כבלים לאורך הגידים. לפעמים התהליך מתלווה בעקצוץ מקומי. בחלק גדול מהמקרים המחלה נעצרת בזרת ובקמיצה שחשובות פחות לתפקוד כף היד. המחלה שכיחה יותר בגברים (יחס של 1:10) ותוארה שכיחות יתר בארצות צפון-מערב אירופה עד שנקראה "מחלת הויקינגים" או "היד הקלטית".

טיפול שמרני

הטיפול השמרני נועד למקרים קלים בתחילת המחלה. הטיפולים כוללים הקרנה, הזרקת סטרואידים או חמרים המכילים את האנזים "קולגנאז" המפרק את סיבי הקולגן.

פרוגנוזה

ברוב המקרים נעצרת המחלה בפגיעה בזרת ובקמיצה ומאפשרת עדיין תפקוד של היד ללא צורך בניתוח. הניתוח אמנם משפר את התפקוד אבל מספר מחקרים הראו שיש חזרת המחלה עד 50% במנותחים.
ילדי הזאב אמה ויוקי

עלילה

בזמן לימודיה במכללה בטוקיו, האנה מתאהבת בסטודנט שמגיע ללמוד בה. כעבור זמן-מה, היא מגלה שהוא אדם זאב: הוא יכול לשנות את צורתו מאדם לזאב וחוזר חלילה. האנה מולידה לו שני ילדים - בן, בשם אמֶה ("גשם"), ובת, בשם יוּקי ("שלג"). כמה חודשים לאחר הלידה, אביהם של שני הילדים נהרג בתאונת-דרכים בזמן שיצא לצוד מזון עבור ילדיו.
חייה של האנה בתור אם בודדה קשים - ילדיה מחליפים שוב ושוב צורות. היא מנסה לבודד אותם משאר העולם, אך לאחר שהגיע לביתה עובד סוציאלי שדרש ממנה לחסן את ילדיה, היא עוברת איתם אל אזורי הכפר המבודדים. היא קונה בית ישן ומשפצת אותו. היא וילדיה חיים מהגידולים החקלאיים שהם מגדלים.
כאשר הם מתבגרים, דרכיהם של יוקי ואמה נפרדות: יוקי מעוניינת ללכת לבית הספר בעוד אמה מסרב. רוב הסרט מתאר את התבגרותם של אמה ויוקי, כאשר יוקי בוחרת להשתלב בחברה האנושית כילדה רגילה, ואילו אמה מתרחק מהחברה יותר ויותר, ומעדיף לחיות את חייו כזאב.
דקופאז'

דקופּאז' (בצרפתית: Découpage, פירושה לחתוך או לגזור) היא אמנות קישוט אובייקטים על ידי הדבקה של מפיות או מגזרות נייר ושילוב של אפקטים מיוחדים בצבע, עלי זהב ועוד. בדרך כלל היא משמשת עבור קישוט קופסה קטנה או פריט ריהוט המכוסה בדפי מגזין או בנייר המיוצר במיוחד עבור מטרה זו.
כל שכבה נאטמת על ידי לכה, לרוב על ידי מספר רב של שכבות, עד שהמפית נראית כאילו היא חלק מהמוצר הראשוני ומאבדת את המראה של אלמנט שהדביקו מאוחר יותר. בטכניקה המסורתית השתמשו ב30-40 שכבות של לכה שלאחר מכן שוייפה עד שהתקבל גימור מבריק. הטכניקה נודעה במאה ה-18 באנגליה בשם ג'פאנינג (Japanning) על שם מקורותיה המשוערים מיפן.

מקור

המקור הסביר ביותר לדקופאז' הוא אמנות הקבר המזרח סיבירית. שבטים נודדים השתמשו בלבד גזור כדי לקשט את קברי הנפטרים שלהם. מסיביר, הנוהג הגיע לסין, ועד המאה ה-12 מגזרות נייר קישטו פנסים, חלונות, קופסאות וחפצים אחרים.
במאה ה-17, איטליה, בעיקר ונציה, הייתה בחוד החנית של הסחר עם המזרח הרחוק ומקובל לחשוב כי דרך הקישורים הללו קישוטי הנייר עשו את דרכם לאירופה.

דקופאז' פלורנטיני

אומנים בפירנצה, איטליה, יצרו חפצים דקורטיביים תוך שימוש בטכניקות מגזרת נייר, מאז המאה ה-18. הם שלבו דקופאז' עם טכניקות דקורטיביות שהיו כבר פופולריות בפירנצה, כמו שימוש בעלי זהב ועיצובי עץ מגולפים. טכניקות אלה כבר שימשו בייצור רהיטים, מסגרות של תמונות, ואפילו כריכת ספרים מעור מעובד.
שיטת הדקופאז' נוספה לשיטות של בעלי המלאכה בפירנצה על ידי הוספתה בתוך מסגרת מוזהבת מגולפת, או על ידי הוספת מגזרת נייר על לוח עץ. אומנים השתמשו ברפרודוקציות מודבקות של יצירות אמנות מפורסמות, ובהן כמעט תמיד היו תיאורים דתיים. טריפטיכוני פירנצה הציגו בעזרת הדקופאז' תמונות מסצינות מהתנ"ך, כגון צליבת ישו, שהיו מוטיב חוזר. ככל שהחברה הפכה חילונית יותר במאה ה-20, ותיירים לא קתולים החלו לקנות אמנות בפירנצה, היצירות הפכו פחות דתיות.

חומרי דקופאז'

חומרים ביתיים פשוטים יכולים לשמש אמצעי ליצירת דקופאז', בהם כלי חיתוך כדוגמת: מספריים, סכין חיתוך, סכין גילוח, דבק המדולל במים או דבק המיועד לדקופאז', וכלים לפיזורו כמו צמר גפן, מברשת צבע וספוגים. שימוש במערוך נועד להחליק קמטים. בנוסף משתמשים באלמנט שאוטם את היצירה ומגן עליה כדוגמת לכה, דבק, ספריי אקריליק, שרף אפוקסי, פוליאוריטן ועוד.
עם הכלים הללו נהוג ליצור דקופאז' על ריהוט, אלבומי תמונות, צלחות, קרמיקה, מדפים, מסגרות, מראות ועוד, זאת תוך שימוש במגזרות נייר שיכולות להגיע ממגוון רב של מקורות: עיתונים, מגזינים, קטלוגים, ספרים, פריטי אוסף תמונות מודפס, נייר אריזה, כרטיסי ברכה, בד, נייר רקמה, תחרה, מפיות נייר, ומפיות שיוצרו במיוחד עבור דקופאז'.
דוד בריקסטון

ד"ר דוד בריקסטון (נולד ב-31 במרץ 1953) הוא איש חינוך, פובליציסט, ממנהיגי הציונות הקונסרבטיבית. סגן יושב ראש הסוכנות היהודית מאז 2017. בשנים 2010–2017 שימש סגן יושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית. ד"ר בריקסטון מתגורר בירושלים, נשוי לגבריאל, ילידת צ'ילה ואב לשלושה.

תחילת דרכו

נולד בניו יורק למשפחה ציונית חילונית, שהייתה ידועה בפעילותה הן למען מדינת ישראל, והן למען זכויות האדם. 
בריקסטון סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בבוסטון, ובשנת 1974,  בגיל 22, עלה לישראל והתיישב במושב נווה-אילן. את עבודת הדוקטורט שלו בנושא חינוך יהודי בתפוצות סיים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם עמד בראש המרכז הפדגוגי לחינוך יהודי.

פעילות ציונית

לאורך השנים, שימש ד"ר בריקסטון בתפקידי מפתח שונים בקרב ההנהגה הציונית, ובכללם ראש המחלקה לפעילות ציונית בהסתדרות הציונית העולמית,  וחבר  ההנהלה הציונית (מאז ינואר 2001). בשנת 2010 נבחר לסגן יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית. במסגרת תפקידיו יזם והוציא לפועל  פרויקטים כגון הקמת מוזיאון הרצל בהר הרצל, אותו הגה ויסד בעצמו, וכן תוכניות הכשרה מגוונות למנהיגות ציונית צעירה בתפוצות. בשנת 2017 מונה לשמש סגן יושב ראש הסוכנות היהודית.

בתנועה הקונסרבטיבית

במשך יותר מעשרים שנה היה פעיל בתנועה הקונסרבטיבית בישראל, לימד במכון שכטר בירושלים, שם שימש כסגן דיקן, ולבסוף התמנה ליו"ר התנועה שמטעמה נבחר להסתדרות הציונית.

פובליציסט

במשך השנים פרסם ד"ר בריקסטון עשרות מאמרים בכתבי עת ועיתונים נחשבים, בהם "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", ובשנים האחרונות הוא בעל טור דו-שבועי קבוע, "Keep Dreaming" (ממשיכים לחלום) בג'רוזלם פוסט, בו הוא משקף את האופן שבו לדעתו הרצל, המהווה עבורו דמות מופת, היה מגיב על התרחשויות אקטואליות,  אילו היה חי בימינו. הטור זוכה לתהודה רבה, שחלקה תגובות אוהדות המזוהות ע"פ רוב עם השמאל הציוני, וחלקה ביקורת נוקבת המזוהה עם האורתודוקסיה הימנית.
איזבלה מאראגון

ביוגרפיה

איזבלה נולדה בשנת 1247, לחיימה הראשון, מלך אראגון וליולאנטה מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה.
איזבלה נישאה לדופן צרפת בקלרמון-פראן וליוותה אותו במסע הצלב השמיני לתוניס. בשובם ממסע הצלב, והיא בחודש השישי להריונה עם בנם החמישי, נפלה מסוס ליד העיר קוזנצה שבקלבריה. היא ילדה ולד מת בלידה מוקדמת ונפטרה כעבור שבעה-עשר יום. בעלה נסע עם גופתה וקבר אותה בבזיליקת סן-דני. מצבת הקבר שלה חוללה ב-1793, במסגרת המהפכה הצרפתית יחד עם שאר מצבות המלכים.
יאנוב לובלסקי

תולדות היישוב

יאנוב לובלסקי נזכרת מסוף המאה ה-16 ככפר בבעלות משפחת האצולה הפולנית זמויסקי, ובשנת 1640 הוענקו לה זכויות עיר והיתרים לקיום ירידים ושווקים.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. במהלך המאה ה-19 הוקמו בעיירה מספר בתי חרושת.

יהודי יאנוב לובלסקי

יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-16, ובתחילת המאה ה-17 התקיימו בה בית כנסת ובית עלמין יהודי. רבה הראשון של הקהילה במקום היה הרב יעקב אשכנזי, מחבר צאינה וראינה.
במהלך פרעות ת"ח ות"ט הושמדה קהילת יאנוב, וזו החלה להשתקם רק בסוף המאה ה-17. בשנת 1868 נערכו פרעות ביהודי העיירה בידי תושביה הפולנים. בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,696 יהודים, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי, ובפרט בתעשיית הכותנה המקומית.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 2,881 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות השונות ופעילות של אגודת ישראל, שרוב אנשיה נמנו על חסידות גור. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, שכללו הצבת משמרות חרם בפתח חנויותיהם.

בשואה

בתחילת מלחמת העולם השנייה הפציצו הגרמנים את העיירה, וגרמו להרס רב בה. עם כניסת הגרמנים לעיירה ב-18 בספטמבר 1939, החלו אלו בביצוע מעשי שוד והתעללות ביהודיה, בשיתוף פולנים מקומיים. כעבור שבוע אילצו הגרמנים מספר יהודים מהעיירה לשרוף בידיהם ספרי תורה מבית הכנסת המקומי. ב-20 בספטמבר 1939 רוכזו כ-200 יהודים מהעיירה בבית הכנסת בה, ובהם נשים וילדים, והוכו באכזריות בידי הגרמנים.
בהמשך, גויסו יהודי העיירה לעבודות כפייה, ובעיירה אף הוקם מחנה עבודה, בו הוחזקו למעלה מ-1,000 עובדים. בד בבד, רוכזו יהודי העיירה ברובע אחד בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואלו שוכנו בצפיפות רבה במקום. באוקטובר 1942 נערכה אקציה בעיירה, בה רוכזו יהודיה, והקשישים נרצחו בשטח בית העלמין היהודי המקומי. יתר היהודים גורשו במועד זה לקרשניק ולזקליקוב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ, עם יתר יהודי יישובים אלו.
רובוטיקה

רובוטיקה היא תחום מולטידיסיפלינארי, כלומר נשען על מספר תחומים הנוגע לבניית רובוטים, מכשירים היכולים לנוע ולהגיב לפי מידע מחיישנים. תחומים עליהם הרובוטיקה נשענת הם למשל הנדסת אלקטרוניקה, מדעי המחשב, תכנות ובפרט הנדסת תוכנה, הנדסת מכונות והנדסת ייצור.
המילה רובוטיקה - מלשון רובוטה (ROBOTA), מילה צ'כית לעבודה מאולצת - חודשה על ידי המחזאי קארל צ'אפק. המובן של הרובוטים כפי שאנו מכירים אותו כיום הוצג על ידי הסופר אייזק אסימוב בספרו משנת 1950 "אני, רובוט". בספר זה הציג הסופר גם את שלושת חוקי הרובוטיקה המוטלים על הרובוטים כדי שלא יסכנו את בני האדם.
כיום, כשמדברים על רובוטים, מדברים לאו דווקא על מכונות מוחשיות, כי היום גם חלק מהתוכנות הממוחשבות נקראות רובוטים, וגם עוד מכונות המגיבות לנתונים שהן מקבלות מן הסביבה. רובוט בהקשר המסורתי הוא סוכן מכני. בדרך כלל המדובר במערכת אלקטרו-מכנית, אשר התבוננות באופן התנועה שלה יוצרת תחושה של כוונה או רצון עצמאיים. במילים אחרות, על רובוט להפגין מידה מסוימת של תבונה. אין הגדרה מוסכמת על החוקרים למושג רובוט, עם זאת מוסכם על כולם שנוסף על יכולת תבונית על רובוט להיות מסוגל לאחת או יותר מהמשימות הבאות: תנועה עצמאית, הפעלת זרוע מכנית, חישה ופעולה על סביבתו. במחקר ברובוטיקה נכללים תחומי המכניקה, הבקרה, האינטראקציה עם בני אדם והחישה. מעבדות רובוטיקה קיימות ברוב האוניברסיטאות בישראל. תוכנה גרפית להדמיית רובוטים פותחה על ידי חברה ישראלית, ROBCAD.

רובוטיקה רפואית

בשנים האחרונות התפתח תחום הרובוטיקה גם לכיוון הרפואי. הרעיון שעמד בבסיס השילוב בין התחומים היה יכולת הדיוק והנגישות הגבוהה של הרובוט יחד עם הצורך בתכונות אלו בפרוצדורות רפואיות מגוונות. הרובוטים נמצאים כבר בשימוש ובשלבי פיתוח מתקדמים במספר תחומים ברפואה ובהם: ניתוחים בפולשנות מזערית, ניתוחי גב, ניתוחי מוח (ביופסיות), ניתוחים אורולוגיים וניתוחי לב. יישומים נוספים נבחנים כל העת. תחום הרובוטיקה הרפואית כמו תחום הרובוטיקה בכלל הוא רב תחומי ומשלב בתוכו בקרה, הנדסת מכונות, הנדסת תוכנה, אלקטרוניקה, חיישנים ואינטליגנציה מלאכותית. 
בישראל עוסקת המעבדה לרובוטיקה רפואית ע"ש קאן הממוקמת בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, בראשות פרופסור משה שהם בפיתוח רובוטים רפואיים ומתוכה צמחו פרויקטים מסחריים ורובוטים המנתחים בפועל בבתי-חולים בעולם.

רובוטיקה ימית

הים מהווה 70% משטח כדור הארץ ועוד יותר ממשאביו. שימוש ברובוטים בים מהווה אחד התחומים המבטיחים ביותר ברובוטיקה.
על אף היות ישראל ארץ ימית, התחום בה חדש לחלוטין וקיימות אך יוזמות בודדות. לאחרונה נרכש רובוט משוכלל ביותר בעלות של יותר משני מיליון דולר לחקר הים הנמצא בשימוש של מספר מכוני מחקר ימי כגון המכון לחקר הים בחיפה ובית ספר למדעי הים במכללה האקדמית רופין. המחקר הימי הרובוטי מתבצע אף בגופים לא אקדמיים כגון אלביט. חלק מהמחקר הוא למטרות ספציפיות כגון הפקת גז בים או צרכים ביטחוניים.
בעולם קמו מספר מעבדות מחקר המוקדשות לרובוטיקה ימית. בארץ פועלת מעבדה ייעודית כזאת כמעבדה לרובוטיקה ימית ברופין ברשות ד"ר רינה צביאל-גירשין.
בהלת הלבנדר

המונח בהלת הלבנדר (באנגלית: Lavender scare) מתייחס לרדיפה של הומוסקסואלים בממשל הפדרלי של ארצות הברית בשנות ה-50 במקביל למקארתיזם האנטי-קומוניסטי. מכיוון שהקהילה הפסיכיאטרית התייחסה באותה התקופה לנטיות חד מיניות כאל מחלת נפש, נחשבו הומואים ולסביות למוּעדים לסחיטה ועל כן היוו "סיכון ביטחוני". את המונח טבע הסופר דייוויד קיי ג'ונסון בספרו "בהלת הלבנדר: רדיפת הומואים ולסביות בממשל האמריקאי בתקופת המלחמה הקרה".

רקע

בשנת 1950, השנה בה הסנאטור ג'וזף מקארתי טען כי 205 קומוניסטים "מסתתרים" במחלקת המדינה של ארצות הברית, הועלתה טענה דומה על ידי תת-מזכיר המדינה, ג'ון פיוריפורי (John Puerifory), ולפיה ישנה "מחתרת הומוסקסואלית" בשורות המחלקה. על כן, פיטרה הממשלה 91 עובדים הומואים בנימוק של סיבות ביטחוניות. 
מכיוון שבשנות ה-50 נחשבה ההומוסקסואליות כעבירה על המוסר שדינה מאסר, וכהפרעה נפשית, היו מרבית ההומואים בארון וחלקם אף היו נשואים לנשים. מקארתי ואחרים טענו כי גורמים קומוניסטים יסחטו אותם על מנת שימסרו להם מידע מסווג על הממשל הפדרלי. מקארתי מינה לתפקיד יועץ בכיר לוועדת המשנה של הקונגרס את רוי כהן, משפטן שמרני, וביחד הביאו השניים לפיטוריהם של הומוסקסואלים רבים משירות המדינה וצבא ארצות הברית - חלקם איבדו לאחר מכן את בתיהם ומשפחותיהם, וחלקם אף התאבדו בעקבות כך. 
הועלו כמה סיבות אפשריות שהביאו ל"בהלת הלבנדר": הנראוּת ההולכת וגוברת של הומוסקסואליות, שינויים בחשיבה קונספירטיבית, משבר בתפישת הגבריות בארצות הברית וכן מאמצים פוליטיים מצד רפובליקנים שמרנים, שעלו לשלטון בארצות הברית לאחר הגמוניה ארוכה של המפלגה הדמוקרטית, לעקר את הגורמים בשירות המדינה שתמכו בניו דיל (מספר עובדי הממשל גדל מאוד בשנות הניו דיל). בנוסף, הועלתה כסיבה נוספת התפישה של הומוסקסואליות כבלתי מוסרית במידה זהה לקומוניזם: מכיוון שהומוסקסואליות הייתה בלתי-חוקית בארצות הברית באותם זמנים, נהגו הומואים ולסביות להתרועע בקבוצות סגורות ועל כן סומנו כ"מתביישים", בדומה לפעילים הקומוניסטים.
התביעה המפורסמת ביותר בעקבות פיטורים במסגרת "בהלת הלבנדר" הייתה זו של ד"ר פרנק קמני. קמני שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ולאחר מכן עבד  כאסטרונום בצבא. בשנת 1957 פוטר קמני ממשרתו והוא הגיש תביעה כנגד פיטורים אלה, שהתבררה בשנת 1961 בבית המשפט העליון של ארצות הברית. על אף שבית המשפט דחה את העתירה, היא נודעה כמקרה הראשון של דרישה לזכויות אזרח על רקע נטייה מינית ומיצבה את קמני כחלוץ בתחום זה בארצות הברית.
יו רוס, ברון סטרת'נירן הראשון

קריירה צבאית

רוס נולד וגדל בברלין שם נשא אביו במשרה דיפלומטית. לאחר שעבר הכשרה באקדמיה צבאית, התגייס רוס ביוני 1820 לרגימנט סאטרלנד היילנדרס ה-93 בדרגת קצונה ראשונה (אנסיין). במהלך השנים התקדם מהר ועבר מספר יחידות כך שבשנת 1826 קיבל את דרגת המייג'ור והיה למייג'ור רגימנטלי של רגימנט ההיילדס ה-92 בשנת 1829. ברוב שנותיו הראשונות בצבא הבריטי, שירת רוס באירלנד ולאחר מכן הועבר לגיברלטר בשנת 1833 ולמלטה בשנת 1836.

המזרח התיכון

בשנת 1839 הועלה רוס לדרגת לוטננט קולונל ונבחר לצד קצינים נוספים לעזור לצבא הטורקי יחד עם הצי המלכותי הבריטי במערכה בסוריה. לאחר תקופה קצרה בתור שליח דיפלומטי בחצרו של איברהים פאשה, שירת רוס כיועץ של עומאר פאשה בראש הצבא הטורקי, במהלך הפלישה לחופי יפו. על שירותו במהלך מלחמת סוריה, הוענק לרוס מסדר התהילה, מדליית המלחמה וחרב של כבוד, בנוסף הוענק לו ממלך פרוסיה מסדר יוהאן הקדוש. לאחר מכן קודם רוס לפיקוד הכוח הבריטי בסוריה, תפקיד בו שירת בהצטיינות במשך שבע שנים כשהוא תורם לשמירת היציבות באזור לבנון. על שרותו הצבאי והדיפלומטי הוענק לרוס דרגת "עמית" במסדר האמבט בנוסף להכרה ושבחים מצד הפרלמנט הבריטי.

מלחמת קרים והודו

במהלך מלחמת קרים (1856 - 1858) שירת בהצטיינות במספר תפקידי מטה, הוא השתתף בקרבות העיקריים של המלחמה ואף נפצע במהלכה. לאחר המלחמה זכה רוס להערכה רבה מהממונים עליו, הוא עוטר בלגיון הכבוד הצרפתי, מדליית קרים (עם שלושה אבזמים) והוענקה לו דרגת "קצין מפקד" במסדר האמבט.
בספטמבר 1857 הגיע רוס להודו וקיבל פיקוד על 'דיוויזיית פּוֹנה' כחלק מהכוח הבריטי אשר נלחם כנגד המורדים במרד ההודי. בין ינואר ליוני 1858 פיקד רוס על 'כוח מרכז הודו' וניהל את המערכה במרכז הודו. במהלך מספר חודשים ניהל רוס מערכה מהירה ומוצלחת כנגד כיסי התנגדות וכוחות מורדים ברחבי מרכז הודו, לבסוף אחרי שחרור הערים הנצורות ומספר קרבות, הצליח הכוח האנגלו-הודי בפיקודו של רוס להביס את רני לאקשמיבאי וטאטיה טופא והכוחות המורדים תחת פיקודם.
.pk

pk. היא סיומת האינטרנט הלאומית  של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בפקיסטן, הסיומת הושקה בשנת 1992. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון 'PKNIC' תחת סמכותה של ממשלת פקיסטן. ארגון 'PKNIC' הוא ארגון ללא כוונת רווח אשר נוסד ביוני 1992.
טאירה נו קיומורי

חייו

לאחר מות אביו, טאירה נו טָדַמוֹרי, בשנת 1153, נטל קיומורי את השליטה על שבט טאירה והחל להרחיב את השפעתו בעולם הפוליטי של הבירה קיוטו. בשנת 1156 הוא ומינאמוטו נו יושיטומו, ראש שבט מינאמוטו, דיכאו את מרד הוגן, והדבר ביסס את מעמד שני השבטים ככוח הלוחם החזק בבירה. אולם, כוחם החדש הביא לחילוקי דעות, והשניים הפכו ליריבים, כאשר היריבות הגיעה לשיאה בשנת 1159 עם פרוץ מרד הייג'י. קיומורי יצא מהעימות כאשר ידו על העליונה, הוציא להורג את יושיטומו ושני בניו הבוגרים, ובכך הפך לראש השבט החזק ביותר בקיוטו. עם זאת, היקף השפעתו על המחוזות האחרים ביפן באותה עת נתון לדיון. קיומורי גילה רחמנות כאשר הסכים לחוס על חיי בניו הצעירים של יושיטומו - ביניהם יוֹריטוֹמו, נוֹריוֹרי ויושיטְסוּנֵה - פעולה שתתברר לימים כגורלית לשבט טאירה.
מתוקף מעמדו כראש השבט הלוחם היחיד בבירה, ניצל קיומורי את האפשרות לזרוע סכסוכים בין הקיסר לשעבר גו-שירקאווה ובנו הקיסר ניג'ו. הדבר סייע לו לטפס במעלה סולם הדרגות הממשלתיות, על אף שרבים מהתארים שהוענקו למשפחתו ניתנו בשל פטרונותו של גו-שירקאווה. עלייתו של קיומורי הגיעה לשיאה בשנת 1167, כאשר הפך לאיש החצר הראשון ממשפחת לוחמים אשר מונה לתפקיד הדאיג'ו דאיג'ין, השר הבכיר בממשלה, ומנהל הממשלה הקיסרית דה פקטו. כנהוג, הוא ויתר במהרה על הנהגת שבט טאירה, מתוך כוונה לשאת בתואר הפוליטי והחברתי היוקרתי ביותר, מבלי להיות כבול למחויבויותיו כראש שבט. מנהג זה היה הנוהג בקרב הצמרת הפוליטית ביפן של תקופת הייאן, ובעשותו כן, הצהיר קיומורי על מעמדו הרם בממשלה. אולם, רבים מאנשי החצר האחרים (שלא השתייכו למשפחות לוחמות) הביעו מורת רוח ממינויו של קיומורי לתפקיד הדאיג'ו דאיג'ין ומאופן התנהלותו כלפי אנשי אנשי החצר אחרים.
בשנת 1171 ארגן קיומורי נישואים בין הקיסר טאקאקורה לבין בתו טאירה נו טוֹקוּקוֹ. בנם הבכור, הנסיך טוֹקיהיטו, נולד בשנת 1178. שנה לאחר מכן, ביים קיומורי הפיכה, אילץ את מתנגדיו הפוליטיים להתפטר ממשרותיהם, ולבסוף גירש אותם. את המשרות שהתפנו בממשלה הוא מסר לאנשי שלומו וקרובי משפחתו, ואף כלא את הקיסר לשעבר גו-שירקאווה. לבסוף, בשנת 1180, אילץ קיומורי את חתנו, הקיסר טאקאקורה, לותר על כסאו, והכתיר במקומו את הנסיך טוקיהיטו, שהפך לקיסר אנטוֹקוּ.
עם עליית כוחו ועושרו של שבט טאירה, והמונופול בו החזיק קיומורי בממשלה, רבים מבעלי בריתו, רובם סמוראים ממחוזות אחרים, ואפילו בני שבטו, פנו נגדו. הנסיך מוֹצ'יהיטוֹ, אחיו של הקיסר טאקאקורה, קרא לשבט מינאמוטו, יריביו הוותיקים של קיומורי, להתמרד כנגד שבט טאירה, ובכך למעשה החל את מלחמת גֵנְפֵּיי בשנת 1180. קיומורי מת בתחילת השנה שלאחר מכן ממחלה, והותיר את בנו טאירה נו מוּנֵמוֹרי להוביל את נפילתו והשמדתו של שבט טאירה בידי מינאמוטו בשנת 1185. לפי האגדה, בעת היותו על ערש דווי, סבל קיומורי מחום כה גבוה, עד כי כל אדם שהתקרב אליו היה נשרף בשל החום העז, ושלאחר מותו גופתו הונחה להתקרר מספר שעות, טרם שאפשר היה להזיזה.

טאירה נו קיומורי בתרבות

קיומורי הוא הדמות הראשית באפוס מתקופת קאמאקורה עלילות הייקֵה.
קיומורי מופיע בעיקר כנבל טוב לב בסדרות מאנגה של אוסאמו טזוקה העוסקות במלחמת גנפיי.
אסמאא' מחפוז

ביוגרפיה

אסמאא' מחפוז נולדה במצרים ב-1 בפברואר 1985. היא למדה באוניברסיטת קהיר ויש לה תואר ראשון במנהל עסקים. באפריל 2008 ייסדה יחד עם אקטיביסטים מצרים נוספים את קבוצת הפייסבוק "תנועת הנוער של ה-6 באפריל" שנועדה לתמוך בשביתת הפועלים ממחלה אל-קוברא.

ינואר 2011

ב-18 בינואר 2011 אסמאא' מחפוז פרסמה סרטון וידאו בפייסבוק בו קראה למצרים לצאת לרחובות ולהשמיע קול נגד משטרו של חוסני מובראק. לאחר מכן הסרטון הועלה ליוטיוב ונהייה לויראלי תוך מספר ימים. הסרטון שלה קיבל קרדיט מעיתונאים רבים, ביניהם מונה אלטחאווי, כגורם מכריע בהצתת הניצוץ שהוביל להפיכה במצרים באותה שנה. לאחר שפרסמה את הסרטון, יצאה להפגין עם ארבעה צעירים נוספים בכיכר תחריר, אך הם פונו במהרה בידי כוחות הביטחון המצריים לפני שההפגנה הספיקה לגדול.
לאחר מכן, אסמאא' מחפוז פרסמה סרטון נוסף בו הודיעה על כוונתה לצאת להפגין בכיכר תחריר ב-25 בינואר, שהוא חג לאומי במצרים לזכרם של שוטרים שנהרגו בעימותים עם הצבא הבריטי. בסרטון היא קראה לאזרחים מצרים להצטרף אליה ואמרה: "אם אתם מחשיבים את עצמכם לגברים, בואו איתי ב-25 בינואר. כל מי שאומר שנשים לא צריכות למחות משום שיכו אותן, שיראה קצת כבוד עצמי וגבריות ויבוא איתי ב-25 בינואר. כל מי שאומר שזה פשוט לא שווה את זה כי בכל מקרה יגיעו מעט אנשים, אני רוצה לומר לו 'אתה הסיבה לכך, אתה בוגד, בדיוק כמו הנשיא או כל שוטר שמכה אותנו ברחובות'".

אחרי ההפיכה

מאוחר יותר בשנת 2011 נעצרה אסמאא' מחפוז באשמת הכפשת המועצה הצבאית העליונה כשכינתה אותם "מועצה של כלבים". היא נשפטה בבית דין צבאי, דבר שעורר את חמתם של אקטיביסטים רבים, ואף של מספר פוליטיקאים מצרים, בינים מוחמד אל-בראדעי ואימן נור. היא שוחררה בערבות של 20,000 לירות מצריות ולבסוף בית המשפט הצבאי ביטל את כל ההאשמות נגדה.
באותה שנה הוענק לה פרס סחרוב לחופש המחשבה על תרומתה ל"שינויים היסטוריים בעולם הערבי".
ב-23 באוקטובר 2011, אסמאא' מחפוז ארגנה התכנסות בארצות הברית בתמיכה בתנועת כיבוש וול סטריט. כשנשאלה מדוע הגיעה להפגין יחד עם פעילי כיבוש וול סטריט אמרה "הרבה תושבים אמריקאים הביעו איתנו סולידריות, וכעת עלינו להמשיך בכל רחבי העולם, כי קיימת האפשרות ליצור עולם אחר עבור כולנו".
העיתון "עסקים ערביים" מיקם את אסמאא' מחפוז כמספר 381 ברשימת 500 הערבים המשפיעים ביותר בעולם.
אדולף גיומא

ילדותו וראשית הקריירה

אדולף גיומא היה בנם של לואי גיומא, קצין חיל רגלים בדרגת קפטן, ומארי פלורי, בת למשפחה בורגנית מיוחסת. ב-1 באוקטובר 1884 סיים גיומא את האקדמיה הצבאית בסן-סיר שליד העיר גואר שבחבל ברטאן והוצב בגדוד רגלים. ב-1897 השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין, במסגרת לגיון הזרים הצרפתי וב-1903 הוצב לתפקידי הדרכה באקדמיית סן סיר. ב-1913 הועלה לדרגת קולונל, הוצב לתפקיד מטה במשרד המלחמה הצרפתי, ובמסגרת זו הפך שנה מאוחר יותר ליושב ראש קבינט המלחמה שבמשרד.

מלחמת העולם הראשונה

עם פרוץ הקרבות במלחמת העולם הראשונה מונה גיומא למפקד הדיוויזיה ה-33 של הצבא הצרפתי, והשתתף בקרב הראשון על המארן במסגרת החזית המערבית. ב-25 בפברואר 1915, כשהוא בדרגת בריגדיר גנרל, פיקד גיומא על הקורפוס ה-1, והובילו לקרב שמפאן הראשון. גיומא פיקד על כוחותיו במהלך קרב ורדן, אך בטרם הסתיים הקרב, נשלח עם חייליו לגזרת סום כדי לחזק את אגפו הימני של הצבא הצרפתי בקרב על הסום. בדצמבר 1916 מונה גיומא למפקד ארמייה השנייה בגיזרת ורדן ותוך שימוש בירי ארטילרי מסיבי, שבר את הקיפאון בגזרה והצליח להדוף את הכוחות הגרמנים.
בדצמבר 1917 הועבר מתפקידו הגנרל מוריס סראי, מפקד כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית, וגיומא מונה תחתיו. הוא ניצל את ניסיונו הבינלאומי הרב מלגיון הזרים ומתפקידי המטה שמילא, פעל להידוק הקשרים הצוננים מול הכוחות הבריטיים והיווניים ולארגון מטות הכוחות השונים. פעולותיו של גיומא הובילו לשבירת הקפאון בחזית המקדונית, אשר החלה לנטות לטובת מדינות ההסכמה. ביוני 1918 נקרא גיומא בבהילות לפריז ומונה למושל הצבאי של העיר, אשר הייתה בסכנת כיבוש על ידי הגרמנים. לואי פראנשה ד'אספרה מונה במקומו למפקד החזית המקדונית וקצר את מלוא התהילה עם תבוסת ממלכת בולגריה בספטמבר. ד'אספרה קודם מאוחר יותר לדרגת מרשל וגיומא נותר בדרגת גנרל. לאחר הנסיגה הגרמנית והסרת סכנת הכיבוש מהבירה הצרפתית, מונה גיומא למפקד הארמייה החמישית והשתתף עימה בקרב השני על המארן.

שלהי הקריירה ואחריתו

גיומא מונה למושל הצבאי של אזור הכיבוש בחבל הריין הגרמני, ולהוציא תקופה קצרה, בין ה-23 ביוני ועד ה-19 ביולי 1926, שבה כיהן כשר המלחמה הצרפתי, מילא את התפקיד עד 30 ביוני 1930 מועד בו הוחזר השטח לחזקת רפובליקת ויימאר. בהמשך, היה גיומא חבר במועצת המלחמה הצרפתית העליונה עד פרישתו לגמלאות ב-4 ביוני 1933. גיומא הלך לעולמו בנאנט ב-18 במאי 1940.

משפחתו

גיומא נישא ב-17 ביולי 1906 ללואיזה בִּיבֶּן, בת למשפחה מיוחסת מהעיר טולוז. בנו בכורו לואי גיומא היה פרופסור לאופתלמולוגיה, ובנו הצעיר פייר גיומא (1909-1991), כיהן בתפקידי שר החינוך ושר ההגנה בממשלתו של שארל דה גול בין השנים 1958–1961.