google/wiki40b huggingface dataset:
מטרופולין טוקיו

אזור הבירה הלאומית

המושג אזור הבירה הלאומית מעוגן בחוק תכנון אזור הבירה הלאומית משנת 1956, שכולל באזור את העיר טוקיו ואת כל ששת המחוזות בחבל קאנטו, כן את מחוז יאמאנאשי מחבל צ'ובו. הגדרה זו כוללת את כל אזור מטרופלין טוקיו, אך גם אזורים הרריים מיושבים בדלילות ואת איי בונין המרוחקים.

ערים בתוך טוקיו

טוקיו מוגדרת כאזור המטרופוליטני (都 to) היחיד ביפן, ומעמדה שווה למעמד שאר מחוזות יפן. עיריית טוקיו נקראת "ממשלת המטרופולין טוקיו."

מטרופולין טוקיו המזרחי

עד סוף מלחמת העולם השנייה נחשב החלק המזרחי של מטרופולין טוקיו של היום לעיר טוקיו. לאחר המלחמה שונתה החלוקה הפנימית בתוך העיר לרבעים מיוחדים (特別区 tokubetsu-ku), שלכל אחד מהם מעמד של עיר. עם זאת, בספירת ערי יפן נחשבים הרבעים כעיר אחת.

מטרופולין טוקיו המערבי

מערב טוקיו, הנקרא גם אזור טאמה (Tama-chiiki 多摩地域), מורכב מלמעלה מ-30 ערי פרברים שמספר תושביהן נע בין עשרות אלפים למאות אלפים, בהן הצ'יאוג'י (563,265 תושבים) ומצ'ידה (426,349 תושבים).

גאוגרפיה

במרכזו של האזור האורבני שוכנים 23 הרבעים המיוחדים של טוקיו, אשר לצורכי ממשל נחשבים לעיר אחת ובשטחם נמצאים אזורי מסחר גדולים כגון שינג'וקו, שיבויה וגינזה. מסביב לרבעים נמצאות ערי פרברים שהתפתחו ללא קווי גבול ברורים ביניהן, ולפיכך נוצר אזור אורבני רציף אותו מקיף כביש 16 בלולאה באורך 40 קילומטרים, שמרכז טוקיו במרכזה. בסמוך לכביש הלולאה שוכנות הערים יוקוהמה, הצ'יאוג'י, סאיטאמה וצ'יבה. אזור קו החוף של מפרץ טוקיו, מהעיר טוקיו ועד יוקוהמה בדרום, ומטוקיו עד צ'יבה במזרח, הוא האזור התעשייתי של חבל קאנטו.

אוויר

במטרופולין טוקיו שני שדות תעופה: נמל התעופה טוקיו האנדה, המטפל ברוב הטיסות הפנימיות מטוקיו, ונמל התעופה טוקיו נריטה, המשמש כנמל התעופה המרכזי לטיסות בינלאומיות אל ומחוץ ליפן. באזור שוכנים אף מספר בסיסים צבאיים: בסיס אצוגי (הצי האמריקני והכוח הימי של כוחות ההגנה של יפן), בסיס יוקוטה (חיל האוויר של ארצות הברית) ובסיס זמה (צבא ארצות הברית).

רכבות

באזור מטרופולין טוקיו קיימת רשת ענפה של מסילות רכבת מסוגים שונים, החל ברכבת המהירה שינקנסן, רכבות פרווריות, רכבות תחתיות, מונורייל, חשמליות ועוד. בסך הכל חולפים באזור כ-136 קווי רכבת שונים, ולהן כ-1,200 תחנות. זו אחת ממערכות התחבורה הציבורית הגדולות בעולם הן במספר הנוסעים - כ-40 מיליון נסיעות ביום - והן בגודלה הפיזי - כ-2,578 קילומטרים. בתחנת שינג'וקו חולפים מדי יום כ-3.64 מיליון אנשים.
יצחק שתיל

ביוגרפיה

שתיל נולד בתל אביב לחוה ומרדכי שתיל. הוא למד בבית ספר יסודי ביל"ו, בתיכון ביל"ו ותיכון עירוני ה' (לימודי ערב). היה חבר בתנועת הנוער בית"ר ותנועת החרות. היה חבר ועד בתנועת הנוער העובד הלאומי. בשנים 1957–1958 היה כתב חרות בלוד וכתב לענייני שחמט וספורט. את שרותו בצה"ל עשה בגדוד חיל התותחנים ובחיל האספקה.
לבאר שבע הגיע שתיל בשנת 1962 כעיתונאי בעיתון חרות ובהמשך שימש ככתב הספורט של ידיעות אחרונות. במקביל שימש ככתב קול ישראל בבאר שבע. כאשר אוחדו העיתונים "חרות" ו"הבוקר" שימש כסופרו של עיתון היום, ביטאונה של גח"ל. בשנת 1968 כתב בעיתון דבר.
שתיל היה העיתונאי הבאר שבעי הראשון ששידר כתבות לתוכניות הרדיו והיה מחלוצי תוכנית הספורט שירים ושערים (1965). בשנת 1969 היה הכתב הראשון של הטלוויזיה הישראלית (1969) בבאר שבע ובנגב וסיקר אירועי ספורט רבים, מבאר שבע ומרחבי הארץ לתוכנית "מבט ספורט".
בעבודתו רבת השנים כעיתונאי בלט בכתבותיו מבתי המשפט בעיר. הוא היה המראיין הראשון בבאר שבע (1968) שהנחה את תוכנית האירוח והראיונות "על הסכין" בהן הופיעו שרים, חברי כנסת, אישי ציבור וספורט וכן אומנים. בשנת 1970 ייסד את המקומון הראשון בבאר שבע "ידיעות באר שבע".
שתיל יזם בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, את הקמתו של מועדון לפצועי צה"ל שהיו מאושפזים בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
בשנת 1971 הוא הקים את מועדון האגרוף של בית"ר באר שבע ברחוב בר גיורא בשכונה ד'. במסגרת זו ארגן את אליפות ישראל לשנת 1972, בהשתתפות מאות מתאבקים מכל רחבי הארץ וכן את אליפות ישראל הפתוחה באגרוף, בשנת 1973.
במשך שנים סיקר שתיל אירועי ספורט בינלאומיים בישראל ובשאר העולם, החל באליפות העולם בכדורגל, גביע אירופה בכדורגל, גביע אירופה בכדורסל, "גביע דייוויס" בטניס, אליפות העולם בכדוריד ועוד.
בשנים 1991–2014 ערך וכתב 19 ספרים, שרובם עוסקים באופיה הייחודי וההיסטורי של באר שבע ואנשיה, דמויותיהם של נשים וגברים בחלק מתחומי החיים.
כחבר בוועדת השמות של עיריית באר שבע בשיתוף ראש עיריית באר שבע יעקב טרנר ושגריר טורקיה בישראל נמיק תאן, הוביל לקריאת הרחבה שליד תחנת הרכבת הטורקית על שמו של מוסטפא כמאל אטאטורק.
בשנת 2003 הוענק לשתיל אות יקיר התקשורת מטעם עיריית באר שבע ותא עיתונאי הנגב ובשנת 2009 עוטר באות יקיר באר שבע. היה חבר הנהלת מוזיאון "סטרומה" וחבר בהנהלה הציבורית של תיאטרון באר שבע.
נפטר ב-26 במרץ 2019 ונטמן בבית העלמין החדש בבאר שבע.
דוד טוביהו

קורות חייו

נולד ליוסף טאובה בעיירה ז'ולקיב שבגליציה המזרחית, אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1917 החל בלימודי משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת לבוב ועלה לארץ ב-1920. בתחילה עסק בבניין וסלילת כבישים בגליל.
על פי בקשתו של דוד בן-גוריון הגיע בסוף 1948 לבאר שבע ועמד בראש המועצה הממונה, כמו כן שימש כמנהל "סולל בונה" בדרום הארץ. בפברואר 1950 נתמנה טוביהו לראשות עיריית באר שבע. תרומותיו הגדולות לפיתוחה של העיר כללו הקמת תשתיות של מים וחשמל, בניית שיכונים, וסלילת כבישים. טוביהו הדגיש חלק ניכר מזמנו ותשומת לבו לילדי העיר ולחינוכם, ויזם את בנייתם של בתי-ספר רבים בבאר שבע.
במהלך כהונתו יצא בשנת 1958 בשליחות ההסתדרות לארצות הברית. עם פרישתו מראשות העירייה בשנת 1961 הקדיש טוביהו את עיקר מרצו להקמת "המכון להשכלה גבוהה בנגב", שהפך לימים לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. כמו כן שימש כחבר מועצת המנהלים וסגן יו"ר של חברת החשמל ומשנת 1964 שימש כראש מינהל מקרקעי ישראל במחוז תל אביב. בשנת 1971 זכה להניח את אבן הפינה לקמפוס החדש של האוניברסיטה בבאר שבע.
טוביהו נשא לאישה את לאה בת ראובן רוטברט ולשניים נולדו שני ילדים - רינה ודן.
דוד טוביהו נפטר בעיר מגוריו באר שבע.

הוקרה והנצחה

בשנת 1964 זכה לאזרחות כבוד של העיר באר שבע וב-1973 הוענק לו התואר "עמית כבוד" מטעם אוניברסיטת באר שבע.
על שמו שדרה בבאר שבע, תיכון מקיף וכן הארכיון לתולדות באר שבע והנגב באוניברסיטת בן-גוריון.
צלב גאורגיוס הקדוש

צלב גאורגיוס הקדוש, באנגלית: צלב ג'ורג' הקדוש (St. George's cross) הוא צלב אדום על רקע לבן.
גאורגיוס הקדוש הוא הפטרון של אנגליה וגאורגיה וכיום משמש כדגלם הלאומי. במקורו הוא שימש כדגל הרפובליקה של ג'נובה וכיום הוא דגלם וסמלם של מספר ערים כגון מונטריאול, ברצלונה, אלמריה, מילאנו, ג'נובה, פדובה ופרייבורג. למושבת הכתר גרנזי ניתן רשות להניף את דגל ג'ורג' הקדוש כדגל הלאומי בין השנים 1936–1985.

צלב אלקורס

על פי מסורת נוצרית, סייע גאורגיוס הקדוש לניצחון הנוצרים על המורים בקרב אלקורס (Alcoraz) שהתרחש במהלך הרקונקיסטה ליד וסקה. לזכר כך, אימץ המלך פטר השלישי מאראגון סמל חדש ובו ארבעה ראשי מורים כרותים על הצלב. סמל זה נקרא צלב אלקורס והוא מופיע עדיין בסמל אראגון, בסמל מחוז סראגוסה ובסמל סרדיניה.
מרד הייג'י

קרב

במצור על ארמון סַנג'וֹ, נובויורי ובני בריתו משבט מינאמוטו חטפו את הקיסר לשעבר גו-שירקאווה ואת הקיסר ניג'ו, והעלו את הארמון באש.
מינאמוטו נו יושטומו ונובויורי שמו את גו-שירקאווה במעצר בית והרגו את נושא כליו. נובויורי מינה עצמו למזכיר הקיסרי, והחל בתוכניתו לצבירת עוצמה פוליטית.
אולם, יושיטומו לא תכנן את המרד היטב, מבחינה צבאית, ולא היה מוכן להגנת העיר בפני קיומורי. עם שובו לעיר, לא ביצע יושיטומו מהלך מכריע והיסס.
קיומורי, ששב לקיוטו, הציע לנובויורי להיכנע, אולם הייתה זו הטעייה. כאשר נובויורי לא נקט בזהירות, איפשר קיומורי לגו-שירקאווה ולניג'ו לחמוק לצידו.
קיומורי קיבל אישור קיסרי לתקוף את נובויורי ואת יושיטומו. טאירה נו שיגמורי, בנו הבכור של קיומורי, הוביל 3,000 פרשים ותקף את הארמון הקיסרי שם שהו נובויורי ויושיטומו. נובויורי ברח במהרה, אך מינאמוטו נו יושיהירה, בנו הבכור של יוישטומו, השיב מלחמה והצליח להבריח את שיגמורי מתוך הארמון.
כוחות טאירה נסוגו וכוחות מינאמוטו דלקו אחריהם אל מחוץ לארמון. זו הייתה תוכניתו של קיומורי. כוח נפרד של צבא טאירה נכנס לארמון הקיסרי ונטל את השליטה עליו. כך נותקו כוחות מינאמוטו מנתיב הנסיגה שלהם, ולבסוף, לאחר קרב קשה, נאלצו להתפזר ולהימלט.

תוצאות הקרב

בסופו של דבר, הביס קיומורי את יושיטומו, הרג את שני בניו הבוגרים ואת נובויורי ושיחרר את גו-שירקאווה. יושיטומו לבסוף נבגד על ידי נושא כלים ונרצח בעת מנוסתו מהבירה.
לאחר מכן, הגלה קיומורי את בניו הנותרים של יושיטומו, ביניהם מינאמוטו נו יוריטומו, למזרח יפן, נטל את כל עושרו ואדמותיו של שבט מינאמוטו, ולבסוף ייסד את הממשלה הראשונה שנשלטה על ידי סמוראים בהיסטוריה של יפן.

מורשת

היריבות בין שבט טאירה לשבט מינאמוטו החריפה בעקבות מרד הייג'י. הדבר הוביל מאוחר יותר למלחמת גֶנְפֵּיי (1180-1185), אשר הסתיימה בתבוסה מוחלטת של שבט טאירה בקרב דאן נוֹ אוּרה בשנת 1185.
האפוס מתקופת קאמאקורה, "עלילות הייג'י", מתאר את קורותיהם של הסמוראים אשר השתתפו בעימות. יחד עם "עלילות הוגן" ו"עלילות הֶייקֵה" הם מתארים את עלייתם ונפילתם של שבטי מינאמוטו וטאירה.
התקפת לח"י בחולון

ב-6 בפברואר 1946 ביצע ארגון לח"י פעולת שוד נשק במחנה צבא בריטי בשכונת אגרובנק בחולון. לאחר הפעולה התפרעו חיילים בריטים בשכונה ורצחו שלושה אזרחים.

רקע היסטורי

על פי ההסכם עם תנועת המרי העברי היו פעולות של שוד נשק וכספים, פטורות מהצורך לקבלת אישור מהמפקדה המשותפת וכזאת הייתה התקפת לח"י בחולון.
בגבול שכונת אגרובנק היה מחנה בריטי קטן ובו בניין בן שתי קומות. בקומה השנייה היו מגורי קצינים ובקומה הראשונה היה מחסן נשק וחדר אוכל. במחנה שרתו חיילים דרום-אפריקנים, רובם מאומת הבאסוטו, שגרו באוהלים. תצפיות העלו שיש במקום נשק רב וסיפקו ידיעות על מבנה המחנה וסידורי השמירה.
מפקד הפעולה היה יעקב בנאי ("מזל") וסגנו היה יעקב גרנק (דב). ביום הפעולה הגיעו המשתתפים לחורשה בשכונת זיכרון מאיר בפאתי בני ברק ושם הסביר בנאי על שולחן חול את תוכנית הפעולה, קבע אנשים לעמדות השונות ומינה אחראי לכל עמדה. חלק מהאנשים לבש מדים צבאיים בריטיים.

ההתקפה

הלוחמים התאספו בחשאיות בבנין בחולון סמוך למחנה שם חולק להם הנשק והוסעו למחנה במכונית משא מכוסה ברזנט. קרוב לעשרים לוחמים הגיעו למקום עם חשיכה ופרצו למחנה. הזקיף בשער נהרג ועוזרו נפצע קשה. חלק מהלוחמים פנו לקומה השנייה בה היו הקצינים שפתחו באש. קצין הרפואה של המחנה נורה ונהרג. החיילים התחילו להשיב אש, אך "דב" פרץ למחסן הנשק בעזרת רימונים. מייד החלו להעמיס את הנשק: 70 רובים, 24 תת מקלעים, 24 מקלעי ברן  ו-4 מרגמות. הנשק הועמס על מכונית שהוחרמה במחנה ותוך ארבעים דקות נתנה הוראת נסיגה. הנסיגה הייתה ללא תקלות והנשק הוסתר במחסן תת-קרקעי ברעננה.

הנצחה

בישיבת אבל ביום השלושים לרצח החליטה המועצה המקומית בחולון לקרוא את הכיכר בצומת הרחובות חנקין בסוקולוב בשכונת אגרובנק, בשם "כיכר השלושה". הכיכר נהרסה וכעת יש בפינה הצפונית-מזרחית של הצומת, שלט הנצחה לשלושת הנרצחים.
הבניין בו בוצעה ההתקפה הוקם לראשונה כבית הדפוס של הוצאת אמנות בניהולה של שושנה פרסיץ. הבריטים החרימו אותו וקבעו בו את מחסן הנשק ומגורי הקצינים. בשנים 1957–2010 פעל במקום מפעל של המשקם.
ג'ודי ויליאמס

השכלה וקריירה מוקדמת

ויליאמס, ילידת בראטלבורו, ורמונט, למדה לתואר ראשון "הוראת אנגלית כשפה שנייה" באוניברסיטת ורמונט, אותו סיימה בשנת 1972. ויליאמס המשיכה ללימודי תואר שני בהוראת ספרדית ואנגלית כשפה שנייה וסיימה ב-1974. היא עסקה בהוראת אנגלית במקסיקו, בריטניה ווושינגטון. בשנת 1984 סיימה לימודי תואר שני נוסף ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.

פעילות הומניטרית

במשך שנים רבות פעלה ויליאמס להגברת המודעות הציבורית בתחום יחסי ארצות הברית ומדינות אמריקה המרכזית, בין 1984 ל-1986 הועסקה ב"פרויקט חינוך ניקרגואה-הונדורס" ובין השנים 1986 ל-1992 שימשה כסגנית מנהל במרכז ה"עזרה רפואית לאל סלוודור" בלוס אנג'לס. 
בשנת 1992 ויליאמס הייתה ממקימי ארגון "המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים" (ה-ICBL). היא הייתה מתאמת הפעילות של המאמץ, שבתחילת דרכו התבסס על שישה גופים לא ממשלתיים (NGO), ובתקופתה צמח למעל 1,300 גופים לא ממשלתיים ב-58 מדינות שונות. היא שימשה כאסטרטגית הראשית ודוברת הארגון, והביאה לשיתופי פעולה מוצלחים עם ממשלות רבות וארגונים שונים, ביניהם האומות המאוחדות והצלב האדום. בדצמבר 1997 נרשם הישג משמעותי כשנחתם הסכם אוטווה, הסכם בינלאומי רב שותפים לאיסור השימוש במוקשים נגד אדם, זאת על אף שמעצמות כמו ארצות הברית, רוסיה, סין והודו סירבו לחתום עליו. בשנה זו קיבלה ויליאמס יחד עם ה-ICBL את פרס נובל לשלום. מפברואר 1998 משמשת ויליאמס כשגרירה של הארגון ברחבי העולם.
בשנת 2006 ויליאמס הייתה אחת משש נשים, זוכות פרס נובל לשלום, שהקימו יחד את "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם. ויליאמס עמדה בראש משלחת של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם לסודאן לבחינת המצב ההומניטרי בעקבות רצח העם בדארפור.
בביקורה בישראל ב-2010 במסגרת יוזמת זוכות פרס נובל, הגדירה ויליאמס את ישראל כמדינת אפרטהייד שמדיניותה מובילה לדיכוי והרס בתים.
תוכנית הספר הכחול

תוכנית הספר הכחול הייתה תוכנית שיזם נורי א-סעיד ראש ממשלת עיראק בשנת 1943, ואשר בדומה לתוכנית סוריה הגדולה של עבדאללה הראשון אמיר הממלכה הירדנית ההאשמית, הציעה לאחד את כל אזור הסהר הפורה תחת קונפדרציה אשר תושביה הם שיקבעו את אופי השלטון בה. בניגוד לעבדאללה, שהתעלם בתוכניתו ממעמד היהודים, הציע נורי א-סעיד, לתת ליהודים אוטונומיה במחוזות מסוימים בקונפדרציה, בדומה לאוטונומיה שהוענקה למארונים בהר הלבנון בשנת 1864.
סטארי ראס

היסטוריה

העיר נוסדה במאה ה-9 או במאה ה-10 במרכזה של ממלכת ראשקה שנוצרה החל במאה ה-7. ייתכן כי המקור לשמה הוא במילה הלטינית "Ardere", שמשמעותה "לנצוץ" או "לבעור", ובמהלך השנים השם השתבש. ההיסטוריון הביזאנטי בן המאה ה-6 פרוקופיוס הזכיר את "ארסה" (Arsa) כמבצר שהיה אמור לקום על ידי קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון. ראס שכנה בצומת דרכים ומשך שנים רבות היא נחשבה לעיר החשובה בממלכה, אך במהלך המאה ה-13 נהרסה, ככל הנראה בידי המונגולים, וננטשה. בירת הממלכה החדשה נקבעה בסקופיה, כיום במקדוניה הצפונית.

כנסיית השליחים פטרוס ופאולוס הקדושים

כנסיית השליחים פטרוס ופאולוס הקדושים (Црква светих Апостола Петра и Павла у Расу) והנקרופוליס שלידה, שוכנים בקצה הצפון-מזרחי של נובי פזאר, כ-2.5 ק"מ ממרכז העיר (43°09′56″N 20°31′34″E). היא נחשבת לאחד ממבני הדת העתיקים בסרביה, ונזכרה כמקום מושבו של בישוף כבר במאה ה-10. הנסיך הגדול, או ז'ופאן (župan) סטפן נמאניה (Стефан Немања) הוטבל בה במאה ה-12, כאן הכריז על האמונה הבוגומילית ככפירה, ובה העביר את המלוכה לבנו.
הכנסייה הוקמה במקום בו ניצבה בזיליקה נוצרית קודמת, וצורתה החיצונית היא כשל רוטונדה שממנה בולט אפסיס. עם זאת פנים הכנסייה שונה והיא מעוצבת בצורת חלל מרכזי נושא כיפה, שסביבו ארבע נישות חצי עגולות המסודרות בצורת עלה. אגף לא סימטרי התווסף למבנה מצידו המערבי והצפוני, ובו נמצא בית המקהלה המוגבה מעט. הכנסייה נבנתה משברי אבנים וקירותיה נעדרי עיטורים, למעט נישות המעטרות את הכיפה מבחוץ. סביב הכנסייה שוכן בית קברות מהמאה ה-18 ומהמאה ה-19, וסמוך לה ניצב מגדל פעמונים.

מנזר ג'ורג'ווי סטופובי

מנזר ג'ורג'ווי סטופובי (Ђурђеви ступови - "עמודי גאורגיוס") ממוקם על גבעה בלב חורשה, כ-3 ק"מ צפונית לנובי פזאר (43°09′59″N 20°29′54″E). המתחם כולל את כנסיית גאורגיוס הקדוש, חדר אוכל, אגף מגורים לנזירים, באר ומכלים לאגירת מים, וכן חומה הקפית שבה קבוע מגדל הכניסה. המנזר הוקם בין השנים 1168-1172, ובשנים 1282-1283 הפך מגדל הכנסייה לקפלה בה נטמון המלך הסרבי סטפן דראגוטין. המקום נחקר ושופץ בין השנים 1960-1982.
הכנסייה עצמה נבנתה בסגנון רומנסקי, ככל הנראה על ידי אדריכלים מערביים, אך הפקסקאות שבתוכה, חלקם במצב של הרס, ביזנטיים בסגנון קומנני. חלק מהפרסקות הועברו אל המוזיאון הלאומי בבלגרד. במבנה ספינה בודדת ובחזיתה נרתקס שמשני צדדיו ניצבו בעבר שני מגדלי פעמונים. שתי קפלות צדדיות קורנות מאולם הכנסייה המרכזי לכיוון צפון ולכיוון דרום, ובצידה המזרחי שלושה אפסיסים, שהאמצעי שבהם גדול משני האחרים.
עוד כוללת ההכרזה את מצודת גרדינה (Gradina) שניצבה בעיר ראס עצמה.
סעד אללה ונוס

סעד אללה ונוס (בערבית: سعد الله ونوس; 1941–15 במאי 1997) היה מחזאי סורי.

ביוגרפיה

ונוס נולד בכפר חוסיין אל-בחר, אשר ליד טרטוס. הוא למד עיתונאות בקהיר ושימש עורך מוספי התרבות והאמנות של העיתון הסורי אל-בעת' ושל העיתון הלבנוני א-ספיר. בשנות השישים המאוחרות, נסע לפריז ללמוד תיאטרון ונחשף לזרמים שונים של התיאטרון האירופי. עוד לפני כן החל לכתוב מחזות קצרים, בהם כבר מתבטאים הנושאים המרכזיים של כתיבתו – הפרט והחברה והרשויות.
לאחר התבוסה הערבית במלחמת ששת הימים, נולד התיאטרון הפוליטי הערבי. ב-1969 קרא ונוס יחד עם מחזאים אחרים לארח בדמשק פסטיבל תיאטרון ערבי. בפסטיבל זה הוא הציג את הפלטפורמה הרעיונית שלו: "תיאטרון הפוליטיזציה" במקום "תיאטרון פוליטי". בשנות השבעים הקים ונוס את המכון הגבוה לאמנות התיאטרון בדמשק וניהל אותו. הכיבוש הישראלי של ביירות במלחמת לבנון הראשונה גרם לו לשתוק לכמה שנים ולא לכתוב יותר. המחזה הראשון אחרי שתיקה זו היה "אונס" שעסק באינתיפאדה הפלסטינית. לאחר מכן המשיך לכתוב מחזות נוספים.
בשנת 1996 הוא נבחר על ידי אונסק"ו וה-International Theater Institute‏ (ITI) לשאת דברים לכבוד יום התיאטרון השנתי, אשר נחגג ב-27 במרץ. זו הייתה הפעם הראשונה שנבחר איש תיאטרון ערבי מאז נוסדה מסורת זו בשנת 1963.
ב-15 במאי 1997 נפטר ונוס ממחלת הסרטן, בה נאבק במשך חמש שנים.
ילטושקיב

תולדות היישוב

ילטושקיב נזכרת לראשונה בשנת 1431, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר. במהלך המאה ה-16 פשטו על העיירה הולאכים והטטרים, ובסוף המאה ה-17 הייתה תחת שלטון טורקי.

יהודי ילטושקיב

במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה בוצעו בעיירה מספר פוגרומים בידי חיילים ואיכרים אוקראינים, בהם נרצחו כ-50 יהודים. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ונמנו בה כ-1,200 יהודים.
ב-15 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בחטיפת יהודיה לעבודות כפייה, תוך רצח חלקם. ב-20 בדצמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר הוקף בגדר תיל, ואשר אליו הובאו גם יהודים מיישובי האזור. בגטו, בו שררה צפיפות רבה, מתו יהודים רבים מרעב וממחלות, ומעת לעת ביצעו שוטרים גרמנים ואוקראינים מעשי התעללות ורצח ביושביו.
ב-19 באוגוסט 1942 נערכה בגטו סלקציה, תוך הפרדה בין "כשירים לעבודה" ושאינם, ורצח המסתתרים. למחרת נורו כ-450 מיהודי הגטו בבורות ירי ליד תחנת הרכבת המקומית, תוך העברת קבוצת צעירים למחנות עבודה. 
ב-15 באוקטובר 1942 נרצחו 1,194 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה.
גלריה ג'ולי מ.

היסטוריה

"גלריה ג'ולי מ." נפתחה בשנת 1975 על ידי ג'ולי ממון בתל אביב-יפו. ממן למדה אמנות בבית הספר הגבוה לציור אצל אריה מרגושילסקי. היא פתחה את הגלריה בקומת מרתף של בניין ברחוב גליקסון בתל אביב-יפו. חלל הגלריה הורכב מחלל פשוט בצורת האות ר'. התערוכה הראשונה שנערכה בגלריה הייתה התערוכה הקבוצתית "מחווה לארוך", שנפתחה ב-2 במרץ 1975 והוקדשה לזכרו של הצייר אריה ארוך.
התערוכה זוהתה עם אמנים ובהם מיכל נאמן, דגנית ברסט, ציונה שמשי, מנשה קדישמן, בוקי שוורץ ציבי גבע, יאיר ברק ואחרים. לצד אלו הוצגו בגלריה גם אמנים צעירים יותר כגיל שחר, מרב סודאי ואחרים. לצד תערוכות ציור ופיסול, הציגה ממן גם עבודות מיצב ועבודות מושגיות כגון "מי ציוני ומי לא" (1979) מאת משה גרשוני. 
בשנים האחרונות ניהלו את הגלריה עדי קבילי, בתה של ממן, ועודד שתיל. בשנת 2006 עברה הגלריה לחלל חדש שמוקם בקומה הראשונה של בניין ברחוב בצלאל יפה מס' 10. בשנת 2009 נפתחה שלוחה של הגלריה בטורונטו, קנדה.
צימקאו

צימקאו הוא תחליף שוקולד המכיל אחוזים נמוכים מאוד של קקאו. בניגוד לשוקולד רגיל המכיל חמאת קקאו, הצימקאו מכיל שומן צמחי מוקשה או שומן צמחי מוקשה חלקית ואבקת קקאו (ומכאן שמו), ולכן הוא נחשב תחליף זול יותר המשמש בעיקר לקישוטים דמויי שוקולד, בישול ואפייה זולים (לרוב בשימושים מסחריים, כגון הקרמבו). צימקאו אינו נקרא שוקולד כיוון שאינו מכיל חמאת קקאו.
נוטיטיה דיגניטטום

נוטיטיה דיגינטטום (בלטינית: Notitia Dignitatum) הוא כתב יד מהאימפריה הרומית שמקורו ככל הנראה במאה ה-5. כתב יד זה, מהבודדים ששרדו, מפרט את המבנה של הממשל הרומי באימפריה המערבית ובאימפריה המזרחית (האימפריה הביזנטית), ומכיל רשימה של אלפי פקידים ונושאי תפקידים רשמיים מאנשי חצר הקיסר ועד למושלים בפרובינקיות, מפקדים לפי ההיררכיה הצבאית ומיקום ופרטי היחידות.
כתב היד המקורי אבד, וכיום קיימים עותקים שנכתבו במאה ה-15 ובמאה ה-16 והועתקו מקודקס שמקורו בספריית הקתדרלה של העיר שפייר. קודקס זה נכתב בשנת 1542 ואבד בשנת 1672.
פרנסיסקו דה גויה

חייו

נולד בפואנדטודוס (Fuendetodos) שליד סרגוסה וחי את רוב חייו במדריד. בגיל 14 היה שולייתו של אחד מחבריו האמנים של אביו. לאחר זמן נעשה עוזרו של פרנסיסקו באיו, צייר החצר במדריד. ב-1771 נסע גויה להשתלם באיטליה, ובאותה שנה החל ליצור פרסקות בבזיליקת אל פּילאר בסרגוסה. ב-1773 נשא לאישה את אחותו של באיו, יוזפה.
בשנת 1775 החל גויה לתכנן שורה של שטיחי קיר עבור משפחת המלוכה הספרדית, ובמשך 17 השנים הבאות יצר למעלה מ-50 ציורים שנועדו לשמש דגם למטרה זו. הציורים עסקו בחיי האצולה והעם ונטו לריאליזם. ב-1780 נבחר לאקדמיה המלכותית, והפך לצייר החצר של המלך קרלוס השלישי. לאחר מותו של קרלוס ובזמן שלטונו של קרלוס הרביעי היה גויה לצייר החצר הראשי ולמפורסם ביותר מכל ציירי ספרד. ציוריו של גויה התאפיינו בביקורת כלפי משפחת המלוכה. בתמונת פורטרט של משפחת המלוכה הוא צייר את קרלוס הרביעי ואת אשתו מריה לואיזה באופן לא מחמיא ולא ניסה לעדן את דמותה הגסה של המלכה. מבקר אמנות צרפתי מאותה תקופה העיר שהמלך והמלכה נראים בתמונה של גויה כמו "האופה מפינת הרחוב ואשתו לאחר שזכו בלוטו".
ב-1792 לקה בחירשות (כיום סבורים שהסיבה לכך נעוצה בהרעלת עופרת מהצבעים שבהם השתמש). בתקופת החלמתו הממושכת פנה לסדרת ציורים קטנים וביקורתיים, ברישום ובתחריטי נחושת. ב-1799 הוציא לאור 80 תחריטים בשם "לוס קאפריצ'וס", שבהם תיאר "את מעשי האיוולת והטיפשות הרבים מספור, ומעשי המרמה והשקר שההרגל, הבורות והאינטרס האישי הפכו לדבר שבשגרה". התחריטים הוחרמו לאחר כמה ימים מפאת חשש השלטונות מביקורתו של גויה, והוא חי כמה שנים תחת איום האינקוויזיציה עד שלבסוף מסר את התחריטים לידי המלך.
לאחר שהחלים ממחלתו פרשה עליו את חסותה הדוכסית מאלבה. שניים מהפורטרטים המוצלחים ביותר שצייר גויה ב-1795 וב-1797 מתארים את הדוכסית היפה שיש הסבורים שהייתה עבור האמן לא רק פטרונית אלא גם מאהבת. הדוכסית מאלבה לבושה בשמלת תחרה לבנה בפורטרט הראשון ובשמלה שחורה בפורטרט השני, לאות אבל על מות הדוכס, כאשר גויה הוזמן לבלות כמה חדשים באחוזתה שבדרום ספרד. באותו ציור הדוכסית עונדת שתי טבעות: באחת רשום "אלבה" ובשנייה "גויה" והיא מצביעה בידה למטה על החול היכן שרשום "solo Goya" ("רק גויה").
בשנת 1800 צייר גויה שתיים מיצירותיו המפורסמות ביותר: "המאיה הלבושה" ו"המאיה העירומה". בניגוד לדיעה הרווחת, אין זו דמותה של הדוכסית מאלבה אלא אחת מפילגשי ארמון המלוכה. עירום בוטה וחצוף כפי שנראה ב"מאיה העירומה" היה נדיר ולא מקובל באמנות הספרדית בתקופה שבה צויר, והאמן אף נחקר בשל כך על ידי האינקויזיציה (אך לא נענש).
ב-1808 פלשו לספרד הכוחות הצרפתיים בראשות נפוליאון בונפרטה והדיחו את קרלוס הרביעי מכס המלכות. גויה נשאר צייר החצר, ותיאר את זוועות "מלחמת חצי האי" בתחריטים וביצירות "שניים במאי" ו"שלושה במאי". ב-1814 חזרו הספרדים לשלטון ופרננדו השביעי הניח לגויה לשמור על מקומו בחצר המלוכה.
בתקופת שלטון הדיכוי של פרננדו צייר גויה ציורים דתיים מאוד, ומצד שני תחריטים המגלים ציניות, פסימיות וייאוש. בעקבות התנגדותו לשלטון נאלץ לגלות מספרד ב-1824 ועקר לבורדו שבצרפת.
גויה קידם את התפתחות הציור לוויתור על פרטים וקווי מתאר לשם הדגשת צורה ואופי בעזרת אור וצל, מתוך שימוש מועט בצבעים. הוא הקדים בכך את האימפרסיוניסטים. לציוריו הייתה השפעה רבה על כמה מהתנועות החדשות בציור שבאו אחריו, ובמיוחד על מאנה.
בובי סימונס

קריירת משחק

סימונס נבחר בדראפט בשנת 2001 על ידי סיאטל סופרסוניקס בבחירה מספר 42, אחרי ששיחק שלוש שנים באוניברסיטת דה פול, אך הועבר מיד לוושינגטון ויזארדס בתמורה לפדראג דרובניאק. לפני פתיחת עונת 2002/2003 עבר בעסקת חליפין ביחד עם יוברט דייוויס וריצ'רד המילטון לדטרויט פיסטונס, בתמורה לג'רי סטקהאוס, בריאן קרדינל ורטקו ורדה. שבועיים לאחר העסקה, שוחרר סימונס מדטרויט, וחתם בויזארדס לעונה נוספת. 
ב-26 בספטמבר 2003, עבר סימונס ללוס אנג'לס קליפרס כשחקן חופשי. בעונתו הראשונה בקליפרס חווה סימונס את עונת הפריצה שלו, הוא קלע 16.4 נקודות בממוצע למשחק, ובסיום העונה נבחר לשחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
באוגוסט 2005 עבר סימונס כשחקן חופשי לקבוצת מילווקי באקס, אך התקשה לשחזר את היכולת הטובה אשר הציג במדי הקליפרס. בשנת 2006, פציעה בקרסול השביתה אותו ממשחק למשך כל עונת 2006/2007.
ביולי 2008 הועבר סימונס ביחד עם אי ג'יאנליאן לניו ג'רזי נטס בתמורה לריצ'רד ג'פרסון. בסיום עונת 2009/2010 עבר סימונס לקבוצת סן אנטוניו ספרס, אך נופה מסגל הקבוצה כבר בחודש נובמבר של אותה השנה.

סטטיסטיקת קריירה ב-NBA

נכון ל-27 באפריל 2012‏
ארמון סנט ג'יימס

ארמון סנט ג'יימס (באנגלית: St. James's Palace) הוא אחד הארמונות העתיקים ביותר בלונדון שבאנגליה. הארמון נמצא בקרבת המאל, צפונית לפארק סנט ג'יימס.

היסטוריה של הארמון

בניית הארמון הוזמנה בשנת 1530 על ידי המלך הנרי השמיני, במקום שבו עמד קודם לכן בית חולים למצורעים הקרוי על שמו של ג'יימס הקדוש, ועל שמו נקרא הארמון והפארק הסמוך. הארמון נבנה מלבנים אדומות, בסגנון טיודור, סביב ארבע חצרות פנימיות. הוא הפך לבית המגורים העיקרי של בית המלוכה האנגלי, ולמרכז האדמיניסטרטיבי של משפחת המלוכה, בשנת 1698, אז נהרס בשריפה ארמון וייטהול. המלכה מרי הראשונה נקברה בקפלת הארמון. 
בתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול שימש הארמון למגורי חיילים. לאחר השבת המלוכה שופץ הארמון על ידי המלך צ'ארלס השני שבנה את פארק סנט ג'יימס.
הארמון ניזוק בשריפה בשנת 1809. מן הארמון המקורי נותר רק בית השער המקורי הטיודורי. בשל השריפה ובזמן השיפוצים עבר המלך ג'ורג' השלישי לבית בקינגהאם שהפך מאוחר יותר לארמון בקינגהאם.
משפחת המלוכה נשארה לגור בארמון בקינגהאם, וארמון סנט ג'יימס משמש בעיקר לאירועים רשמיים כגון קבלות פנים.
בשנת 1837 הכריזה המלכה ויקטוריה רשמית על מגוריה בבקינגהאם, וסיימה את מעמדו של ארמון סנט ג'יימס כמקום המגורים הרשמי, אולם הוא עדיין משמש מרכז אדמיניסטרטיבי רשמי - שגרירים זרים לבריטניה מגישים את כתב ההאמנה שלהם לחצר סנט ג'יימס, על אף שבפועל נעשה הדבר בארמון בקינגהאם.
בינואר 1939 כינסה הממשלה הבריטית בארמון זה את ועידת השולחן העגול. הארמון נפגע בתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה. כיום מתגוררות בארמון הנסיכה אן והנסיכה אלכסנדרה מקנט. קפלת המלכה הסמוכה לארמון נבנתה על ידי האדריכל איניגו ג'ונס, והיא פתוחה לקהל.
אפורה

היסטוריה

הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-17, כבשו אותו והוא נותר בשליטתם עד המאה ה-19.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה ולאחר שזו התפרקה ב-1830 האזור הועבר לוונצואלה. ב-1856 נוצרה באזור פרובינציית אפורה.
ב-1864, לאחר המלחמה הפדרלית, ונצואלה הפכה למדינה פדרלית והפרובינציה הפכה למדינת אפורה. בעשורים שלאחר מכן המדינה פוצלה ואחודה עם מדינות אחרות עד שבתחילת המאה ה-20 מעמדה התקבע בתור מדינה נפרדת.

כלכלה

כלכלת אפורה מתבססת בעיקר על גידול מקנה וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול קנה סוכר, שעועית וקקאו.