כביסה

כביסה היא הפעולה של ניקוי בגדים ומוצרי טקסטיל והיא גם השם הקיבוצי לבגדים מלוכלכים בטרם כביסתם או לבגדים שכובסו לא מכבר והם רטובים, בשלבי ייבוש שונים או לאחר הייבוש ובטרם גיהוץ או קיפול.

היסטוריה

מערכות המים המפותחות של הרומאים איפשרו הקמת מכבסות משוכללות. בעיר הרומאית ברקינו שנחשפה בברצלונה (תחת הפלאסה דל ריי) מצויה מכבסה כזו, בה נעשה שימוש במים זורמים ובמגוון כימיקלים לניקוי הבגדים.
שיטת כביסה נפוצה ששימשה בעבר, ועדיין כיום באזורים מתפתחים או כפריים, היא כביסה בפלגים ובנחלים, בהם זרימת המים עשויה להיות לעזר בהרחקת הלכלוך מהבגדים, תוך שמשפשפים או מטיחים את הבגדים כנגד סלעים שטוחים בתוך הזרם.
חומרים כימיים שונים שימשו להגברת פעולת המסת הלכלוך על ידי המים. האינדיאנים באמריקה השתמשו ב"שורש הסבון" (שם מדעי: Chlorogalum) ובשורש מניהוט (יוקה). תכשיר כביסה עתיק ונפוץ הוא סבון, תרכובת של אפר-עץ ושומן.
הבגדים הנקיים נסחטו על ידי פיתולם ויובשו באמצעות רוח וחום השמש, אם באמצעות פיזורם על דשא נקי או סלעי שפת הנחל, ואם על ידי תלייתם על חבלי כביסה.
במצרים הפרעונית הוסיפו לתהליך נתר (פחמת הנתרן), תרכובת של נתרן ביקרבונט (סודה לשתייה) ונתרן חד-פחמני (סודה לכביסה) ששימשה כסבון לגוף ולכביסה. הטכניקה הזו מוזכרת במקרא כדרך שבה מכבסים בחברת שפע: "תכבסי בנתר ותרבי לך בורית, נכתם עוונך" (ירמיהו ב', 22).
כאשר מים זורמים לא היו בנמצא, כיבסו בגיגיות או בהרתחה בכלי מתכת שהוצבו מעל מקור אש. מים רותחים יעילים יותר להסרת לכלוך ממים קרים. קרש כביסה מחומר קשה כגון מתכת או עץ החליף את סלעי הנחל כעזר להסרה מכנית של הלכלוך.

המהפכה התעשייתית

המהפכה התעשייתית שינתה מן היסוד את טכנולוגיית הכביסה. במאה ה-18 הומצאה המעגילה - שני מכבשים נתונים במסגרת, וארכובה המסובבת אותם, לסחיטת הכביסה. הבגדים נוטפי המים הועברו בין המכבשים המסתובבים ונסחטו. סחיטה כזו הייתה מהירה הרבה יותר מסחיטה ידנית.
בתחילת המאה ה-20 תהליך הכביסה מוּכּן ושופר עוד יותר בזכות המצאת מכונת הכביסה. במכונות אלו מנגנון ניעור חשמלי הטיח את הכביסה כנגד הדפנות, והחליף את התהליך הידני הממושך והמשעמם של שפשוף הכביסה כנגד סלעים או קרש כביסה. המכונות הראשונות היו גיגית על רגליים, שמעליה מעגילה המופעלת ידנית. בהמשך גם הפעלת המעגילה הפכה להיות חשמלית. מאוחר יותר העיצוב שונה לגיגית כפולה ומחוררת, שאיפשרה הוצאת המים בשלב הסחרור.
מייבש כביסה תרמו שלב נוסף במיכון הכביסה. גם הם דוודים כפולים מחוררים, אך מזרימים אוויר חם במקום מים.

בארץ ישראל

כביסה בגיגיות ובהרתחה בדוודים הייתה נהוגה גם בארץ ישראל, עד שנות ה-50 של המאה ה-20. במשפחות רבות הוקדש יום בשבוע לכביסה. היו שזימנו כובסת מקצועית להיות להם לעזר ביום זה, ופעמים רבות בעלת הבית העסוקה הגישה למשפחתה ארוחה קלה בלבד באותו יום.
דוד הכביסה הונח על מתקן תלת רגל, שכונה "דריי פוס" (חצובה בגרמנית), ותחתיו הונח פרימוס שהרתיח את המים. הכבסים נבחשו בתוך הדוד באמצעות מקל עץ, שבעזרתו או בעזרת מלקחי עץ שלו אותם ממנו והעבירו לגיגית. בגיגית כיבסו בעזרת קרש כביסה וסבון כביסה. לכביסת לבנים הוסיפו לדוד "כחול כביסה", חומר שתרם להלבנת הבד. בבתים משותפים רבים היה על הגג חדר-כביסה משותף, מה שאיפשר את תליית הכביסה הרטובה לייבוש במתקן תלייה שהותקן על הגג.
במשפחות שלא העסיקו כובסת בבית, נהגו למסור את הכביסה למכבסות מקצועיות. עובד של המכבסה היה בא לאסוף את הכביסה עם מתקן שקילה ידני מצויד בקרס, שעליו היה תולה את השק, מחשב את המחיר לפי המשקל ומודיע אותו לעקרת הבית. הייתה אפשרות לקבל חזרה את הכביסה יבשה ומקופלת, או רטובה ומקומטת לתלייה, ייבוש וגיהוץ בבית - הכול לפי רצון המוסר ויכולת התשלום שלו.
בשנות ה-70 נוכחות מכונות הכביסה הפכה שכיחה יותר בבתים בישראל, אך כיוון שטרם הוכנסו לשימוש חיתולי נייר חד-פעמיים, משפחות רבות מסרו את חיתולי הבד של התינוקות לכביסה במכבסות. ובכל מקרה, בגדים גדולים, עדינים במיוחד, או יקרים במיוחד נמסרים לניקוי יבש. בתחילת המאה ה-21, כחלק ממגמת הדיור בשכירות, יש נטייה לשוב לשימוש במכבסות, כאשר רובן בשיטת השירות העצמי.