google/wiki40b huggingface dataset:
איסראלסדורף

עץ האלון של איסראלסדורף

במשך שנים ניצב בכניסה לכפר עץ אלון עתיק וגדול ממדים אשר הונצח רבות בציורים וצילומים. בין היתר מופיע העץ בסרטו המפורסם ביותר של הבמאי פרידריך וילהלם מורנאו, נוספרטו משנת 1922. ההערכה היא כי גילו של העץ הוא כ 550 שנה. היקף גזעו כפי שנמדד בפעם האחרונה עמד על כ-6.7 מטר. הצילום העתיק ביותר הוא ככל הנראה סביב שנת 1867. במשך השנים נגזם העץ מספר פעמים למניעת קריסה על הדרך שעברה בסמוך אליו, ולהסרת ענפים נגועים.
בשנת 1907 נפגע העץ קשות ממכת ברק שפגע בו ישירות. במשך השנים נערכו מספר ניסיונות לייצב את הגדם באמצעות מילוי הגזע בלבנים ובטון אך בשנת 1932 קרס העץ באופן סופי.
חבש

חבש (בגעז: ሐበሻ) הוא חבל ארץ גאוגרפי-היסטורי בצפון-מזרח קרן אפריקה. גבולות החבל הם הים האדום בצפון, הנילוס הכחול בדרום, משולש עפר במזרח והגבול עם סודאן במערב. מבחינה גאוגרפית, האזור מכיל את צפון הרמה האתיופית, את אגם טאנה ואת אגן ניקוזו העקרי של הנילוס הכחול. מבחינה היסטורית, האזור הוא ערש מולדתם של העמים החבשים, שכיום מהווים את הרוב המוחץ של האוכלוסייה בחבל. מאזור זה צמחו המדינות ההיסטוריות ד'מאט, אקסום, האימפריה האתיופית וכיום היורשות התרבותיות שלה הם אתיופיה ואריתריאה, שהחבל מחולק ביניהם. דמוגרפית, האזור מיושב על ידי אמהרים בעיקר בדרום ובמרכז, תגרים בצפון-מרכז ותגרה בצפון.

אטימולוגיה

מקור השם "חבש" הוא בערבית ("الحبشة" - "אל-חבשה"), ופירושו "ערב רב"; הכוונה היא לשלל השבטים השמיים אשר היגרו לאזור מחצי האי ערב, בעיקר מתימן, מהמאה ה-20 לפנה"ס ועד למאות הראשונות לספירה. על פי ההיסטוריון אדוארד גלאסר, העדות הראשונה לשימוש בשם זה היא ההירוגליף "חבסטווי" משנת 1460 לפנה"ס, שם שבו השתמשה מלכת מצרים חתשפסות על מנת לתאר את תושבי ארץ פונט. הכתובת הראשונה המוסכמת על פי רוב לשם "חבשים" היא כתובת המאה ה-2, שנמצאה בתימן; ובה נזכר השם "חבשאת" כשם של קבוצה אתנית מהאימפריה האקסומית; במאה ה-3 מופיע שם זה כשם כולל למספר שבטים. הכינוי "אביסיניה" ("Abyssinia") הוא גלגולו של השם "חבשיסטן" ("Habeşistan" - "ארץ החבשים") מהשפה הטורקית, שממנה התגלגל לכינוי אביסיניה בלשונות אירופה. 
ההקבלה של השם "חבש" לאתיופיה היא טעות. השם "אתיופיה" ("Αἰθιοπία") ניתן על ידי היוונים כשם לחבל ארץ גדול בצפון אפריקה שהתייחס לאזור דרומית למצרים (סודאן ואתיופיה דהיום), הישות הדומיננטית באותם זמנים באזור הייתה ממלכת כוש, וכך, גם ההתייחסות היוונית בשם "אתיופיה" הייתה בעיקר לממלכה זו. השימוש הראשון בשם "אתיופיה" בהתייחס לחבש הייתה לאחר שהנצרות הוכרזה כדת המדינה באימפריה החבשית על ידי הקיסר עזנה ב-325, והשם אתיופיה הפך לשם הרשמי של האימפריה המתנצרת – בייחוד לאחר כיבושהּ של ממלכת כוש על ידהּ ב-340. אימוץ זה של השם אתיופיה הביא עמו גם את השם "כוש" ככינוי לחבש, שהוא טעות, ובעקבות כך תורגם השם "כוש" בתנ"ך לשם "אתיופיה" בתרגום השבעים, ומשם לשאר שפות העולם.
בעבר היה נהוג גם להשתמש בשם "הודו" ובעברית בשם "אינדואה" ונגזרותיה ככינוי לאזור חבש, במנותק מהאזור הגאוגרפי-יווני "אתיופיה"; מאחר שהשם אתיופיה שימש בעיקר ככינוי לממלכת כוש ולא לחבש, היה נהוג להשתמש בשם הודו לתיאור חבש, מכיוון שעל פי היוונים החבשים היו קרובים בצבע עורם להודים ולא לאפריקאים, והם קוטלגו כעם ערבי. שם זה ייצר בלבול נוסף – היסטוריונים חוקרי ארצות ואחרים השתמשו בשם "הודו" על מנת לתאר מספר מדינות וארצות.
וילנלה

וילנלה (באיטלקית: villanella מהמילה "villano" שמשמעותה הייתה "איכר", "כפרי") 
היא סוגה של זמר פוליפוני חילוני קל מאיטליה שתחילתו במחצית הראשונה של המאה ה-16. היא הופיעה לראשונה בנאפולי ומילותיו היו בניב הנפוליטני (villanella alla neapoletana). בהמשך השפיעה על התפתחותן של המדריגל (שהפך - להבדיל - לסוגה אריסטוקרטית ומושכלת יותר) מחד ושל הקנצונטה הנפוליטנית מאידך.
וילנלה נחשבת, יחד עם פרוטולה ולאודה, ל"סוגת ביניים" של שירה קולית המקשרת בין הסוגות של המוזיקה העממית האותנטית הלא כתובה ובין סוגות של המוזיקה הכתובה כמו המדריגלים. תוכן השירים הוא בדרך כלל כפרי, קומי ולעיתים קרובות סאטירי. לא פעם מחקה באופן פארודי את המנייריזמים של השירה המשכילה, כולל המדריגל. הווילנלה הפכה לאחת הסוגות הכי פופולריות באיטליה של אמצע המאה ה-16.
ייתכן שבבסיס הוילנלות עמדו שירי עבודה של איכרים, שבהם קולות נמוכים ליוו את הקול המוביל, הגבוה, בתנועה מקבילה, ולעיתים קרובות אף בקווינטות מקבילות (תנועה שנאסרה לאורך ההיסטוריה של המוזיקה המערבית הכתובה ובפרט במוזיקה הפוליפונית). הווילנלה מורכבת מבתים נפרדים - לעיתים עם פזמונים חוזרים פנימיים. קיימת אלטרנציה של המקהלה שביצעה פעמים את הפזמון החוזר, עם הסולן ששר פעמיים את הפסוקים הקרויים "פיידי" (piedi) ופעמיים את הפסוקים הקרויים וולטה (volte). פעמים אחרות הווילנלות בוצעו בצורת דו-שיח.
תכונה אופיינית הייתה השימוש, לפעמים, בקווינטות מקבילות שהעניקו לה ניחוח ארכאי, מוזר, ואנטי-אקדמי במכוון.
בצורה המוקדמת הנפוליטנית של הוילנלה, תבנית המקצב של החרוזים היא בדרך כלל: abR abR abR ccR. 
(שבו R הוא הפזמון החוזר ripresa). 
המוזיקה של הוילנלה המוקדמת, הידועה כ"קנצונה וילנסקה" (canzone villanesca) היא תמיד לשלושה קולות ללא ליווי (א קפלה) ומקצבה בינארי.
המלחינים הראשונים של וילנלות היו הנפוליטנים ג'ובני דומניקו דה נולה, ג'ובאן טומאזו די מאיו, ג'ובאן טומאזו צ'ימלו, ויצ'נצו פונטאנה.
עם המלחינים המאוחרים יותר, כבר לא בני נאפולי, נמנו אדריאן וילארט, לוקה מרנציו, אדריאנו בנקיירי, אורלנדו די לאסו, אווה דל'אקווה ואחרים. גם ג'וליו קצ'יני וקלאודיו מונטוורדי התנסו בהלחנת וילנלות.
כבר דה נולה, ואחר כך מלחינים טוסקנים (פ. קורטצ'ה), ומצפון איטליה ופלמים כמו די לאסו ווילארט, שהביא לז'אנר את פרסומו בעולם, השתמשו גם ב-4 קולות ובשפה איטלקית יותר ספרותית.
קבוצה של מלחינים נפוליטנים (ג'.ל. פרימוורה, מ. טרויאנו ובמיוחד ג'אן לאונרדו מוליקה, המכונה דל'ארפה, ושנחשב על ידי בני עירו לאחד בדורו) נותרו נאמנים למסורת המוקדמת (3 קולות, קווינטות מקבילות, כתיבה הומופונית הברתית).
עם הזמן הווילנלה לבשה אופי ספרותי יותר, עם בתים ללא פזמון חוזר, והתקרבה גם מבחינת הקונטרפונקט למדריגל. פארודיות של המדריגל בסגנון וילנלות הולחנו, למשל, על ידי לוקה מרנציו - ל-3 קולות, ועל ידי ג'.פרטי וג.דה ורט - ל-5 או 6 קולות.
בהמשך הוחלפה הווילנלה בשירים מונודיים, לקול אחד, ובליווי כלים (לאוטה או גיטרה, קולאשון, ויולה וכינור, צ'מבלו, נבל, ואפילו קסטנייטות וטמבורינה) - הם הקנצונות או הקנוצונטות, ללא תכנים הומוריסטיים, אבל לעיתים מתאימות לריקוד - שירי balletto.

ומאוחר יותר מה שקוראים "קנוצונות נפוליטניות".
דרוריים

מיון

בעבר סווגה משפחת הדרוריים כתת-משפחה במשפחת האורגיים, או שקיבלה מעמד של תת-משפחה במשפחה שנקראה גם היא דרוריים, אליה סופחו גם האורגים. כיום נהוג להעניק לה מעמד של משפחה עצמאית.
חלק מהחוקרים מסווגים את משפחת האסטרילדיים (Estrildidae), תושבי האזורים המשווניים וחלקים מאוקיאניה, כתת-משפחה במשפחת הדרוריים. בדומה לדרוריים, בני משפחה זו הם אוכלי-גרגירים קטנים וגרגרניים עם מקורים קצרים, עבים ומחודדים. מבנה הגוף והרגלי המחיה של שתי הקבוצות דומים, אך האחרונים הם צבעוניים ובעלי מגוון רב של צבעי פלומה. עם זאת, רוב התרשימים הטקסונומיים מעניקים לאסטרילדיים מעמד של משפחה בפני עצמה, ומותירים במשפחת הדרוריים רק את הדרורים האמיתיים.
למרות דמיון גופני מסוים, הדרורים האמריקאים, או הגבתוניים, אינם קרובים באופן מיוחד לדרוריים.
חומצה טריפלואורומתאנגופריתית

תכונות

החומצה הטריפלית היא נוזל היגרוסקופי חסר צבע בטמפרטורת החדר.
החומצה הטריפלית ממיסה תרכובות אורגניות כמו דימתילפורממיד (DMF), דימתיל סולפוקסיד (DMSO), אטצוניטריל (CH3CN) ודימתיל סולפון.
הוספת החומצה הטריפלית לתרכובות אורגניות יכולה להיות מסוכנת מאוד, בגלל האנרגיה שמשתחררת בתגובה, היות שהתגובה אקסותרמית מאוד, הוכחה להיות החומצה הטריפלית ממס מצוין לחומרים אורגניים.

היסטוריה וסינתזה

החומצה הטריפלואורומתאנגופריתית סונטזה לראשונה בשנת 1954 על ידי צמד המדענים הסלדין וקיד על ידי הריאקציה הבאה:
דרך אחרת של סינטוז החומצה הטריפלית פלואורוניזציה אלקטרוכימית:

שימושים

החומצה הטריפלית נחשבת לחומצה מצוינת לתרומת פרוטונים לתרכובות אחרות מכיוון שהבסיס המוצמד של החומצה הטריפלית איננו מגיב עם הצורונים האחרים.
ליאור הוכמן

ביוגרפיה

הוכמן נולד וגדל בנתניה. את לימודיו התיכוניים עשה בתיכון שרת המקומי. בנובמבר 1987 התגייס לחיל השריון והוצב בגדוד 9 של חטיבה 211. עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, שלאחריו נותר לשרת בבסיס שיזפון בתפקידי הדרכה. בהמשך הוא השלים קורס קצינים וחזר לחטיבה 211 שם שימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה. בהמשך עבר קורס מפקדי פלוגות  ועבר אל חטיבה 7 לתפקיד מפקד פלוגת צמ"פ בגדוד 82. לאחר מכן היה מפקד פלוגה מבצעית בגדוד 82, בעת שהגדוד עסק בלחימה בדרום לבנון. במסגרת זו פיקד על מוצב הבופור. לאחר מכן מונה למפקד קורס מפקדי טנקים, ושימש סגן מפקד גדוד 82. לאחר תקופת לימודי תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה מונה לקצין אג"ם של חטיבה 7. 
ב-2001 מונה למפקד גדוד 82 ופיקד עליו במבצע חומת מגן. בהמשך מונה למפקד גדוד 198 בחטיבה 460, ולראש ענף התכנון של זרוע היבשה. במלחמת לבנון השנייה נקרא להחליף את מפקד גדוד 9 של חטיבה 401, אפי דפרין, שנפצע באורח אנוש בקרב בסלוקי, הוא המשיך בתפקיד מספר חודשים לאחר המלחמה עד חזרתו של דפרין לתפקיד. במאי 2007 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת קרייתי, חטיבת שריון במילואים שהוסבה במהלך כהונתו מטנקי מרכבה סימן 1 למרכבה סימן 4. במקביל הדריך בקורס מפקדי פלוגות ובקורס מפקדי גדודים, ויצא ללימודי תואר שני. במרץ 2010 מונה למפקד המרכז לאימון באש במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. ביולי 2011 מונה למפקד חטיבה 460. 
בנובמבר 2012 החליט הרמטכ"ל, בני גנץ, למנותו למפקד עוצבת המפץ בפיקוד הצפון, אך בסופו של דבר הוחלט למנות לתפקיד זה את אל"ם יעקב בנג'ו.
לאחר שחרורו החל לעבוד בחברת כתר פלסטיק בה הוא משמש מנהל התפעול של החברה בישראל.
השל פרומקין

ביוגרפיה

פרומקין נולד בשנת 1896 בעיר בוברויסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הצטרף לתנועה הציונית הסוציאליסטית בגיל צעיר. פעיל ציוני סוציאליסטי בתנועות "צעירי ציון" ו"החלוץ" ברוסיה ובפולין, ובשנת 1920 היה ציר בוועידת פראג, שבה הוקמה ההתאחדות. באותה שנה עלה לארץ ישראל. 
עם עלייתו ארצה היה פועל כבישים (כביש חיפה-ג'דה) וחבר קבוצת דגניה ב. לאחר מכן החל בפעילות ציבורית, בהיבחרו כציר בוועידת ההסתדרות הראשונה מטעם "הפועל הצעיר". פרומקין היה חבר קבוע של "המשרד לעבודות ציבוריות" של ההסתדרות (שהפך להיות "סולל בונה") ומנהלו. כמו כן, היה ממקימי בית הספר לפעילי ההסתדרות.
פרומקין כתב כדרך קבע על נושאים כלכליים, ציוניים ומדיניים בעיתון "דבר" וביתר ביטאוני תנועת העבודה. את הרצאותיו ומאמריו פרסם בספרו "עליה ופיתוח בדרך למדינה". כחבר ב"וועד הפועל של ההסתדרות" היה אחראי למחלקה הכלכלית שלו. הוא שימש כיועצם הכלכלי של מנהלי המדיניות של ההסתדרות שקיבלו תפקידי מפתח בסוכנות היהודית ולאחר מכן בממשלת ישראל. בשנת 1940 מונה כחבר במועצת המנהלים של בנק הפועלים. בנוסף, היה בין יוזמי ומנהלי "כופר היישוב" – מס שהטיל על עצמו היישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי למטרות מימון פעולות לשמירה על הביטחון.
פרומקין נבחר כחבר האספה המכוננת (הכנסת הראשונה), והיה חבר בוועדת הכספים שלה. בשנת 1951 היה בין המייסדים של "בית הספר לפעילי הסתדרות", שם ניהל את הסמינר למשק וכלכלה.
בשנת 1953 ייסד את כתב העת "רבעון לכלכלה", והיה עורכו הראשון במשך כ-21 שנה, עד פטירתו בשנת 1974.
בתו, צביה, הייתה נשואה לסופר ואיש הציבור משה שמיר, אף הוא חבר הכנסת.
הימור פתולוגי

סימפטומים

בדרך כלל התהליך שבו הופך ההימור לפתולוגי מורכב משלושה שלבים: בתחילה מצליח המהמר לזכות בסכומי כסף, מה שמסב לו ריגוש והנאה. בשלב השני ההימורים גוררים איתם גם  הפסדים כספיים גדולים. בשלב השלישי המהמר מנסה נואשות להשיב לעצמו את הסכומים שאיבד על ידי הימור נוסף, אבל פעולותיו רק הולכות ומשקיעות אותו עמוק יותר בתהום החובות.
יש להבחין בין המהמרים הפתולוגיים לבין המהמרים החברתיים, אשר יודעים להגביל את משחקם למידה שתסב להם הנאה, אך שלא תפגע בהתנהלותם התקינה של חייהם. כן יש להבחין בין המהמרים הפתולוגיים לבין המהמרים המקצועיים, המתכננים להפיק רווח פיננסי מההימורים ואוחזים במשמעת עצמית המאפשרת לממש תוכנית זו.
שתי שליש מקורבנותיה העיקריים של תסמונת ההימור הפתולוגי הם גברים, שליש מהמכורים להימורים הם נשים. מקובל להניח שהיא שכיחה יותר בקרב מובטלים ובקרב שכבות מצוקה, ושמכורים לאלכוהול ולסמים נמצאים בקבוצת סיכון גם לגבי התמכרות זו. נמצא מתאם בין התפתחות הפרעות חרדה ודיכאון לבין ההימור הפתולוגי, אם כי קשה לדעת בבירור מה הסובב ומה המסובב בקשר ביניהם.
בניגוד לחומרים כמו אלכוהול וסמים, הידועים כממכרים מבחינה נוירו־ביולוגית, ההכרה בהתמכרות להימורים הגיעה באיחור. רק במהדורה החמישית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, ה–DSM, שפורסמה בשנת 2013, הופיעה ההתמכרות להימורים בפעם הראשונה כאבחנה פתולוגית תחת הסיווג "הפרעת הימורים" (Gambling Disorder). האבחנה מפרטת רשימה של סימפטומים, כמו הצורך להגדיל את גובה ההימור כדי להשיג ריגוש, חוסר מנוחה ועצבנות כאשר מנסים להפחית או להפסיק את ההימורים, כישלון של ניסיונות לשלוט ולהפחית, נטייה להמר במצבי מצוקה, שימוש בשקרים להסתרת ההתמכרות, סיכון או איבוד קשרים משמעותיים או מקומות עבודה. בשנת 2006, בארצות הברית דווח כי 5 מיליון אנשים מוגדרים "מכורים להימורים". 15 מיליון נוספים נמצאים בסכנת התמכרות.
בתחילת שנות ה-2000 החלה עלייה עולמית במספר המכורים להימורים, לאחר שהוקמו מאות אתרי הימורים באינטרנט שהגדילו את הנגישות והזמינות של ההימורים.

טיפול

אין תרופות מאושרות לטיפול בהימור פתולוגי, אך יש יסוד להנחה כי תרופות נוגדות דיכאון יכולות להועיל גם כנגד הפרעה נפשית זו.
ההסברים להימור הפתולוגי הם ביהביוריסטיים - ההימור יוצר סיפוק ומשכך חרדות ולפיכך מהווה חיזוק חיובי, או פסיכואנליטיים - ההימור מהווה תחליף מעין אירוטי לאוננות או נובע מרצון להענשת העצמי.
נראה שהמניע העיקרי להימור הפתולוגי הוא ההתמכרות לריגוש, אולי יותר מאשר החיפוש אחר רווח פיננסי. דווח שהפסקת ההימורים הובילה לסימפטומים של גמילה הדומים לתסמיני הגמילה מסמים.
נסיונו של המחוקק בארצות מסוימות (בהן ישראל) להילחם בהימורים מעמיד את המכור להם במצוקה כפולה - לא רק שהתנהגותו פוגעת בסדרי חייו, היא גם נחשבת לפלילית (החשבת ההימורים לעבירה אינה חידוש מודרני: כבר במצרים העתיקה היו שולחים את המהמרים לעבודת פרך במכרות).
מצד שני, במקרים רבים המהמר הפתולוגי יהפוך לעבריין לא רק בשל ההימור עצמו, אלא בשל עבירות הנובעות מהרצון להשיג כספים כדי לאפשר את ההתעסקות בו. גניבות, עבירות זיוף, עבירות מס, מעשי שוד - כפי שבמקרים רבים עומד מאחוריהם הרצון להשיג כסף לרכישת סמים, כך הם יכולים לנבוע גם מהתמכרות להימורים.
אף שלא מקובל לראות בהתמכרות להימור הצדקה הפוטרת מאחריות לביצוע מעשה פלילי, מכירה הפסיקה באפשרות להקל בעונש אם העבירה נעשתה בעטייה של התמכרות זו.
בספטמבר 2017, הודיעה משרד הבריאות כי יוקמו שני מרכזים ראשונים לטיפול במכורים להימורים בישראל.
הדסה רלב"ג

הדסה רלב"ג (נולדה באב תש"ו 1946) היא פעילה פוליטית חרדית.

ביוגרפיה

רלב"ג נולדה באב תש"ו בישראל לשלום ושרה אפשטיין. אביה שלום היה המנהל של ישיבת מאה שערים.
נשואה לרב יצחק רלב"ג, חבר מועצת הרבנות הראשית ולשעבר יו"ר המועצה הדתית ירושלים.
הקימה את המכון להנדסה רפואית ומכשור רפואי בבית החולים הדסה עין כרם.
רלב"ג שימשה כחברת הנהלה בקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומשתייכת לחבר הנאמנים של המכללה להנדסה בירושלים. היא שימשה שתי קדנציות כחברה במועצת הכבלים והלוויין, תפקיד שאליו מונתה על ידי אהוד אולמרט והוארך בקדנציה נוספת על ידי דליה איציק ובקדנציה זאת נלחמה נגד החזרת ערוץ פלייבוי למסך.
בתשע"ג התפרסמה במגזין נשים מבית מקור ראשון ברשימת 20 הנשים החרדיות המשפיעות ביותר.

ילדיה

בתה ציפורה נשואה לרב דוד לאו, הרב הראשי לישראל ולשעבר רב העיר מודיעין. בנה הרב מרדכי הוא דיין ובנה הרב אהרן הוא משיב בישיבת חברון.
טום קונטי

ביוגרפיה

קונטי נולד בעיירה פייזלי שבמערב סקוטלנד, את השכלתו רכש קונטי ב"מכללת סנט. אלויסיוס" וב"אקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה" שבמרכז גלאזגו.
את עבודתו בתחום התיאטרון החל קונטי בתיאטרון אומנויות מקומי בעיר דאנדי. ב-1979 הופיע קונטי לראשונה בברודוויי במחזה "של מי החיים האלה לעזאזל?", הופעה אשר זיכתה את קונטי בפרס טוני.
במקביל להיותו שחקן תיאטרון, קונטי פיתח לעצמו קריירת קולנוע שהחלה בהופעות בסרטים "הדואליסטים" (סרטו הראשון של רידלי סקוט) ובדרמת המלחמה "חג שמח, מיסטר לורנס", סרט בו פרץ קונטי מבחינה קולנועית בדמותו של הקולונל הבריטי ג'ון לורנס.
קונטי היה מועמד לזכייה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב עבור תפקידו בסרט "ראובן, ראובן". בסרט אשר על תסריטו חתום התסריטאי היהודי ג'וליוס אפשטיין גילם קונטי משורר שיכור ואובדני בשם גאוון מק'גלאנד. ב-1986 היה קונטי מועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט "ביאטה קלרספלד ציידת הנאצים".
תפקיד נוסף בו התפרסם קונטי היה בדרמה הקומית "שירלי ולנטיין", בסרט גילם קונטי את קוסטאס קאלדס, מאהבה היווני של גיבורת העלילה שירלי ולנטיין. בשנים האחרונות בחר קונטי להקדיש את מיטב זמנו לכתיבה ובימוי, הופעותיו האחרונות עד כה היו בתפקידים משניים בסרטים "ירושלים, ירושלים" ו "מחיר הבגידה".
קונטי פרסם בשנת 2004 את ספרו "הדוקטור", אודות סיפורו הביוגרפי של טייס בשירות הביטחון החשאי. 
קונטי נשוי לשחקנית הסקוטית קארה וילסון משנת 1967, בתם נינה גם היא שחקנית.
סן פולו (רובע)

אתרים עיקריים

ברובע ממוקמות כנסיות רבות ובהן סן ג'קומו די ריאלטו (אחת העתיקות בכנסיות העיר, אם לא העתיקה שבהן), סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי וסן רוקו. כמו כן ממוקם ברובע הסקולה גראנדה די סן רוקו וכיכר סן רוקו הסמוכה לו.
בית הכנסת הישן אוהל יעקב (מינכן)

היסטוריה

אגודת אוהל יעקב הוקמה על ידי הקהילה החרדית במינכן, שהתפצלה מיתר הקהילה לאחר שזו החלה לאמץ סממני דת ליברליים כגון סידור תפילה מחודש שיצא בשנת 1876, ושילוב שירת מקהלות ועוגב בתפילה. למרות הפילוג, מפאת החוק הבווארי פעלה הקהילה כתת-קהילה במסגרת הקהילה המרכזית בעיר ולא כקהילה עצמאית. בשנת 1887 בנתה הקהילה המרכזית בית כנסת חדש, והאורתודוקסים ביקשו לשכור את בית הכנסת הקודם שהתפנה, אך בין אם מסיבות כלכליות או מתוך חוסר רצון להעמיק את הפילוג, הבקשה נדחתה והמבנה נמכר.
לבסוף נבנה בית הכנסת ברחוב הרצוג-רודולף במימון מקורות פרטיים. בשנת 1891 הונחה בו אבן הפינה ושנה מאוחר יותר הבניין נחנך רשמית. בשנת 1924 הקימה הקהילה בית ספר ששימש כבית ספר דתי ציבורי, שנרכש בשנת 1933 על ידי הקהילה הכללית. הרב ד"ר חנוך ארנטרוי שימש כרב הקהילה האורתודוקסית ובית הכנסת במשך כארבעים שנה, עד למותו בראשית שנת 1927.
ב-ליל 9 בנובמבר ב-1938, השתתפה צמרת השלטון הנאצי בארוחה חגיגית בבית העירייה במינכן, לציון 15 שנה לפוטש מרתף הבירה. בין הסועדים נמנו חיילי פלוגות הסער שהשתתפו בפוטש, ושישה מהם סעדו ליד שולחנו של היטלר. לקראת השעה 10:30 בערב הם קמו ויצאו להשתולל בעיר. בית הכנסת נשרף על כליו, ספרי התורה‬ ותשמישי הקדושה שבו, ועימו נשרפו גם בית המדרש והספרייה. השר גבלס הבחין בלהבות שאחזו באוהל יעקב וניסה להזעיק מכבי אש (ייתכן מתוך חשש של פגיעה ברכוש לא יהודי) ללא הצלחה. ככל הנראה רק סיבה אחת יכלה להביא לכך שבקשת השר לא בוצעה: המציתים פעלו בהוראה אישית מפורשת או מרומזת שקיבלו כמה שעות קודם לכן מהיטלר. עלויות פינוי ההריסות הוטלו על הקהילה היהודית, ובית הספר נסגר. כיום יש במקום שלט הנצחה בבית מס' 1 ברחוב.
ב-9 בנובמבר 2006, 68 שנים בדיוק לאחר שריפת בית הכנסת, נחנך בית הכנסת המרכזי החדש במינכן, הנושא את אותו שם.
אדם גורליצקי

ביוגרפיה

אדם גורליצקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו כקלידן של עברי לידר. ניגן עיבד והפיק אחר-כך לאומנים רבים כמו עמיר בניון, מיכה שטרית, עידן רייכל, מיקה קרני ואושיק לוי. בשנת 2007 הוזמן להצטרף ללהקת הפופ הבריטית מטאפיקס הזכורה מלהיטה BIG CITY LIFE כנגן קלידים למסע ההופעות העולמי שלה. לאחר חזרתו לישראל החל לעבוד על אלבום בכורה שלו כסולן. 
אלבום הבכורה "תמיד חוזר אלייך" הופק על ידי רונן הלל, ושיר הנושא הלהיט "תמיד חוזר אלייך" הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של רשת גימל וזכה בתואר השיר המושמע ביותר בתחנה לשנת 2013 . המוזיקה של גורליצקי משלבת לחנים מלודיים עם הפקה רוקית מודרנית, שילוב הנשמר לאורך כל שירי האלבום. ב-2013 הופיע בפסטיבל הפסנתר, בו אירח את הזמרת מירה עווד.
בינואר 2016 יצא האלבום השני שלו "שתי ארצות", הכולל את הלהיט "מגדלים", בו הוא מארח את סולן תיסלם, דני בסן ושירים נוספים שכיכבו בתחנות הרדיו בארץ. האלבום משלב בתוכו אמירה חברתית חדה וייחודית. השיר "מגדלים" טיפס עד למקום השלישי במצעד הישראלי של רשת גימל, ולווה בקליפ שהשתמש בתיעוד מהמחאה החברתית של קיץ 2011.
גורליצקי הוא בנם של שחקן התיאטרון אילי גורליצקי והרקדנית רות לרמן.
מגילות (כתב עת)

מגילות הוא כתב עת מדעי לחקר מגילות מדבר יהודה היוצא לאור בעברית על ידי הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת חיפה ועל ידי מרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא יוצא לאור מאז שנת 2003.
כתב העת נוסד בסמוך לסיום פרסומן של כל המגילות, והוא נועד למלא את החסר בפרסומים בעברית בנושא. רוב המאמרים בכרכים השונים הם עיבודים להרצאות שניתנו בסדנת חיפה השנתית לחקר מגילות קומראן, ועליהם נוספו מאמרים של חוקרים מן התחום או מתחומים קרובים. המאמרים כוללים מהדורות חדשות לטקסטים, פרשנות, שאלות לשון ונוסח, דיון בענייני אמונות ודעות במגילות קומראן וביקורות על ספרים חדשים העוסקים במגילות.
העורכים המייסדים של כתב העת הם פרופ' דבורה דימנט ופרופ' משה בר-אשר, ובעריכתם יצאו תשעה כרכים (שניים מהם כפולים). תשעה כרכים אלה הוצאו בשיתוף אוניברסיטת חיפה ומוסד ביאליק. החל מהכרך העשירי, כתב העת יוצא בשיתוף אוניברסיטת חיפה (הפקולטה למדעי הרוח) ומרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטה העברית. נכון ל-2019, עורכיו הם פרופ' יונתן בן-דב ופרופ' מנחם קיסטר.
סוזן פלאשט

משפחה

פלאשט נולדה ב-31 בינואר 1937 בברוקלין הייטס, ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית ממוצא רוסי ואוסטרו-הונגרי. אמה ג'רלדין (שם משפחה מנעורים קפלן), הייתה רקדנית ואמנית שהופיעה תחת שם הבמה ג'רלדין ריברס. אביה יוג'ין היה מנהל הבמה, מנכ"ל הרשת ומנהל תיאטרון פרמאונט בברוקלין.

קריירת המשחק

לאחר שסיימה כבוגרת תיכון מנהטן לאמנויות הבמה, למדה סוזן באוניברסיטת סירקיוז במשך סמסטר אחד לפני שעברה למכללת פינץ'.
את קריירת המשחק החלה פלאשט בתיאטרון, כאשר הופיעה במחזה של הסופר מאיר לוין בשנת 1957. לאחר כמה שנים החלה לבסס את משחקה בסדרות טלוויזיה רבות כגון "כביש 66", "הנמלט", "שם המשחק" ועוד.
לאחר קריירת תיאטרון וטלוויזיה מצליחה, עברה פלאשט לשחק בסרטי קולנוע בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 בסרטים כגון "הציפורים" של הבמאי אלפרד היצ'קוק ו"הרפתקאה ברומא" של הבמאי דלמר דייבס, בו שיחקה לצד בעלה הראשון, טרוי דונהיו, לו הייתה נשואה תקופה קצרה.
פלאשט גם דיבבה את זירה בסרט "מלך האריות 2: מלכות סימבה", וכן את יובאבה ואת אחותה זניבה בסרט "המסע המופלא".
פלאשט המשיכה לפעול בתחום המשחק עד שנת 2004. היא נפטרה מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מסרטן ריאות ב-19 בינואר 2008, 12 ימים לפני יום הולדתה ה-71.
כריסטוף גילווי

תולדות חייו

נולד במונרייל שבמחוז אר ולואר ובגר בשכונת בלוויל בפריז. בשנת 1987 סיים תואר שני בגאוגרפיה עירונית בסורבון.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 עוסק בתחום של גאוגרפיה חברתית המבקשת לבצע סינתזה בין גאוגרפיה לבין סוציולוגיה, פוליטיקה (בפרט, פוליטיקה מוניציפלית) ותרבות. עבודותיו דנות במרחב המטרופולין (העיר הגדולה), הפרברים והמרחב הלא-מטרופוליני, תרבותם, הסוציולוגיה שלהם והמתחים ביניהם והשתקפותם הפוליטית.

התזה של צרפת הפריפריאלית

בספרו La France périphérique, שראה אור ב-2014, הצביע גילווי על הפער החמור בין "שתי צרפת", מחד - צרפת המטרופוליטנית, כלומר זו של הערים הגדולות, פריז, ליון, מרסיי וטולוז, בהן מתגוררת קצת פחות ממחצית האוכולסיה ומנגד - צרפת הפריפריאלית, כלומר עיירות קטנות וערים קטנות ובינוניות בהן מתגוררת מעט יותר מן המחצית השנייה של האוכלוסייה. בעוד החיים בערים הגדולות מאופיינים בנגישות גבוהה לשירותי חינוך, בריאות ורווחה, מן הטובים בעולם, ברמה גבוהה יחסית של תעסוקה (אחוז אבטלה נמוך יחסית) ובתחבורה ציבורית מעולה; הרי שמחוצה להן מתקיימת מציאות שונה לחלוטין בה אחוז האבטלה גבוה ביותר (עד כדי 40%), מתקיימת הגירה שלילית לכיוון המטרופוליטנים המרוקנת את הערים והעיירות (חלקן עתיקות ביותר) מתושביהן בעלי היכולת, הנגישות לשירותי בריאות, חינוך ורווחה נמוכה ורמתם ירודה ומעל הכל - אין שירותי תחבורה ציבורית יעילים. עובדה אחרונה זו מחייבת משק בית בפריפריה להחזיק רכב פרטי אחד לפחות כצורך חיוני (בשל האבטלה, רבים נוסעים שעה ויותר מביתם על מנת לעבוד בעיר אחרת), זאת בעוד שבערים הגדולות אין צורך ברכב פרטי וגם אם כן הרי שלרוב מדובר ברכב חשמלי עירוני קטן.
בנוסף לפערים אלה, הגורמים לכך שהמחייה בפריפריה יקרה יותר ובטוחה פחות מהמצב בערים הגדולות, הרי שגם סדר היום האזרחי שונה. לדברי גילווי, בעוד שב"צרפת המטרופוליטנית" מתהדרים באידאולוגיה פרוגרסיבית "שבעה" (המופנה לאלה שביטחונם הכלכלי מובטח) של הכרה במיעוטים ופליטים, זכויות להט"ב וסביבתנות, קשיי המחייה בפריפריה אינם מאפשרים התחברות לערכים אלה.
בעוד המטרופולינים נהנים מן הגלובליזציה של סחורות וכוח אדם, הרי שהפריפריה אינה נהנית מפירות הגלובליזציה, אך נאלצת לסבול את חולייה כגון אבדן הזהות והפניית העורף לתוצרת מקומית לטובת תוצרת חוץ זולה. חלק מה"פריפריאלים" נופלים לפיכך למלכודת של שנאת זרים וגזענות, כאשר הם רואים כי מהגר או פליט החי בפרברי פריז נהנה מתעסוקה וממערכות בריאות, רווחה וחינוך נגישות, זולות וטובות יותר מאלו של "צרפתי שורשי" החי באלבי או לה רושל, למשל.
באופן דומה הסביר גילווי את הצלחתו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, כמי שפנה אל "אמריקה הפריפריאלית", ערכיה והנושאים החשובים לה (בפרט תעסוקה).

ביקורת

הביקורת העיקרית המופנית אל גילווי היא שהוא מציג תאוריה של נאו-קונסרבטיזם, המבטלת את ערכם של ערכים כגון סביבתנות וזכויות להט"ב ומגדירם כ"ערכים לעשירים", בעוד הם נוגעים לכלל האוכלוסייה וחיוניים לטובתה. יש גם המאשימים אותו במתן מצע אידאולוגי לשנאת הזרים של מפלגת האיחוד הלאומי של מרין לה פן. בנוסף, נמתחה על התזה ביקורת כגסה, לא מדעית ומדויקת מספיק, שטחית ופשטנית.