google/wiki40b huggingface dataset:
חופש המצפון

חופש המצפון (או חירות המצפון) היא זכות אדם, הקובעת כי כל אדם רשאי להחזיק בערכי מוסר התואמים את מצפונו. ערכים אלה אפשר שיתקיימו בזיקה לאמונה דתית או אידאולוגית.
חופש המצפון קובע כי לכל אדם הזכות להכריע בין טוב לרע ולפעול בהתאם להכרעה זו, וזאת בכפוף לחוקי המדינה התקפים בזמן ובמקום.
מדינות מיישמות זכות זו ברמות שונות. ישנן מדינות המכירות בחופש המצפון בצורה רחבה, ויש כאלו שאינן מכירות בו או מכירות בו בצורה מוגבלת. דוגמה לתחום הקשור לחופש המצפון היא פציפיזם, שיש מדינות המכירות בזכותם של אזרחים לנהוג על פי מצפונם ויש כאלו שלא.
חופש המצפון בא לידי ביטוי בסעיף י"ח של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם:
כל אדם זכאי לחירות המחשבה, המצפון והדת חירות זו כוללת את הזכות להמיר את דתו או את אמונתו ולתת ביטוי לדתו או לאמונתו – לבדו או בציבור, ברשות היחיד או ברשות הרבים, דרך הוראה, נוהג, פולחן ושמירת מצוות.

חופש המצפון בישראל

חופש המצפון בישראל קיבל ביטוי במגילת העצמאות, בה נכתב כי המדינה שתקום תבטיח בין היתר גם חירות זו:
מדינת ישראל [...] תקיים שוויון זכויות חברתי גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין; תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות;
צהלולים

צהלולים (בערבית: زغروطة או زغوردة, תעתיק: זע'רוטה או זע'רודה, בהתאמה; בערבית עיראקית: هلاهل, הלאהל או הָלָאהִיל) הם קולות גבוהים ומסולסלים המופקים בעזרת נענוע מהיר של הלשון לשם הבעת שמחה. הצהלולים נהוגים בעיקר בקרב נשים מעדות המזרח, בשמחות ובאירועים מיוחדים, ובקרב נשים ערביות גם לאות שמחה ושמחות .
במהלך ביצוע הצהלולים נוהגות בדרך כלל הנשים להניח את האצבע המורה בצמוד לשפה העליונה כאשר חלק מהאצבעות האחרות מונפות כלפי מעלה ובכך מגדילות את מידת ההחצנה של שמחתן. הצהלולים מבוצעים בדרך כלל בתדירות גבוהה יותר ועל ידי מספר נשים באופן לא מתואם ברגעי השיא של האירוע (כגון מיד לאחר שבירת הכוס בחתונה).

ההלחם "צהלולים"

חיים אוליאל, זמר ומוזיקאי משדרות, הגה את המילה "צהלולים". הצעתו של אוליאל הוגשה לאקדמיה ללשון העברית והתקבלה.
בסלנג, המילה המתארת צהלולים היא האונומטופיאה "קוּלוּלוּ". כאשר האקדמיה ללשון העברית בחרה במילה "צהלולים" בשנת 2000, היא התבססה על אונומטופיאה זו, אותה צירפה כהלחם למילה "צהלה".
לדברי אוליאל, "מדובר באלמנט חשוב ומרכזי בשמחות ובפולקלור המזרחי ולא הייתה לזה מילה בעברית. 'צהלולים' היא מלשון צהלה וגם מזכירה בצליל את 'קולולו'". אוליאל מוסיף: "זה כבוד גדול שהאקדמיה אימצה מילה שהמצאתי. כתבתי שירים רבים, אבל מילה נשארת לדורות".

סממן תרבותי

הנוסע האירי ריצ'רד רוברט מאדן ביקר בשנת 1827 בירושלים והוזמן על ידי יוסף אמזלג, העשיר ביהודי העיר, לחתונה יהודית, בה נשמעו ככל הנראה צהלולים: "בחצר מצאנו בנות-ישראל נאות במספר רב, שהיו צווחות כפי שנוהגים המצרים בלילות שימורים ובחתונות".
זיהויָם של הצהלולים עם עדות המזרח בישראל הפך אותם לסממן תרבותי. לעיתים הם נתפסים כמנהג פרימיטיבי שמזרחים ילידי הארץ משתדלים להמעיט בו, כפי שעולה מדבריו של עמיר פרץ: "אמא שלי אמרה לנו שהיא חייבת לעשות 'זרארק'. 'זרארק' זה מה שקיבל בעברית את השם צהלולו-לו-לו. אמרנו לה: 'אמא, מה, השתגעת?' היא אמרה: 'אתם לא רוצים? אני לא באה'. התחלנו משא ומתן. אמרה: 'אני רוצה עשרה סלסולים'. אמרנו לה: 'השתגעת? איך עשר?' הגענו בסוף להסכמה על חמש. חמישה צהלולים". ברית המילה החלה, ואמו של פרץ החלה בצהלולים שלה. פרץ אמר על כך: "אני זוכר שפתאום תפסתי את כל הגיחוך והעקמומיות שבעניין... שתעשה מאה צהלולים, מה קרה? אם הקיבוצניקים רוצים לשיר 'אנו באנו ארצה', שישירו כמה שהם רוצים. ואם היא רוצה לבטא את השמחה שלה בדרך אחרת, צריך לתת לה לבטא את זה".

בתרבות הפופולרית

בפרק השני בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "רמזור", הסבתא הטריפוליטאית של טלי רוצה להשמיע צהלולים בחתונה של אמיר וטלי, בעוד אמיר, שמוצאו אשכנזי, רואה במנהג זה מנהג ערבי ופרימיטיבי ומתנגד לו.
יוליוס ראב

יוליוס ראב (בגרמנית: Julius Raab; ‏29 בנובמבר 1891 - 8 בינואר 1964) היה פוליטיקאי אוסטרי שמרני, קנצלר אוסטריה בין השנים 1953–1961.

חייו

ראב נולד בעיר סנקט פלטן שבאוסטריה לקבלן, וסבו היה יהודי מומר - בן למשפחת ראב. הוא למד הנדסת טכנולוגיה באוניברסיטה הטכנית של וינה. לימודיו בווינה נפסקו בעקבות שירותו כסגן חיל הרגלים של צבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה. לאחר שהתפטר מהצבא ב-1918, חזר ללמוד באוניברסיטה הטכנית. ב-1922 סיים את לימודיו, הצטרף לעסק של אביו ואף הקים עסק משל עצמו. 
בתקופת לימודיו החל להתעניין בפוליטיקה. ב-1929 הוא נבחר לבית התחתון של הפרלמנט מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. באותו זמן הוא היה פעיל ביותר בפוליטיקה האוסטרית: בשנים 1940-1929 היה חבר במועצה הלאומית, בין השנים 1927-1934 היה חבר בפרלמנט, ובין השנים 1934-1938 חבר המועצה הכלכלית. בשנת 1938 מונה לשר המסחר והתקשורת בקבינט האוסטרי האחרון של קורט שושניג לפני הסיפוח לגרמניה הנאצית (האנשלוס), וארגן את קונגרס תאגיד המסחר האוסטרי הראשון. ראב נודע גם באנטישמיות שלו כחבר בפרלמנט, במיוחד לאחר שכינה בעת ישיבה בפרלמנט ב-1931 את המנהיג הסוציאליסטי אוטו באואר "חזיר יהודי חצוף".
ראב גורש לגמרי מחיי הפוליטיקה בתקופת האנשלוס, אך שלא כמנהיגים פוליטיים אחרים שנעלמו, נהרגו או נכלאו, הוא ניצל בעזרתו של המנהיג הנאצי המקומי של אוסטריה תחתית, שאותו הכיר באופן אישי. בשנים 1938-1945 לא התירו הנאצים לראב לעבוד בעסקו האישי, והוא הצטרף לתוכנית סלילת כביש. בתפקיד זה, הוא נתן מחסה זמני לאנשים רבים שנרדפו בידי הנאצים. אחד מהם היה לאופולד פיגל, מי שיהיה לימים קנצלר אוסטריה. 
לאחר תבוסת הנאצים ב-1945 היה ראב ממקימי מפלגת העם האוסטרית ומנהיגה בשנים 1951-1960, וכיהן כחבר בקבינט האוסטרי הראשון לאחר המלחמה. באותה שנה הוא מונה לתפקיד שר התעמולה בממשלתו של לאופולד פיגל. ב-1 באפריל הוא נבחר לקנצלר אוסטריה וקיבל את אישור הכוחות הסובייטים לניסוח הסכם המדינה האוסטרית (Staatsvertrag). ב-1955 חתמו כל בעלות הברית שכבשו את אוסטריה על ההסכם, שבזכותו חודשה למעשה עצמאותה של אוסטריה. 
ב-11 באפריל 1961 נפסקה כהונתו כקנצלר, אך הוא המשיך בחיים פוליטיים אקטיביים; התחרה במירוץ לנשיאות מטעם מפלגת העם, אך הפסיד לאדולף שרף.
ראב נפטר בווינה ב-8 בינואר 1964 לאחר מחלה ארוכה.
חיים ביטון

ביוגרפיה

נולד בישראל בט' בשבט תשל"ח לישועה ורחל, למד בישיבת עטרת ישראל.
ביטון החל את דרכו בגיל 20 כעוזר סמנכ"ל אל המעיין, בשנת 2001 (בגיל 23) מונה לסמנכ"ל רשת מגדל אור של הרב יצחק דוד גרוסמן, ובשנים 2003–2014 שימש כמנכ"ל העמותה. היה חבר מועצת העיר במגדל העמק, ו-10 שנים יו"ר דירקטוריון המתנ"ס. ביטון התמנה למנהל לשכתו של אריה דרעי עם חזרתו לפוליטיקה, ולאחר מכן למנכ"ל תנועת ש"ס בבחירות לכנסת התשע עשרה. הוא שימש בתפקיד ראש מטה בבחירות לרשויות המקומיות. ולאחר מכן היה יו"ר מטה הבחירות לכנסת העשרים. הוא הוצב במקום התשיעי ברשימת ש"ס בבחירות אלו, אך לאחר הבחירות התפטר מן הרשימה ויגאל גואטה נכנס במקומו לכנסת עם התפטרותו של משולם נהרי. מכהן כמנכ"ל רשת "בני יוסף" משנת 2015. שמו של ביטון הועלה כמחליף ליו"ר התנועה.
מאז מינויו כמנכ"ל, ביטון אחראי לארגון כנסי התנועה, פיקד על העלייה לרגל בסוכות תשע"ז שאירגנה תנועת אל המעיין. קיים כינוסי ועידות נבחרי המפלגה, וראשי מועצות. כמו כן אירגן כינוס מורי הרשת, וכינוס תלמידי רשת בני יוסף באצטדיון ארנה בירושלים. בשנת תשע"ו כמנכ"ל הרשת ערך ביקור במוסדות רשת בני יוסף לשר חינוך נפתלי בנט על אף התנגדות החרדים מיהדות התורה. כמו כך ערך ביקור עם הנהלת ידידות טורונטו המשתפים פעולה עם רשת בני יוסף ומעודדים חרדים לאקדמיה, דבר שלא היה מקובל בשנים הקודמות ברשת. בתקופתו הוסרה מחד ההוראה לחייב את עובדי הרשת להיות מנויים לעיתון יום ליום לאחר שהוראה כזו הייתה במשך 20 שנה אך מאידך הועלתה הדרישה מפעילי התנועה לתמוך כלכלית בעיתון "הדרך" שופרה החדש של תנועת ש"ס. 
בתפקידו כמנכ"ל ש"ס קידם את התחום הממוחשב של המפלגה בבחירות לכנסת העשרים. והיה אחראי על ארגון העצרת במלאת השבעה לרב עובדיה יוסף. בשנת תשע"ז יסד ועידות למנהלי תלמודי תורה והמוסדות. ובין היתר אחראי על כינוס 'עליה לרגל' באצטדיון טדי, בחול המועד פסח תשע"ז.
ביטון אב לחמישה ומתגורר בשכונת 'הר שמואל' שבגבעת זאב.
יחסי ארצות הברית–גמביה

היסטוריה

בדרך לועידת קזבלנקה ולאחר מכן לליבריה, עצר פרנקלין דלאנו רוזוולט בבנג'ול ב-1943.
מדיניות ארצות הברית מבקשת לבנות יחסים משופרים עם גמביה על בסיס קשרים היסטוריים, כבוד הדדי, שלטון דמוקרטי, זכויות אדם, ודבקות בהחלטות האו"ם בנושא מלחמה בטרור, יהלומי קונפליקט וסוגי סחר אחרים.
בבחירות של גמביה לנשיאות ולחקיקה באוקטובר 2001 ובינואר 2002, בהתאמה, קבעה ממשלת ארצות הברית כי ממשלה שנבחרה באופן דמוקרטי נכנסה לתפקיד, ובכך הסירה את הסנקציות שהטילה על גמביה בהתאם לסעיף 508 לחוק סיוע החוץ להפיכה ב-1994. הסיוע האמריקאי תומך בדמוקרטיה, בזכויות אדם, בהשכלת נשים ובמאבק בHIV / איידס.
בנוסף, חיל השלום מבצע תוכנית גדולה עם כ-100 מתנדבים העוסקים בתחומי איכות הסביבה, בריאות הציבור וחינוך, בעיקר ברמת הכפרים בגמביה.
גמביה זכתה להטבות סחר מועדפות בעקבות "פעולת הצמיחה וההזדמנות באפריקה"  ב-1 בינואר 2003.
היחסים עם ארצות הברית לא השתפרו משמעותית בשל חוסר בזכויות האדם וחופש העיתונות, אשר הביאו להשעיית גמביה מ"תאגיד אתגר המילניום"  ביוני 2006.
שדה התעופה הבינלאומי של בנג'ול משמש כמקום נחיתה למעבורות חלל של נאס"א.

נציגות

פקידי הממשל הראשיים של ארצות הברית בגמביה כוללים את השגריר בארי וולס. שגרירות ארצות הברית בגמביה נמצאת בפג'רה (13°27′43.1″N 16°41′12.1″W) ומשרד חיל השלום נמצא לידה.
אלבינה (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי צ'ארלס איגוי ודולב רם והופק על ידי יעקב למאי. שיר זה מכיל בתוכו קטעים ולחנים מתוך השיר "Alabina" של הלהקה אלבינה. בשיר משלבת בן זקן מילים בשפה העברית והערבית.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

את הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר העלתה עדן בן זקן לערוץ היוטיוב שלה ב-29 בדצמבר 2015. הקליפ בוים על ידי יניר סלע ומכיל בתוכו קטעים מתוך הופעות של בן זקן. בנוסף לכך, העלתה בן זקן את האודיו של השיר לערוצה גם כן.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-4.6 מיליון צפיות.
בת'אני ג'וי לנז

שנותיה המוקדמות

בת'אני ג'וי לנז נולדה ב-2 באפריל 1981 בהוליווד, פלורידה. ב'תאני היא בתם היחידה של רוברט ג'ורג לנז (מורה להיסטוריה ומטפל) ולקתרין הולט מלקולם שפרד (מנהלת אישית ויזמית).
בת'אני ממוצא אוסטרלי, סקוטי, גרמני ואירי.
סבא שלה היה מופיע במחזות זמר בברודוויי בשנת 1950. בת'אני הלכה בדרכו והחלה לשיר ולהופיע בגיל צעיר בכנסייה.
לאחר שעברה עם משפחתה לטקסס כשהייתה בת 7 החלה ללמוד בבית ספר המשלב תיאטרון ואמנות שם למדה ריקוד משחק ותיאטרון בכול שנותיה שם והופיעה במספר הצגות ומופעים בית-ספריים.

חייה האישיים

כאשר לא הייתה בצילומים של מגרש ביתי היא חיה בוושינגטון עם בעלה מייקל גלאותי - לו נישאה בדצמבר 2005.
בפברואר 2011 הודיעו הזוג שהם מצפים לתינוקת (מריה רוז גלאותי), לאחר שנה הודיעה בת'אני באופן בלתי צפוי שהיא מתגרשת מבעלה ופרסמה את ההצהרה הבאה: "בקרוב תתהו למה קוראים לי שוב בת'אני ג'וי לנז (בלי שם המשפחה של בעלה-גלאותי). אני מצטערת לומר שאני ומייקל החלטנו להתגרש, אנו נשארים בקשר ידידותי עבור בתנו היפהפייה והאהובה. אנחנו מעריכים את התפילות והתמיכה של כולכם בתקופה קשה זו".
כיום היא מתגוררת בלוס אנג'לס עם בתה.
מנצח

מנצח הוא מוזיקאי העוסק בניצוח על הרכב מוזיקלי.
פרט להנחיה של הביצוע המוזיקלי, למנצח תפקידים נוספים אפשריים והם: קביעת אופן התנהלות החזרות – אדמיניסטרטיבית ומוזיקלית, פירוש היצירה והנחלתה לכלל מבצעיה, הוספת הוראות ביצוע שאינן כתובות במקור (כגון דינמיקה, קצב וכיוצא בזאת), ועוד.
מנצח קבוע של תזמורת (בניגוד למנצח אורח), המעורב בניהול האמנותי של התזמורת או להקת האופרה, מכונה לפעמים "מנהל מוזיקלי", או, בימינו, במונח הגרמני קאפלמייסטר. מנצחי מקהלה מכונים לפעמים מנהלי מקהלה. מנצחים בכירים (כמו נגנים בכירים) זוכים לפעמים לתואר הכבוד האיטלקי מאסטרו.
תורת הניצוח נלמדת באקדמיה למוזיקה, במגמה העוסקת בכך. בין המנצחים רבים העוסקים רק בניצוח, ואחרים העוסקים בניצוח במקביל לפעילותם כמבצעים (פסנתרנים, כנרים וכדומה). מוזיקאים רבים, זמרים ונגנים, מפנים את עיקר פעילותם לניצוח בשלב מסוים בקריירה שלהם, כגון דניאל בארנבוים ודיטריך פישר-דיסקאו, למשל.
מנצחים שונים מסגלים להם סגנונות ניצוח שונים - יש המרבים להתנועע על הדוכן, לנתר ולפזז בעת הניצוח, ואחרים הניצבים ללא ניע ורק ידיהם ומבטם עושים את המלאכה. אישיותו של המנצח ויכולתו ליצור קשר בכל רגע נתון עם כל אחד מהמבצעים היא הקובעת את איכות הביצוע ורמתו, זאת בנוסף לפרשנות שכל מנצח עשוי לתת ליצירה, בכל הנוגע לדינמיקה, קצב והבלטת קבוצות כלים שונות על פני אחרות. מנצחים מסוימים מצטיינים באינטנסיביות של ניצוחם, עד להזדהות מוחלטת של המנצח עם התזמורת, בעוד אחרים מנהיגים את הנגנים באחריות ובנאמנות לפרטיטורה; אלה כאלה עשויים להשיג תוצאה טובה ואף מעולה, אך רישומה על המאזין יהיה שונה לחלוטין.
במהלך הופעתה של התזמורת פונה המנצח אל נגני התזמורת, ולפיכך מפנה את גבו אל הקהל. את פניו הוא מפנה אל הקהל קודם לתחילת נגינתה של יצירה, ועם סיום הנגינה, בעת מחיאות הכפיים. לעיתים מוסיף המנצח דברי הסבר קצרים על היצירה.
בסיום יצירה, נוהג המנצח ללחוץ את יד הכנר הראשי ואת ידי הסולנים, אם היו. כאשר נכללים בפרטיטורה תפקידי סולו לנגנים מן התזמורת, המנצח מורה להם לקום לקידה ולעיתים לוחץ גם את ידיהם לאות הוקרה מיוחדת. לאחר הקמת הכנר הראשי והסולנים לקידות לפני הקהל, מורה המנצח לכל התזמורת (ולמקהלה, אם נוכחת) לקום למחיאות הכף. במקרים מסוימים יקרא המנצח אל הבמה את מלחין היצירה ואת מנצח המקהלה.
פאולה אקרמן

ביוגרפיה

נולדה בשם פאולה הרשקוביץ (Paula Herskovitz) בכ"ח בכסלו תרנ"ד (7 בדצמבר 1893) בעיר פנסקולה שבפלורידה. היא נישאה לרב ויליאם אקרמן בשנת תרע"ט (1919). בעלה היה רב בית הכנסת הרפורמי "בית ישראל" בעיר מרידיאן שבמדינת מיסיסיפי. הוא נפטר במפתיע בשנת תש"י (1950), ופאולה אקרמן תפסה את מקומו כראש הקהילה, אף על-פי שלא הוסמכה רשמית לרבנות. אקרמן הנהיגה את הקהילה כאילו הייתה רב במשך שלוש שנים, עד שנמצא רב מוסמך (הסמכה על-פי כללי היהדות הרפורמית) שהחליף את בעלה המנוח. בשנת תשכ"ב (1962) שוב מילאה אקרמן תפקידים רבניים, הפעם בבית הכנסת "בית אל" שבעיר הולדתה. גם בפעם הזאת הופקדה המשימה בידיה עקב היעדרו של רב מוסמך מהקהילה. כעבור תשעה חודשים נמצא רב מוסמך להנהגת הקהילה בפנסקולה שבפלורידה, ואקרמן חדלה למלא את התפקידים שהופקדו בידיה.
פאולה אקרמן נפטרה במדינת מיסיסיפי, שבה חיה רוב ימיה, בו' בשבט תשמ"ט (12 בינואר 1989). 
עד שנת תשל"ב (1972) לא הוסמכו בארצות הברית נשים לרבנות, וגם כיום הסמכת נשים לרבנות קיימת רק בקהילות מהזרם הרפורמי. האישה הראשונה שהוסמכה רשמית כרבּה רפורמית בארצות הברית הייתה סאלי ג'יין פריסנד מקהילת טינטן פולס במדינת ניו ג'רזי. לפיכך, לא הייתה לאקרמן אפשרות להתמנות במקום בעלה במינוי קבוע, וגם כך הסכמת הקהילה שתמלא את מקומו של בעלה למשך שלוש שנים הייתה מקרה בלתי-רגיל שנבע מהאסון שהקהילה נקלעה אליו. בכל זאת, מינויה הזמני של אקרמן נפל על קרקע פורייה, ונתפס בקהילה הרפורמית של ארצות הברית כצעד שיכשיר את הקרקע להסמכת נשים לרבנות באופן רשמי. בדיווח של טיים מגזין מ-22 בינואר 1951, מצוטט הרב מוריס אייזנדרת, שהיה אז נשיא איחוד הקהילות העבריות של אמריקה (איחוד הקהילות הרפורמיות בארצות הברית) באומרו: "אין למנוע מנשים את הזכות להיות מוסמכות. אין דבר בפרקטיקה או בעקרונות של היהדות הליברלית המונע את האפשרות שאישה תכהן כרב".
במכתב פרטי שכתבה אקרמן בקשר לאפשרות שתמונה רשמית להנהגת הקהילה כרב היא כתבה: "אני יודעת עד כמה הרעיון הזה מהפכני - זהו לפיכך אתגר, ואני מתפללת שאוכל לעמוד בו. אם רק אוכל לטמון זרע להשתתפות רחבה יותר של האישה היהודית - אם יהיה בכך כדי לפתוח דרך לתלמידות יהודיות לעבור הכשרה להנהגת קהילות - תהיה משמעות כלשהי לחיי."
ג'רלד מקוי

ביוגרפיה

מקוי נולד באוקלהומה סיטי לפטרישיה וג'רלד מקוי. בצעירותו עסק בפוטבול ובהדיפת כדור ברזל. בשנת 2005 נבחר לשחקן ההגנתי של השנה על ידי USA Today. בין השנים 2006–2009 שיחק בפוטבול מכללות. לקראת דראפט ה-NFL לשנת 2010, נחשב לאחד שחקני הפוטבול המבוקשים ביותר. בדראפט זה נבחר שלישי לשחק בקבוצת טמפה ביי באקנירס. במאי 2019 עזב את הקבוצה וביוני 2019 הצטרף לקבוצת קרוליינה פנתרס.

חיים אישיים

מקוי נשוי לאבוני מקוי ולזוג חמישה ילדים. השתתף בעונה החמישית של הסדרה הליגה.
בינואר 2019, אימץ אורח חיים טבעוני
שלושתנו

ביוגרפיה

"שלושתנו" מונה שלושה חברים: דורית ראובני, חנן יובל ואורי הרפז.
בתחילת שנת 2016, כאשר עזב הרפז את צמד הפרברים, הגה את רעיון הקמת ההרכב החדש.
במשך שנים ארוכות שיתפו השלושה פעולה בכל פעם "שניים שניים" (חנן יובל עם דורית ראובני במופע של שירי רחל, אורי הרפז עם דורית ראובני בשירי לדינו ודרום אמריקה וכן עוד בימי הלהקה הצבאית). חנן יובל ואורי הרפז לקחו חלק בהרכב "החברים של בני". עם זאת, אף פעם לא שיתפו פעולה שלושתם ביחד, וזו הפעם הראשונה שהתאחדו להרכב חדש. 
באוקטובר 2016 ההרכב הוציא לרדיו סינגל בביצוע אולפן, "חייך אל החיים" שכתב יוסי גיספן והלחין חבר הלהקה, חנן יובל.
השלושה העלו מופע בו הם מבצעים שירים מהרפרטואר האישי של כל אחד מהם, וכן שירים ישראליים מוכרים בעיבוד חדש. בין שירי המופע: "שהשמש תעבור עלי", "צל ומי באר", "היום היום", "ליל חניה", "מתוק התפוח", "אני וסימון ומואיז הקטן", "הגיטריסט", "מסביב למדורה" ו"האיש מן הבקעה".
אנפלייט

אנפלייט (באנגלית NPLATE) הוא חלבון הנועד לטפל ברמת טסיות נמוכה בחולים בCHRONIC ITP, שספירת הטסיות בדמם נמוכה מ-30,000. החלבון פותח על ידי חברת אמג'ן (Amgen) ומכיל את החומר הפעיל רומיפלוסטים (Romiplostim). אנפלייט מאושר לשימוש על ידי ה-FDA משנת 2008 וכלול בסל התרופות במדינת ישראל.

התוויה

התכשיר מיועד לשימוש במטופלים מעל גיל 18 לאחר שעברו כריתת טחול וטופלו בסטרואידים ובאימונוגלובולינים ולא הושגה תגובה. הוא מתאים גם למטופלים עם Chronic ITP שעבורם ניתוח הסרת טחול אינו אפשרי.

מנגנון פעולה

מנגנון הפעולה של אנפלייט מושתת על גירוי מח העצם ליצירת טסיות דם והפחתת הרס הטסיות בטחול. הוא פועל במנגנון דומה לטרומבופואטין הטבעי בגוף, אך אינו זהה לו ברצף חומצות האמיניות. בכך הטיפול מוביל לעלייה משמעותית במספר טסיות הדם.
לאנפלייט מבנה ייחודי, הנקרא PEPTIBODY ((חלבון מהונדס), אשר מאפשר לו להיקשר לרצפטור של הטרומבופואטין TPO)), גורם גדילה אשר באמצעות קשירה לרצפטור מווסת ומעודד את הייצור של טסיות הדם במח העצם ומפחית את פירוק טסיות הדם בטחול. הPEPTIBODY מורכב משני חלקים: החלק החלבוני נקשר לרצפטור של הטרומבואטין ומדמה את תפקודו, והחלק הקבוע, שמאריך את זמן מחצית החיים שלו.

אופן מתן

אנפלייט ניתן בזריקה תת-עורית, ואינו עובר דרך מערכת העיכול, ולכן ספיגת החומר הפעיל אינה מושפעת ממזון.

תופעות לוואי

תופעות הלוואי השכיחות בטיפול עם אנפלייט הן כאבי ראש, סחרחורת,
נימול בידיים וברגליים ואדמומיות.
לאוניד גובורוב

ביוגרפיה

לאוניד גובורוב נולד בכפר בשם בוטרקי במחוז קירוב לאב ימאי ולאם עובדת בית. הוא התקבל לפקולטת להנדסת אוניות בפוליטכניון של פטרוגראד (סנקט פטרבורג לפני מהפכת אוקטובר), ולמד שם עד שעבר בדצמבר 1916 לבית ספר מקצועי של חיל התותחנים. בבית ספר צבאי מקצועי של חיל התותחנים סיים את לימודיו ב-1917 והפך לקצין בחיל התותחנים.
לאחר שפרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה הצבא הרוסי פורק, הוא חזר הביתה. בתחילת 1919 גויס לצבא הלבן האנטי קומוניסטי, שם שירת כמפקד סוללה. בנובמבר 1919 ערק מן הצבא הלבן ובינואר 1920 הצטרף לצבא האדום. לאחר שהתגייס לצבא האדום, הוא שירת בחצי האי קרים. במהלך הקרבות של מלחמת האזרחים הוא נפצע פעמיים והוענק לו עיטור הדגל האדום על גבורתו ותפקודו בקרב.
לאחר תום מלחמת האזרחים נשאר לשרת בצבא הקבע. בשנים 1923-1925 פיקד על אגד ארטילרי, לאחר מכן היה קצין תותחנים ראשי של גיס חי"ר. בשנים 1930-1933 למד באקדמיה צבאית במוסקבה ובשנים 1936-1938 - באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
במלחמת החורף (מלחמה בין ברית המועצות לפינלנד) היה קצין תותחנים ראשי של הארמייה השביעית. הוא תכנן והוציא לפועל התקפה של חיל תותחנים שעזרה לסובייטים לפרוץ את קו מנרהיים יותר מאוחר על תפקודו הוענק לו עיטור הכוכב האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה לגובורוב היו תפקידים חשובים והבולטים שביניהם היו הקרב על מוסקבה ובתכנון מבצע "ניצוץ" במהלך המצור על לנינגרד. ב-1941, כאשר הנאצים פלשו לברית המועצות, גובורוב מונה להיות מפקד חיל התותחנים בכל הגזרה של החזית המערבית במזרח פולין ומזרח בלרוס. ביחד עם ז'וקוב הוא לקח חלק חשוב מאד בהגנה על מוסקבה מפני הנאצים שניסו לכבושה ב-1941.
שנה לאחר מכן, 1942, הוא מונה להיות מפקד חזית לנינגרד, עיר שהייתה במצור על ידי צבאות גרמניה ופינלנד. הוא לקח חלק מאד חשוב ביחד עם מרשל ז'וקוב בתכנון מבצע אשר יביא לשחרורה של העיר לנינגרד. משימתו הייתה לתכנן מבצע ירי לעבר התותחים של הנאצים אשר תעזור לסובייטים לפרוץ את המצור הפיני והנאצי ולשחרר את לנינגרד, בנוסף לכך הוא היה צריך לתכנן באופן כזה שבמהלך המבצע העיר לא תפגע מארטילריה רוסית מפני שהיא הייתה תחת הפצצות רבות. וכך עשה, הוא תכנן מבצע שהיה חלק רב חשיבות ממבצע בשם "מבצע ניצוץ" (Operation Spark), אשר במהלכו נכבשה שילסבורג בתוך העיר לנינגרד ומאוחר יותר המבצע שחרור העיר ב-1944. במהלך המבצע ועל תכנונו הוענק לגובורוב דרגת מרשל ברית המועצות.
לאחר שחרור לנינגרד, גובורוב הפך למפקד העליון של חיל התותחנים בצבא האדום. הוא פיקד על החיל ותכנן מבצעים במהלך שחרור של נובגורוד, כיבושה של אסטוניה, לטביה ופולין. כמה חודשים לפני סיום מלחמת העולם השנייה הוענק לגובורוב העיטור של גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה גובורוב פיקד על גזרת לנינגרד וב-1948 מונה להיות המפקד של חיל הנ"מ של הצבא האדום. יותר מאוחר ב-1952 הוא מונה לסגן שר ההגנה.
לקראת סוף שנות ה-40, גובורוב גילה שהוא חולה במחלת לב קשה, מחלה זו הביאה למותו בשנת 1955 והוא נקבר בבית הקברות של חומת הקרמלין.
שטיפ

היסטוריה

יישוב מאורגן בשם אשטיבוס, שמוקם סמוך לעיר המודרנית מתועד החל מן המאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. בהמשך נכבש היישוב על ידי אלכסנדר הגדול ועבר לחזקת ממלכת מוקדון. החל מהמאה ה-1 לפנה"ס נשלט האזור על ידי הרפובליקה הרומית ובמהלך המאה ה-1 הורחב היישוב ונבנתה מצודה בשטח המצוי היום בעיר שטיפ. בהמשך בתקופת הקיסר טיבריוס מתועדת העיר כאחד היישובים המרכזיים בפרובינציית פנוניה. במהלך המאה ה-4 הוחרב היישוב במהלך פשיטות הויזיגותים. בראשית התקופה הביזאנטית הוקם היישוב מחדש ונודע בשם אשטיפאון. במהלך המאה ה-10 עת נשלטה העיר על ידי האימפריה הבולגרית הראשונה קיבלה על עצמה אוכלוסייתה את הנצרות האורתודוקסית. בהמשך הפך היישוב זירת קרבות בין צבאות הביזאנטים, האימפריה הבולגרית השנייה ודספוטט סרביה. ב-1395 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן באיזיט הראשון ונותרה בחזקת העות'מאנים למשך כ-500 שנים, להוציא תקופה קצרה בין השנים 1689–1690 בה נכבשה על ידי ממלכת הבסבורג.
ב-1913, לאחר מלחמת הבלקן השנייה סופחה העיר לממלכת סרביה ובהמשך לממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 נכבשה הממלכה על ידי גרמניה הנאצית והעיר נמסרה לשליטת ממלכת בולגריה תוך הבטחה גרמנית לבולגרים, להכיר בתביעתם לחזקה על העיר לאחר המלחמה. ב-8 בנובמבר 1944 שוחררה העיר על ידי כוחות בעלות הברית ומועד זה הפך ליום חגה של העיר.

כלכלה

בראשית המאה ה-21 הפכה שטיפ מרכז ארצי ליצור והפצת מוצרי טקסטיל, בשיתוף ומימון חברות מגרמניה, בלגיה, הולנד וספרד. כמו כן בעיר מפעלים לעיבוד עורות וייצור נעליים. בשטיפ תעשיית מזון מפותחות בעיקר בתחום השימורים, ייצור שמן ומוצרי חלב. בעיר הוקם אזור תעשייה חדיש ומתוכנן להקים גם שדה תעופה.

תחבורה

תחנת הרכבת ממוקמת בצפון העיר ברובע זלזניקה ומופעלים דרכה קווים ישירים לוולס וסקופיה שבמערב מקדוניה הצפונית וקוצ'אני שבמזרחה. דרך העיר עוברים הכבישים המהירים: M5 לקוצ'אני, E-75 לוולס ו-R-601 לראדוביש.

דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר מהווה 3.1% מאוכלוסיית מקדוניה הצפונית. 87% מאוכלוסיית העיר הם ממוצא מקדוני, 4.6% הם צוענים, 4.3% ולאכים, 2.7% טורקים והשאר בני לאומים שונים. 49.95% הם גברים ו-50.05% הן נשים. אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון טבעי, (שיעור תמותה לעומת ילודה), ובמגמת הגירה שלילית. בין השנים 1991–2002 קטנה כמות האוכלוסין ב-17.9%.

אקלים

בשטיפ שורר אקלים ממוזג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 12.7ᵒc, כשערכי הקיצון הממוצעים נעים מ-0.5ᵒc בינואר ועד 23ᵒc בחודשים יולי ואוגוסט. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 485 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא מאי ובו יורדים בממוצע 58 מילימטרים של משקעים.

ארכאולוגיה ואמנות

בעיר מנזר בן המאה ה-14, שרידי מבצר ביזאנטי ובאזאר מקורה מהתקופה העות'מאנית. בסמיכות לשטיפ מצוים שרידי העיר הביזאנטית בארגאלה שחרבה במאה ה-6. מ-1986 מתקיים בעיר פסטיבל פופ שנתי המכונה מאק - פסט אשר נודע בכל מקדוניה הצפונית ובחודשים יולי - אוגוסט מתקיים יריד אמנויות שנתי.
חדר משלך

נגישות הנשים לחינוך

וירג'יניה וולף טענה במאמר שאישה זקוקה לכסף ולחדר משלה, אם היא מעוניינת לכתוב ספרים. לדעתה, הנשים הורחקו מהכתיבה בגלל מצבן הכלכלי הנחות לעומת הגברים. חופש כלכלי יקרב נשים לחופש ספרותי.
האפשרות שנשים תהיינה בעלות חדר משלהן הייתה רחוקה מלהתממש, אלא אם כן הוריה של האישה עשירים מאוד, או שהם ממעמד האצולה. המאמר בוחן את האפשרות שנשים יכתבו ספרות ברמה של ויליאם שייקספיר, בהתחשב במגבלות שמולן התמודדו נשים, והאם יש צורך ב"רישיון פואטי" כדי ליצור אמנות בחיים הפרטיים.
אביה של וולף, סר לזלי סטפן, האמין, בהתאם להשקפות ששררו בתקופתו, שרק הבנים במשפחה צריכים ללמוד בבית הספר. וירג'יניה וולף גרסה שעקב אמונתו של אביה, היא לא קיבלה חינוך בית-ספרי פורמלי. עם כל זאת, מוכיחים מסמכי ארכיון שהתגלו לאחרונה, שוירג'יניה ואחותה, ונסה, למדו יוונית וגרמנית בבית ספר ידוע בלונדון במשך מספר שנים. מכל מקום, וולף מעבירה את ההרצאות שמהן מורכב הספר, בפני נשים שיש להן ההזדמנות ללמוד חינוך פורמלי במסגרת קבוצתית. היא מדגישה בפניהן את חשיבותו של החינוך, ועם זאת היא מצביעה על האתגרים שהחינוך הזה יציב בפניהן בחברה.