google/wiki40b huggingface dataset:
חטיבה 274

חטיבה 274 (נקראה גם חטיבה 691 ועוצבת ירושלים) הייתה חטיבת שריון בצה"ל שהפעילה טנקי טירן.

היסטוריה

החטיבה הוקמה ב-1969 ומפקדה הראשון היה אלוף-משנה גדעון אלטשולר, החטיבה איגדה תחתיה את כל יחידות טנקי הטירן, טנקי שלל שנפלו בידי צה"ל בעיקר במלחמת ששת הימים ועברו הסבה ושיפורים לשימושו. החטיבה כללה 4 גדודים: 25, 225, 227, ו-228. ב-1971 צורפה לחטיבה יחידה 88 - דב לבן שהתבססה על רק"ם שלל אמפיבי. בנוסף כללה החטיבה פלוגת סיור על ג'יפים, פלוגת קשר, פלוגת רפואה ומערך תחזוקה חטיבתי עצמאי. הרכב הקל של החטיבה התבסס אף הוא על שלל מלחמה. 
במלחמת יום הכיפורים פיקד על היחידה אלוף-משנה יואל גונן, יחידות מחסני החירום של החטיבה היו במחנה חסה (גדוד 25, גדוד 227 וגדוד 228) ובמרחב שלמה (גדוד 225 ויחידה 88). החטיבה למעט גדוד 225 ויחידה 88, שימשה כעתודה פיקודית ונערכה במרחב רפידים. החטיבה השתתפה בקרב השריון ב-14 באוקטובר. למחרת עברה החטיבה תחת פיקוד "כוח נמר" בפיקודו של ששון יצחקי, החטיבה לחמה בקרבות על מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר". במקביל ללחימת החטיבה לחמו גדוד 225 ויחידה 88 בגזרה הדרומית-מערבית של סיני, במנותק ממטה החטיבה. 52 מחיילי החטיבה נהרגו במלחמה. בתום הקרבות נותרה יחידה 88 תחת פיקוד חטיבה 14 ממערב לתעלת סואץ, גדוד 225 היה תחת פיקוד אוגדה 440 ונערך מול הארמייה המצרית השלישית והגדודים 25, 227 ו-228 של החטיבה נערכו מול הארמייה המצרית השנייה. 
לאחר המלחמה צורפה החטיבה לאוגדה 440 ומספרה שונה לחטיבה 691. החטיבה פורקה ב-1986. 
תג היחידה עוצב על ידי גרשון גרא, בן דודו של אלטשולר. התג כולל רקע רקע שחור ומגן ירוק שהם צבעי חיל השריון, השיבולים בתג נלקחו מסמל הפלמ"ח, הכוכב הצהוב מייצג את השמש, והאריה מסמל את ירושלים. מספר החטיבה 274 נבחר כיוון שמייצג בגימטריה את הביטוי "כח מור" על שם בתו של אלטשולר, מור.
החטיבה הוקמה מחדש ב-2010. מפקד החטיבה הוא אל"ם רפי אבירם.
השדרה השלישית

השדרה השלישית (באנגלית: Third Avenue) היא שדרה מצפון לדרום, בצידו המזרחי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק.
השדרה מתחילה בכיכר קופר שבדרום האי מנהטן, ומשתרעת צפונה למשך 120 גושי בניינים, חוצה את נהר הארלם מעל גשר השדרה השלישית וממשיכה ברובע ברונקס, דרך ההאב (The Hub) - מרכז העסקים של רובע הברונקס.
השדרה דו סיטרית דרומית לרחוב 24 במנהטן, וחד סטרית (לכיוון צפון) צפונית לרחוב זה. ברובע הברונקס השדרה ממשיכה להיות חד סטרית לכיוון צפון, אולם בגשר השדרה השלישית התנועה היא לכיוון דרום בלבד, ולכן תנועה רציפה לאורך השדירה מרובע מנהטן לרובע ברונקס אינה אפשרית. 
במנהטן מכונה השדרה בשלטים "3 Ave" בעוד שבברונקס היא מכונה "Third Ave".
השדרה נבנתה במהלך המאה ה-19 בעקבות אישור תוכנית המפקח של 1811. בראשית המאה ה-20 עברה בחלקה הדרומי של השדרה רכבת עילית, אולם זו הוסרה בשנות ה-40 של המאה ה-20.
אליהו בקשי דורון

ביוגרפיה

נולד בירושלים לבן-ציון, יליד פרס, ולטובה, ילידת חלב שבסוריה. בצעירותו למד בישיבת הדרום, לאחר מכן בישיבת חברון ובכולל קול יעקב. נישא לאסתר, בתו של הרב שלום לופס, רבה של עכו.
בשנת 1970 מונה לרב שכונות רמת הנשיא ורמת יוסף בבת ים. בשנת 1972 מונה לרב הראשי הספרדי של העיר. לאחר מכן מונה לרב הראשי של חיפה שם כיהן ברבנות שמונה עשרה שנים. בתקופת רבנותו בעיר הקים את מוסד "מורשה", שם מסר שיעורי תורה. חלק משיחותיו שם קובצו בספרו "בנין אב".
בשנת 1993 נבחר לתפקיד "הראשון לציון" - הרב הראשי הספרדי לישראל, בתמיכת הרב עובדיה יוסף. הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2003, לצדו של הרב הראשי האשכנזי הרב ישראל מאיר לאו. מתחרהו העיקרי בבחירות היה רבה הספרדי של תל אביב-יפו לשעבר, הרב חיים דוד הלוי.
בתקופת כהונתו כרב ראשי סירב לבטל את השימוש בהיתר מכירה בשנת השמיטה, והדבר גרר ביקורת מצד הרבנים הליטאים ובראשם הרב יוסף שלום אלישיב. במטרה למנוע טענות לכפיה דתית, צידד בהנהגת נישואים אזרחיים בישראל כדי למנוע ניאוף וממזרים, אך דרש כי לא יקראו לזה "נישואין".
בתקופת כהונתו כרב ראשי הקים ועדה שמנעה מהרב יונה מצגר לשמש כרב עיר, בשל טענות כלפיו בענייני הטרדה מינית וזיופים. בהמשך עקף מצגר את המחסום והגיש מועמדות לתפקיד הרב ראשי לישראל.
הרב בקשי דורון משמש כנשיא ארגוני חסד, חבר בארגון ידידי בית החולים רמב"ם, הנהלת קרן לב"י וחבר נשיאות מכון ירושלים. לאחר יציאתו לגמלאות, הקים בירושלים את מוסדות "בנין אב" בהם הוא משמש כנשיא המוסדות.
בדצמבר 2012 הוגש נגדו כתב אישום ב"תיק הרבנים", על עבירות קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ניסיון לקבלת דבר במרמה, הפרת אמונים ומתן תעודה כוזבת, בטענה שבעת כהונתו כרב הראשי אישר להעניק תעודות הסמכה לרבנות למאות מאנשי מערכת הביטחון, בלא שהיו ראויים לכך. התעודות זיכו את בעליהן בהטבות כספיות. במאי 2017 הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בירושלים בעבירות של קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ניסיון לקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מתן תעודה כוזבת ומרמה והפרת אמונים. ב-17 באוגוסט 2017 נגזרו עליו 12 חודשי מאסר על תנאי וקנס של 250 אלף שקלים.
חתניו הם הרב דוד אברהם, ראש ישיבת "בנין אב", והרב ארי אברהם סמג'ה רב שכונת רמת שלמה בירושלים.
דבורה ברלינר

ביוגרפיה

ברלינר נולדה בישראל בשנת 1947. בשנת 1965 היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר "צייטלין" בתל אביב. עם סיום לימודיה התיכוניים שירתה כמורה ביישובי ספר במסגרת שירות לאומי עד לשנת 1966. בעלת תואר שני מאוניברסיטת תל אביב לימדה שנים באוניברסיטה ובמכללות. 
עם סיום שירותה במסגרת השירות הלאומי החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בשנת 1971, והחלה להתמחות בבית משפט השלום בפתח תקווה ובפרקליטות מחוז תל אביב. בשנת 1972 הוסמכה כעורכת-דין והחלה לעבוד בפרקליטות מחוז תל אביב כתובעת. בשנת 1975 הייתה שותפה בצוות התביעה במשפטו של מיכאל צור. בשנת 1978 כיהנה כסגן בכיר לפרקליט מחוז תל אביב.
בספטמבר 1984 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, ו-19 שנים לאחר מכן, בספטמבר 2003 מונתה לתפקיד סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
ביוני 2006 מונתה, יחד עם השופט דוד חשין, לכהן כשופטת בפועל בבית המשפט העליון לתקופה של חצי שנה. בדצמבר 2006 הוארכה הכהונה הזמנית בשלושה חודשים נוספים. ח"כ שאול יהלום, חבר בוועדה לבחירת שופטים, פעל למינויה לכהונת קבע ובתמורה הצטרף לתומכים במינוי השופטת עדנה ארבל לעליון, אולם הסיכומים שהשיג בנושא זה לא החזיקו מעמד כשהתחלפו שרי המשפטים. 
בין מאי 2009 למאי 2016 כיהנה כנשיאת בית המשפט המחוזי תל אביב יפו. 
בתה, דפנה ברלינר, עובדת במחלקה הפלילית של פרקליטות המדינה. ברלינר מקיימת אורח חיים דתי.

משפטים בהם שפטה

במהלך כהונתה כשופטת הכריעה ברלינר במשפטים מתוקשרים של אישי ציבור וכן במשפטי צווארון לבן. היא דחתה את ערעורו של השר לשעבר סאלח טריף שהורשע במתן שוחד, במרמה ובהפרת אמונים, ובהחלטתה ציינה כי "צר לי כי מי שהיה שר במדינת ישראל, נכשל בביצוע עבירות מכוערות אלה". היא פסקה כי איומים שנשלחו בדואר האלקטרוני לח"כ טומי לפיד אינם מהווים הטרדה לפי חוק הבזק. משפט מתוקשר נוסף בו שפטה הוא המשפט בו דחתה בקשה לחלופת מעצר לטלי פחימה, שהורשעה בין השאר בסיוע לאויב בשעת מלחמה, וקבעה שהיא מהווה "גורם סיכון". ברלינר ישבה בהרכב הערעור של מרגלית הר-שפי וגרסה בדעת מיעוט שיש לזכותה מאי מניעת פשע.
ברלינר ישבה בהרכב שדן בערעור של הפרקליט הצבאי הראשי נגד ההחלטה שלא לשלול את דרגותיו של האלוף במיל' יצחק מרדכי, ולצורך כך קבלה דרגת אלוף זמנית, והייתה לאשה הראשונה בתולדות צה"ל שקבלה דרגת אלוף, למרות שמעולם לא שרתה בצה"ל.
דודג' צ'אלנג'ר

דודג' צ'אלנג'ר (באנגלית: Challenger) הוא השם של שלושה דורות של רכבים המיוצרים על ידי חטיבת דודג' של חברת קרייזלר. הדור הראשון יוצר מ-1969 עד 1974, ובוסס על שלדת ה-E של קרייזלר, חלקה מרכיבים רבים עם הפליימות' ברקודה ולמעשה הייתה מכונית פוני. הדור השני יוצר מ-1978 עד 1983 וחלק הנדסה משותפת עם המיצובישי גאלנט למבדה. הדור השלישי והנוכחי הוצג בתחילת 2008 כדי להתמודד נגד הדור החמישי של הפורד מוסטנג והדור החמישי של השברולט קמארו.לצ'אלנג'ר בדגם ה-הלקאט יש הספק של 707 כ"ס מה שנותן לו יתרון על מתחריו (עם זאת ב-2017 הוצאה מהדורה מוגבלת של הצ'אלנג'ר הנקראת DEMON-שד המציגה הספק של 840 כ"ס והאצה מ 0-100 קמ"ש תוך 2.1 שניות).
ריאקציות מצומדות

צימוד על ידי מטבוליט משותף

כדי שהצימוד יצא לפועל יש צורך במטבוליט משותף לשני התהליכים. כך לפי עקרון לה שטליה הראקציה הספונטנית תדחוף או תמשוך את הראקציה השנייה. בדרך כלל המולקולה המשמשת לצימוד תהליכים בתא היא ATP.

צימוד על ידי מנגנון

צימוד בעזרת מכניזם של אנזים הכופה אינטראקציה בין שתי ריאקציות. לדוגמה, האנזים גליצראלדהיד 3-פוספט דהידרוגנאז (הידוע כ-GAPDH). האנזים מצמד תגובת חמצון אשר מועדפת מבחינה תרמודינמית ותגובת זרחון אשר לא מועדפת תרמודינמית. הצימוד נעשה על ידי יצירת תוצר ביניים (תיואסטר) לא יציב, בעל אנרגיה גבוהה יחסית וכך מאפשר את המשך התגובה משום שהוא מקטין את אנרגיית האקטיבציה הדרושה לזרחון.

דוגמה

תהליך הגליקוליזה הוא דוגמה למסלול מטבולי המבוסס על צימוד ריאקציות. הגליקוליזה מורכבת מעשרה שלבים אנזימטיים. שלוש תגובות מתוכם הן המניעות של כל המסלול המטבולי. הן תגובות ספונטניות בעלות 0>>ΔG וכך הן דוחפות ומושכות את שאר הריאקציות הלא ספונטניות.
ליברצ'ה

ביוגרפיה

ליברצ'ה נולד בעיר ווסט אליס, ויסקונסין שבארצות הברית להורים מוזיקאים. אחיו התאום של ליברצ'ה מת בלידה. אביו, סלווטורה ליברצ'ה היה מהגר איטלקי, אשר ניגן בקרן יער בתזמורת הפילהרמונית של מילווקי. אמו, פרנסס זוקובסקי הייתה מורה לפסנתר אמריקנית ממוצא פולני. אחיו ג'ורג' היה כנר.
ליברצ'ה החל לנגן בפסנתר בעת שהיה בן ארבע. כנער, ליברצ'ה התפרנס מנגינה על פסנתר במועדוני לילה, אירועים, ושיעורי ריקוד. בהמשך החל הופיע יחד עם התזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 ליברצ'ה הנחה את תוכנית הטלוויזיה "המופע של ליברצ'ה" אשר שודרה בסינדיקציה. במשך זמן מסוים תוכניתו זכתה לרייטינג גבוה יותר אף מהתוכנית המצליחה "אני אוהב את לוסי". בהמשך שנות ה-50 שיחק בתפקידים קטנים במספר סרטי קולנוע.
במהלך שנות ה-50 ליברצ'ה הוציא לשווקים מספר אלבומים שהופקו על ידי קולומביה רקורדס. במהלך 1953 בלבד נמכרו מעל ל-2,000,000 עותקים של אלבומיו.
ב-1955 החל להופיע באופן תדיר במועדון ריביירה שבלאס וגאס.
בשנת 1960 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. ב-1966 הוא הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה האמריקנית "באטמן".
ב-1973 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי הראשון. במהלך שנות ה-70 הפיע בתפקידי אורח בפרקים של סדרות הטלוויזיה "הנה לוסי", "קוג'אק", ו"החבובות". 
לאורך שנות ה-70 ההופעות החיות של ליברצ'ה ערך בלאס וגאס זכו להצלחה רבה כאשר ליברצ'ה נהג להרוויח כ-300,000 דולרים מדי שבוע.
בשנת 1979 ליברצ'ה פתח בלאס וגאס את מוזיאון ליברצ'ה אשר הציג בין היתר את הפסנתרים שלו, מכוניות היוקרה שלו, וחפצים אחרים שהיו בבעלותו. ליברצ'ה היה אספן ידוע של רהיטים עתיקים, פסנתרים עתיקים ומכוניות יוקרה. אוסף הפסנתרים שלו כלל בין היתר פסנתרים שהיו שייכים לפרדריק שופן וג'ורג' גרשווין.
ב-1982 סקוט תורסון, מי שהיה מאהבו של ליברצ'ה בסתר בין השנים 1977 ל-1982, תבע מזונות מליברצ'ה. על אף התביעה ליברצ'ה המשיך להכחיש את היותו הומוסקסואל. בשנת 1984 התביעה יושבה מחוץ לבית המשפט כאשר תורסון קיבל 95,000 דולרים.
הופעתו האחרונה של ליברצ'ה התקיימה ב-2 בנובמבר 1986 ב"רדיו סיטי מיוזיק הול" שבניו יורק. ליברצ'ה נפטר מאיידס שלושה חודשים לאחר מכן, בהיותו בן 67, בביתו שבפאלם ספרינגס, קליפורניה. ליברצ'ה היה אחד מהידוענים הראשונים שנפטרו מאיידס.
אלפרד נאויוקס

אלפרד הלמוט נאויוקס (בגרמנית: Alfred Helmut Naujocks; 20 בספטמבר 1911 בקיל, הקיסרות הגרמנית (כיום גרמניה) - 4 באפריל 1966 בהמבורג, גרמניה המערבית) היה שטורמבאנפיהרר באס אס שנודע כמי שהוביל את ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ שהחלה את מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

נאויוקס נולד בקיל, שבקיסרות הגרמנית. הוא למד הנדסה באוניברסיטת קיל. בשנת 1931 הצטרף לאס אס. הוא היה אחראי על התקפה שביצע הארגון כנגד תחנת רדיו אנטי-נאצית באזור פראג, בשנת 1935. במהלך ההתקפה נהרג אדם שנאויוקס הודה מאוחר יותר ברציחתו. שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת האופט-שטורמפיהרר (מקביל לסרן בצה"ל), ושנה לאחר מכן לשטורמבאנפיהרר (מקביל לרב-סרן).
ב-31 באוגוסט 1939 נתן ריינהרד היידריך הוראה לנאויוקס לצאת עם קבוצת אנשי אס אס לבושים במדי הצבא הפולני, ולהשתלט על תחנת הרדיו בעיר הגרמנית גלייביץ שעל הגבול הפולני-גרמני. המבצע כונה "קונסרוון" ("פחיות שימורים"). נאויוקס ואנשיו ירו כמה יריות באוויר, וצעקו ססמאות לאומניות פולניות. לאחר מכן הם הביאו למקום אזרח פולני למחצה בשם פרנצ'ישק הוניוק (Franciszek Honiok), שהורעל לפני כן והוצג כגרמני שנרצח. לאחר מכן מסרו הודעה אנטי-גרמנית ברדיו (תוכן ההודעה שנוי במחלוקת) והסתלקו. היטלר השתמש בהתקפה המדומה כעילה להתקפה על פולין, ועוד באותו היום הורה לראשי הצבא לנוע לכיוון הגבול הפולני.
ב-9 בנובמבר של אותה שנה השתתף במבצע הגרמני שכונה מאוחר יותר "תקרית ונלו" , לחטיפת שני סוכנים של ה-SIS הבריטי מעיירת גבול בהולנד - אירוע שהיטלר השתמש בו לאחר-מכן על-מנת לקשר בין בריטניה לניסיון ההתנקשות הכושל בחייו בידי גאורג אלזר, ועל-מנת להצדיק את פלישת גרמניה הנאצית להולנד.
נאויוקס לחם בוואפן אס אס במסגרת החזית המזרחית, אולם בשל מצב בריאותי מעורער הוחזר למלא עבודות מנהליות בבלגיה ובדנמרק. בשנת 1944 הוא נכנע לכוחות אמריקאיים, ובמשפטי נירנברג הואשם בפשעי מלחמה שכללו הוצאה להורג של חברי מחתרת בלגים ורצח של אזרחים דנים. ב-1946 הוא נמלט ממאסר בגרמניה המערבית, אולם שנה לאחר מכן נלכד והוסגר לדנמרק. ב-1950 שוחרר מהכלא בדנמרק, וחזר לגרמניה המערבית. הוא התיישב בהמבורג, וחי שם כאיש עסקים עד מותו מהתקף לב בשנת 1966.
הקורפוס ה-55 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-6 בפברואר 1941, וכמפקדו מונה ארווין פירוב. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. לאחר מכן הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחם עמה בקרבות באזור וורונז'. בהמשך לחם הקורפוס בגזרה המזרחית, ובכלל זה במבצע בגרטיון, ובסוף המלחמה לחם בפרוסיה המזרחית, כחלק מארמיית מזרח פרוסיה.
מיכאל שולטה

ביוגרפיה

מיכאל שולטה נולד ב-1990 בדולרופ (Dollerup) שבגרמניה (אז מערב גרמניה). אחרי הלימודים שירת בשירות הלאומי הגרמני. ב-2008 פרסם בערוץ היוטיוב שלו גרסאות כיסוי לשירים מוכרים. בעקבות החשיפה בערוץ הוחתם על ידי Weinstein Media, חברה לניהול אמנים.
ב-2011 התמודד בעונה הראשונה של "The Voice" הגרמני וסיים במקום השלישי. הוא חתם לאחר מכן בחברת התקליטים העצמאית Edel AG, והוציא את אלבום הבכורה שלו, Wide Awake, ב-2012. הסינגל הראשון מתוכו, "Carry Me Home", הגיע למקום השמיני במצעד הגרמני. האלבום עצמו לא זכה להצלחה מסחרית.
בקדם האירוויזיון של שנת 2018 הצליח לגבור בין היתר על הזמרת Ivy Quainoo, אשר לה הפסיד את הזכייה ב-The Voice ב-2011.
ב-12 במאי 2018 הופיע שולטה במופע הגמר של האירוויזיון, ובסיומו דורג במקום הרביעי.
רבי שמעון בן אלעזר

תורתו

לימד כלל חשוב בלימוד המקרא, על פיו במקום שישנן נקודות על האותיות, אם הכתב ללא נקודות מרובה מהנקוד, יש לדרוש את הכתב; ואם הנקוד מרובה מן הכתב, יש לדרוש את הניקוד.
אימרה ידוע שלו המופיעה בתלמוד: "רבי שמעון בן אלעזר אומר: יצר תינוק ואשה תהא שמאל דוחה וימין מקרבת".
באבות דרבי נתן מסופר על רבי שמעון בן אלעזר שפגש אדם מכוער ביותר (לפי אחת הגרסאות, היה זה אליהו הנביא שהתחפש לייצור מכוער על מנת לנסותו ולבחון את התנהגותו). ודיבר אליו בגסות "ריקה, כמה מכוער אותו האיש, שמא כל בני עירך מכוערין כמותך?". האיש שנפגע סירב לסלוח לו, אך נעתר לו לבסוף לאור הפצרתם של אנשי עירו של רבי שמעון. בעקבות המאורע נכנס רבי שמעון לבית מדרשו ודרש "לעולם יהיה אדם רך כקנה ולא יהא קשה כארז".
אן-סופי מוטר

ביוגרפיה

מוטר החלה לנגן בפסנתר בגיל חמש וזמן קצר לאחר מכן עברה לנגן בכינור, אצל ארנה הוניברגר וואיידה שטוקי.
לאחר שזכתה בפרסים אחדים, שוחררה מן הלימודים הסדירים כדי להקדיש את זמנה לנגינה. כשהייתה בת 13 הזמין אותה המנצח הרברט פון קאראיין לנגן עם הפילהרמונית של ברלין. בשנת 1977 הופיעה לראשונה בפסטיבל זלצבורג ועם התזמורת הקאמרית האנגלית בניצוח דניאל בארנבוים.
בגיל 15 ביצעה מוטר את ההקלטה הראשונה שלה, הקונצ'רטי השלישי והחמישי של מוצרט, עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח הרברט פון קאראיין. באותה שנה הוכתרה בתואר "אמנית השנה".
בשנת 1980 הופיעה לראשונה בארצות הברית עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח זובין מהטה. בשנת 1985, בהיותה בת 22, הוכתרה לחברת כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה (לונדון) ולראש הפקולטה ללימודי כינור בין-לאומיים שם. בשנת 1988 יצאה לסיור רחב-ממדים בקנדה ובארצות הברית וניגנה לראשונה בקרנגי הול. בשנת 1998 ניגנה והקליטה לתקליטורים ו- DVD את מכלול הסונאטות לכינור של בטהובן, בליווי לאמברט אורקיס; ההקלטות שודרו בטלוויזיה בארצות רבות.
אף כי הרפרטואר של מוטר כולל יצירות קלאסיות רבות, היא נודעת בעיקר בביצועי מוזיקה מודרנית. מספר יצירות נכתבו במיוחד למענה או הוקדשו לה, ביניהן Sur le Même Accord של אנרי דיטייה, פרטיטה של ויטולד לוטוסלבסקי, הקונצ'רטו השני לכינור של קשישטוף פנדרצקי ו"Gesungene Zeit" של וולפגנג ריהם. היא קיבלה פרסים שונים, ביניהם פרסי גראמי אחדים. כמו כן יש לה שני כינורות סטרדיוואריוס ("אמיליאני" מ-1703 ו"לורד דן-ראוון" מ-1710).

חיים אישיים

בשנת 1989 נישאה אן-סופי מוטר לבעלה הראשון, דטלף וונדרליך, שמת בשנת 1995. לשניים שני ילדים, אראבלה וריכרד. היא נישאה שוב לפסנתרן והמנצח אנדרה פרווין בשנת 2002. הזוג חי במינכן עם ילדיה של מוטר.
טירת ספיש

היסטוריה

הסלע עליו שוכנת הטירה היה נושב כבר בתקופת האבן החדשה באלף ה-5 לפנה"ס, ויישוב מבוצר גדול הוקם במקום על ידי תרבות פוכוב (Púchov) במאה ה-1. הממצאים הארכאולוגיים במקום כוללים שרידי בתי מגורים, בתי מלאכה ומבנה אשר שימש לפולחן, וברי כי כבר בתקופה זו שימשה הטירה כמרכז שלטוני ומנהלי של חבל ספיש. 
המקום היה מבוצר גם במאה ה-9, אך ראשיתה של הטירה הנוכחית הייתה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. המבנים הראשונים קרסו בשל כך שהסלע עליהם הוקמו נסדק, והמבנים המוקדמים ביותר הניצבים במקום כיום, הוקמו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-13 כמענה לפלישת הטטרים. על אלה נמנים הארמון הרומנסקי מ-1249 ומגדל העוז העגול מ-1270, וכן מספר מבנים נוספים בחלקה העילי של הטירה. לאחר שהאציל מאתה צ'אק (Matúš Čák Trenčiansky) ניסה ללא הצלחה לכבוש את הטירה ב-1312, ניסיון שבמהלכו נגרמו לה נזקים כבדים, היא נבנתה מחדש בסגנון גותי והורחבה. האציל יאן ייסקרה (Ján Jiskra) כבש את הטירה ב-1443 והרחיב אותה. הוא הקים את החצר התחתונה הגדולה בצידה הדרום-מערבי של הטירה, ובכך העניק לה את ממדיה הנוכחיים. במהלך המאה ה-15 הוקמה בטירה קפלה, הארמון חודש בסגנון גותי והחומות הוגבהו והורחבו. 
ב-1528 עברה הטירה לשלטון בית הבסבורג, אך לאחר שלוש שנים, העניקו אותה ההבסבורגים לבני משפחת טורזו (Turzo), אשר הוסיפו ובנו את המקום בסגנון הרנסאנס. ב-1636 עברה הטירה לרשותה של משפחת צ'אקי (Csáky) ונותרה בבעלותה עד 1945. עם זאת, בני המשפחה חיו בטירה רק עד סוף המאה ה-17, ולאחר מכן נותר במקום רק חיל מצב קטן, אשר עזב גם הוא את הטירה לאחר שב-1780 היא נהרסה בעקבות שריפה. הטירה ננטשה ועמדה בחורבותיה עד שחודשה ושופצה רק במחצית השנייה של המאה ה-20.

מבנה הטירה

הטירה כוללת את מגדל העוז העילי ואת חצרו שבה שוכנים, בין היתר, הבאר והקפלה, שתי חצרות פנימיות מבוצרות, ואת החצר התחתונה הגדולה ובה שער הכניסה העיקרי למתחם, שרידי קסרקטינים וברביקן גדול במצב של הרס. חפירות בקדמת הטירה חשפו את שרידיהם של הביצורים המוקדמים ביותר במקום ואת המבנה ששימש לפולחן במאה ה-1.
החצר התחתונה נבנתה במהלך המאה ה-15 כדי לאכלס את חיל המצב, ובעיתות חירום היא הייתה יכולה להעניק מחסה לתושבי הסביבה. בחלקה התחתון של החצר שוכנים שרידיו של מגדל מתחילת המאה ה-15, שהוקף בחפיר ובחומה, ואשר שימש למגורים ולאחסון אבק שריפה. לאחר שחומות החצר התחתונה הוקמו, איבד המגדל את תפקידו כמבצר. עוד שכנו בחצר התחתונה מבנים שנועדו לשימושים מסחריים. 
מגדל העוז העילי הוא חלקו העתיק ביותר של המתחם כולו, ובו שכנו מגוריהם של בעלי הטירה. במרכזו של מגדל העוז מגדל ניצב עגול מהמאה ה-13 המחובר אל הקפלה באמצעות ארקדה. מאחורי המגדל הקיים נמצאים שרידיו של המגדל העגול שהוקם בטירה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-12. סמוך לקפלה ניצב הארמון הרומנסקי בן שלוש הקומות שנבנה מחדש בסגנון גותי במאה ה-15 ובמאה ה-16.
ג'ון היקנלופר

ביוגרפיה

היקנלופר נולד בנרברת', פרוור הצמוד לעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה. הוא ממוצא הולנדי. אמו, אן לבית מוריס, גידלה אותו לאחר שאביו נפטר כשהיה צעיר. סבא-רבא שלו, אנדרו היקנלופר, היה גנרל בצבא האיחוד בעת מלחמת האזרחים האמריקנית. הוא סיים תיכון בשנת 1970, והחל ללמוד באוניברסיטת ווסליאן שבמידלטאון, קונטיקט, לתואר ראשון באנגלית ב-1974, וב-1980 סיים תואר שני בגאולוגיה באותה אוניברסיטה. לאחר מכן עבר לקולורדו ועבד כגאולוג עבור חברת הנפט בקבורן פטרוליום (Buckhorn Petroleum) בתחילת שנות השמונים. לאחר שפוטר עקב דעיכת תעשיית הנפט המקומית עזב את מקום עבודתו בתחום הגאולוגי. הוא החל לעסוק בתחום העסקים והקים ב-1988 יחד עם 3 שותפים את חברת Wynkoop Brewing, פאב שבו מבשלת בוטיק הפועל עד יום זה בדנוור.
בשנת 2003 רץ לראשות עיריית דנוור ונבחר לתפקיד. ב-2005 הוא צוין על ידי ה"טיים מגזין" בחמישייה הראשונה של ראשי העיר של הערים הגדולות הטובים ביותר בארצות הברית. במאי 2007 רץ בשנית ונבחר ברוב מוחץ של 88% מקולות הבוחרים.
עם בחירתו של הסנאטור המכהן דאז קן סלזאר למזכיר הפנים בממשלו של הנשיא הנבחר ברק אובמה ב-2008, נחשב היקנלופר כמועמד להתמנות למושב על ידי המושל הדמוקרטי המכהן ביל ריטר, אך לבסוף נבחר מייקל בנט. לאחר שהמושל ריטר הכריז כי לא יתמודד לכהונה שנייה, הודיע היקנלופר בשנת 2010 על כוונתו להתמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית למושל מדינת קולורדו. לאחר שגבר על יריביו בפריימריז ביתר שאת, התמודד בנובמבר 2010 למשרת מושל קולורדו. מולו עמדו שני יריבים שמרנים: הרפובליקני דן מייל וטום טאנקרידו, רפובליקני לשעבר, שהתמודד מטעם "מפלגת החוקה". היקנלופר נבחר למושל קולורדו לאחר שזכה ב-51% מקולות המצביעים, ובינואר 2011 התפטר מעבודתו כראש עיריית דנוור, שעות ספורות לפני השבעתו למושל קולורדו.
בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה כמושל, לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני בוב ביופרז, חבר בית הנבחרים לשעבר. בינואר 2015 הושבע לכהונה שנייה בתפקיד. מיולי 2015 ועד יולי 2015 שירת כיו"ר ועד המושלים הלאומי. היקנלופר זוכה לשיעורי תמיכה גבוהים במדינתו, ונמנה עם המושלים הפופולריים ביותר בארצות הברית. בתקופתו כמושל ערכה קולורדו לגליזציה של מריחואנה לבגירים ונחלה הצלחה כלכלית, גדילה בהכנסות המדינה ממיסים ובהפחתת הפשיעה לאחר מכן; והעבירה חוקי הגבלת נשק.
ב-2019 ניהל מסע בחירות לנשיא ארצות הברית במסגרת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020, אך פרש כעבור זמן קצר. באוגוסט אותה השנה הכריז על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, ועל רצונו להתמודד מול הסנאטור הרפובליקני המכהן קורי גרדנר.
בשנים 2002–2014 היה נשוי להלן ת'ורפ ונולד לזוג בן, טד. ב-2016 נישא בשנית לרובין פרינגל. הוא קוויקר באמונתו.
מריקופה

שמות

שכניהם ובעלי בריתם לעתיד בני האקימל אודהאם, כינו אותם "קוקמאליקאופ" (Kokmalik'op – "אויבים בהרים הגדולים"), והספרדים תעתקו שם זה כ"מריקופה" (Maricopa). הם קוראים לעצמם "פייפא" (Piipaa), "פייפאש" (Piipaash) או "פי-פוש" (Pee-Posh - "אנשים"). צאצאים רבים של בני שבט ההלצ'ידהומה (Halchidhoma), שחיפשו מקלט בקרב המריקופה ב-1825, מזדהים כיום באנגלית כ"מריקופה", אף שהם עשויים לשמר את זהותם העצמית ולכן קוראים לעצמם "חסדום פייפא" (Xalychidom Piipaa) או "חסדום פייפאש" (Xalychidom Piipaash - "אנשים החיים כלפי הנהר").

היסטוריה

המריקופה היו בעברם קבוצות קטנות ששכנו לאורך גדות הנהר קולורדו במשך מאות בשנים. במאה ה-16 הם היגרו לאזור שסביב הנהר חילה, על מנת להתחמק מהתקפות בני שבטי המוהאבי והקווצ'אן (Quechan). במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 גבו מגפות מחיר מבני השבט. במאה ה-19 יצרו המריקופה קונפדרציה עם הפימה, וב-1857 הם הביסו את הקווצ'אן והמוהאבי בקרב פימה ביוט (Pima Butte) בסמוך למריקופה ולס (Maricopa Wells). הם הפכו לחקלאים מצליחים, וב-1870 הם גידלו 1,400 טון חיטה. עם זאת, בצורת והטיית מי הנהרות על ידי חקלאים לבנים גרמו אחר-כך ליבולים כושלים בקנה מידה נרחב.
במאה ה-19 וה-20 יישמה הלשכה לענייני אינדיאנים מדיניות של הטמעת המריקופה בחברה הכללית, והם שלחו מיסיונרים פרסביטריאניים לקהילות של המריקופה. ב-1914 חילק הממשל הפדרלי של ארצות הברית את אדמות השבט לחלקות פרטיות. המועצה המייעצת של הפימה (Pima Advisory Council) הוקמה על ידי הלשכה לענייני אינדיאנים ב-1926 על מנת שתדבר בשמן של קהיליות הפימה והמריקופה. ב-1934 הסכימו הפימה והמריקופה לקבל את החוק לארגון מחדש של האינדיאנים (Indian Reorganization Act) והקימו את קהיליית האינדיאנים של הנהר חילה שהשיבה להם מידה מסוימת של ממשל-עצמי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 גרמו מפעלי ההטיה של הנהר חילה להפסקה מוחלטת של זרימת המים בנהר, והשבט סבל מאובדן המים. הפתרון של הלשכה לענייני אינדיאנים היה לחייב את בני השבט להשתמש במי בארות מליחים, שלא ניתן היה להשתמש בהם על מנת לגדל יבולי מזון והשבט עבר לגדל כותנה.
אחרי מלחמת העולם השנייה עזבו רבים מבני השבט בעידודה של הלשכה לענייני אינדיאנים את השמורה, ובמשך שנים רבות האמינו רבים כי מסורת המריקופה נעלמה וכי הם נטמעו בפימה.

שפה

השפה אותה מדברים בני המריקופה הוא מריקופה השייכת למשפחת השפות היומאניות (Yuman language).

אומנויות

המריקופה ידועים בקליעת סלים ובאריגה, אבל הם ידועים בייחוד בכלי החרס האדומים הממורקים מאוד שלהם. שיטות ייצור כלי החרס המסורתיות שלהם זכו לתחייה מ-1937 עד 1940. אליזבת הארט (Elizabeth Hart) שנשלחה מטעם הממשל הפדרלי עבדה יחד עם איידה רדבירד (Ida Redbird) והקימה את קואופרטיב הקדרות של המריקופה (Maricopa Pottery Cooperative). רדבירד שימשה כנשיאת הקואופרטיב שבו היו חברים 17 עד 19 אומנים. הארט עודדה את חברי הקואופרטיב לחתום על עבודותיהם. צלבי קרס היו מוטיב מסורתי נפוץ שנזנח בשנות ה-40 בשל השימוש שעשו הנאצים בסמל. המריקופה משתמשים בשיטת המשוט והסדן (paddle and anvil) ביצירת כלי החרס, אבל בעוד שכלי חרס המשמשים לבישול הם מחוסמים, כלי החרס המקושטים אינם מחוסמים.
אורדוביקים

האורדביקים (באנגלית: Ordovices) היו שבט קלטי אשר שכן באזור מרכז ויילס של ימינו בתקופה הטרום-רומית בבריטניה.
שטחי השבט היו בעיקר הרריים בחלק המערבי והצפוני, עם אזור מעט מישורי יותר בצד המזרחי (באזור הגבול האנגלי-וולשי כיום). אנשי השבט עסקו בעיקר בחקלאות, גידול כבשים וכמו כן הקימו מבצרי גבעה. מקור השם אורד משמעו ככל הנראה "פטיש", זאת ניתן לראות במספר שפות האזור; Gordd בוולשית, Ordd באירית ו-Horzh בברטונית, כולן נהגות אורד.
האורדביקים יחד עם הסילורים מדרום, היו בין מספר שבטים קלטים אשר נלחמו כנגד האימפריה הרומית במהלך הכיבוש של בריטניה, זאת בהנהגת קרקטוס ראש שבט הקטוולאונים ששכן במזרח אנגליה. לבסוף נכבשו שטחי השבט במערכה של הגנרל הרומי יוליוס אגריקולה במערכה בשנת 77-78 לספירה. תחת הכיבוש הרומי, לוחמי השבט מרדו בשלטון הרומי והשמידו פלוגת פרשים רומית, התגובה של אגריקולה (שהפך למושל הפרובינקיה הבריטית) הייתה קשה, לפי טקיטוס השבט כולו הושמד על ידי השלטון הרומי. מאז, לא נמצא כל תיעוד לשבט במקורות התקופה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית והשלטון הרומי בבריטניה במאה ה-5, חלק נכבד משטחי השבט ההיסטוריים הפכו לבסיס לממלכת גוויניד', שהפכה לממלכה החזקה בוויילס ובהמשך הפכה לבסיס לנסיכות ויילס שהחזיקה מעמד עד לסיפוח המלא של ויילס לתוך ממלכת אנגליה במהלך המאה ה-16. כיום שטחי השבט נמצאים ברובם המחוזות גוויניד' (בצפון-מערב), קונווי (בצפון), פוויס (במזרח) וקרדיגיון (בדרום-מערב).