google/wiki40b huggingface dataset:
גטצ'ינה

היסטוריה

העיר גטצ'ינה הוקמה מתוך כפר ששכן על אדמות העיר בעבר בשם חוטצ'ינו והייתה חלק ממחלוקות טריטוריאליות בין שוודיה לרוסיה. אוזכרה לראשונה בשנת 1500 ככפר הטצ'ינו ואוזכרה שוב ככפר הוטזינו מרישומי השוודים מהשנים 1618–1623. במהלך מלחמת הצפון, הכפר נכבש באוגוסט 1702 על ידי רוסיה והחל להיקרא גטצ'ינה.
בשנת 1765 יקטרינה הגדולה העניקה את הכפר כשי למאהב שלה הרוזן גריגורי אורלוב. בקיץ 1766 החלה בנייתו של ארמון גטצ'ינה הגדול, על פי פרויקט של האדריכל האיטלקי אנטוניו רינאלדי. לאחר מותו של אורלוב ב-1783 הכפר עבר לידי הנסיך הגדול פאבל פטרוביץ' ולאדריכל ראשי מונה וינצ'נצו ברנה שקידם בניית גנים ופארקים רבים וב-1795 בוצע שיפוץ בארמון. בנובמבר 1769 גטצ'ינה הפכה לעיר.
ב-1798 האדריכל ניקולאי לבוב קידם את בניית ארמון פריאורה שהפך לאחד מסמלי העיר גטצ'ינה. לאחר רצח פאבל הראשון במרץ 1801 העיר עברה לשליטת אלמנתו מריה פיודורובנה, לאחר מכן לידי בנה ניקולאי הראשון ויורשיו: אלכסנדר השני ואלכסנדר השלישי.
בשנת 1853 נחנכה מסילת ברזל בעיר וב-1881 הופיעו פנסי רחוב חשמליים בעיר. בשנת 1910 נחנך שדה תעופה צבאי בגטצ'ינה ולצדו בית ספר לטיס הראשון מסוגו באימפריה הרוסית.
ב-1 במרץ 1917 גדוד האוויר המערבי פתח במרד שהביא לפירוק המינהל הקיסרי והוחלף בוועדה אזורית. באוקטובר אותה שנה העיר עברה לשליטת ועדת מהפכנים צבאית, על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה והיוותה מוקד קרבות בין צבאו של יודניץ לצבא האדום. ב-1923 העיר שינתה שמה לטרוצק על שם לב טרוצקי. ב-1929 שינתה את שמה לקראסנוגווארדייסק וב-13 בספטמבר 1941 נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ושמה שונה ללינדמאנשטט (Lindemannstadt) על שמו של מפקד הארמייה ה-18 של הוורמאכט, גאורג לינדמאן. ב-23 בינואר 1944, לאחר ששוחררה העיר מידי הנאצים, הוחזר לה שמה היסטורי "גטצ'ינה".
לאחר מלחמת העולם השנייה גטצ'ינה שוקמה הופיעו שיכונים חדשים, נחנכו מפעלי תעשייה ומכון לפיזיקה גרעינית.
עד ל-2010 גטצ'ינה החזיקה במעמד כיישוב היסטורי. ב-2015 הוענק לה תואר "עיר תהילה צבאית" בשל שחרורה מעול הכיבוש הנאצי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-2017 מושל מחוז לנינגרד הודיע על תוכניות ממשלת המחוז להעברת המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז מהעיר סנקט פטרבורג אל העיר גטצ'ינה ולהעברת משרדי ממשלת המחוז אל גטצ'ינה.

הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
סנאי קרקע הררי

מאפיינים

סנאי זה דומה מאוד במראהו לסנאי כף קרקעי וקשה להבדיל ביניהם, אך סנאי הוא מעט גדול יותר ובעל גולגולת שונה מעט מסנאי הכף עם שיניים כתומות. כמו קרובו הוא בעל 2 פסים לבנים מצידי הגוף וזנבם גדול ורחב. הם בעלי רגליים ארוכות והם משתמשים בהם כדי לעמוד זקוף לאורך זמן. אורכם הממוצע 2-29 ס"מ והזנב 21-28 ס"מ ומשקלם נע בין 490 ל-700 גרם. הגוף בעל פרווה קצרה בצבע חום-קינמון והעיניים גדולות ומוקפות פסים לבנים.
מזון: מזונם של הסנאים כולל זרעים שונים, עלים קטנים, פרחים, פירות וחרקים. הסנאים עומדים ברגליים פשוקות ואוחזים בידיהם הקדמיות במזון, כשהם צמודות אחת לשנייה.
תפוצה: הסנאי חי בטבע באזורים צחיחים והרריים בדרום מערב אפריקה בדרום מזרח אנגולה, מערב נמיביה ומערב דרום אפריקה. הוא נפוץ בעיקר בפארק הלאומי ריצ'טרסוולד.
טורפים: הטורפים העיקריים שלהם הם עופות דורסים שונים. טורפים נוספים הם נחשים גדולים, תנים, נמיות, חתוליים שונים וצבועים. פרט אחד עומד על השמירה ומסתכל למקרה שיופיע טורף וברגע שהוא מגלה הוא משמיע קריאת אזעקה שמבריחה את שאר הסנאים למחילה. מול טורפים קטנים יותר כמו נחשים, הסנאים יתקיפו ביחד את הפולש עד שיברח.
שאיין (ויומינג)

היסטוריה

ב-4 ביולי 1867, מופה לראשונה האזור בו נמצאת כיום העיר שאיין (אז היה האזור חלק מטריטוריית דקוטה, לימים חלק מטריטוריית ויומינג) על ידי גנרל גרנוויל דודג' (
General Grenville Dodge), במטרה להקים במקום את קו מסילת הברזל יוניון פסיפיק.
ב-8 באוגוסט 1867 התאגדה העיר, וב-10 באוגוסט נבחר ראש העיר הראשון ה. מ. הוק (H. M. Hook). באותה עת, התגוררו בעיר כ-600 תושבים, מרביתם עובדי מסילות הברזל. קו הרכבת הגיע למקום בו נמצאת כיום העיר ב-13 בנובמבר באותה שנה, והתיישבו באזור כ-4,000 מתיישבים אשר כללו כורים, בוקרים, גנבים, זונות, והוקמו בעיר בתי עינוגים ("סאלון" -"saloon").
גרנוויל דוג' לא נתן לעיר את שמה, היה זה אחד מאנשי צוותו שהעניק לה את השם "שאיין" על שם השבט האינדיאני "שאיין", שהיה ידוע בתעוזתו, ובתוקפנותו. שבט זה הקשה מאוד על בוני מסילות הברזל במלאכתם.
בחודש דצמבר באותה שנה אישר בית המחוקקים של טריטוריית דקוטה את הקמת העיר. העיירה שאיין נבחרה כבירת טריטוריית ויומינג, בהיותה העיר הגדולה והחשובה בטריטוריה, וכן בשל היותה העיר היחידה המחוברת לרשת מסילות הברזל. עם הפיכת הטריטורייה למדינה, הפכה העיר לבירתה.

גאוגרפיה

שטחה הכולל של העיר 54.9 קמ"ר מהם 54.7 קמ"ר שטחי יבשה ו-0.2 קמ"ר (0.38%) שטחי מים.

תחבורה

דרך העיר עובר כביש בינמדינתי 25, העובר מניו מקסיקו ועד ויומינג, וכביש בינמדינתי 80, המקשר את ניו יורק לקליפורניה.
בעיר פועל שדה התעופה שאיין. קווי הרכבת של חברת יוניון פסיפיק מקשרים את העיר לערים אחרות במערב ארצות הברית.
בורגקונשטאדט

היסטוריה

העדות הארכאולוגית הקדומה ביותר ליישוב במקום מתוארכת למאה ה-8 והתעודה הכתובה הראשונה על יישוב שם היא מ-13 באפריל 1059 בתקופתו של פרידריך ברברוסה. העיר זכתה בכתב נאמנות ב-27 באפריל 1426 תחת שלטונו של הנסיך פרידריך הבישוף של במברג.
היו בעיר כמה התפרצויות של מגפת הדבר ב-1312, 1348, 1448, 1473 ו-1695.
ב-1517 קיבלה העיר את הפרוטסטנטיות אבל ב-1624 חזרה לקתוליות. תושבי העיר תמכו במרד האיכרים ב-1525 אבל הבישופות השלטת ציוותה על בזיזת העיר כעונש והעיר נכנעה ביוני.
במלחמת המרקיזים השנייה ב-1533 נכבשה העיר על ידי אלברט אלקיביאדס  ששרף כמעט את כל העיר.
במלחמת שלושים השנים נכבשה העיר על ידי חיילים שוודים והוחזקה על ידם במשך שנה וחמישה חודשים, מ-1632 ואילך. הדבר גרם לירידה גדולה מאוד בתנאי החיים החיים.
בניין העירייה נבנה ב-1690 והוא אבטיפוס למבנה פרנקוני הבנוי בחלקו מעץ. בזמן מלחמת שבע השנים הוצבו בעיר חיילים פרוסים, דבר שגרם לעוד יותר הרס וביזה. בזמן המלחמות הנפוליאוניות הוכרח הבישוף המקומי להתפטר ב-1802, וממשל העיר נעשה חילוני.
העיר נפתחה לתיעוש עם פתיחת קו רכבת ב-15 בפברואר 1846. נבנה בית חרושת לדודי קיטור ב-1862 וקו הטלגרף הראשון הגיע לעיר ב-1877. העיר התפרסמה בזכות בתי החרושת לנעליים שלה והיא סיפקה מגפיים צבאיים במלחמת העולם הראשונה. אחרי המלחמה סבלה העיר מהאינפלציה המשתוללת שהייתה בגרמניה בשנות ה-20.
בתקופת השלטון הנאצי מונה ד"ר לאו פויזינגר (Leo Feusinger) לראשות העירייה והוא הוביל חרם על יהודים ב-1 באפריל 1933. העיר אימצה בהתלהבות מדיניות אנטי-יהודית. בית הכנסת נבזז ונחרב בליל הבדולח ב-1938, ותושבי העיר האחרונים גורשו לבלז'ץ ולסוביבור ב-24 באפריל 1942, ונרצחו שם.
אחרי המלחמה חזרו בעיר לייצור נעליים אבל הייצור ירד אחרי שבית החרושת האחרון נסגר ב-1990. העיר התפרסמה אחרי כן בבתי הספר התיכוניים שלה.
מהומות הלחם (מצרים)

מהומות הלחם הוא כינויה של התקוממות עממית ספונטנית שזיעזעה את הערים הגדולות במצרים ב-18 וב-19 בינואר 1977. במהומות אלה נטלו חלק כמיליון וחצי מצרים מהמעמד הנמוך, במחאה על החלטת שר הכלכלה להפסיק את התמיכה הכספית במוצרי המזון בסיסיים. בהפגנות נהרגו כ-79 איש, והן הסתיימו רק לאחר התערבות הצבא המצרי.
מאז עלייתו לשלטון בתחילת העשור, ביקש הנשיא סאדאת להנהיג מדיניות כלכלית ליברלית. בשנת 1976 ביקש סאדאת הלוואות מהבנק העולמי על מנת להקל על נטל החוב של המדינה, אולם הבנק מתח ביקורת על מדיניות הממשלה לסבסד מוצרי מזון בסיסיים. בעקבות זאת הכריז סאדאת בינואר 1977 על קיצוץ של 250 מיליון דולר בסובסידיה לקמח, לאורז ולשמן לבישול וכן על ביטול הבונוסים לעובדי המדינה.
ב-18 וב-19 בינואר התפרעו בני המעמד הנמוך שהיו צפויים להיפגע בצורה הקשה ביותר מביטול התמיכה. המהומות פרצו בכל רחבי הארץ, מאסואן במצרים העילית ועד לאלכסנדריה שעל שפת הים התיכון. במשך יומיים תקפו המתפרעים מטרות שסימלו את השחיתות של המשטר ואת השגשוג של בני המעמד הבינוני. הושמעו סיסמאות כגון: "יא בטל אלעבור, פין אלפטור?" ("גיבור הצליחה, איפה ארוחת הבוקר שלנו?"), ו"גנבי האינפיתאח (קרי, מדיניות הפתיחות הכלכלית), העם רעב ללחם". נשמעו גם קריאות "נאצר, נאצר". כ-79 בני אדם נהרגו ו-800 נפצעו במהלך המהומות.
המהומות אילצו את סאדאת ואת סגנו חוסני מובארכ לבטל את המדיניות החדשה. לדעת משקיפים, המהומות גם הובילו את סאדאת למסקנה שאין טעם לחסוך מפת לחמם של הנתינים עבור תקציבי הביטחון והכנות למלחמה עם ישראל, וכי הגיעה העת להגיע עמה להסדר.
בוריס יגורוב

קורות חיים

בוריס יגורוב נולד במוסקבה למשפחת רופאים. בשנת 1961 הוא סיים מכון לרפואה במוסקבה והחליט לעסוק בתחום חדש ומתפתח - רפואת החלל.
למרות שבאופן רשמי יגורוב לא נכלל ביחידת הקוסמונאטים, הוא עבר קורס הכנות והוצב בצוות של חללית ווסחוד 2. בכך, בשנת 1964 הוא היה הרופא הראשון שהגיע לחלל.
לאחר הטיסה בוריס יגורוב המשיך לעסוק במחקרים שונים בתחום רפואת החלל ובשנת 1967 סיים עבודת הדוקטורט.
במשך שנים הוא עבר במכוני מחקר סובייטים בתחום זה ובשנים 1984-1992 היה מנהל מכון ביוטכנולוגיה. במהלך עבודתו יגורוב פרסם מאמרים רבים והוא בעל 16 המצאות.
בוריס יגורוב נפטר בשנת 1994 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
הסנדלריה (איילת השחר)

ההיסטוריה של האתר

ב-1923 עברו חברי איילת השחר לאתר הקבע ואז החלה קבוצת "אחווה" מגדוד העבודה בבניית מבני הקבע של הקיבוץ וביניהם הרפת, מגדל המים ועשרת מבני הפרסה. הסנדלריה שכנה בבית מספר 1. המבנה תוכנן על ידי המשרד הטכני של יק"א והבנייה נעשתה בפיקוחו וניהולו של מיכאל ארליך. תחילה בנתה הקבוצה את הרפת, מגדל המים ו-5 ממבני הפרסה וב-1929 הושלמה בנייתם של חמישה מבנים נוספים.
בתחילה שימש המבנה (כמו גם שאר מבני הפרסה) למגורי חברי הקיבוץ וכן למשרדים. בהמשך, עם התרחבות הקיבוץ, נפתחו במקום גני ילדים. במהלך שנות ה-50 עברו חברי הקיבוץ למבני מגורים חדשים יותר והמבנים התפנו. ב-1951 עברה הסנדלריה של הקיבוץ מצריף פח לבניין מספר 1.
בתחילת פעילותה של הסנדלריה פעלו בה כ-4 עובדים שיצרו נעליים חדשות ותיקנו נעליים שנפגמו. עם פרישתם של הוותיקים הצטמצם צוות העובדים עד פרישתו של אחרון הסנדלרים וסגירת המקום. ב-2009 פנה הקיבוץ למועצה לשימור אתרים לסייע בשיפוץ ושימור המקום. לאחר אישור התקציב החל ב-2010 תהליך השיפוץ והמקום המחודש נחנך ב-2011. כחלק מתהליך השיחזור נוקה הציוד המקורי והוחזר לשימוש. מיום פתיחתו מחדש פועל המקום כסנדלריה וכמרכז מבקרים המציע למטיילים סיור במבנה ובאתרים ההיסטוריים שבסביבתו.
ארתור רמבו

קורות חייו

ארתור רמבו נולד בשנת 1854 בעיר שרלוויל (כיום שרלוויל-מזייר שבמחוז ארדן בחבל שמפאן-ארדן בצפון מזרח צרפת). כבר בגיל 15 רמבו, שהיה צעיר חסר מנוח, הצטיין בלימודיו בכל המקצועות ובעיקר בספרות, כתב חרוזים מקוריים בצרפתית, חיבר דיאלוגים בלטינית, וזכה בפרסים רבים.
רמבו שלח את שיריו למשורר פול ורלן בפריז. הלה התלהב בעיקר משירו "הספינה השיכורה", שהיה יצירת המופת של רמבו. ורלן הזמין את רמבו לפריז בספטמבר 1871, כאשר רמבו היה בן 17. הוא הציג אותו בפני ויקטור הוגו ובפני משוררים אחרים, ואלה גמרו את ההלל על שירתו.
רמבו התגורר תקופה קצרה בביתו של ורלן בפריז. מכאן התפתחה ביניהם מערכת יחסים הומוסקסואלית. ורלן התאהב מהר מאוד ברמבו, העלם המתבגר. הם בילו את זמנם בחיי בוהמה, חיי רחוב ובתי קפה, שתו משקאות משכרים וחשיש (בתקופתם חשיש נמכר בצורה נוזלית). בשנת 1872 עזב ורלן את אשתו ואת בנו, נסע עם רמבו ללונדון, ואחר כך לבריסל.
ביולי 1873, בתחנת הרכבת של בריסל, ורלן שהיה שתוי ירה ברמבו ופצע אותו בפרק כף ידו. רמבו, שחשש לחייו, הזמין את המשטרה. ורלן נעצר ונידון לשתי שנות מאסר. רמבו חזר לעיר הולדתו, וסיים את ספרו "עונה בגיהנום", שבו תיאר את חייו עם ורלן.
רמבו וורלן נפגשו בפעם האחרונה בגרמניה בשנת 1875. אך רמבו נטש את השירה והחליט להתעשר כדי להיות יום אחד סופר ומשורר בלתי תלוי. הוא יצא לחיי נדודים באירופה. בשנת 1876 התגייס לצבא ההולנדי כדי לנסוע לאינדונזיה. אחר כך ערק מן הצבא, וחזר לפריז. הוא נסע לאי קפריסין, ובשנת 1880 התיישב בעיר עדן בדרום חצי האי ערב (כיום בתימן). בשנת 1884 הפך לסוחר בכלי נשק בעיר הרר שבחבש, כיום אתיופיה.
רמבו סבל מדלקת בברכו הימנית, שמאוחר יותר אובחנה כסרטן. בשנת 1891 הוא חזר לעיר מרסיי שבדרום צרפת, ונכנס לבית חולים, שם כרתו את רגלו הימנית. רמבו נפטר במרסיי באותה שנה מרעלת דם.
בשנת 1886 פרסם ורלן את קובץ שיריו של רמבו. השפעתו של רמבו חדרה לספרות, למוזיקה ולאמנות המודרניות.
מודול נאמן

בתורת החוגים, מודול נאמן הוא מודול מעל חוג R, שהמאפס שלו
 טריוויאלי.
אם M מודול מעל חוג מנה R/I, אז הוא גם מודול מעל R, ושם המאפס שלו מכיל את I. לכן, כאשר M מודול נאמן, מובטח שהוא אינו מוגדר מעל חוג מנה אמיתי של R, אלא רק מעל R עצמו.
בניין הטכניון הישן

פתיחת הטכניון

מצב הבניין היה גרוע. הצבא הבריטי הקים בשטחו בית חולים והשתלט על הבאר. רוב המכונות שהיו במוסד נגנבו או נמכרו בתקופת המלחמה. היה צורך דחוף לגייס כסף לתיקונים ולרכישת מכונות חדשות; כמו כן היה צורך לשכנע את האנגלים לפנות את השטח. ד"ר חיים ויצמן היה הרוח החיה בניסיונות לגייס את הכספים הדרושים לשיפוץ הבניינים, להשלמת הבנייה ולרכישת המכונות. התהליך ארך חמש שנים, שבמהלכן נמצאו הכספים הדרושים בשביל התיקונים, נרכשו מכונות וציוד לימודים, נבחרו המורים והצוות המנהלי למוסד וגובשה תוכנית הלימודים של הטכניקום.
ב-1923 ביקר אלברט איינשטיין באתר הטכניון, נטע עץ דקל הקיים עד היום, והסכים לשמש כנשיא ועד המוסד.
שיעורי הערב הראשונים החלו ב-14 בדצמבר 1924. בחינות הקבלה התקיימו ב-16 בדצמבר 1924, והלימודים החלו ב-7 בינואר 1925, בקורס הראשון של המחלקה לבנייה וסלילה טקס הפתיחה הרשמי של התכניון התקיים בט"ו בשבט, 9 בפברואר 1925, 13 שנה לאחר הנחת אבן הפינה. הפקולטה הראשונה שנפתחה בבניין הייתה הפקולטה לארכיטקטורה, בראשה עמד מתכנן הבניין, אלכסנדר ברוולד.

הטכניון, הטכנודע והמדעטק

עד תחילת שנות החמישים שימש הבניין כמבנה המרכזי של הטכניקום, שבינתיים שונה שמו לטכניון. עם הגידול במספר הפקולטות והתלמידים הוחל בבניית קמפוס חדש באזור נווה שאנן, ובשנת 1965 נותרה בבניין רק הפקולטה לאדריכלות. בשנת 1984 הושלם המעבר לקמפוס, ובבניין הריק הוקם הטכנודע (שבהמשך שונה שמו למדעטק) - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל. עם המעבר לידי המוזיאון הוסרו מהבניין תוספות מאוחרות שפגעו בחזותו, והוא שופץ ושומר לפי תוכניותיו המקוריות של ברוולד. על שחזורו של הבניין זכה המוזיאון לאות הוקרה מהמועצה לשימור אתרים.

אדריכלות

המבנה סימטרי, בנוי לגובה שלוש קומות ומורכב מחמישה נפחים עיקריים: גוש מרכזי, גבוה ובולט, בראשו כיפה, ובו נמצאת הכניסה המרכזית לבניין, ושני אגפים מוארכים משני הצדדים, שבקצותיהם גושים גבוהים מעט יותר מן האגפים ובולטים מקו הבניין. באגף המרכזי בולטת בכניסה לבניין קשת גדולה המתנשאת לכל גובה הבניין. הצבת המבנה, שהיה בית בודד בשטח בעת בנייתו, תוכננה כך שיראה היטב מהעיר (מהעיר התחתית המודרנית) ויבלוט ביחס לשאר מבני הקמפוס.
המבנה הוא אחד הבניינים הבולטים בשכונת הדר הכרמל ובחיפה בכלל, ומהווה סמל עירוני חשוב. יחד עם הגימנסיה הרצליה שנהרסה, הבניין הוא אחד משני הבניינים החשובים ביותר שנבנו בסגנון הארץ ישראלי, שהיה אחד מגלגוליו המוקדמים של הסגנון האקלקטי בארץ ישראל. זרם זה שאף ליצור בארץ אדריכלות חדשה שתשתלב בנוף המקומי ותמזג בין המערב למזרח. ניתן לזהות בבניין גישה תכנונית מערבית - המתבטאת בעיקר בקומפוזיציה הסימטרית והמונומנטלית ובחלונות הרבועים המודרניים, לצד השפעות ומאפיינים מקומיים-ערביים משמעותיים: קשתות מחודדות, חיפוי אבן, שיני חומה, כיפה, ותכנון אקלימי הכולל חדרים גבוהים ופתחים מתומנים קטנים מעל החלונות, ליציאת אויר חם.
בחזית המבנה רחבה הקרויה על שם שלמה קפלנסקי וגן גדול, השייך גם הוא למוזיאון ובו תערוכות ומיצגים.

בתרבות ובאמנות

בציור "חיפה, הטכניון" של הצייר הישראלי יוסף זריצקי מצויר מסדרון מקושת בבניין.
אינוקאי צויושי

ראשית חייו

אינוקאי נולד למשפחת סמוראים בכפר ניוואסה שבנחלת ביזן (כיום מחוז אוקיאמה) ולמד באוניברסיטה טוקיו. תחילה עבד אינוקאי כעיתונאי, והצטרף לצבא היפני הקיסרי במשימתו לדיכוי מרד סצומה, משם דיווח לעיתונו.

קריירה פוליטית

אינוקאי היה ממקימי מפלגת ריקן קוקומינטו ב-1882, בעלת אידאולוגיה ליברלית שהתנגדה לשליטת בני צ'ושו וסצומה בפוליטיקה היפנית. אינוקאי נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1890, בפעם הראשונה מתוך שבע עשרה פעמים.
תפקידיו הממשלתיים הראשונים היו שר החינוך בממשלתו הראשונה של אוקומה שיגנובו ב-1898, ושר התקשורת בממשלתו השנייה של יאממוטו גונבאה.
מפלגת ריקן קוקומינטו הפכה ב-1922 למפלגת קאקושין קוראבו, שחברה למפלגות נוספות להקמת קואליציה עם ממשלתו של קאטו טקאקי ב-1924. בתקופה זו כיהן אינוקאי בתפקיד שר התקשורת פעם נוספת. לאחר מכן התמזגה קאקושין קוראבו עם מפלגת ריקן סייוקאי, ואינוקאי המשיך בה בתור חבר בכיר. לאחר מותו הפתאומי של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, תפס אינוקאי את מקומו כמנהיג המפלגה.

ראש הממשלה

אינוקאי המתמנה לראש ממשלת יפן ה-29 ב-13 בדצמבר 1931. באותה עת הייתה יפן נתונה במשבר כלכלי בעקבות השפל הגדול, והיא שבה לתקן הזהב. ממשלתו של אינוקאי נקטה בצעדים מיידיים לשיקום הכלכלה, ואסרה על יצוא זהב. עם זאת, אינוקאי לא הצליח לקצץ בהוצאות הצבא, ואף לא למנוע פעילות צבאית בסין בעקבות תקרית מוקדן. מאבקו של אינוקאי בממסד הצבאי הגיע לשיאו בהתנקשות בחייו במהלך ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, שלמעשה סימל את סופו של השלטון האזרחי ביפן עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
ינקו מטושקה

ינקו מטושקה (Janko Matúška; ‏10 בינואר 1821 - 11 בינואר 1877) הוא משורר סלובקי, מחבר השיר "ישנו ברק מעבר לטאטרה" (סלובקית Nad Tatrou sa blýska) אשר שני בתיו הראשונים מהווים את המנון סלובקיה. 
מטושקה נולד בדולני קובין. הוא למד בגימנסיה בגמר ובין השנים 1839-1844 למד באקדמיה בברטיסלאבה. מטושקה נהג לכתוב שירים ופזמונים לאומיים סלובקים. בעקבות השעית אחד המרצים באוניברסיטה בברטיסלבה, לודוביט סטור, על ידי השלטונות ההונגרים שהתנגדו ללאומיות סלובקית, התפתח מחאה של סטודנטים כנגד השלטונות. מספר סטודנטים עזבו את הלימודים כמחאה, ובהם מטושקו. במסגרת מחאה זאת כתב מטושקה את השיר "ישנו ברק מעבר לטאטרה". 
לאחר אביב העמים בשנים 1848-1849, חזר מטושקה לדולני קובין. בשנת 1851 הוא החל לעבוד בשרות המדינה, עד 1861 בטרסטנה, ומ 1870 בדולני קובין.
אופל (יצרן רכב)

היסטוריה

,
החברה הוקמה ב-1863 על ידי אדם אופל. בתחילת דרכה ייצרה מוצרים לבית, אופניים ומכונות תפירה. תוך זמן קצר הפכה לחברה המובילה בתחומים אלו באירופה. בשנת 1895 מת מייסד החברה ובעלות החברה עברה לידי קארל בנו. שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1898 יוצרה המכונית הראשונה של החברה, אופל לוטסמן.
בשנת 1901 נחתם הסכם בין חברת אופל לחברת 'דארק' הצרפתית שהייתה יצרנית מכוניות מוכרת בצרפת דאז. לאחר ההסכם התמזגו שתי החברות ויצרו מכוניות תחת השם 'אופל דארק'. הרכבים היו בנויים על שילדת דארק אך שאר הרכיבים היו של אופל. הרכבים יוצרו עם מנוע בעל שני צילינדרים. בשנת 1907 תם ההסכם בין שתי החברות, הופסק יצור 'אופל דארק' וכל אחת מהחברות המשיכה לבדה. חברת 'דארק' פשטה את הרגל בשנת 1909 ונקנתה על ידי חברה איטלקית שעם השנים הפכה לאלפא רומיאו ואופל המשיכה לייצר מכוניות, אופנועים ואופניים לבדה.
בין השנים 1909-1910 ייצרה החברה את דגם האופל 4/8 PS.
ב-1911 פרצה שריפה גדולה במפעלי אופל והמפעל נהרס כליל. לאחר השריפה נבנה מפעל חדש וגדול יותר ועד שנת 1913 הפכה 'אופל' לחברה המובילה בגרמניה ביצור מכוניות, אופנועים ואופניים. במרץ 1929 קנתה ג'נרל מוטורס 80% מחברת אופל ובשנת 1931 השלימה את ה-20% הנותרים. משפחת אופל הרוויחה 33.3 מיליון דולר מהמכירה. בשנת 1937 הפסיקה אופל לייצר אופניים.
בין השנים 1937-1937 ייצרה את דגם הסלון אופל סופר 6.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הולאמה החברה על ידיהם ב-1940, והופסק יצור מכוניות למטרות אזרחיות. חברת אופל ייצרה עבור הצבא הגרמני משאיות רבות מדגם "בליץ". דגם זה שימש במחנה ההשמדה חלמנו כמשאיות השמדה, בהן נרצחו מאות אלפי יהודים בחניקת גז. עד היום אופל, כמו חברות רבות אחרות, אינה מפרטת את פעולותיה ותרומתה לפעולות המשטר הנאצי, ובאתר הרשמי של החברה לא ניתן לראות כל זכר לכך. בתקופת מלחמת העולם השנייה שני המפעלים ברוסלסהיים ובברנדנבורג נפגעו קשות. רק בשנת 1947 שב ייצור מכוניות למטרות אזרחיות עם הדגם החדש אופל אולימפיה. ב-1948 חזרה ג'נרל מוטורס להחזיק בחברה.
דגם אופל קדט היה בסיס לפיתוח וייצור מכונית דייהו רייסר על ידי הקוריאנים. 
בשנת 2008 יצרה חברת אופל את הדגם אינסיגניה (Insignia) שזכתה לתואר מכונית השנה, מדובר על מכונית מנהלים בעלת 4 או 5 דלתות וסטיישן, הדגם הבכיר זכה לתוספות ממחלקת הספורט של אופל- OPC

חטיבות ספורט

לאופל גם חטיבות ספורט שמשווקות גרסאות עם מנועים מחוזקים ועיצוב ספורטיבי יותר לדגמים הרגילים. בעבר השתמשה החברה בכינוי GSI לסימון הגרסאות הספורטיביות, ועם השנים עברה לכינוי OPC. בדור הקודם של מכונית המנהלים אינסגניה הוצעה גרסת OPC עם מנוע טורבו בנפח 2.0 ליטר. כיום מוצעת תחת השם OPC גרסה מחוזקת לדגם הסופרמיני קורסה, עם מנוע 1.6 טורבו בנזין שמפיק 210 כ"ס. בנוסף הודיעה אופל על שיווק גרסאות GSI מחדש, שהן מעין גרסאות ביניים בין הדגמים הרגילים לדגמי חטיבת OPC. במסגרת חטיבת GSI ישווקו משנת 2019 האינסגניה והקורסה.
עזריאל (מושב)

היסטוריה והווה

המושב הוקם בשנת 1951 והוא קרוי על שמו של אחד מפעילי "חובבי ציון" בגרמניה, הרב עזריאל הילדסהיימר. המתיישבים הראשונים היו עולים מתימן שהתפרנסו מענפי חקלאות שונים, בהם: פרדסנות, לולים, מטעי פירות, גידולי ירקות ופרחים.
כיום פרנסת רוב התושבים היא מעיסוקים אחרים, ובהם מקצועות חופשיים, כ-90% משטחי המושב מעובדים על ידי חברי מושב השוכרים מחברים שאינם מעבדים, יתרת השדות מעובדים במרוכז באמצעות מזכירות המושב. מרכיב הגידולים: 
מטעי אבוקדו, קליפים וזיתים. ירקות, ירקות עלים, ענפי קישוט ופרחים.
בשנים האחרונות הורחב המושב (בעקבות "הפשרת" קרקעות חקלאיות לבנייה) ונוספו לו כ-40 משפחות מהזרם הדתי לאומי, מכל קצוות הארץ, אשר בנו את ביתן במושב. המושב מוגדר כמושב דתי ולכן סגור לכלי רכב בשבתות ובחגים.
במושב פועלים שלושה בתי כנסת, מקווה טהרה, מקווה כלים, מועדון נוער, גני ילדים, מכולת ותחנת דלק. כמו כן פועל סניף של תנועת "בני עקיבא", בו עשרות חניכים המופעל בעיקר על ידי מדריכים מהמושב.
יזהר הר-לב

יזהר הר-לב (נולד ב-14 ביוני 1969) הוא סופר ותסריטאי ישראלי.

ביוגרפיה

נולד בתל אביב וגדל בחיפה. שירת בחיל הים. עבד בענף הפרסום כקופירייטר ומשנת 2001 החל לעבוד ככותב ותסריטאי עצמאי. ספרו הראשון פובידיליה ראה אור בשנת 2003 וזכה לעיבוד קולנועי שהוצג בפסטיבל מונטריאול והשתתף במסלול פנורמה של פסטיבל ברלין. ספרו השלישי קצב התמוססות הקרחונים ראה אור בשנת 2013 והיה בין המועמדים לפרס ספיר.
בין עבודותיו הרבות בתחום התסריטאות: "מסכים", סדרת דרמה עבור yes, "תא גורדין", סדרת מתח וריגול עבור yes ושידורי קשת שנמכרה לרשת NBC  ו"המדרשה" סדרת מתח עבור רשת.
אסיה ג'באר

תולדות חייה

ג'באר נולדה בעיר החוף הקטנה שרשל שבאלג'יריה, לאב מוסלמי שהיה מורה לצרפתית בבית הספר היסודי בו למדה ואם ממוצא ברברי. בגיל 10 נשלחה לפנימייה יוקרתית בעיר בלידה. ב-1954 עברה לצרפת ולמדה היסטוריה בקולג' (Première supérieure)‏ Lycée Fénelon בפריז, ב-1955 הייתה לאישה האלג'יראית הראשונה שנכנסה למוסד ההשכלה היוקרתי, אקול נורמל סופרייר בסבר. בשל שביתות הסטודנטים על רקע מלחמת העצמאות של אלג'יריה לא סיימה את בחינותיה ואת התואר הראשון, בהיסטוריה של הקולוניאליזם, השלימה בסורבון. ב-1958 נישאה לסופר האלג'יראי הגולה, וליד גארן (שם העט של אחמד אולד-רואיס), נדדה עמו לשווייץ ולתוניסיה בה עבדה כעיתונאית חוקרת, היא תיעדה את השלכות ההפצצה הצרפתית במחוז קף בתוניסיה. ב-1959 קיבלה משרת הוראה במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת רבאט שבמרוקו, לאחר קבלת העצמאות של אלג'יריה, חזרה למדינה ובשנים 1962 עד 1966 לימדה באוניברסיטת אלג'יר. כשהממשלה החליטה שההוראה צריכה להיות בשפה הערבית בלבד, עזבה את המוסד ועברה לפריז, בשנים אלו כתבה 4 ספרים, ואימצה את בתה. היא חזרה לאוניברסיטת אלג'יר ב-1974 כמרצה במחלקה ללימודי צרפת. ב-1975 התגרשה מג'באר וב-1980 נישאה בשנית, הפעם למשורר האלג'יראי אלולה מאלק. את הדוקטורט שלה בספרות צרפתית סיימה ב-1999 באוניברסיטת פול ואלרי (Université Paul-Valéry Montpellier 3). מאז 2001 ועד מותה, כיהנה כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2005 נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית והייתה בכך לסופר הראשון מהמגרב הזוכה בכבוד זה. כמו כן היא נבחרה למסדר האמנויות והספרות בדרגת מפקד.
ג'באר נפטרה ב-2015 בפריז ונקברה בעיירת הולדתה שרשל באלג'יריה.
לאחר מותה החליטה ממשלת אלג'יריה להעניק פרס ספרותי על שמה (GRAND PRIX DU ROMAN ASSIA DJEBAR). הפרס בסך מיליון דינר אלג'ירי לכל זוכה מוענק מדי שנה בחסות משרד התקשורת האלג'יראי לשלושה סופרים שכתבו בשפות צרפתית, ערבית ובתמאזיגת.

יצירתה

את ספרה הראשון La Soif ("הצמא") פירסמה ב-1957, גיבורתו היא אשה ממוצא אלג'ירי-צרפתי השואפת לאמנציפציה מגדרית, מהגרת למערב ומסגלת אורח חיים חדש. את הרומן פרסמה תחת שם העט, שמאז אימצה באופן קבוע. ספרה הרביעי Les Alouettes naïves, שפורסם ב-1967, מבוסס על חוויותיה מאירועי ההפצצה הצרפתית בתוניסיה והטיפול בפליטים.
סך הכל כתבה 12 רומנים, שני קובצי סיפורים קצרים, ספר שירה וספר זיכרונות, ספרים אלו תורגמו למעל 18 שפות. ספרה היחיד שתורגם עד עתה לעברית הוא "לילות שטרסבורג" (Les nuits de Strasbourg) מ-1997, שיצא לאור בישראל ב-2007 בהוצאת שוקן ותורגם על ידי חגית בת-עדה.
את ספריה כותבת ג'באר בצרפתית. החל מספרה הראשון, מתאפיינת יצירתה בעיסוק בנושאים של נשים, היסטוריה של אלג'יריה וסוגיות הקשורות בהגירה ובחופש. בשנת 1996 זכתה בפרס נוישטדט (Neustadt) הבינלאומי לספרות. בשנת 2000 זכתה בפרס השלום (Friedenspreis des Deutschen Buchhandels) המוענק ביריד הספרים הבינלאומי הנערך בפרנקפורט.
בנוסף ליצירתה הכתובה ביימה ג'באר שני סרטי קולנוע. הראשון La Nouba des femmes du Mont Chenoua, סרט עלילתי המבוסס על תסריט שכתבה, מתאר אישה השבה לאחר 15 שנים לכפר הולדתה באלג'יריה (בו מתגוררים תושבים משבטה של אמה של ג'באר), בסרט שיחקו שחקנים לא מקצוענים, הוא יצא ב-1979 לאחר שלוש שנות צילומים באלג'יריה וזכה בפרס המבקרים הזרים בפסטיבל הסרטים של ונציה. השני La Zerda ou les chants de l'oubli, המשלב יומני קולנוע מתקופת מלחמת העולם הראשונה והשנייה בקטעי שירה מסורתיים של נשים אלג'יראיות, יצא ב-1982 וזכה בפרס מיוחד לסרט ההיסטורי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.