google/wiki40b huggingface dataset:
פלוגיסטון

פלוגיסטון (מיוונית: φλογιστόν; נגזר מן המילה φλόξ, "להבה") הוא שמו של חומר היפותטי חסר צבע, חסר טעם וריח, שעל פי "תאוריית הפלוגיסטון", נמצא בכל גוף בר בעירה ומשתחרר במהלך הבעירה. ההיפותזה בדבר קיומו הוכחה כשגויה.

עיקרי התאוריה

את תאוריית הפלוגיסטון הגה יוהאן יואכים בכר במאה ה-17, כדי להסביר את תופעת הבעירה, והיא שלטה במדע הכימיה מאמצע המאה ה-17 עד אמצע המאה ה-18. לפי התאוריה, כל גוף בר בעירה מכיל את הפלוגיסטון, אשר בתנאים מסוימים הופך לאש. כלומר, כל חומר בר בעירה מכיל בתוכו את האש, אולם במעין מצב צבירה שהוא כלוא בו, ואילו הבעירה היא מעבר האש למצב חופשי. לחלקיקי הפלוגיסטון יש מסה והם יכולים לעבור מחומר לחומר.

הפרכת התאוריה

למרות שהצליחה לאחד תופעות כימיות רבות, להסבירן ולספק ניבויים איכותיים וכמותיים], תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה, במאמרו "הרהורים על הפלוגיסטון" (Reflexions sur le Phlogistique) מ-1783. אחת הבעיות הראשונות בתאוריות הפלוגיסטון היה פרדוקס הקאלקס. הבעיה נבעה מכך שבתהליך הקלצינציה, שבו קולים מתכת בכלי סגור, התוצר שקל יותר מהמתכת המקורית. לפיכך, מתבקש שמשקלו של הפלוגיסטון שלילי! המדען רוברט בויל הסביר זאת בכך שחלקיקי פלוגיסטון מן האש חודרים דרך הכלי ועוברים אל המתכת. למעשה, כאשר מחממים את המתכת, חמצן אטמוספירי נקשר למתכת, ומכאן העלייה במשקלה. לבואזיה הראה, באמצעות ניסויים מבוקרים, כי ההסבר של תאוריית הפלוגיסטון לעלייה במשקל המתכת הוא לקוי. לבואזיה שם פיסת בדיל בכלי אטום, הוציא ממנו את רוב האוויר על ידי חימום קל, שקל את הכלי עם המתכת, וחימם אותו באש. לאחר מכן שקל לבואזיה שנית את הכלי, וגילה כי לא חלה עלייה במשקל המערכת (בניגוד לתאוריית הפלוגיסטון, שלפיה חימום המתכת מלווה במעבר של חלקיקי פלוגיסטון אליה). לאחר מכן הוא פתח את הכלי ושקל אותו שנית, ומצא שיש הפרש בין משקל הכלי המקורי למשקל החדש. משקל המתכת לבדה אכן עלה, ובכמות זהה לעלייה המאוחרת במשקל הכלי. לבואזיה טען ששני ההפרשים הללו נובע מהאוויר (ולאחר מכן מן החמצן) שנספג למתכת. אולם, המשקל הכולל של המערכת (האוויר, הכלי והמתכת) נותר קבוע. תאוריית החמצן של לבואזיה סיפקה הסבר משכנע לתהליכים כאלה, כמו גם לאחרים, ולכן נחשבה לתאוריה עדיפה. ניתן לייחס את הצלחתה של תאוריית החמצן גם לעובדה שלבואזיה פיתח מערכת טקסונומית חדשה ומקיפה לחומרים, שזכתה לפופולריות. אימוצה של מערכת זאת חייב את הנחת קיומו של החמצן. תאוריית החמצן שהציע לבואזיה עברה שינויים מרחיקי לכת מאז הוצעה לראשונה, אבל הכימיה המודרנית עדיין שותפה לחלק גדול מהנחות היסוד שלה. 
נדרש זמן עד שביטול הפלוגיסטון הפך לנחלת הכלל. הכימאי ג'וזף פריסטלי המשיך לדבוק בתאוריית הפלוגיסטון עד סוף ימיו. הנרי קוונדיש פקפק בנכונות השינוי בפרדיגמה, אך מרבית הכימאים בני אותה תקופה דחו את תאוריית הפלוגיסטון והעדיפו את הסבריו של לבואזיה.
רבי אחא בר חנינא

רבי אחא בר חנינא היה אמורא ארץ ישראלי בדור השלישי (המאה ה-4). מופיע רבות בתלמוד הבבלי, ומעט גם בתלמוד הירושלמי.
רוב מאמריו הם בענייני אגדה, וגם בסוגיות הלכתיות הרבה להביא מקורות מן המקרא לביסוס ההלכה. היה גם דורש בפני הציבור בענייני אגדה.
למד בישיבת טבריה אצל רבי אסי, וממנו קיבל את מאמרי רבי יוחנן. חברו היה רבי יעקב בר אידי, ונמסר על ויכוח ביניהם על משמעותם של הייסורים בעולם.
במקורו היה תושב דרום הארץ, ובכמה מקומות מופיע הביטוי "כי אתא רבי אחא בר חנינא מדרומא" (תרגום: כשבא מן הדרום, כנראה לישיבת טבריה). כך העביר את מאמריהם של חכמי אזור הדרום, כגון רבי יהושע בן לוי, תושב לוד.
כנראה היה עני, שכן מסופר עליו שיצא לשוק כשנעליו מטולאות. שיבח את לימוד התורה מתוך דוחק הפרנסה, והתנגד לשימוש בכספי צדקה.
ככל הנראה ירד לבבל, וזוהי הסיבה לשכיחות מאמריו בתלמוד הבבלי דווקא. (במסכת סנהדרין אף מופיעה שיחה בינו לבין רב פפא, מחכמי בבל, אך הגרסה שם אינה בטוחה).
אביו, רבי חנינא, נקרא לעיתים על שמו: "רבי חנינא אביו של רבי אחא". דודו, אחי אמו (ולגרסה אחרת: סבו, אבי אמו), היה חכם בשם שמואל בר נחום, שנחשב לבקי באגדה.
יוז'ף דובוש

ביוגרפיה

דובוש נולד בפשט (מזרח העיר בודפשט) שבהונגריה. אביו השתייך לשושלת של שפים; אחד מאבותיו שרת כטבח וקונדיטור בטירה של הנסיך פרנץ ראקוצי השני בעיר סרנץ'. דובוש למד מלאכה זו מאביו, כחלק מהכשרתו עבד בשירות משפחת הרוזנים אנדראשי.
בשנת 1878 מעדנייה פתח ברחוב קצ'קמטי 12 בבודפשט, בה מכר מוצרים מתוצרת עצמית. בשנת 1884 יצר לראשונה את עוגת ה"דובוש", ובשנת 1885 הציג אותה בתערוכה הלאומית ההונגרית. עם הלקוחות הראשונים שטעמו את העוגה והתרשמו ממנה, נמנו הקיסר פרנץ יוזף ואשתו, אליזבת לבית ויטלסבך. הרכב העוגה עם ציפוי ה"קרמל-גלזור" איפשר לה חיי מדף ארוכים יותר מעוגות אחרות – עד 10 ימים.
בשנים 1885–1886 היה לדובוש ביתן משלו בתערוכה הלאומית ההונגרית בבודפשט. בהמשך יצא למסעות ברחבי אירופה, בהם הפיץ בהצלחה את העוגה שיצר. בשנת 1906 סגר את החנות וחשף בפני עמיתיו הקונדיטורים את סוד המתכון של עוגת ה"דובוש".
דובוש מת ב-1924 בבודפשט.

הנצחה

פרט לתהילה שהביאה לו העוגה הנושאת את שמו, זכה דובוש להנצחה נוספת כאשר ב-1985 נקרא על שמו בית הספר המקצועי למלונאות בבודפשט, שהוקם עוד ב-1895. גם מוזיאון השוקולד בסנטאנדרה נקרא על שם דובוש.
בשנת 1985 לרגל מלאת מאה שנה להמצאת עוגת הדובוש, פורסם ספר לזכרו של דובוש, Dobos C. József emlékkönyv, עם מבחר ממתכוניו, בעריכתם של טיבור אליאש ואנדראש סאנטו.
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות

תפקיד המזכ"ל

תפקידו של המזכיר הכללי מתואר באמנת האו"ם כ"מינהלן ראשי" של הארגון. בתחילה אכן נתפס התפקיד כתפקיד ניהולי בלבד. היה זה טריגווה לי, אשר חש כי תפקידו הוא להיות דובר בשם הארגון, ולפעול כמנהיג וכמתווך בסכסוכים בינלאומיים. כל מזכיר כללי לאחריו התבטא בנושאים שעל סדר היום העולמי, והשתמש במשרתו על מנת לסייע בתיווך בסכסוכים. תפיסה זו של תפקיד המזכ"ל תואמת את ראייתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט אשר שימש בתפקיד עד להקמתו הרשמית של הארגון, והייתה לו יד בעיצובו. רוזוולט התבטא כי הארגון צריך להיות מונהג על ידי "מתווך עולמי".

תקופת כהונה ומינוי לתפקיד

המזכיר הכללי מתמנה לתקופה בת חמש שנים. לרוב נוהגים המזכירים לשמש בשתי תקופות כהונה. לעיתים ישמשו אך באחת. על פי הנוהג, מתמנה המחזיק בתפקיד על פי מפתח גאוגרפי. מאחר שבוטרוס בוטרוס ראלי כיהן כמזכ"ל רק תקופת כהונה אחת, נבחר לאחריו קופי אנאן מגאנה. כאשר סיים אנאן את תקופת כהונתו, הוחלט למנותו לכהונה נוספת, על אף העובדה כי עתה הגיע תורו של נציג אסיה להחזיק בתפקיד. עדיין לא כיהן בתפקיד נציג מאוקיאניה או מצפון אמריקה.
רוב המזכירים הכלליים הם למעשה מועמדי פשרה ממדינות שאינן מעצמות עולמיות, ולרוב אינם ידועים בציבור העולמי בטרם מונו. כאשר מועמדים בעלי פרופיל גבוה מציעים את מועמדותם, הם צפויים להידחות. כך, למשל, לתפקיד המזכיר הכללי הראשון הועלתה מועמדותם של שארל דה גול, דווייט אייזנהאואר ואנתוני אידן, אך אלו נדחו לטובת הנורווגי האלמוני יחסית טריגווה לי.

הצעה לביטול התפקיד

בתחילת שנות השישים הציע מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב כי התפקיד יבוטל. יתרונן המספרי של מעצמות המערב גרם לכך שהמזכיר מונה מקרב שורותיהן, ולרוב היה בעל סימפתיה למטרותיהם. חרושצ'וב הציע להחליף את המשרה בטרויקה, בה יהיה חבר אחד מקרב מעצמות המערב, חבר מן הגוש המזרחי, וחבר מקרב גוש "המדינות הבלתי מזדהות". רעיון זה לא זכה להצלחה, בשל כישלונו של חרושצ'וב לגייס לו את קולות המדינות הבלתי מזדהות.
איבזיטו אוגבונה

קריירה

אוגבונה, שלא שיחק בקבוצות נוער, החל לשחק בצורה מקצוענית רק בגיל 18 במדי הקבוצה הניגרית אנוגו ריינג'רס, משם עבר לניגרדוק. אחרי שנתיים בקבוצות קטנות עבר לקבוצת שארקס, הנחשבת לקבוצה הגדולה בניגריה.
לקראת עונת 2003/2004 הגיע אוגבונה לישראל וחתם בקבוצת הפועל תל אביב. המאמן דרור קשטן הביאו לקבוצה לאחר עזיבתם של רבים מכוכבי הקבוצה באותו הקיץ. בעונתו הראשונה בהפועל תל אביב הבקיע אוגבונה 11 שערי ליגה. בעונה השנייה תחת המאמן החדש שייע פייגנבוים מיעט לשחק והבקיע רק 7 שערי ליגה. עונה לאחר מכן דרור קשטן חזר לקבוצה אך בהפועל היו באותה עת חמישה חלוצים נוספים ואוגבונה נדחק לספסל. בעונה זו שותף  ב-31 משחקי ליגה אך 22 מהם התחיל על הספסל. למרות זאת, אוגבונה כבש באותה עונה 9 שערי ליגה. בעונת 2006/2007 החלוץ הראה יכולת טובה תחת המאמן החדש, יצחק שום, ותחת מחליפו ניר לוין. במשחק נגד מכבי הרצליה במחזור ה-29 של העונה נפצע זיטו כתוצאה מתיקול של חיים מלכה. הפציעה הסתברה כקשה כשזיטו קרע את הרצועה הצולבת.
אוגבונה זכה פעמיים עם קבוצת הפועל תל אביב בגביע המדינה (2006 ו-2007).  בקיץ 2007 עזב אוגבונה את הפועל תל אביב, לאחר ששיחק 4 שנים במדיה, רשם 116 הופעות וכבש 37 שערים. 
לאחר שעזב את ישראל שיחק אוגבונה בקלוז' מהליגה הראשונה ברומניה ואחרי עונה אחת עבר למועדון הפאר הדרום-אפריקני קייזר צ'יפס מיוהנסבורג. לאחר שנתיים חזר לאירופה ושיחק בקבוצות באלבניה וקזחסטן. בשנת 2012 שיחק בקבוצת וארדאר סקופיה המקדונית.
ב-17 ביולי 2017 חתם אוגבונה בהפועל אדומים אשדוד מליגה ב' לאחר שלוש שנים ללא משחק, אך לא נרשם כשחקן בהתאחדות.

משפחה

לאיבזיטו אוגבונה שני אחים ושלוש אחיות. הוא נשוי משנת  2016 לקטיה אוגבונה, ישראלית שהכיר בזמן ששיחק בהפועל תל אביב. לזוג שתי בנות.
ויגו

היסטוריה

באזור ויגו היו קיימות בעבר מושבות קלטיות ורומיות. למעשה, ההנחה המקובלת היא שהשם ויגו בא מהמילה הלטינית Vicus. בימי הביניים נשלטה ויגו (שהייתה אז כפר קטן) בידי ערים שכנות, בעיקר טוי, וסבלה מהתקפות הויקינגים. מספר התושבים היה קטן, ולכן לא נחשבה ויגו לעיר עד המאה ה-15; בסוף המאה ה-16 חיו בה 868 תושבים.
במאות ה-16 וה-17 הותקפה העיר מספר פעמים. ב-1585 וב-1589 פשט פרנסיס דרייק על העיר וכבש אותה לזמן קצר. כשעזב השאיר מאחריו מבנים שרופים רבים. מספר עשורים מאוחר יותר ניסה צי טורקי לתקוף את העיר. כתוצאה מניסיון התקיפה, בנה המלך פליפה החמישי מספרד את חומות העיר, שחלקים מהן נשתמרו עד ימינו. במקביל, למרות ההתקפות החוזרות ונשנות, פיתחה ויגו לראשונה קשרי מסחר עצמאיים וקיבלה ממלכי ספרד זכויות ממשל עצמי מסוימות.
ב-1702 נערך בעיר קרב מפרץ ויגו, בין צבא אנגלי-הולנדי לצבא צרפתי-ספרדי. ב-1719, ניסה צי ספרדי שיצא מויגו לפלוש לסקוטלנד, מה שהוביל למצור בריטי על העיר.
ב-1808 סיפח הגרנד ארמה את ספרד לאימפריה הצרפתית הראשונה, ויגו נכבשה בינואר 1809. ויגו הייתה העיר הראשונה בגליסיה שהשתחררה מהכיבוש הצרפתי, ומאז נחגג בעיר מדי 28 במרץ "יום הכיבוש מחדש" (Reconquista).
במאה ה-19 ובמאה ה-20 גדלה ויגו במהירות, וכתוצאה מכך נעשו בעיר שינויים אורבניים תכופים, כך שהיא מתוכננת פחות מערים אחרות בגליסיה. בתחילת המאה ה-20 הפליגו מנמל העיר תושבים רבים שהיגרו לאמריקה.

כלכלה

בוויגו מצוי אזור התעשייה הגדול ביותר בגליסיה, הכולל בעיקר בתי חרושת למכוניות ומספנות. בעיר ממוקם גם מפעל של פג'ו-סיטרואן שבשנת 2003 ייצר 473,000 מכוניות (יותר מ-88% מהן יוצאו אל מחוץ לספרד).
נמל ויגו הוא נמל הדיג הגדול באירופה ובעיר ממוקמים משרדי חברת הדיג הגדולה בעולם. החל מיולי 2008 ממוקמת בעיר מנהלת סוכנות פיקוח הדיג האירופית .
ולס דה גוורה

ולס דה גוורה (בספרדית: Luis Vélez de Guevara;‏
1 באוגוסט 1579 – 10 בנובמבר 1644), סופר ומחזאי ספרדי.
ולס היה בן למשפחת אנוסים. בשנת 1596 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אוסונה, ואחר החל לעבוד אצל ההגמון של סביליה. הוא שירת כחייל באיטליה ובאלג'יריה, ושב לספרד בשנת 1602. 
הוא כתב כ-400 מחזות לפי שיטתו של לופה דה וגה, ונושאי רובם לקוחים היו מתולדותיה של ארצו. הידוע שבהם הוא "למלוך לאחר המוות" על תולדותיה האגדיות והרומנטיות של אינס דה קסטרו ואהבתה האומללה לנסיך דון פדרו מפורטוגל. המפורסמת בעבודותיו היא "השד הצולע" (El Diablo cojuelo) משנת 1641. זהו רומן פיקרסקי מחוכם שנכתב בנימה סטירית בסגנון שנון ומזהיר ובדמיון רב. בהתבססו על רומן זה חיבר הסופר הצרפתי אלן-רנה לסאז' את "השטן הצולע" (Diable boiteux), יצירה עצמאית שבה מעוצבות בתוך ההווי החברתי של מדריד דמויותיה הטיפוסיות של הבורגנות הצרפתית במאה ה-18.
רפאל נחמן הכהן

רפאל נחמן הכהן (מכונה גם פולע כהן; ה' בשבט ה'תרנ"ז, 1897 - י"ז בתשרי ה'תשמ"ח, 1988) היה מחבר ספרי זיכרונות, ועדויות וסיפורי חסידים מהעיירה לובביץ' ומישיבת תומכי תמימים ואישיה. פרסם רשימה ובה כל התלמידים שלמדו בישיבה בתוספת קיצורי קורותיהם ותמונותיהם. כמו כן כתב את סדרת "שמועות וסיפורים" העוסקת בסיפורי חב"ד ואדמו"רי חב"ד. נאסר ברוסיה הסובייטית והוגלה לצפון סיביר בשל פועלו המחתרתי למען שמירת היהדות.

ביוגרפיה

נולד לברוך שלום הכהן. החל מגיל 10 למד בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ' בשנים ה'תרס"ח (1908) - ה'תרע"ז (1917), שם היה תלמידו של רבי שלום דובער שניאורסון. בהמשך התגורר במוסקבה.
בה'תר"ץ (1930) נאסר בכלא לוביאנקה. לאחר כמה ימים הועבר לכלא בוטירקה, שם עבר חקירות והואשם שחתר נגד רוסיה בזה שהפיץ יהדות ושמר על קשר חשאי עם יוסף יצחק שניאורסון. בהתחלה נגזר דינו מוות לאחר מכן הומר עונשו והוגלה למחוז סברדלובסק לזמן קצר ולאחר מכן לכפר על שפת נהר אוב וים קארה, בצפון סיביר. הוא שהה בסיביר שלוש שנים. בי"ב בחשוון ה'תרצ"ג (1933) חזר לביתו שבמוסקבה.
נאסר עליו להתגורר במוסקבה, והוא שכר דירה במז'ייסק הסמוכה. לאחר השתדלות גיסו רפאל כהן ומרדכי דובין אושרה כניסתו לריגה, שם שהה זמן מה, ואחר השתדלות הרב הראשי לארץ ישראל הרב קוק קיבל אישור עלייה לארץ ישראל. (הוא נפגש עם רבו, רבי יוסף יצחק שניאורסון בעצירת ביניים בווינה) ועלה לארץ ישראל באדר א' ה'תרצ"ה (1935). התגורר בתל אביב ועסק בסלילת כבישים, ולאחר מכן התגורר ברמת גן ועבד כחלבן ומחנך. הרב מרדכי שמואל אשכנזי הוא אחד מתלמידיו הבולטים. לאחר מכן עבר לכפר חב"ד שם גר עד לפטירתו. שימש שם כמחנך וניהל כמה ארגונים. נקבר בהר הזיתים.

משפחתו

לכהן נולדו שלוש בנות ובן אחד. בנו, הרב יואל כהן, החוזר של הרבי מלובביץ' ומבכירי רבני חב"ד; בתו חסיה נישאה לברוך פריז; ובתו גיטא נישאה ליצחק גינזבורג - ממנהלי רשת אהלי יוסף יצחק, שההדיר את ספרי חותנו.
יובאן ריסטיץ'

ביוגרפיה

יובאן ריסטיץ' נולד בקרגוייבץ ורכש השכלה אקדמית בפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג, בהמשך בסורבון והגן על עבודת דוקטורט בהיסטוריה בהנחיית לאופולד פון רנקה באוניברסיטת ברלין. הוא שב לסרביה ומונה לפרופסור באוניברסיטת בלגרד. ב-1861 החל את הקריירה הדיפלומטית שלו עת נשלח לשליחות דיפלומטית בקונסטנטינופול בירת האימפריה העות'מאנית. בהמשך ניהל את המשא ומתן עם העות'מאנים על נסיגת חיל המצב העות'מאני משטחי סרביה. כישוריו ויכולותיו הדיפלומטיות הובילו להערכה רבה כלפיו בחוגי השלטון הסרבי, והוא הפך לאיש אמונם של ראשי בית אוברנוביץ', וזאת אף על פי שחלק מתפישותיו הפוליטיות היו דומות לאלו של מגיני החוקה.
ב-1872 מונה לשר החוץ של נסיכות סרביה ולאחר מספר חדשים לראש ממשלת הנסיכות. בשלהי 1873 התפטר מתפקידו. באפריל 1876 מונה שוב לראש ממשלת הנסיכות. הוא הוביל את המהלכים הדיפלומטיים במהלך ולאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ובסיכומי קונגרס ברלין זכתה סרביה להישגים טריטוריאליים מסוימים. במסגרת הקונגרס נדרשה סרביה על ידי אוטו פון ביסמרק לבטל את המגבלות ולהעניק שוויון זכויות ליהודי סרביה. ריסטיץ' הסכים לכאורה, וציין כי האישור מותנה באישור הפרלמנט הסרבי. בפועל, הנושא הועבר לדיון בפרלמנט שהתארך במכוון ללא הכרעת הנושא, עד שלבסוף ב-1888 אושרה חוקה ובה שוויון זכויות ליהודים.
לאחר תבוסת הסרבים במלחמת בולגריה-סרביה (1885) הלך והתערער מעמדו הציבורי של המלך מילאן הראשון, וב-6 במרץ 1889 הוא ויתר על המלוכה. בשל גילו הצעיר של יורש העצר אלכסנדר הראשון מונתה מועצת עוצרים בראשות אימו של אלכסנדר, נטליה אוברנוביץ', ראש הממשלה קוסטה פרוטיץ', שר החוץ יובאן ריסטיץ', והגנרל יובאן בלימרקוביץ'. באפריל 1893 עלה בידי אלכסנדר הראשון להדיח את מועצת העוצרים ולאחוז בשלטון. ריסטיץ' פרש מהחיים הפוליטיים.
הוא הלך לעולמו בבלגרד ב-1899, והוא בן 68.
קימצ'י

היסטוריה

קימצ'י קיים מהעת העתיקה, קיימים אזכורים לו מלפני 2600-3000 שנה. קימצ'י מוזכר בכתובים בספר השירה הסיני הראשון, "שי ז'ינג". בספר זה הוא מוזכר בשמו הקדום, "ז'י". בתקופת שלוש הממלכות של קוריאה שונה השם ל-צ'ימצ'אה, דימצ'אה, טימצ'אה. בהמשך שונה השם לז'ימצ'י וכעת הוא קימצ'י. 
קימצ'י קדום הוכן מכרוב וציר בקר בלבד. במאה ה-12 החלו להוסיף תבלינים לגיוון, ביניהם בעלי טעמים מלוחים ומתוקים וצבעים כלבן וכתום.

הכנה

גרסאות הקימצ'י השונות נבדלות על פי הירקות העיקריים המשמשים להכנתן ותערובת התבלינים המשמשת לתיבולן. הגרסה המועדפת עשויה מזן של כרוב סיני, עם גיוונים מקומיים ועונתיים. כמו כן מקובלות גרסת קימצ'י עשויה קוביות צנון, גרסת בצל ירוק, גרסת מלפפון חריפה וגרסה עשויה שכבות עשבי תיבול (ממשפחת השפתניים). 
במוזיאון הקימצ'י בסיאול מתועדות 187 גרסאות היסטוריות ועכשוויות של קימצ'י. רוב הגרסאות מתובלות במי-מלח, עשבי תיבול ותבלינים. תיבולים נפוצים רבים כוללים בין השאר גם זנגביל, בצל, רוטב דגים מותסס ומאכלי ים.

גרסאות

באזורים הדרומיים של קוריאה קימצ'י מכיל יותר מלח ופלפל צ'ילי ומתובל באנשובי או חסילונים במי מלח שהותססו או רוטב דגים. בעבר השתמשו גם במאכלי ים נוספים מומלחים ומותססים אך הצרכנות המודרנית הפכה את השימוש דווקא באנשובי או חסילונים למשתלם ונוח ביותר.
מאכלי הים המלוחים ומותססים אינם מוספים לתערובת התבלינים של הקימצ'י אלא מבושלים בטכניקת "צמצום" כדי להמעיט את ריחם ולהפחית טעמים טאניים ושומנים ואחר כך מעורבבים עם מעבה כגון אורז או עמילן חיטה. השימוש בטכניקה זו פוחת בעשורים האחרונים. 
באזורים הצפוניים הקימצ'י מכיל פחות מלח ופחות צ'ילי אדום ולרוב אינו מתובל במאכלי ים במי מלח. לעיתים קרובות הוא מכיל גם נוזלים.
קימצ'י לבן הוא קימצ'י כרוב ללא פלפל צ'ילי, ולכן אינו אדום ואינו חריף. גם קימצ'י צנון לבן פופולרי ואף הוא אינו חריף. גרסאות הקימצ'י הלבן הן מימיות ומשמשות מרכיב במאכלים אחרים כגון נודלס קרים עם קימצ'י.
סטודיבייקר גולדן הוק

"סטודיבייקר  Hawk"

בין השנים 1960-1961 פותח הדגם "Studebaker Hawk", אשר התבסס על הדגם הקודם  "סטודייביקר Silver Hawk" וכמעט היה זהה לקודמו, ולדגם ה- "סטודיבייקר Golden Hawk".
מוטי זוננפלד

ביוגרפיה

נולד בברזיל לג'ני ולמשה יהודה זוננפלד. קרוי על שם סבו הרב אליהו מרדכי זוננפלד, בנו של הרב יוסף חיים זוננפלד. הוא למד בישיבת "הישוב החדש" בתל אביב, ישיבת סלובודקה וישיבת מרכז הרב.
זוננפלד מרבה לתרום לישיבות ובעיקר לישיבת מיר, כמו גם למוסדותיה של חסידות בעלזא, וכן לישיבת מרכז הרב. בין השאר הוא תומך בהוצאת ספרים תורניים באמצעות קרן רא"ם. הוא חבר בחבר הנאמנים של המכון החרדי למחקרי מדיניות. תרם גם את בית המדרש 'בית נפתלי' של חסידות בעלזא באשדוד לעילוי נשמת אביו של אלימלך פירר, יו"ר עזרה למרפא.
נשוי לרחל ומתגורר בירושלים. לפרקים מתגורר גם בברזיל. בתו דניאלה נהרגה בתאונת דרכים בשנת תשע"ה.
הרש-ליב קז'בר

ביוגרפיה

קז'בר נולד בשם הרש-ליב ויינשטיין בעיירה קז'בה (מכאן שם העט קז'בר) בבסרביה, היום במולדובה. בעקבות תאונה שהוא עבר בילדותו הוא צלע כל ימיו. הוא למד בגמנזיה רומנית בבלץ, יותר מאוחר הוא עבד בתור מורה בבלץ בית הספר של הבונד. בשנות השלושים של המאה העשרים הוא התגורר בקישינב. 
את הסיפורים הראשונים הוא פרסם בעיתון טשערנאוויצער בלעטער, תחת שם העט קז'בר. הוא גם פרסם סיפורים ומאמרי ביקורת בליטערארישע בלעטער (מחברות ספרותיות, ורשה). ב-1931 הוא ייסד יחד עם יעקב יקיר את כתב העת אָנזאָג (בשׂורה), כתב העת הזה נועד לשמש בתור במה לסופרים יידישאים צעירים שלפני כן פרסמו בכתב עת שויבן שנוסד על ידי יעקב שטיינברג. קז'בר היה חבר בחוג הסופרים היידישאים הצעירים רומניה הצעירה שבו היו חברים גם מוטל סקציאר, יעקב יקיר, הרץ ריבקין, יחיאל שרייבמן, צבי צלמן ואחרים.
ספרו היחיד של קז'בר קאזאניע גימנאזיע (בית ספר ממלכתי) יצא לאור בעיר צ'רנוביץ ב-1937. בכתב העת אָפגאַנג (שחר) התפרסם סיפורו בהמשכים  חברתע טאניא (החברה טניה).
קז'בר נפטר כתוצאה מרעב לאחר שהתפנה לסמרקנד לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום

פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום הוא פרס המוענק על ידי מוזיאון ישראל אחת לשנתיים לאמן/אמנית שהקדישו ממיטב שנותיהם לפעילות אמנותית וחינוכית בתחום הצילום, שלה נודעה השפעה בזירת התרבות המקומית.
גמנסיה השכלה

תולדות גמנסיה השכלה

גמנסיה השכלה הייתה פרי יוזמתו של בעליה ומנהלה מיומה הראשון עד האחרון, יוסף יהודה (יוליאן) גורדון, מי שהיה יו"ר הסתדרות הפועל המזרחי בווילנה, עלה לארץ ב-1922, הפך חילוני, הקים משפחה ועבד בתחילה כמורה למתמטיקה ופיזיקה בבית ספר תחכמוני בתל אביב.
בית הספר שכן ברחוב דבורה הנביאה (שלימים שונה שמו ל"זלמן שניאור"), למרגלות כיכר ביאליק ומבנה העירייה בו שוכן כיום המוזיאון לתולדות תל אביב. ב-1926 נרכשה "אדמה ועליה בית המכיל חדר אחד, מרפסת סגורה, מטבח, חדר רחצה ומרתף", ועל מגרש זה נבנה לימים מבנה נוסף בן קומתיים ששימש את הגמנסיה יחד עם הבית המקורי, בעוד יוסף גורדון ובני משפחתו התגוררו בקומה השנייה.
לאחר שסייע למאבק להחדרת לימודי מתמטיקה ומדעים לבית הספר הדתי "תחכמוני", בשלהי שנות ה-20 התגבשה ההכרה אצל גורדון, כי יש לדאוג להשכלה מתאימה ולהכין את התלמידים העבריים לבחינות הבגרות ובלימודי ערב, על מנת שיוכלו גם לעבוד למחייתם. ב-1931 אישר ראש מחלקת החינוך בממשלת המנדט בירושלים יוסף בנטואיץ את ההצעה: 
"מסופקני אם יש כיום דרישה גדולה לקורסים כמו שאתה מתאר - בשנה הזאת נבחנו בבחינות הבגרות רק 20 יהודים מכל הארץ. אולם עלי לציין שבחיפה קיימים קורסים כאלה בהנהלת הד"ר דוד מראני ... על כן ייתכן כי כמו בשוק המסחר כן גם כאן יכולה ההספקה ליצר את הדרישה, וכדאי אולי לעשות את הניסיון". (מכתב מה-17.7.31, ארכיון גמנסיה השכלה)
ב-16 בספטמבר 1933 אישר מנהל מחלקת החינוך W. A. Stewart את קבלת המכתב "בדבר פתיחת בית ספר מקצועי בתל אביב", ומסיבת הסיום של המחזור הראשון של "בית הספר התיכוני להשכלה מקצועית" התקיימה ב-1936 (מקור: ארכיון גמנסיה השכלה).
על פי תמונת מחזור שנשמרה, עברו בהצלחה את בחינות הבגרות הארצישראליות תשעה מבני המחזור השני של "בית הספר התיכוני להשכלה מקצועית" (תרצ"ז). בהמשך קוצר שם בית הספר ל"גמנסיה השכלה". ב-1939 הכירה האגודה השיתופית "המעביר" (לימים, קואופרטיב "דן") בתלמידי הגמנסיה כתלמידים מן המניין בעיר העברית, ואפשרה להם להשתמש בכרטיסי תלמיד מוזלים.
מאות תלמידים רכשו השכלה ועשרות רבות של תלמידים הצליחו לעבור את בחינות הבגרות תודות לגמנסיה השכלה. על פי רישומי הציונים ששרדו בארכיון בית הספר, בשנות החמישים למדו כ-120 תלמידים בבית הספר מדי שנה, ובתחילת שנות הששים הצטמצם המספר. בין 1964 ל-1967 השתנה הפורמט ל"הגשה לבגרות" עד שבית הספר נסגר רשמית אי שם באמצע שנות הששים.

מורי בית הספר

רשימה ששרדה ככל כנראה משנות הארבעים מונה 18 מורים, רובם מתל אביב. היא כוללת  גם נציגים מירושלים, פתח תקווה ורחובות. הובילו את סגל המורים יוסף ליפשיץ (ספרות), ברוך סנדומירסקי, חוה פיט, ליזה פישר, מרדכי רושולד, ישראל קבקר ומיכאל כבירי. מורה שהיה גם תלמיד בבית הספר הוא מי שלימים כיהן כרב הראשי לישראל וכרב הראשי לתל אביב-יפו, הרב ישראל מאיר לאו, שלימד תנ"ך בבית הספר בתמורה לשיעורים פרטיים במתמטיקה מהמנהל גורדון.

מקורות

אלא אם צויין אחרת, כל הכתוב בערך זה מסתמך על מסמכי ארכיון גמנסיה השכלה, תל אביב
אוהד מראני

אוהד מראני (נולד ב-20 במרץ 1955) הוא כלכלן ומנהל ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד האוצר, יו"ר בתי זיקוק לנפט, יו"ר נתיבי הגז הטבעי לישראל ומנכ"ל הכשרה אנרגיה.

ביוגרפיה

מראני בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במינהל ציבורי, מאוניברסיטת הרווארד.
מראני החל לעבוד במשרד האוצר ב-1982. ב-1994 מונה לציר הכלכלי של ישראל בוושינגטון. בשנת 2000 מונה לממונה על התקציבים במשרד האוצר. באוגוסט 2001 מונה למנכ"ל משרד האוצר וכיהן בתפקיד עד דצמבר 2003.
במרץ 2004 מונה ליו"ר בתי זיקוק לנפט, הוא כיהן בתפקיד עד פברואר 2007. במהלך כהונתו הופרטה ופוצלה פעילות החברה. בינואר 2008 מונה ליו"ר נתיבי הגז הטבעי לישראל, באפריל 2010 מונה למנכ"ל הכשרה אנרגיה, הוא כיהן בתפקיד עד התפטרותו ביולי 2015 לאחר שהחברה לא קיבלה הארכה לרישיונות שדות הגז "שרה" ו"מירה".
מראני כיהן כיו"ר בית ההשקעות אלומות בשנים 2008 עד 2010, דירקטור בחברת ניסקו חשמל ואלקטרוניקה וחבר הוועד המנהל בלהקת בת שבע מ-2005 עד 2014. באוגוסט 2015 מונה לדירקטור בבנק לאומי.
מראני נשוי לרחל מראני שהקימה את הקרן למצוינות בתרבות.
נהר אל-בארד

מבנה המחנה

המחנה מחולק למחנה הרשמי המכונה גם "המחנה הישן" ולחלק שרשמית איננו מצוי בתחומי המחנה ומכונה "המחנה החדש". שטח המחנה הרשמי הוא 0.2 קמ"ר בלבד והוא נמצא באחריות אונר"א. השטח שמסביב למחנה הרשמי, מתפרש בעיקר מצפון למחנה הרשמי, ובאופן פחות מדרום וממזרח למחנה הרשמי. הצפיפות בו פחותה מבמחנה הרשמי ומתגוררות בו בעיקר משפחות שנהנות מרווחה כלכלית יחסית.
המחנה הוא בצורת מלבן כשהכביש הראשי צפונה עובר בחלקו הדרומי של המחנה ורחוב השוק בניצב לו. החלקים השונים של המחנה נקראים על שם מקומות בגליל: ספוריה, סעסע, דמון , צפת וכדומה. אזורים אחרים קרויים על שם מקור המשפחות המתגוררת בהן. לדוגמה: אזור "אל-מגרבי", בו מתגוררות משפחות שמוצאן ממרוקו, תוניס ואלג'יריה והגיעו לארץ ישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20.

עימות 2007

אור ל-20 במאי 2007 פשט כוח שהשתייך לכוחות ביטחון הפנים של לבנון על בית בטריפולי, שבו, על פי החשד, נמצאו אנשי ארגון פתח אל-אסלאם שביצעו יום לפני כן שוד בנק בעיר. בעקבות הפשיטה החל יום קרב ברחובות הסמוכים לאזור הפשיטה בין כוחות הממשלה ובין אנשי ארגון הטרור. בתגובה, פשטו אנשי פתח אל-אסלאם על נקודת ביקורת מעבר של צבא לבנון באזור מחנה נהר אל-בארד והרגו מספר חיילים בשנתם. צבא לבנון הגיב מידית בהרעשה ארטילרית של מחנה הפליטים.
במשך יותר משלושה חודשים ניהל צבא לבנון מצור על מחנה הפליטים בשילוב ירי ממסוקי תקיפה והרעשות ארטילריות שהסבו למחנה נזק כבד ולמעשה, הרסו אותו כליל. כל תושבי המחנה (כ-27,000 נפש) עזבו אותו; רובם לאל-בדאווי - מחנה פליטים קטן המצוי בפאתי טריפולי (שאוכלוסייתו הוכפלה תוך שבועות) וחלקם הדרימו עד אזורי ביירות וצידון. האזרחים האחרונים שנותרו במחנה, 25 נשים ו-37 ילדים ממשפחות אנשי פתח אל-אסלאם, פונו אף הם ב-24 באוגוסט 2007. ב-2 בספטמבר 2007 הסתיימה הלחימה לאחר שצבא לבנון השתלט על כל שטח המחנה והכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של אנשי פתח אל-אסלאם.

שיקום המחנה

בזמן הלחימה ואחריה טיפלו בפליטים סוכנויות הסיוע של האו"ם, ובעיקר אונר"א. הפליטים שנעקרו מבתיהם התאכזבו מחוסר סיוע המדינות הערביות לשיקומם. נכון לסוף 2008, 88% מהסיוע הכספי לשיקום המחנה ולתמיכה בפליטי המחנה הגיע ממדינות המערב ובעיקר מארצות הברית ומנורווגיה. לאחר סיום הלחימה כל בתי המחנה נהרסו באופן יזום על ידי ציוד מכני הנדסי כדי לאפשר את בנייתו מחדש מן היסוד. פרויקט השיקום של המחנה הוא הפרויקט הגדול ביותר שעומד (נכון ל-2014) בפני אונר"א ועלותו הכללית היא 345 מיליון דולר.
נכון לינואר 2014, 1,321 משפחות (5,857 נפש) שבו לחיות בבתיהם החדשים במחנה ו-284 חנויות חדשות במחנה סופקו לסוחרים. שאר המשפחות שנעקרו - 3,546 במספר (15,723 נפש) ממשיכות לחיות בדיור זמני שנבנה סביב למחנה ובמחנה הפליטים אל-בדאווי.