google/wiki40b huggingface dataset:
בית הספר התיכון ע"ש דנמרק

בית הספר בשיאו

מיום הקמתו ועד 2011, נוהל בית הספר בידי "חברת מוסדות חינוך", חברת בת של הסוכנות היהודית (החל מ-2011 הוא מנוהל על ידי מינהל חינוך של עיריית ירושלים). בנייתו ממונה על ידי תרומות של המגבית היהודית המאוחדת, ממשלת דנמרק ותורמים נוספים, ביניהם משפחת ויילר, שתרמה חדר עיון לזכר האחים אדם וגדעון ויילר.
בית הספר גדל במהירות וקלט תלמידים לא רק משלושת בתי הספר היסודיים שבסביבתו, "לוריא", "מצדה" ו"תלפיות" בהמשך (לאחר ש"תלפיות" נסגר) גם מבית הספר "פת" בשכונת גונן ז', אלא גם תלמידים משכונת גילה שהוקמה באותה עת ועדיין לא היה בה בית הספר תיכון. היו בו 8 כיתות בכל שכבת גיל ומבנה בית הספר לא הספיק כך שתלמידי חטיבת הביניים למדו במבני בית ספר ישנים ברחוב יוסי בן יועזר.
החל מכיתה ט' התלמידים יכלו לבחור בתוכנית לימודים מקצועית או עיונית. המסלול המקצועי כלל: מכניקה עדינה ועיבוד שבבי, מורות ומטפלות לגיל הרך, אלקטרוניקה ומחשבים. המסלול העיוני כלל מקצועות כגון: ביולגיה, כימיה, פיזיקה, גאוגרפיה וספרות. בית הספר כלל ציוד חדיש (לתקופתו), מעבדות לימוד לביולגיה וכימיה, כיתות מחשבים, סדנאות ללימוד מכניקה, אלקטרוניקה ונגרות, כיתת לימוד לאפייה ובישול, חדר כושר, אצטדיון אתלטיקה וכדורגל בו היה מקום לכ-1500 צופים, 4 מגרשי טניס ואולם ספורט בו 900 מושבים. בית הספר גם הציע לימודים לתואר טכנאי (כיתה י"ג) או הנדסאי (כיתה י"ד), ומסלול "הזדמנות שנייה" לתלמידים שסיימו י"ב ללא תעודת בגרות מלאה ורצו להשלים אותה לפני הגיוס לצבא.
לריסה (מיתולוגיה)

לריסה (ביוונית: Λάρισσα) הייתה נימפה במיתולוגיה היוונית אשר אהבה אהבת נפש את פוסידון אל הים.
כל פעם שפוסידון היה מתקרב אל החוף שבצפון יוון, לריסה הייתה בונה לכבודו עיר יפהפייה, אך כאשר פוסידון לא השיב לה אהבה, היא הייתה הורסת את העיר ובונה אותה מחדש יפה עוד יותר. בצפון יוון ישנה עיר ציורית הבנויה על צוק, ונקראת לריסה.
על שמה של לריסה קרוי גם הירח לריסה, אחד מירחיו של כוכב הלכת נפטון, שהוא עצמו נקרא בשמו של אל הים הרומי נפטון, מקבילו של פוסידון היווני.
מחוז פיאט

גאוגרפיה

לפי מרשם התושבים האמריקאי, שטח המחוז עומד על 1,140 קמ"ר שמתוכם 1 קמ"ר מים ושאר השטח הוא יבשה. המחוז גובל עם מחוז מקלין בצפון, מחוז שמפיין במזרח, מחוז דגלאס בדרום-מזרח, מחוז מולטרי בדרום, מחוז מקון בדרום מערב ומחוז דה וויט במערב.

היסטוריה

המחוז הוקם ב- 27 בינואר 1841 בעקבות בקשתם של תושבי מונטיצ'לו. המחוז נקרא על שם תושב הקבע הוותיק ביותר ובעל האדמות המרכזי של המחוז - ג'יימס א. פיאט האב. כעיר היחידה במחוז, הפכה מונטיצ'לו להיות בירת המחוז. המחוז החל את פעילותו ב- 5 באפריל של אותה שנה מ"המבצר הישן" בעיר ובשנת 1843 נבנה בית המשפט הראשון על אדמה שנתרמה על ידי ויליאם ה. פיאט.

דמוגרפיה

ההרכב הגזעי של המחוז הוא ברובו לבן (98.0%). הצפיפות היא 14 נפש לקמ"ר.
טכנולוגיה במלחמת הכוכבים

ערך זו כולל פירוט של אמצעי הטכנולוגיה וההמצאות הבדיוניות ביקום של סרטי מלחמת הכוכבים.
פרשת סטרוסברג

פרשת סטרוסברג הוא כינוייה של שערורייה הנוגעת לזיכיונות שנתנה ממשלת רומניה ליזם בתל הנרי סטרוסברג לבניית רשת מסילות ברזל, בראשית שלטונו של קרול הראשון, מכירת המניות ואיגרות החוב של החברה שהוקמה לשם כך, פשיטת הרגל ופעולות אחרות שנעשו בלחץ בעלי החוב וממשלותיהם.

הזיכיון

בסמוך לעלייתו לשלטון החל קרול הראשון לפעול לשם פיתוח רשת מסילות הברזל של רומניה, רשת שהייתה בראשית פיתוחה. קרול פנה לסטרוסברג, שכונה בארצות הגרמניות בשם "מלך מסילות הברזל" וביקש ממנו לקחת על עצמו את עיקר המלאכה. סטרוסברג הגיש הצעה והיא התקבלה וב-10 בספטמבר 1868 הועבר בפרלמנט הרומני "חוק זיכיון מסילות הברזל הרומניות", שאישר את הענקת הזיכיון לסטרוסברג. על פי חוק זה הוענק לסטרוסברג זיכיון ל-90 שנים, כדי שיפתח מסילות ברזל שיחברו את היישובים: רומן - מרששט - טקוץ' - גאלאץ, גאלאץ - בראילה - בוזאו - פלוישט - בוקרשט, בוקרשט - פיטשט - סלטינה - קראיובה - טורנו סברין - ורצ'יורובה. חברות נוספות קיבלו זיכיון לקווים אחרים.

ההתחיבויות

לביצוע הפרויקט נדרשה השקעה של 247,000,000 לאי, כשהמשקיעים היו אמורים לתפעל את הקווים ולהנות מההכנסות במשך 90 שנים, שלאחריהן המסילות יעברו לרשות ממשלת רומניה.
לגיוס הממון הקים סטרוסברג חברה שהנפיקה איגרות חוב המבטיחות ריבית שנתית של 7.5%. בשלב ראשון הונפקו איגרות חוב בשווי המקביל לערכם של 300 קילומטרים של מסילות ברזל. הקונסורציום המנפיק היה ערב לאיגרות חוב אלה עד אשר יושלמו 300 הקילומטרים של מסילות ברזל ומשלב ההשלמה הערבות הייתה צריכה לעבור לכתפי ממשלת רומניה. סדרות נוספות של איגרות חוב היו אמורות להיות מונפקות רק לאחר התקדמות נוספת בבניית מסילות הברזל. מטעם רומניה מונה משגיח על הנפקת איגרות החוב. המשגיח היה גרמני בשם אמברון (Ambron) והיה מקורב לקרול הראשון מאז התבקש לכך על ידי אביו, בעקבות הפסדיו של קרול בבורסה לניירות ערך, לפני שנבחר להיות שליט רומניה.
ב-18 בדצמבר 1868, בברלין, התחילה המכירה של הסדרה הראשונה של איגרות חוב אלה והקונים, פקידים בכירים, נשות חצר וכל הצמרת הברלינאית, עמדו בתור, כדי לקנות אותן, בגלל הריבית הגבוהה. האיגרות, שמכר הקוסורציום של סטרוסברג, התחזו להיות איגרות של ממשלת רומניה, בניגוד למה שהוסכם בחוזה שבין הקונסורציום ובין ממשלת רומניה.

ביטול הזיכיון

בניית מסילות הרכבת ברומניה נתקלה בקשיים שנבעו משימוש בחומרי גלם באיכות נמוכה, חוסר מקצוענות של העוסקים בכך וניהול כושל, לכן הקונסורציום לא עמד בלוח הזמנים שנקבע בזיכיון. עסקיו של סטרוסברג נפגעו קשה ממלחמת צרפת-פרוסיה (1870-1871) ובדצמבר 1870 הכריז שבגלל קשייו אינו רואה עצמו מסוגל לשלם את התלוש המתאים של איגרות החוב, שהיה צריך להיפדות ב-1 בינואר 1871 ושלח את מחזיקי איגרות החוב לתבוע את התשלום מממשלת רומניה. ממשלת רומניה, שלא קיבלה לידיה את מקטע מסילות הברזל, שרק לאחר קבלתו הייתה אמורה לקבל על עצמה את האחריות לתשלום איגרות החוב, התנערה מכל אחריות.
ב-5 ביולי 1871 קיבל הפרלמנט הרומני החלטה המבטלת את הזיכיון שהוענק לקונסורציום של סטרוסברג, שבינתיים יותר ויותר מעסקיו, המושפעים מהמלחמה, פשטו את הרגל.
ב-4 באוקטובר, באותה שנה, בית דין בינלאומי של בוררים קבע שהצדק עם הרומנים ואישר את החלטת הפרלמנט הרומני. בעלי איגרות החוב והמניות, מרביתם בני החברה הגבוהה של גרמניה, הפעילו לחצים חזקים, לחצים בגללם התערב בנושא אוטו פון ביסמרק, שהפעיל את השפעתו על המלך הרומני, גרמני במוצאו ונסמך במידה רבה על קרובי משפחתו בחצר המלוכה הפרוסית.
יצחק אדרבי

רבי יצחק אדרבי (~ה'ר"ף, 1520 - ז' באייר ה'של"ז, 24 באפריל 1577) היה פוסק הלכה וראש ישיבה מחכמי יהדות סלוניקי, מרבני הפזורה הספרדית במאה ה-16 בשטחי האימפריה העות'מאנית בכלל וביוון בפרט.

ביוגרפיה

נולד בסלוניקי לרב שמואל אדרבי, בצעירותו למד יחד עם שמואל די מדינה אצל רבי יוסף טאיטאצאק והיה לתלמידו המובהק. כבר בצעירותו התמנה כרב בקהילת לישבון ובשנת ה'ש"ט, 1549, התמנה כרבה של קהילת "שלום" בעיר שבה כיהן עד לפטירתו.
רבי יצחק אדרבי נחשב לאחד מגדולי הפוסקים במאה ה-16 ושאלות הלכתיות נשלחו אליו מרחבי הבלקן. הוא היה ידידו ועמיתו של רבי שמואל די מדינה, חברו משכבר ואחד מחשובי הפוסקים בזמנו, ובתי הדין של שניהם היו מן החשובים ביותר בסלוניקי, הם העריכו זה את זה אף שלעיתים התגלעה ביניהם מחלוקת והוחלפו האשמות הדדיות. חלק מתשובותיו כונסו בספר השו"ת דברי ריבות שנדפס בסלוניקי חמש שנים לאחר פטירתו (ה'שמ"ב) וזכה למהדורות נוספות.
דרשותיו כתובות בסגנון מליצי ואף הן באו בדפוס בשם "דברי שלום" וזכו למהדורות חוזרות. לפי יעקב קלצקין היה רבי יצחק אדרבי גם מקובל ובקיא בספרות הקבלה, אך חוקר תולדות יהודי סלוניקי, יצחק שמואל עמנואל, חולק על כך.
הרמן הות

לפני המלחמה

הות נולד בעיירה נוירופין שבברנדנבורג, גרמניה. בשנת 1903 התגייס הות לצבא הגרמני, ועם תחילת מלחמת העולם הראשונה קודם לדרגת האופטמן, וזכה בשני עיטורי כבוד. לאחר המלחמה שירת הות ברייכסווהר עד שנת 1935, אז קודם לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-18.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה קודם הות לדרגת גנרל לויטננט, ופיקד על הקורפוס הממונע ה-15 במהלך כיבוש פולין. עקב הצלחתו הרבה במהלך המערכה על צרפת קודם ב-19 ביולי 1940 לדרגת גנרל. במהלך מבצע ברברוסה בשנת 1941 פיקד על קבוצת הפאנצר השלישית, וכבש את מינסק וויטבסק. באוקטובר אותה שנה, עבר הות לפקד על הארמייה ה-17 הגרמני באוקראינה במהלך קרב חרקוב השני, עד אשר כוחותיו הוסגו לאחור לאחר מתקפת הצבא האדום בשנת 1942.
ביוני 1942 עבר לפקד על ארמיית הפאנצר הרביעית, פיקד עליה במהלך המתקפה הגרמנית בדרום רוסיה, והגיע עימה עד נהר הדון. בנובמבר 1942 קיבלו כוחותיו של הות תפקיד מרכזי במהלך מבצע סופת חורף – מתקפת הנגד הגרמנית והניסיון הכושל להציל את הארמייה השישית, אשר כותרה על ידי כוחות הצבא האדום בקרב סטלינגרד. ביולי 1943 פיקד הות על ארמיית הפאנצר הרביעית בקרב קורסק. תחילה, הצליחו כוחותיו לחתור לעומק קווי הצבא האדום, אך התקדמותה האיטית של הארמייה התשיעית, אבידות רבות לכוחותיו וכן פלישת בעלות הברית לסיציליה גרמו לביטול המבצע.
לאחר קרב קורסק פתח הצבא האדום בסדרת התקפות מוצלחות, במהלכן הצליחו לדחוק את הכוחות הגרמניים מחוץ למזרח אוקראינה. למרות עברו המפואר, הואשם הות על ידי היטלר באחריות לחלק מההפסדים, ולכן הוחלט להדיחו משירות פעיל, עד שהוחזר בנובמבר אותה שנה לשירות מילואים. באפריל 1945 הוטל עליו לפקד על הגנת הרי הרץ, תפקיד שמילא עד סוף המלחמה.
הות הכריז בפומבי: "חיסול אותם יהודים התומכים בבולשביזם ובארגונו למטרות רצח, ארגון הפרטיזנים, הוא אמצעי להגנה עצמית."

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נשפט הות על ידי בית משפט צבאי של בעלות הברית, וב-27 באוקטובר 1948 נדון במשפטי נירנברג ל-15 שנים בכלא בעוון ביצוע פשעי מלחמה. לאחר שחרורו מהכלא בשנת 1954 הוא עסק בכתיבת זיכרונות, עד שנפטר ונקבר בעיר גוסלאר.
Warum betrübst du dich, mein Herz, רי"ב 138

Warum betrübst du dich, mein Herz (בעברית: למה זה תתעצב, לבי), רי"ב 138, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-15 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-5 בספטמבר 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה החמש-עשרה שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג, לאחר רי"ב 75, רי"ב 76, רי"ב 24, רי"ב 167, רי"ב 147, רי"ב 186, רי"ב 136, רי"ב 105, רי"ב 46, רי"ב 179, רי"ב 69א, רי"ב 77, רי"ב 25 ורי"ב 119.
ב-1881 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 28 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 18 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את ניקולאוס הרנונקור (ב-1982), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
סדר עולמי

היסטוריה וסיבת הקמה

באוקטובר 2001, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר והסדר העולמי החדש שנלווה אליהם, גייסה חברת החדשות את עורך חדשות החוץ, ערד ניר, והעלתה את התוכנית "סדר עולמי" העוסקת בחדשות העולם. התוכנית באה לשמש משקל נגד לתוכנית החדשות שהעלה הערוץ הראשון בשעה 19:30, כהקדמה למהדורת החדשות "מבט לחדשות" בשעה 20:00.
לאחר כמה שנים, כשהועברה התוכנית שש עם מהשעה 17:00 לשעה 18:00, היו "שש עם" ו"סדר עולמי" משודרות אחת אחרי השנייה: "שש עם" החלה את שידוריה ב-18:00 וסיימה אותם בשעה 19:30, ומיד לאחר מכן, ללא הפסקת פרסומות, הייתה סדר עולמי עולה לאוויר. בשנים 2005–2006, פחתה התחרות על משבצת השידור של השעה 19:30,] ו"סדר עולמי" ירדה מהמסך. מאידך, רצו בחברת החדשות ליצור תוכנית שתמשוך את נתוני המדרוג של השעה 17:00, מהמתחרה של ערוץ 10, "חמש עם רפי רשף".] חברת החדשות העלתה לשידור את "חדשות בחמש" עם דני קושמרו ונטשה מוזגוביה, אך הניסיון לא צלח. בשנת 2006 הועלתה "סדר עולמי" מחדש, משעה 17:00 עד 17:30, אך ערוץ 10 היה עדיין עם ידו על העליונה במדרוג. 11 בנובמבר 2007 היה יומה האחרון של "סדר עולמי" במתכונת הזו. החל מ-12 בנובמבר 2007 משודרת בשעת שידור זו התוכנית "מהדורה ראשונה", שמימשה את החזון להגיע לרמה של ערוץ 10 במסגרת השידורים הזו, ואילו "סדר עולמי" עברה מיתוג מחדש לשם "סדר עולמי - השבוע", ובשנים 2007 - 2010 היא שודרה בימי שישי משעה 16:45 עד 17:25, כשכל שנה הפיקה התוכנית את תוכנית "סיכום השנה העולמי", בהנחיית ערד ניר. החל מ-2011, עקב עליית העונה השלישית של "האח הגדול", נתפסו 45 הדקות על ידי קשת ששיבצה בשעות אלו תוכנית בשם "שלום האח הגדול", אשר הפכה לימים לתוכנית "דיבור ישיר". סדר עולמי עברה לשדר בימי שבת משעה 16:20 עד 17:00.
במאי 2013 שונה פורמט התוכנית עם מעברה לשידור בערב שישי בשעה 19:15 יחד עם פינות חדשות.
כיום התוכנית משודרת בכל יום שבת בשעות 16:05 ו-17:05.

ישראל פלוס

היות שבזמן הקמת ערוץ ישראל פלוס שודרה התוכנית, והיות שמערכת החדשות המקומית הייתה בשליטת חדשות ערוץ 2, מהדורת חדשות החוץ של הערוץ נקראה גם היא "סדר עולמי" (מירבוי פורידוק, мировой порядок). כיום, גם לאחר ניתוק המערכת מחדשות ערוץ 2, התוכנית שמרה על שמה ומשודרת מדי שבת משעה 16:05 עד 16:50 ומ-17:05 עד 17:50.
לורימר

היסטוריה

הלהיט הטלוויזיוני הראשון של לורימר היה סדרת הטלוויזיה "משפחת וולטון" ששודרה ב-1972 לאחר הצלחתו של סרט טלוויזיה בן שעה ב-1971. במהלך שנות ה-70 ידעה החברה מספר רב של הצלחות, כאשר הסדרה המוצלחת ביותר אותה הפיקה הייתה דאלאס, ששודרה לראשונה ב-1978 ומאז שודרה במהלך 14 עונות רצופות. הצלחתה הכלכלית של לורימר איפשרה לה לרכוש את תאגיד "אלייד ארטיסטס פיקצ'רס קורפוריישן" (Allied Artists Pictures Corporation), חברת הפקה בעלת עבר מפואר, שנקלעה לקשיים כלכליים. הרכישה כללה את ארכיון החברה, שהפיקה סרטים ידועים כ"קברט" ו"פרפר".
בשנות ה-80 התמחתה לורימר ביצירת קומדיות מצבים לכל המשפחה. בין היתר הפיקה את הסדרה "צער גידול בנות".
בשנת 1986 התאחדה לורימר עם תאגיד הסינדיקציה הטלוויזיוני "טלפיקצ'רס" (Telepictures), ונקראה מאז "לורימר-טלפיקצ'רס". באותה שנה רכש התאגיד החדש את חברת MGM מטד טרנר.
ב-1988 שינתה החברה את שמה ל"לורימר טלוויז'ן" (Lorimar Television). החברה החדשה נרכשה על ידי תאגיד "טיים" שמוזג עם חברת האחים וורנר ליצירת טיים וורנר. חברת ההפצה של לורימר אוחדה עם חברת ההפצה הטלוויזיונית של וורנר. בשם "טלפיקצ'רס" נעשה שימוש בתאגידי ההפקה וההפצה של וורנר. חברת MGM, אולפנה וארכיוני נמכרו לחברת סוני. לורימר המשיכה בפעילות הפקה עד 1993 ואז אוחדה לתוך חברת "האחים וורנר - טלוויזיה". הסדרה האחרונה שהופקה תחת השם "לורימר" הייתה "Time Trax", הפקה משותפת אמריקנית אוסטרלית על שוטר הנוסע במכונת זמן. הסדרה נמשכה עונה אחת.
אנתוני קידיס

ביוגרפיה

קידיס נולד בגרנד ראפידס שבמישיגן, ארצות הברית. קידיס בנם של בלאקי דמט ומרגרט נובל. סבו מצד אביו היה בן למהגרים ליטאים (שם המשפחה קידיס הוא ליטאי), ומלבד כך למשפחתו שורשים אנגליים, איריים, הולנדיים, צרפתיים ומוהיקנים. הוריו התגרשו כשהיה בן 3. יש לו שתי אחיות ואח למחצה.
בילדותו ובנעוריו השתתף קידיס כשחקן בסרט "נקודת פריצה" ואחרים, כיום הוא ממשיך לשחק מדי פעם בתפקידי משנה קטנים. אחד הסרטים האחרונים שבהם שיחק הוא "F.I.S.T" בכיכובו של סילבסטר סטאלון, בתפקיד בנו של הגיבור.
בנעוריו הושפע קידיס מהמוזיקאים סטיבי וונדר, סליי סטון (Sly and the Family Stone), גרנדמאסטר פלאש אנד דה פיוריוס פייב (Grandmaster Flash and the Furious Five), וגם מג'ימי הנדריקס, איגי פופ, ג'יימס בראון, הנרי רולינס ולד זפלין. את השפעתם ניתן לזהות במוזיקה של הרד הוט צ'ילי פפרז.
לאחר מותו של הלל סלובק (חבר להקת רד הוט צ'ילי פפרז לשעבר) ממנת יתר ב-25 ביוני 1988, שהה קידיס בכפר נידח במקסיקו לתקופה שבמהלכה התנקה מסמים. בשנת 1992 השתתף בסרטון נגד שימוש בסמים בשם "Trip on This" שבו השתתפו גם הלהקות ג'יינס אדיקשן והביסטי בויז.
בשנת 2004 הוציא אנתוני קידיס אוטוביוגרפיה בשם "Scar Tissue" בהוצאת Hyperion. שיר באותו שם יצא קודם לכן באלבום Californication. הספר הגיע למקום 17 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.

חיים אישיים

קידיס הוא טבעוני, מתאמן באופן קבוע בשיטת המדיטציה "ויפאסאנה" ומתעניין בקבלה.
ב-2 באוקטובר 2007 נולד לקידיס ולדוגמנית הת'ר קריסטי בן. שם בנם Everly Bear Kiedis. קידיס וקריסטי נפרדו ביוני 2008.
יהודה רות

קורות חיים

נולד בעיירה נוֹבֶה זַמקי (בעת הולדתו בתחומי ממלכת הונגריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעקבות מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה; כיום בסלובקיה) במשפחה יהודית בת חמישה ילדים, בנם של הלה ויעקב רות. אביו שימש מנהל בית הספר היהודי בעיירה ואמו הייתה פעילה בקהילה היהודית.
למד ארכיטקטורה, אבל לא סיים את לימודיו. בשנת 1931 עלה לארץ ישראל, מספר חודשים לאחר אחותו הצעירה, מרים רות. בשנת 1937 נמנו השניים עם מייסדי קיבוץ שער הגולן.
בשנת 1941, בעת שחפר באזור בריכות הדגים של הקיבוץ, גילה באקראי אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית. הוא אסף בשדות הקיבוץ כלי צור, צלמיות וחרסים. בשנת 1943 ביקרה במקום משלחת בראשות משה שטקליס שקבעה שמדובר באתר ארכאולוגי חשוב ביותר.
במלחמת השחרור נפצע בקרב על הגנת צמח, לאחר שהחלים סייע בשיקום הקיבוץ.
בין השנים 1949–1952 היה עוזרו של הארכאולוג משה שטקליס אשר חפר את האתר אותו גילה. בחפירות אלה הוגדרה התרבות שנמצאה כתרבות ארכאולוגית חדשה שנקראה התרבות הירמוכית.
רות הקים בשנת 1947 וניהל את המדור לידיעת הארץ בהסתדרות, ואחר מכן בקיבוץ הארצי. היה ממיסדי מכון אבשלום ונימנה על מנהליו. ערך במשך 25 שנים את המדור "במולדת" בעיתון על המשמר, שהיה המדור הראשון לידיעת הארץ בעיתונות הישראלית., וכן כתב את מדור "מגנזי קדומים" במשמר לילדים. לאחר מלחמת ששת הימים הקדיש את כל זמנו לחקר שרידי התרבויות הארכאולוגיות בדרום רמת הגולן. את ממצאיו העביר למוזיאון ארץ ישראל שבתל אביב. ממצאיו מוצגים במסגרת "מרכז אדם ועמלו". 
בשנת 1986 הוענק לו על ידי המועצה האזורית עמק הירדן פרס הוקרה "על הקמת המוזיאון הפרהיסטורי".
במסגרת פעילותו לחקר התרבויות, הקים בשנת 1950 את המוזיאון וניהל אותו במשך 40 שנים.
פרשת יונתן היילו

פרשת יונתן היילו עוסקת בישראלי, שנשפט בשנת 2013 לעשרים שנות מאסר באשמת רצח ירון איילין וגם אמור היה לפצות כספית את משפחת המנוח. בשנת 2016 שינה בית המשפט העליון את ההרשעה להריגה וקיצר את עונשו ל-12 שנות מאסר.
איילין היה אסיר משוחרר, עם עבר עשיר בעבירות מין ואלימות, ואילו עבור יונתן היילו (ימר), זו הרשעתו הראשונה. התקרית בה היילו הרג את איילין הייתה בנתניה, ב-2010. איילין והיילו הכירו זה את זה מאירועים קודמים, שבהם איילין סחט כספים מהיילו ולטענת היילו גם אנס אותו פעמיים. התקרית התחילה בזה שהשניים נתקלו זה בזה באופן מפתיע ואיילין אילץ את היילו לבוא איתו למקום מסתור. ייתכן כי תכנן לאנוס שם את היילו בפעם השלישית.
הרשעתו של היילו התפרסמה מאוד משום שהיא מקרה בוחן לגבול זכות ההגנה העצמית בישראל, בדומה למקרה של שי דרומי. ישנן טענות כי היילו נהג כפי שצריך לנהוג אדם המגן על חייו ושזכותו הייתה להרוג את איילין.
היילו השתחרר מהכלא ב-23 ביולי 2018, לאחר שריצה 8 מתוך 12 השנים שנגזרו עליו.  ב-21 באוגוסט 2019 הוחזר היילו לכלא לשם ריצוי המשך מאסרו וזאת לתקופה של שנה אחת מתוך 40 החודשים בהם הוא הוגדר כ"אסיר ברישיון". כל זאת לאחר שוועדת השחרורים קבעה בהחלטתה כי הוא הפר 3 פעמים את תנאי שחרורו

בקשות החנינה

באוקטובר 2012 נחשף סיפורו של היילו בתוכנית "המגזין" בערוץ 10, ולאחר מכן הוקם מטה המאבק למען היילו שפעל למען שחרורו. בשנת 2016 65 חברי כנסת חתמו על עצומה שבקשה מנשיא המדינה לחון את היילו שאף שלח בקשת חנינה רשמית, אך משרד המשפטים התנגד לבקשתו וב-18 בדצמבר אותה שנה דחה נשיא המדינה, ראובן ריבלין את בקשת החנינה. בנובמבר 2017 איילת שקד, מתוקף היותה שרת המשפטים, המליצה לנשיא המדינה לענות בחיוב על בקשת החנינה המחודשת שהגיש יונתן היילו, באופן שיקצר את עונשו בשנה כדי שיוכל לעמוד בפני וועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר.
בנובמבר 2017 נענה נשיא המדינה בחיוב לבקשת החנינה והמתיק חלק מעונש המאסר שלו במאסר על תנאי. בינואר 2018 דחתה ועדת השחרורים שהתכנסה בכלא רימונים את בקשת היילו לשחרור מוקדם. עם זאת ציינה הוועדה בהחלטתה את נכונותה לקיים דיון חוזר בעוד כחצי שנה בבקשת השחרור המוקדם, והתנתה זאת באם היילו ישתלב בתוכנית שיקום ייעודית לטיפול בתחום האלימות. מיד עם החלטת הוועדה הודיע פרקליטו של היילו כי הוא יערער על החלטתה לבית המשפט המחוזי. ב-26 בינואר 2018 פרסם גיא פלג באולפן שישי תיעוד מהחקירות של היילו וכן סרטון משחזור הרצח במרכז המסחרי ומעשי האונס שקדמו לו, לכאורה, בגינה ציבורית בנתניה.
יוסף רפאל עוזיאל

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשנת 1829 (ה'תקפ"ט) לרב יצחק חיים עוזיאל, בן למשפחת רבנים שמוצאה בספרד ולדונה בדהב מסלוניקי, בת למשפחה שמוצאה בסרגוסה שבספרד.
בשנת 1851 (ה'תרי"א) נסע יחד עם אביו כשד"ר בשליחות כוללות הספרדים בירושלים לערי טורקיה, וחזר לירושלים בשנת 1852 (ה'תרי"ב). בשנת 1859 (ה'תרי"ט) יצא שוב כשד"ר בשליחות כוללות העיר לערי עיראק, ולאחר ששב משליחותו התיישב בירושלים, והתמסר לפעילות ציבורית.
לפרנסתו עבד כראש השוחטים של העדה הספרדית בעיר, וכל ספק בשחיטה ובטרפות הופנה אליו להכרעה. במקביל שימש כחבר בית הדין של העדה בעיר לצד הרב יוסף יהושע קאריו והרב חיים נסים ברוך. בהמשך כיהן כנשיא וכאב בית הדין.
שימש כנשיא וראש ועד העדה הספרדית בעיר, תרם רבות לייסוד שכונת אהל משה בעיר, ועמד בראש ישיבת "פיריירה" שייסדה משפחת עשירים מצרפת.
בביתו גידל יתומים רבים, שימש להם כאפוטרופוס, וסייע רבות בניהול רכושם. ביניהם הרב יצחק בדהב שהיה בן דודו, והרב יוסף מרדכי הלוי.
בחייו שיכל שני בנים. בנו משה יהודה נפטר בחייו, בלידת בנו יחזקאל נפטרה אשתו הראשונה, ובגיל 13 נפטר גם הבן. בסוף ימיו נישא בשנית לשרה בת הרב משה חזן, ויחד נולדו להם בנים ובנות נוספים.
הלך לעולמו ב-19 באפריל 1894 (י"ג בניסן ה'תרנ"ד) לאחר מחלה, ונקבר בהר הזיתים.
אחיו היה הרב משה יהודה עוזיאל ("בכור עוזיאל") שנמנה עם רבני ירושלים, ונפטר בעודו צעיר בי"ב בשבט ה'תרי"ב. חידושיו פורסמו בספר "איש צעיר" של הרב יוסף רפאל.
בנו הגדול מנישואיו השניים היה הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל, ובנו נסים עוזיאל היה מנהל בנק "אנגלו פלשתינה" (לימים בנק לאומי") ביפו ובדרום תל אביב, נשיא לשכת הבונים החופשיים "מוריה" בעיר, חבר ברוטרי ביפו ובהתאחדות בני היישוב בא"י.
אחד מתלמידיו היה הרב שמואל בנימין בכר, נשיא בית הדין הרבני של בולגריה.
לבי במזרח

פירוש השיר

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: ניסוח לא אינציקלופדי.
הדובר בשיר נדר לעלות לארץ ישראל. הוא מעלה קושי גאוגרפי ("אני בסוף מערב") וקושי פוליטי, המאבק בין הנוצרים ("חבל אדום") למוסלמים ("כבל ערב"). בשיר ניגודים רבים שמטרתם להביע את סערת הרגשות בה נמצא המשורר, משום שהוא נמצא במערב (בספרד), אך מתאווה להיות במזרח, בארץ ישראל.
מעיון בשירו עולה טרוניה על שירושלים החליפה בעלים אך לא חזרה לבעליה האמיתיים.
געגועיו העזים והקונפליקטים הנפשיים בהם נמצא המשורר, אף מקשים עליו מלחוות הנאה גופנית מטעמו של האוכל.
המשורר מוסיף כי היה מעדיף לעזוב את כל הטוב שבספרד, רק בשביל לראות את עפר הדביר של בית המקדש החרב.  בית זה בשיר הוא דוגמה כיצד לאורך כל הדורות ייצג הבית החרב בתודעה היהודית ובספרות היהודית את בית המקדש והווה סמל לגעגועי העם לארץ ישראל.
שיר זה נכתב כאשר יהודה הלוי נמצא עדיין בספרד ("אנוכי בסוף מערב"). ואולם כפי שמציין אבי שגיא בספרו כשהוא מתייחס לשיר של הלוי, בצטטו את ג'ונתן סמית, בית הוא בראש ובראשונה קטגוריה של נוסטלגיה. בית אינו בהכרח המקום שבו חי האדם אלא המקום שבו אצורים זכרונותיו ותשוקותיו.
בשיר מובאות שתי שאלות רטוריות שמטרתן הבעת הכמיהה והתסכול שחש המשורר:
1. “איך אטעמה את אשר אוכל ואיך יערב?” – איך אוכל לטעום את האוכל ושהוא יערב (יהיה טעים) לי?
2. “איכה אשלם נדריי ואסריי, בעוד/ ציון בחבל אדום ואני בכבל ערב?” – איך אעמוד בהבטחתי לעלות לציון?
בשאלה הרטורית השנייה ניתן לזהות גלישה של המילים במשפט.
השיר קצר אך כולל אמצעים רטוריים רבים:
אקרוסטיכון - (האות הראשונה בכל בית מהמילים: לבי, איכה, יקל, מצטרפות: לא"י-לארץ ישראל) - המשורר משתמש באמצעי רטורי זה כדי להוסיף למילים המופיעות בשיר - להדגיש את רצונו העז להיות בארץ זבת חלב ודבש.
חרוז מבריח - "רב". גם כאן, יהודה הלוי משתמש באמצעים רטוריים כדי להדגיש את רצונו הרב להיות בארץ ישראל.
צימודים - מערב-יערב, נדריי-אסריי, חבל-כבל, יקל-יקר. אמצעים נוספים: מטפורה:"לבי במזרח" אנאפורה: איך, איכה, רמז למגילת איכה, קינה על חורבן המקדש, שיבוצים והרמזים מקראיים נוספים: תהילים ק"ג 12 "כרחוק מזרח ממערב".