google/wiki40b huggingface dataset:
אדווארד אוחאב

חייו

אדווארד אוחאב נולד בקרקוב בשנת 1906, למד באוניברסיטת קרקוב וסיים את לימודיו בשנת 1927. בשנת 1929 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הפולנית. בעקבות פעילותו זו, נאסר ונכלא בכלא בטרנוב ובברזה קרטוסקה. בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנים 1939–1944, התגייס לצבא האדום הסובייטי. לאחר נסיגת הנאצים מפולין היה פעיל בביסוס השלטון הקומוניסטי בה. בשנים 1949–1950 היה ראש המחלקה הפוליטית בצבא פולין. לאחר מותו של מזכיר המפלגה הקומוניסטית הפולנית בולסלב ביירוט, נתמנה אוחאב במרץ 1956 למזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הפולנית. בתוקף תפקידו זה נכלל אוחאב בין מזכירי המפלגות הקומוניסטיות בגוש המזרחי אשר קיבלו עותק מודפס של הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-24 בפברואר 1956 בפני הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בו הוקיע את פשעי סטלין. הסובייטים שמרו על סודיות תוכנו של הנאום, אך בעולם הרחב נפוצו ידיעות מקוטעות על תוכנו. שלטונות ברית המועצות שלחו עותקים מן הנאום, המסומנים "סודי ביותר - סוד מדינה", אל מזכירי המפלגות הקומוניסטיות של הגוש המזרחי. שירותי הביון של מדינות המערב הציבו לעצמם כמטרה עליונה להשיג עותק מן הנאום. מכל מזכירי המפלגות הקומוניסטיות שקיבלו עותק מן הנאום היה זה אוחאב שעותק הנאום הוצא מלשכתו, הגיע לידי שירותי הביון של מדינת ישראל, ומהם, במסגרת יחסי הגומלין המודיעיניים בין המוסד לבין ה-CIA, נמסר לאמריקאים. עיתונאי יהודי, ויקטור גרייבסקי שעבד בסוכנות הידיעות הפולנית, הוא שהצליח להוציאו בהשאלה מידי מזכירה תמימה שעבדה בלשכתו של אוחאב ולהעבירו לשגרירות ישראל בוורשה.
בחודש יוני 1956 דיכא אוחאב בכוח הפגנת פועלים שובתים בפוזנן, אשר דרשו העלאת שכר, שיפור תנאים והוצאת הצבא הסובייטי מפולין. אוחאב הפעיל נגדם את הצבא, וזה פתח באש והרג למעלה מחמישים מפגינים. מהומות פוזנן הגבירו את הדרישה לרפורמות בפולין ובעקבות זאת שוחרר מן הכלא הפולני ולדיסלב גומולקה, המנהיג הקומוניסטי הפולני שהיה כלוא בגין סטייה ימנית. שמו טוהר והוא נבחר באוקטובר ליושב ראש המפלגה הקומוניסטית הפולנית במקומו של אוחאב.
בשנים 1964–1968 כיהן אדווארד אוחאב כנשיא פולין. בתקופת נשיאותו השתולל בפולין גל אנטישמי שהתעורר עקב ניצחונה של ישראל במלחמת ששת הימים. לאחר המאורעות הללו הוחלף כנשיא על ידי מריאן ספיכלסקי.
בעת ישיבתו בכלא ב-1929, פגש אוחאב את רחל סילביגר, פעילה קומוניסטית יהודית ממשפחה חסידית מהעיירה אושוויינצ'ים. הם נישאו ונולדו להם שש בנות. לאחר מלחמת העולם השנייה הם סייעו לגיס של האשה לעלות לישראל וקיימו לאורך השנים קשר מכתבים איתו ועם בני משפחה אחרים שחיו בישראל. קיימת סברה שאמו של אוחאב הייתה יהודיה גם היא .
אדווארד אוחאב נפטר בשנת 1989.
קהילה לומדת וירטואלית

קהילה לומדת וירטואלית, או קהילת לימוד וירטואלית היא קהילה וירטואלית שעיקרה הוא פעילויות לימודיות. קהילה לומדת וירטואלית מורכבת מקבוצה של אנשים בעלי נושא או תחום עניין משותף, העוסקים בהחלפת ידע ועיבוד מידע. לעיתים באה קהילה מסוג זה כדי להמשיך את הלמידה לאחר שעות בית הספר, תוך סיוע לתלמידים שאין להם עזרה בבית, במטרה ליצור תהליך חינוכי קבוצתי של בניית-ידע. 
קהילות לימוד וירטואליות מציעות למורים דרכים חדשות להוראה שלא היו אפשריות בתהליכי ההוראה המסורתית, כיוון שהן משלבות בין הטכנולוגיה הווירטואלית המאפשרת אותה (אינטרנט) לבין רעיונות חינוכיים מתקדמים. בנוסף, בולטת בהן הקהילתיות. כמו כן, קהילות לימוד וירטואליות מתאפיינות בקשרים בין אישיים, קשרים חברתיים ותהליכי שיתוף ידע, ההופכים אותן לקהילות לומדות. רק קהילות המשלבות את שלושת המאפיינים האחרונים ראויות להיקרא קהילות לימוד וירטואליות. דוגמה לקהילה לומדת בישראל, ניתן למצוא באתר "צפונט" המופעל על ידי משרד החינוך (מחוז צפון).
הקמת קהילות לימוד וירטואליות, נשענת על  תאוריות שיתוף ומסורת תאורטית של מספר הוגים. ביניהם: ז'אן פיאז'ה שטען כי באמצעות שיתוף פעולה עם השווים להם במעמד, ילדים מסוגלים לאמץ דרכי חשיבה חדשות. לב ויגוצקי, שהציע כי תהליך הלמידה הוא תהליך חברתי. בנוסף, גם הווארד גארדנר שבתאוריה שלו על אינטליגנציות מרובות עמד על כך שאנשים שונים לומדים בדרכים שונות.

טכנולוגיה

כדי לקיים קהילת לימוד וירטואלית יש לוודא כי חברי הקהילה יכולים לתקשר האחד עם השני. מאחר שהקהילה לא נפגשת פיזית, יש לאפשר לחבריה מפגשים וירטואליים. הרשת הפנימית אינה מתאימה בדרך כלל לקיום תהליכי E-learning או להקמת קהילה, ולכן יש לפנות לשרת מארח חיצוני, ולרוב הדבר כרוך בתשלום. כדי שתקום קהילה, יש לספק בה מפגשים ענייניים-לימודיים, והן מפגשים חברתיים, או כאלו שנועדו לחלוק חוויות. לשם כך צריך לבחור בין כלים סינכרוניים, או כלים א-סינכרוניים. באופן מעשי, כל קהילות הלימוד הווירטואליות נעזרו בקבוצת דיון (פורום) לצורך שמירת הקשר וניהול הדיונים (בחלק משמעותי מהן נעשה שימוש בכלי תקשורת נוספים). פורום הוא סביבה ממוחשבת, מבוססת טקסט, שפותחה במטרה לתמוך בלמידה שיתופית אינטראקטיבית סביב נושא משותף, וניתנת לתיעוד 
.

אוכלוסיית היעד

מאחר שעל הלומדים לגשת למקורות מידע ולדעת לחפש מידע בשפע הרב ובשפות שונות שמציע האינטרנט, והיות ומצפים מהלומד להפעיל שיקול דעת ולהבחין במידע שגוי, יש להניח כי נושא הלמידה ברשת יתאים לתלמידי חטיבת הביניים ומעלה. לגילאים המוקדמים יותר ניתן לשלב למידה מונחית ברשת בשגרת הלימודים הרגילה ולהפנותם למידע באתרים שנבחרו וסוננו מראש. לכן, לכיתות היסודי מומלץ להשתמש בכלי ה-WebQuest (חקרשת) המגדירים שאלת חקר ומפנים לאתרים בהם החומר הכתוב יהיה בעברית וברמת ההבנה של התלמיד.
תלמידים כיום שונים מתלמידי העבר בנקודות מסוימות הגורמות להתאמתם ללימוד בקהילה וירטואלית: ההכרה של האינטרנט, מאחר שמדובר בכלי תקשורת נפוץ בעולם המערבי. יש לו יכולת להשתמש בטכנולוגיה, עקב הפיכתו של המחשב האישי לכלי הנמצא בשימושם של רבים. עם זאת, ישנם חוקרי חינוך הטוענים כי רמת הקשב של התלמידים כיום, עקב הגרויים הרבים להם הם נחשפים, צרה יותר.

הפרדוקס של הצלחת המורה

אם מורה מצליח ללמד את תלמידיו את הטכניקה ולגרות אותם להשתתף בקהילה לומדת, התלמידים רוכשים כלים ויכולים לגלוש החוצה מהקהילה לתחומי עניין נוספים, ואז הצלחתו עלולה לגרום למיעוט משתתפים.
לצ'ה

היסטוריה

על פי המיתולוגיה, בזמן מלחמת טרויה הייתה עיר בשם סיבאר (Sybar) במקום בו שוכנת לצ'ה. יישוב זה שנוסד על ידי המספים, נכבש במהלך המאה השלישית לפני הספירה, והוא קיבל את השם לופיאה (Lupiae).
תחת שלטון הקיסר אדריאנוס (המאה ה-2), הועברה העיר למיקום מחודש ששכן כשלושה קילומטרים ממיקומה הקודם, ונבנו בה תיאטרון ואמפיתיאטרון. אורוטיוס מלצ'ה, או בשמו המקומי "סנט אורונזו" (Sant'Oronzo) היה הבישוף הראשון של העיר, והוא הקדוש המגן של לצ'ה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, נכבשה לצ'ה על ידי מלך האוסטרוגותים, טוטילה. בשנת 549 נכבשה על ידי האימפריה הביזנטית, ונשארה בשליטתם במשך חמש מאות השנים הבאות, למעט כיבושים קצרים של הסרצנים, לומברדים, מדיארים, וסלאבים.
במאה האחת עשרה כבשו האיטלו-נורמדים את העיר, והשיבו לעיר את חשיבותה המסחרית. תחת שלטון בית הוהנשטאופן, היה למחוז לצ'ה אוטונומיה רבה. גם בתקופת ממלכת סיציליה (1053-1463) הייתה לעיר חשיבות רבה, והיא נשלטה ישירות על ידי השלטון המרכזי. מהמאה החמש עשרה לצ'ה היא אחת הערים החשובות בדרום איטליה. החל משנת 1630 נבנו מומנטים רבים בסגנון הבארוק בעיר. על מנת למנוע את פלישת העות'מאנים, ציווה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתחילת המאה השש עשרה, לבנות מערכת ביצורים חדשה.
בשנת 1656 פרצה בעיר מגפה, אלפי תושבים נספו.
בתקופת איטליה הפאשיסטית, נבנו מיזמים גדולים בעיר. תנופת הבנייה שהתאפיינה בבניינים מודרניים, גרמה להרס בעיר העתיקה, בשנות השבעים החלו במאמצים לשיקומה.

יהודי לצ'ה

בלצ'ה חיו יהודים, כבר בתקופה הנורמנית (המאה ה-11), אך לא ידוע על תיעוד מיוחד של חיי קהילה יהודית במקום עד המאה ה-15. ב-1463 גורשו יהודי לצ'ה בידי אספסוף מקומי, וב-20 ביוני 1464 פרסם המלך פרננדו השני, מלך אראגון צו המזמין את היהודים לחזור לעיר. ב-21 במרץ 1465, התפרץ המון משולהב לגטו היהודי, הגטו נבזז ובתיו נשרפו ונחרבו עד היסוד, רוב יהודי לצ'ה נטבחו ומתי מעט שרדו ונפוצו ברחבי המדינה. על מקומו של בית הכנסת המקומי הוקמה כנסייה. עם אירועים אלו, חדלה קהילת יהודי לצ'ה להתקיים. ב-1540 גורשו היהודים מרחבי ממלכת נאפולי כולה.
בלצ'ה נולד המתרגם והמדקדק העברי אברהם דבלמש, שהיה אחד ממוריו של דניאל בומברג.
דב פטישי

חייו

פטישי נולד בעיירה באזאר שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). בגיל 9 עבר עם אמו ושני אחיו לעיר קייב. קיבל חינוך מסורתי-ציוני, ומגיל 12 השתתף בפעולות ציוניות. בגיל 15 הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" שפעלה במחתרת. ב-1 בספטמבר 1924, כשש שעות לפני מאסרי הציונים בכל ערי ברית המועצות, הפליג מאודסה יחד עם עוד שישה חברי תנועה זו. הייתה זו הקבוצה המאורגנת הראשונה של תנועת "השומר הצעיר" שעלתה לארץ ישראל. עם עלייתם הקימו יחד עם כמה חברי התנועה שהגיעו לפניהם כבודדים את קיבוץ השומר הצעיר מברית המועצות, הידוע כיום בשם קיבוץ אפיקים.
בתחילה ישב הקיבוץ במושבה בית-גן, ליד יבנאל, ושם עבד פטישי בסלילת כבישים ובבניית בתים מלבני-אדמה. עם נדידת הקיבוץ לעפולה ואחר כך לחיפה עבד פטישי בייבוש ביצות במפרץ, בסלילת כבישים על הכרמל ובבניית בתים. באותה תקופה חלה בקדחת, שהטרידה אותו זמן רב. 
ב-1926 קיבל הקיבוץ לידיו את משק "טירה", ליד חיפה, שנעזב מחבריו, והכניס בו פלוגה להכשרה חקלאית, לקראת התנחלותו בעמק הירדן. בתקופת שהותו בטירה עבד פטישי בפלחה וברפת ותקופה ממושכת כיהן כמרכז המשק. לאחר שהקיבוץ החליט לנטוש את טירה נשאר פטישי לבדו עד לאחר מאורעות תרפ"ט, אך לפי הוראות המוסדות נאלץ לעזוב את המקום מטעמי ביטחון, ולאחר שהייה קצרה במושב מחניים עבר עם משפחתו לחיפה והתחיל לעבוד במחצבה וללמוד בטכניון. בשנת 1936 קיבל תואר מהנדס בניין בטכניון. עם סיום לימודיו עבד כשנתיים בחברת החשמל. 
ב-1936 הגה את רעיון השיכון העצמי של מחוסרי-עבודה וארגן קבוצה של בעלי מלאכה לבנות יחדיו בתים בזול. הקבוצה הופנתה לגבעות חרתיה והקימה את היישוב "קריית עמל". פטישי ביקש להקים 1500 יחידות דיור, אולם בשלב ראשון הוקמו רק 100 בתים ובשלב שני, בתחילת 1939 נוספו עוד 50 בתים. 
ב-1940 פרסם את תוכניתו להקמת עיר-גנים בת 20,000 תושבים בגבעות חרתיה, שייך אבריק וקוסקוס – קריית טבעון. לשם כך אף נסע בימי מלחמת העולם השנייה לאנגליה, וארגן שם קבוצה של כמאה יהודים לבניית בתים להשכרה למחוסרי דיור בארץ. עם שובו ב-1945 התחיל בהקמת השכונה "טבעון" עבור יהודי אנגליה, שאליה הצטרפו מאות משתכנים ישראלים.
בסוף שנת 1947 הגיש פטישי לסוכנות היהודית תוכנית להקמת חברה לאומית לשיכון עולים, וצורף למחלקת הקליטה של הסוכנות, שבה טיפל בקליטת העלייה ובאכלוס הערים שננטשו על ידי הערבים. עם אישור תוכניתו והקמת "עמידר", החברה הלאומית לשיכון עולים, מונה כמנהל המחלקה הטכנית של החברה ועסק בהקמת אלפי דירות לעולים בכל חלקי ישראל. 
עם התחלת ההתיישבות באזור לכיש, הקים בשנת 1960 בקריית גת את בית החרושת לסוכר "סוגת" והיה מנהלו הכללי עד צאתו לגמלאות בשנת 1979.
בשנת 1983 יצא לאור ספרו "קריה בצל אלונים: תולדות קריית-טבעון" (תל אביב: צ'ריקובר), המספר את סיפור הקמת היישוב.
פטישי נפטר ב-1986 והוא בן 80 שנה. בצוואתו ביקש להיקבר בחלקת קבר צנועה בבית העלמין שבקריית טבעון.
טומאת קבר

בהלכות טומאה וטהרה, טומאת קבר היא אחת מאבות הטומאה הנגרמות על ידי מת, ומהותה - טומאה הנגרמת על ידי קבירת מת במקום סגור מכל צדדיו. כל היקף המקום יחד עם דפנותיו מבחוץ נחשב לקבר, והוא מטמא בטומאה חמורה את הנוגע בו או המאהיל עליו. מקור טומאה זו מפורש בתורה: "או כי יגע ... או בקבר".

גדר הדין

בניגוד למת שנקבר ללא טפח מעליו, שמקומו נחשב כטומאה רצוצה אך אינו מטמא כקבר, הרי שאם יחדו למת מקום לקברו בחלל טפח וגובה טפח, המקום מטמא בטומאת קבר במגע מהתורה. לפי שיטת הראב"ד, חלוק הדבר אם יש טפח חוץ מגופת המת, שבאופן כזה נחשב המקום גם לאוהל ולכן המאהיל מעליו אינו נחשב כמאהיל על המת, לבין קבר שאין טפח פנוי בינו לבין המת, שאז הקבר מטמא הן במגע והן באוהל. רבי חיים סולובייצ'יק מסביר, כי כדי שאוהל יחשב לאוהל, ברור שצריך שיהא חלל פנוי, אך דין הטפח הפנוי של קבר אינו מדין אוהל שמביא את הטומאה וחוצץ בפניה, אלא מדובר בדין מחודש כגזירת הכתוב, ולכן ניתן לצרף גם את מקום המת בחשבון.
הרמב"ם לעומת זאת, סבור שדין טומאת קבר הוא דווקא כאשר יש חלל טפח פנוי.
במסכת נזיר מובא כי טעם טומאה זו הוא מדין טומאה רצוצה. הגר"ח מסביר כי למרות שלפי שיטת הרמב"ם טומאת קבר היא כאשר יש חלל טפח בין המת, נחשבת הטומאה כאילו הייתה טומאה רצוצה, וזהו יסוד דין קבר.
חכמים גזרו, שקבר יטמא ארבע אמות מכל סביביו, כגזירה שמא מתוך קרבה יתירה שיתקרבו למקום הקבר, יגעו בקבר מבלי משים. אם הקבר מוקף במחיצות הוא אינו מטמא בארבע אמות, ולפי שיטת רבינו שמשון, הוא הדין בבית סתום שבתוכו מונח מת, אך רש"י חלוק עליו.

קבר זמני

קבר בו נקבר אדם על מנת להעבירו לאחר תקופה מסוימת, אינו מטמא. מסיבה זו, פוסק רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, כי אדם שנקבר בערי מקלט לאחר שגלה לשם, אינו מטמא, מכיוון שלאחר שהתעכלו עצמותיו מעבירים אותם לקברי אבותיו, וכן הרוגי בית הדין בארבע מיתות בית דין, שנקברו בבית הקברות המיוחד לבית הדין, אין קברם מטמא.
כך גם, בן סורר ומורה שנקבר בבית הקברות של בית הדין, והעבירו את עצמותיו לקברי אבותיו לאחר שנרקבו והתעכלו בעפר, אין קברו מטמא. מסיבה זו, רבי יונתן שהיה כהן, העיד לפני חכמי המשנה, כי דעתם אינם נכונה שבן סורר ומורה מעולם לא היה ולא נברא, שכן הוא בעצמו ישב על קברו. רבי פנחס מנחם אלתר האדמו"ר מגור מסביר, כי רבי יונתן חי זמן רב לאחר שנפסק דין ארבע מיתות בית דין, כך שהעצמות כבר נתעכלו בבירור ובוודאי הועברו לקברי אבותיו, ולכן יכול היה לשבת על קברו.

מערת המכפלה

דנו הפוסקים באפשרות היתר כניסה למערת המכפלה, מכיוון שהבניין שמעל המערת המכפלה, נחשב לקומה שנייה מעל המבנה של המערה עצמה, ולכן למרות שהקומה הראשונה אסורה בטומאת קבר מכיוון שהיא מאהילה על קבר של מת, יש מקום לומר, שהקומה השנייה מותרת לכניסת כהנים. אך יש שכתבו, שדווקא כאשר באוהל שעל גבי הקבר, ישנה מקום בגודל טפח שבו יכולה הטומאה לצאתהאוהל חוצץ בפני הטומאה, או לחלופין אם יש פתח - גם אם נעול זמנית בגודל ארבעה טפחים. אך אם לאוהל הראשון אין פתח, נחשב המקום לקבר. במערת המכפלה, הפתח נסתם בבטון, וגודלו הוא 28 ס"מ ואין בגודלו ארבעה טפחים, ולכן אסור לכהנים להיכנס למקום, ואף להתקרב במרחק ד' טפחים, שכן גם הקומה השנייה נחשבת לקבר.
צעירי קריית מלאכי

היסטוריה

בשנת 1987 הוקמה על ידי יאיר רוזנבלום, אליו הצטרף גדי ענבר כבמאי וכותב השירים, כלהקה העירונית של העיר קריית מלאכי. הרעיון להקמת הלקה עלה בעקבות הצלחת להקת הנוער צעירי תל אביב. לאורך השנים, התבססה הלהקה על מחזורים של בני נוער שהתחלפו מדי שנה.
באותה שנה, 1987, נערכו אודישנים לחברי המחזור הראשון של הלהקה על ידי יאיר רוזנבלום ובסיומם נבחרו 16 בני ובנות נוער שהפכו לחברי הלהקה. בני הנוער שנבחרו סיפרו לימים כי את הרעיונות לשיריהם היו מעלים יחד עם הצוות המוזיקלי בישיבות משותפות. לאחר הקמתה, החלה הלהקה להופיע על מגוון במות בארץ ומחוץ לה, במסגרת זאת ביצעה הלהקה את ההופעה הפותחת של פסטיבל ערד כאשר היה בשיא הפופולריות שלו.
הפריצה הגדולה של הלהקה התרחשה בשנת 1989, כאשר להקת "צעירי תל אביב" עזבה את פינתה המוזיקלית הקבועה בתוכנית "זהו זה!" ולהקת צעירי קריית מלאכי (שהוצגה בשם "דור שני") נקראה להחליפה. מקור שמה נבע מכך שרוב חברי הלהקה היו דור שני להורים שעלו ארצה בעיקר ממדינות צפון אפריקה.
לעומת להקת "צעירי תל אביב" שעסקה בעיקר בתוכן צעיר ובידורי, להקת "דור שני" עסקה בנושאים הנחשבים "כבדים" יותר כמו אפליה, קיפוח, עדתיות, פריפריה ואבטלה. בין שיריהם ניתן למצוא מספר להיטים שעוסקים בנושאים הללו כמו "אמא שלי ממרוקו", "אבא מובטל", "פושע צעצוע" ו"סינדרלה".
שירי הלהקה נחשפו רבות בתוכנית זהו זהו!, ובהתאם הוזמנה הלהקה להופעות רבות בעקבות התוכנית. יתר על כן נושאי השירים שלא היו נושא שיח מקובל קיבלו לפתע מקום בשיח ובתרבות השירה העברית.
לאחר עונה אחת סיימה הלהקה את השתתפות בתוכנית בעיקר משום שרוב חברי המחזור הראשון התגייסו, ונותרו בה נערות בלבד. באותה העת לתפקיד מנהל הלהקה נכנס רוני אבירם, בעת שניהל אבירם את הלהקה השתנו מעט נושאי השירים והתמקדות בפריפריה ועדתיות התחלפה בנושאי נוער כלל ישראלים. הופעה נוספת של הלהקה בטלוויזיה הייתה עם הקמתו של ערוץ 2 בסדרת הנעורים "דור חדש" בגילומם של חברי הלהקה.
לרגל חגיגות החמישים להקמת קריית מלאכי התאחדו ותיקי הלהקה למופע חד פעמי.
אבירם ניהל את הלהקה עד לשנת 2011, אז החליט ראש העירייה מוטי מלכה לסגור את הלהקה.
במהלך השנים חלק מבוגרי המחזורים של הלהקה ניסו להמשיך בתחום השירה והבידור בין היתר בלהקות צבאיות ומחוץ להן.
משה שטרנפלד

משה שטרנפלד (1949–1994) היה צייר, מעצב במה, תלבושות ותפאורה ישראלי, אחד ממייסדי איגוד היוצרים.

ביוגרפיה

שטרנפלד נולד ברמת גן, בנם של אליעזר שטרנפלד וחיה דיכטר, למד עיצוב בבית הספר התיכון אורט רמת גן, ובוגר החוג לתיאטרון במגמת עיצוב באוניברסיטת תל אביב. זכה במלגת השתלמות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל בלונדון אצל הבמאי מירצ'ה מרוסין ובארצות הברית.
בשנת 1972 החל לעצב במה בתיאטראות בישראל, ובשנת 1989 הקים, יחד עם רנה ירושלמי, את אנסמבל עיתים ושימש מעצב הבמה שלו.
שטרנפלד עיצב במה לכ-140 הצגות, מופעי בלט ואופרה על במות התיאטרונים: הבימה, התיאטרון העירוני באר שבע, הקאמרי, בית ליסין, המרכז התיאטרוני בנווה צדק, תיאטרון החאן, תיאטרון חיפה, להקות מחול ואופרה ועבור פסטיבל ישראל.
שטרנפלד עיצב במה, בין היתר, עבור ההצגות: אנדורה, המרפסת, שלומית, סולמות, מקבת', הג'יגולו מקונגו, המלט, להרוג את הזמן, הכיסאות, וויצק 91, רומיאו ויוליה, החייל האמיץ שווייק, ברווז הפרא, אנשים קשים, המשפט, הרובע העתיק, אחד משלנו, הנסיכה האמריקאית, אחרון הפועלים, סולמות, הדיבוק, המהגרים, מאלון הולך למות, דייר משנה, הלוויה חורפית, משחיז הסכינים הסיני, על עכברים ואנשים, שש דמויות מחפשות מחבר, גן ריקי, מרד המתים, יוסלה גולם, רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים, חקירה, מלחמות היהודים, המרפסת, לילה במאי, איולף הקטן, צייד המכשפות, האב, לרקוד עם אבא ועוד. 
שטרנפלד נפטר בשנת 1994 ממחלת האיידס והיה בן 45 במותו, לאחר פטירתו עיריית תל אביב החלה בחלוקת פרסים ומלגות על שמו, עם זוכי הפרס נמנים: רות קנר, רות דר, איילת מרגלית, אלכסנדר ליסיאנסקי ועוד.
כרכן הקרינים

מאפיינים

גופו של כרכן הקרינים שרירי ועבה, ואורכו עד 2.2 מטרים. על קשקשי גופו מצויים קרינים חדים והם המקור לשמו. צבעו שחור ומרושת בצהוב או אפור. כל קשקש מוקף הילה צהובה. הגחון צהוב, צבע הצעיר אפור.
כרכן הקרינים מטפס על עצים ושיחים ולעיתים גם נע על פני הקרקע. מזונו העיקרי הוא מכרסמים, ציפורים, ביצים וזוחלים. הוא לוכד את טרפו על ידי נשיכת הטרף ולפיתתו בכריכת גופו מסביבו ולכן קרוי כרכן. לאחר המתת הטרף, הוא בולע אותו בשלמותו. הנקבה מטילה ביצים בחודשי הקיץ, 5–15 ביצים לתטולה. הצאצאים בוקעים לאחר חודשיים באורך של כ-20 ס"מ.
הוא נתגלה בשנת 1971 בהר החרמון. זהו נחש איטי שאינו חושש מהאדם ואינו נס מפניו, ולכן קל ללכדו. הוא אינו נושך אם נוטלים אותו בזהירות.
תפוצתו בדרום אירופה, דרום-מערב אסיה ובגולן.
ג'ורג' אוסבורן

קורות חיים

אוסבורן נולד בפדינגטון שבלונדון כגדעון אוליבר, ובגיל 13 שינה את שמו הפרטי לג'ורג' על שם סבו, שהיה גיבור מלחמה. הוא צאצא למשפחת אצולה אנגלו-אירית עשירה. למד היסטוריה מודרנית בקולג' מגדלן של אוניברסיטת אוקספורד. כאשר בכוונתו היה לשמש כעיתונאי, החל לעבוד בדיילי טלגרף לפני שהצטרף למרכז החקר "Conservative Research Department", ארגון של המפלגה השמרנית שבו נהפך לעומד בראש המחלקה הפוליטית. לאחר מכן נהפך ליועץ מיוחד עבור שר החקלאות והמזון ועבד במשרד פוליטי ברחוב דאונינג 10.
לאחר שלקח חלק בקמפיין של ראש הממשלה ג'ון מייג'ור בבחירות הכלליות של 1997, שבהן הובסו השמרנים לנוכח מהפך שהביא לקיצן של 18 שנות שלטון השמרנים על ידי מפלגת הלייבור כשטוני בלייר בראשה, כיהן אוסבורן כמזכיר וככותב נאומים עבור היושב ראש החדש של המפלגה השמרנית, ויליאם הייג.
בבחירות הכלליות שנערכו בממלכה המאוחדת ב-2001 התמודד אוסבורן לפרלמנט במחוז טאטון (Tatton) שבצ'שייר, כדי לרשת את חבר בית הנבחרים העצמאי הפורש, מרטין בל. הוא נבחר ונהיה לחבר בית הנבחרים השמרן הצעיר ביותר. הוא מונה לראש מזכיר האוצר בממשלת הצללים של מנהיג המפלגה מייקל הווארד, בשנים 2004 ו-2005, לאחר שנבחר שוב בבחירות באותה שנה. לאחר בחירתו המחודשת הריץ את הקמפיין המוצלח של דייוויד קמרון לראשות המפלגה השמרנית. לאחר מכן קמרון מינה את אוסבורן לשמש כשר האוצר בממשלת הצללים שלו.
לאחר הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת ב-2010, בהן השמרנים בראשותו של קמרון ניצחו והרכיבו ממשלת קואליציה עם המפלגה הליברל-דמוקרטית, מונה לכהן כשר האוצר בממשלתו של ראש הממשלה קמרון.
כשר אוצר, אוסבורן הפחית את ההוצאות הציבוריות וכן הפחית את הגירעון של בריטניה. לאחר בחירתו המחודשת בבחירות ב-2015, בהן המפלגה השמרנית בראשותו של קמרון ניצחה ניצחון מוחץ והרכיבה ממשלה לבדה, מונה בשנית לשר האוצר.
ג'ורג' אוסבורן נשא נאום בשנת 2010 בכנס לרגל 250 שנה לוועד שליחי הקהילות, שבו הביע תמיכה נלהבת בזכותה של ישראל להגן על עצמה. הוא סיפר על ביקורו בישראל בשנת 2004, שבמהלכו אירע פיגוע התאבדות בשוק הכרמל וקרא לפלסטינים לחדול מפעולות טרור. בעת מבצע צוק איתן גינה אוסבורן את התקפות הטילים של חמאס. במפגן תמיכה בישראל באוקטובר 2014 גינה במנצ'סטר התקפות על יהודים וכן את האנטישמיות בבריטניה. בדצמבר 2014 ביקר בישראל ונפגש בירושלים עם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו. במהלך השנים 2014–2015 גברה מעורבותו של אוסבורן בנושאי מדיניות החוץ של בריטניה.
ביולי 2016, בעקבות הקמת הממשלה החדשה של ראש הממשלה הנכנסת תרזה מיי, עזב את תפקידו לטובת פיליפ המונד. עם היציאה לבחירות, הודיע אוסבורן כי לא יתמודד שוב על מקומו בבית הנבחרים וכי הוא פורש, אך ציין כי ייתכן ויחזור לחיים הפוליטיים בעתיד.
אוסבורן נשוי ואב לשני ילדים.
חצויה - הדבר האמיתי

עלילה

בתחילת הסדרה מצטרף לצוות השחקנים רובי, שיחליף את יון בתפקיד ליאו בצילומי העונה השלישית של חצויה. לפני כן הציעו ליון עבודה באמריקה והוא הסכים לעזוב כשעמית, בת זוגו לשעבר התחילה לדבר על הזיות ורוחות שהיא רואה.
מני המפיק של הסדרה התקשר לרובי בזמן שהוא נוהג והודיע שהוא התקבל לסדרה. רובי שמח ואז הוא ראה במראה אדם מפחיד, נבהל ומאבד שליטה ומת בתאונת דרכים. כשהאמבולנס הגיע לא היה לו דופק והרופאים קבעו את מותו, אך הוא קם והלך בזמן שהרופאים מיהרו להביא מיטה.
יון התחיל לראות רוחות כמו עמית וחוזר לישראל. כשחזר גילה שעמית ורובי היו זוג. הוא ניסה לספר לעמית על הזיותיו אך היא שנאה אותו ולא רצתה להקשיב.
עידן ואבי קנו בר שרצו לקרוא לו ברקולה מהמילים בר ודרקולה. עידן ועלמה, אחותו של אבי, התאהבו. אבי בתחילה מתנגד לקשר ביניהם אך בסוף מוותר ואז שמח בשבילם. בבר, עידן עלמה ואבי מצאו אדם בשם שאול, פרופסור לשעבר שהרצה בנושא רוחות רפאים. אשתו מתה והיא מתקשרת אתו בעזרת מכונת כתיבה. עלמה ראתה שאשתו כתבה במכונת הכתיבה "אקו". עלמה מצאה בספר מידע שאקו הוא אגדה עממית על מכשף ששולט במתים, בעזרת אבקה צהובה.
גבי, בת זוגו לשעבר של מני וסוכנת לשעבר של כמעט כל השחקנים בחצויה הרגישה שיש סכנה בחצויה. היא מתה בפתאומיות מסיבה לא ידועה, אך ירדן שבאה לחקור את המוות טוענת שגבי דווחה כמתה שלושה ימים קודם לכן. ירדן בעזרת שאול ועלמה מגלה על אבקה צהובה, שעוזרת לאקו לשלוט במתים. היא גילתה שאקו נמצא בתוך רובי, ושאקו שלט בגבי והרג אותה. אקו השתלט גם על ירדן, ולאחר מכן גם על נוי אחותה.
עמית מגלה דרך להרוג את אקו, להתחתן איתו ושנייה לפני לדקור אותו בלב היא מגלה שאקו זקוק לה כדי להחזיר את הגוף שלו אליו. יון מגיע באמצע החתונה, גופו של רובי מת ואקו נכנס ליון. נשמתו של יון מתה ועולה ולעולם המתים שם הוא נלחם בתת-מודע שלו הוא מגלה שעמית משתפת פעולה עם אקו כשהוא פוגש בעולם המתים את נוי ומוותר. עמית "רוצה" להתחתן עם יון בידיעה שהוא אקו ובאותו הרגע שהוא מציע להתחתן איתו בליל ההשקה של העונה השלישית היא הורגת אותו לתמיד ומבקשת מאף אחד לא לגעת בו. לאחר מכן היא עוברת לעולם המתים כדי להציל אותו, מגלה שהוא וויתר עליה והתת מודע מקשה עליה להחזירו לחיים. הוא מזהיר אותה כי יון לא יחזור רגיל. כשיון חוזר ביום הצפייה של הפרק הראשון הוא מרגיש רע ובשירותים כשמאיה באה לראות מה איתו בשירותים היא נפצעת מרסיס מראה שיון שבר. השחקנים שומעים צרחה ורואים את מאיה מלאה בדם בצוואר. הם מחפשים את יון ומגלים כי הוא ערפד וכי הוא נשך אותה.
טייבה (בגליל)

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1920 על ידי ערבים מוסלמים בני משפחת זועבי. בני הכפר טוענים שהם גרים במקום כבר 250 שנה. 
תרגום שמו של הכפר הוא 'הטובה'. הערבים נהגו להמיר שמות יישובים קדומים שכללו את השורש ע.פ.ר. ( "عفريت", שמשמעותו בערבית "שד"), לשם "טייבה" (שמשמעותו "מקום טוב"). יש המזהים כפר זה עם עפרה המקראית, עירו של גדעון בן יואש שנלחם במדיינים בעמק יזרעאל.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת נצרת.

הכפר כיום

הכפר מונה 240 משפחות ויש בו מרפאה, מוסדות חינוך לגיל הרך, בית ספר יסודי וכן מתקני ספורט ושעשועים. כן פועלת ביישוב ספרייה שהיא סניף של ה"ספרייה האזורית הגלבוע".
ראש הוועד המקומי נכון לינואר 2009, הוא הישאם זועבי.
תושבי הכפר מתפרנסים מחקלאות, בניין ועבודה במפעלי האזור.

היחסים עם מדינת ישראל

לבני חמולת זועביה היו יחסים טובים עם שכניהם היהודים ובמלחמת העצמאות נשארו רוב בני החמולה בכפריהם שהפכו לחלק ממדינת ישראל, בניגוד לרוב הכפרים באזור שהתפנו מיושביהם לקראת הפלישה הצפויה של צבאות ערב במאי 1948. 
כיום, בכפר א-טייבה שומרים על מערכת יחסים טובה עם המדינה. במעריב פורסם כי בחגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל לא החרימו תושבי הכפר את האירועים כמו רוב הציבור הערבי וכי במחווה יוצאת דופן צבעו מחדש את המסגד בצבעיו של דגל הלאום (כחול ולבן) המסגד אמנם היה צבוע בצבעים אלו מזה שנים, אך הוא נצבע מחדש לכבוד יום העצמאות. אנשי הכפר הכחישו את הפרסום במעריב וטענו כי הכיפה של המסגד נבנתה בשנת 1999 בלי קשר לצבעי הדגל (כאשר הכחול מסמל את השמיים והלבן את לב המאמינים) וכי תושבי הכפר הם פלסטינים מוסלמים ולא חגגו או יחגגו את עצמאות המדינה].
מדינת ישראל הגדירה את הכפר כאזור עדיפות לאומית א'. במסגרת הסדרת התכנון והבנייה בישראל, אושרו לכפר תוכניות אב, ותוכניות המתאר נמצאות בתהליך של אישור.