google/wiki40b huggingface dataset:
חצי האי העליון של מישיגן

חצי האי העליון של מישיגן (באנגלית: Upper Peninsula, מכונה גם U.P.) הוא הצפוני מבין שני חצאי האיים העיקריים המרכיבים את מדינת מישיגן שבארצות הברית. הוא מהווה 29% מהשטח היבשתי של המדינה, אך גרים בו רק 3% מכלל אוכלוסייתה.
בין חצי האי העליון לחצי האי התחתון של מישיגן מפריד מצר מאקינאק (Mackinac Straits), אשר רוחבו בחלק הצר ביותר הוא חמישה קילומטרים. החל משנת 1957 מחבר בין שני חצאי האיים "גשר מאקינאק" שאורכו 8,038 מטרים, וגובהו 168 מטרים. לפני השלמת בניית הגשר, הנסיעה בין שני חצאי האיים הייתה קשה ואיטית (ובמהלך עונות החורף הייתה אף כמעט בלתי אפשרית) והתבססה בעיקר על מעבורות אשר היו עמוסות במיוחד.
התיירות היא הענף העיקרי באזור חצי האי. חצי האי מכיל אזורים מיוערים נרחבים, מעל ל-150 מפלים, וצפיפות אוכלוסייה נמוכה מאוד.
חצי האי פופולרי במיוחד בקרב מטיילים רבים מכל רחבי אזור המערב התיכון העורכים בו את חופשות הקיץ שלהם.
מיכאיל פוקין

מיכאיל פוקין (רוסית: Mikhail Fokine;‏ 23 באפריל 1880, סנקט פטרבורג - 22 באוגוסט 1942, ניו יורק) היה רקדן וכוריאוגרף.
פוקין למד בלט בבית הספר ליד תיאטרון מרינסקי בסנקט פטרבורג והחל משנת 1898 היה סולן בלהקת הבלט הקיסרי. הוא יצר את בלט "הברבור הגווע" עבור רקדנית הבלט הידועה אנה פבלובה שהייתה בת זוגו. פוקין הצטרף ככוריאוגרף ללהקת הבלטים הרוסיים של סרגיי דיאגילב שם יצר את הבלטים: "דפניס וכלואה" "הסילפידות" (סולנית: אנה פבלובה) ,"שחרזאדה", "ציפור האש", "פטרושקה",  רוח הורד, "תמר", "אגדת יוסף", "תרנגול הזהב", "מדיאה".
המשיך ליצור בלטים חדשים רבים אחרי מותו של דיאגילב.
עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהולו של רנה בלום יצר פוקין את "דון ז'ואן", עבור להקת הבלטים הרוסיים של מונטה קרלו בניהול קולונל דה בזיל העמיד שוב את יצירתו "תרנגול הזהב".
בסוף ימיו יצר לתיאטרון הבלט האמריקאי את "כחול הזקן" ו"החייל הרוסי".
חורבת ציידתה

חורבת ציידתה (ידועה גם בשם ח'רבת ציאדה) היא חורבה בבקעת יבנאל שבגליל התחתון, מדרום למושב הזורעים, שבה שכן לפי הסברה היישוב התלמודי "ציידתה".
שמה המקורי של החורבה, הנזכר גם במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הוא "ח'רבת ציאדה".
בספר יהושע מתואר בפירוט אזור דרום נחלת שבט נפתלי: "וַיְהִי גְבוּלָם מֵחֵלֶף מֵאֵלוֹן בְּצַעֲנַנִּים וַאֲדָמִי הַנֶּקֶב וְיַבְנְאֵל עַד לַקּוּם".
לכל המקומות שלעיל הייתה מסורת של זיהויים בתקופת התלמוד: "מחלף - חלף, מאילון - איילון, בצעננים - אגנייא דקדש, ואדמי - דמין, הנקב - ציידתה, ויבנאל - כפר ימה, עד לקום - לוקים".
לפי מסורת זו, המעוגנת גם באונומסטיקון של אוסביוס, חז"ל ראו ב"אדמי" ו"הנקב" שני יישובים נפרדים, הגם שמבחינה לשונית דומה שמדובר ביישוב אחד, כאשר התוספת "הנקב" נועדה כנראה להבחין את "אדמי הנקב" מיישוב נוסף בשם "אדמי".
"ציידתה" התלמודית זוהתה אפוא על ידי חז"ל עם עיר מקראית בשם "הנקב", שייתכן שיש לה זיקה ל"דרך החורנים" שעברה במקום, בשל משמעות המילה "נקב" כ"מעבר".
בסקר שנערך במקום נתגלו שרידים מעטים, הכוללים אבני גזית ספורות, שרידי בתים ושרידי פסיפסים.
משה דוד טייטלבוים

רבי משה דוד טייטלבוים (ה'תרט"ו - כ"א באדר ב' ה'תרצ"ה) בן לשושלת הרבנים של משפחת טייטלבוים, היה רבה הראשי ואב"ד העיר מודיור-לופוש  שברומניה.

תולדותיו

נולד ברומניה בשנת ה'תרט"ו לרבי ישראל יעקב יוקיל טייטלבוים (רבה הראשי של וואלווא) ולהענדל בתו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים הייטב לב. בצעירותו היה תלמידם של סבו ה"ייטב לב" ושל רבי חיים הלברשטאם מצאנז. נישא לחיה בתו של רבי אריה לייבוש הלברשטאם רבה של דוקלא.
לאחר נישואיו כיהן כמה שנים כרב בעיר צאנז, ובשנת ה'תרמ"ב החל לכהן כרבה של מודיור-לופוש. במודיור-לופוש עמד בראשות ישיבה בת כמאה בחורים. בסוף ימיו היגר לארצות הברית שם כיהן כאדמו"ר מוואלווא.
הוציא לאור את ספרו של סבו יטב לב. נפטר בכ"א באדר ב' ה'תרצ"ה.
אולם הוקנס

אולם הוקנס הוא היכל ספורט בלילהאמר שבנורווגיה, היכול להכיל 11,500 צופים. האולם נבנה לכבוד אולימפיאדת החורף 1994 שנערכה בלילהאמר. 
קבוצת ההוקי קרח של העיר לילהאמר שיחקה שם מספר משחקים, שהאחרון היה בשנת 1995. בנוסף לאולימפיאדת החורף האולם אירח גם משחקים באליפות אירופה בהוקי בשנת 1999, באליפות  העולם בכדוריד לנשים בשנת 1999, אליפות אירופה בכדוריד 2008 והיה האולם בו התקיים טקס פתיחת אולימפיאדת החורף של הנכים בשנת 1994.
כיום המתקן פועל כקומפלקס ספורט המכיל  שני מגרשי כדוריד, שישה מגרשי כדורעף ובדמינטון, שני מגרשי סקווש, מכון כושר, חדר מיוחד לתרגול פעילות אירובית, קיר טיפוס ומרכז גולף.
במתקן ממוקם המוזיאון האולמפי הנורווגי, וביחד עם אצטדיונים אולימפיים נוספים בלילהאמר, הוא חלק מהאולימפיפארקן, הפארק האולימפי שבלילהאמר.
בנוסף לכך נערכו בהיכל אירוויזיון הילדים בשנת 2004, בו זכתה ספרד, וגמר אליפות אירופה בכדוריד לגברים בשנת 2008.
מכון ליאו בק ירושלים

תולדות המכון

מכון ליאו בק נוסד בירושלים במאי 1955 על יד כמה אינטלקטואלים שנמנו עם הפעילים הציונים המרכזיים בגרמניה. בין מייסדי המכון היו עקיבא ארנסט סימון, זיגפריד מוזס, מרטין בובר, גרשם שלום ושמואל הוגו ברגמן. מייסדי המכון שאפו להעלות את ערכה של מורשת יהודי גרמניה, תוך ניסיון להשתלב בסביבתם החדשה בחברה הישראלית. 
המכון בתחילת דרכו הורכב בעיקר מפעילי ציבור מרכזיים בממסד הציוני הגרמני וקצתם אנשי רוח ואקדמיה, והיה לארגון תרבותי של מהגרים אשר חתרו להנציח את מורשתן ההיסטורית של קהילות מוצאם. המכון הירושלמי שאף להשתלב בסביבתו החדשה, תוך שמירה על המורשת הייחודית של יהדות גרמניה ותרומתה להליך התגבשותה של החברה הישראלית. אתגר זה עורר חילוקי דעות בנוגע לאופן פעילותו המחקרית ודרכו הציבורית של המכון; אחת הסוגיות שבהן לא הייתה הסכמה בין מייסדי המכון לבין ההיסטוריונים המרכזיים באקדמיה הישראלית, הייתה האם יש לתאר או לבנות סיפור לאומי אחד לכלל ההיסטוריה היהודית, דהיינו לתאר את היהדות כמכלול כפי שראו זאת ההיסטוריונים הממסדיים המרכזיים. או, לעומתם, להציג את ההיסטוריה של יהדות גרמניה כתופעה היסטורית ייחודית. 
בחלוף השנים המכון החל לפעול באופנים שונים שקרבו אותו אל ההיסטוריוגרפיה והחברה הישראלית, ביניהם ניתן לראות למשל את תרגום יצירותיהם הקלסיות של ההוגים: הרמן כהן, ליאו שטראוס, ליאו בק ופרנץ רוזנצוויג לעברית, שיתוף פעולה הולך גדל עם חוקרים ישראליים ופרסום בשפה העברית. תהליכים אלו ואחרים תרמו להבשלתם של חילופי דורות ושינוי אופי המכון, מארגון מהגרים למכון מחקר המקיים קשרים עם הממסד האקדמי הישראלי.

פעילות המכון

המכון פועל על כמה מישורים: הוצאה לאור של פרסומים פרי עטם של חוקרים מובילים וחוקרים צעירים במסגרת הסדרות של המכון; השתתפות בהוצאה לאור של ספרים הנוגעים לשדות המחקר של המכון; עידוד המחקר באמצעות סמינרים מחקריים מגוונים כגון – סדנת מחקר בינלאומית עבור חוקרים בכירים, סמינר עבור פוסט-דוקטורנטים ישראלים ואירופים, ימי עיון וקבוצות לימוד מגוונות אחרות והענקת מלגות לחוקרים מצטיינים בתחילת דרכם מדי שנה.

אירועים

לאורך השנה מקיים המכון אירועי תרבות מסוגים שונים לקהל האקדמי ולקהל הרחב – כנסים, הרצאות, ערבי דיון, "קברטים ספרותיים" והקרנת סרטים המלווים בהרצאות ובמפגשים עם יוצרים וחוקרים. כך הפך המכון למוסד תרבות ולמקום מפגש לסטודנטים, חוקרים ולקהל שוחר התרבות.

ספריית המכון

הארכיון וספריית המכון מאגדים אוסף עשיר של ספרים ומסמכים נדירים העוסקים בהיסטוריה ובתרבות של היהודים דוברי הגרמנית. המכון מקים ארכיון של סרטים העוסקים בנושאים הקשורים בהיסטוריה ובתרבות של יהודי גרמניה ומרכז אירופה. הארכיון והספרייה פתוחים לקהל הרחב ומשמשים חוקרים ומתעניינים.
אביטל דיקר

קורותיה

נולדה כבת בכורה למשפחה בת שתי בנות. אביה נהרג מפגיעת פגז במלחמת ששת הימים, במהלך שירותו כקצין חבלה. כשהיתה בת 12 נישאה האם בשנית ובני הזוג עסקו שניהם בעריכת דין.
גדלה בצפון תל אביב. דיקר היא אם לשתי בנות.

קריירת משחק

דיקר למדה משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב ובמכון לי שטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק. תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט פוטו רומן, סרטו של אסי דיין בשנת 1987. התפרסמה לראשונה בזכות משחקה בסרט "הקיץ של אביה", בשנת 1988. לאחר מכן קיבלה תפקידים שונים הן בקולנוע הישראלי והן בסרטים הוליוודיים כגון "טריפל בוגי" (1991), "ליל הקשת" (1994) ו"החטא ועונשו" (2002). בשנת 1992 השתתפה דיקר בסרט "החיים על פי אגפא" וזכתה על הופעתה בו בפרס אופיר לשחקנית המשנה.
בתיאטרון הופיעה דיקר בין השאר "הזוג המוזר" ו"על עכברים ואנשים", וזכתה על תפקידה בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" בפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית משנה לשנת 1997. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1996 בסדרה רמת אביב גימל, בשנת 2003 הופיעה דיקר בסדרה "אסתי המכוערת" ומאוחר יותר גם בסדרות ההמשך "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" ו"אלביס". כל הסדרות שודרו בערוץ 2.

עיסוקים נוספים

ב־2005 פצחה דיקר גם בקריירת דוגמנות, כאשר נבחרה להוביל את צילומי קולקציית קיץ 2005 של מעצבת האופנה אורלי גולן.
ב־2007, לאחר גירושיה מגבעון שניר, פירסמה דיקר שני רומנים, "מאז הלילה ההוא" ו"יומן על רומן שהיה". במקביל החלה לכתוב בעיתונות.
סיימה לימודים בעריכת דין במרכז הבינתחומי הרצליה ב-2015 ועובדת מאז בתחום.

חיים אישיים

נישאה שלוש פעמים. בגיל 24 נישאה לאמריקאי בניו יורק. בעלה שני היה סופר ואיש עסקים. נישאה בשלישית לאיש העסקים גבעון שניר. השניים חיו יחד שמונה שנים.
דיקר היא אם לשתי בנות.
דובוני אכפת לי: המסע לארץ הצחוק

תקציר העלילה

הסרט מספר על דובי לב-אמת, שמחפש מקום אחר בו יעריכו את חוש ההומור שלו כאשר אחת מבדיחותיו לא הצליחו. דובי לב-אמת מצא ארץ בשם "ארץ הצחוק", ארץ בה ההומור שולט. דובי לב-אמת הופך במהרה למלך של הארץ, אפילו נותנים לו את השרביט המלכותי השומר על תכשיטי הממלכה הקסומים שמחזיקים את סוד היכולות של הארץ להצחיק. באותו זמן, לב-רגיש, לב-רון ושאר דובוני אכפת לי, דואגים לשלומו של דובי לב-אמת שנאבד. הדובונים יוצאים לחפש אותו ומנסים לשכנע אותו לחזור הביתה, לארץ אכפתיה.

הדמויות והמדבבים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  וכן יש לרשום על הדמויות והמדבבים באנגלית ובעברית.

מוזיקה

באותו יום בו שודר הסרט לראשונה, פורסם אלבום שירים של הסרט שבוצע על ידי המדבבים של הסרט. כותב האלבום היה איאן תומאס, והוא כולל כ-13 שירים שמתוכם רק 5 הופיעו בסרט. האלבום לא נמכר בישראל, אך חמשת השירים שהופיעו בסרט דובבו לעברית.
גריינט תומאס

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
תומאס נולד בקארדיף. הוא החל לרכוב על אופניים במועדון נוער מקומי בקארדיף ונבחר להיות באקדמיה האולימפית הבריטית. ב-2010 הוחתם בקבוצת סקיי. במירוצים החשובים היה דומסטיק לרוכבים המובילים בראדלי ויגינס וכריס פרום ובאי אילו מירוצים זוטרים או במקרים שהרוכב המוביל לא השתתף היה כמוביל.
הטור דה פראנס הראשון בו השתתף היה ב-2007, הוא סיים בו במקום ה-140 מתוך 141 רוכבים שסיימו את המרוץ. על אף שמרבית הקריירה שלו לא היה מוביל הוא זכה להצלחה מרשימה באולימפיאדות ואליפויות העולם. זכה במדליות זהב בתחרות הרדיפה הקבוצתית באולימפיאדות בייג'ינג (2008) ולונדון (2012), בנוסף זכה שלש פעמים באליפויות עולם במקצה זה. זכה גם במירוץ פריז - ניס 2016 ובקלאסיקה E3 הארלבקה.
ב-2017 נבחר כמוביל של סקיי לג'ירו דאיטליה, אך במהלך המירוץ נפצע בשל היתקלות עם אופנוע משטרתי ונאלץ לפרוש. בטור דה פראנס של אותה שנה זכה בקטע הראשון שהיה קטע נג"ש אך גם במירוץ זה נפצע ולא סיים את הטור.
בטור דה פראנס 2018 הגיע כדומסטיק הראשי של כריס פרום ומי שהיה אמור להוביל אותו ולסייע לו בעליות הקשות של קטעי ההרים. הוא זכה כמה חודשים קודם לכן במרוץ דופינה ליברה הנחשב מרוץ הכנה חשוב לטור דה פראנס. פרום הגיע לאחר שזכה בג'ירו דאיטליה כחודשיים לפני כן, מעט מאוד רוכבים לאורך שנות הטור הצליחו לזכות בו לאחר ההשתתפות בג'ירו בשל העייפות המצטברת של שני מרוצים מתישים בני 21 ימים. ככל שנמשכו הקטעים, היה בולט כי תומאס הוא הרוכב בעל הרגליים הטריות והחזקות בטור. הוא ניצח בקטע ה"אלפ ד'ואז" המיתולוגי והגדיל את הפער מכל יריביו לצמרת. הדינמיקה בין שני הרוכבים הייתה מעניינת וזכתה לסיקור, הטקטיקה שנקטה בה קבוצת סקיי, הייתה כי המוביל הוא פרום ותומאס תפקידו לסייע לו (באחד הקטעים במרוץ התרחש פנצ'ר באופניו של פרום, ותומאס הביא לו את אופניו כדי שלא יבזבז זמן) אך ורק במקרים בהם היריבים לצמרת תקפו ופרום לא הצליח להדביק את הקצב, אז פתח תומאס מבערים וניצח בקטעים או נדבק ליריביו לצמרת בעיקר לטום דימולן שדורג אחריו לאורך רוב המרוץ ולבסוף זכה במקום השני, פרום סיים במקום השלישי. 
ב-2019, תומאס ערך את ההכנה שלו לטור דה פראנס, במרוץ הטור דה סוויס, אך הוא נפצע במהלך הקטע הרביעי, ונטש את המרוץ. בטור דה פראנס, הוא סיים שני לאחר שחברו לקבוצה איגן ברנל, ניצח.
מט'ט'וואה

Meththwa, המכונה לעיתים Mtetwa או אימפריית Meththwa, הייתה מדינה דרום אפריקאית שקמה במאה ה-18 בדרום מפרץ דלאגואה ובמזרח אפריקה הדרומית. פירוש השם הנו "מי ששולט". לפי מוזי מתת'ווה (1995), המט'ט'וואה הם צאצאיהם של שבטי נאגוני של צפון נאטאל והרי לובומבו, שהזהות המודרנית שלהם קיימת כ-700 שנה. הם הראשונים מבין קבוצות Thonga-Nguni שעזבו את האגמים הגדולים במרכז אפריקה בין 200 לספירה ל-1200 לספירה. עם הגעתם לדרום אפריקה, התיישבו סביב סוואזילנד המודרנית, בעיקר על הרי לובומבו, לפני שעזבו במאה ה-17 כדי להתיישב בעיר המודרנית קוואזולו-נטאל, באזור נקאנדלה. הם היו מורכבים מכ-30 מטות, שושלות, והחמולות. שלא כמו יורשיהם ממלכת זולו,  מט'ט'וואה הייתה קונפדרציה. לאחר שנסיך זולו, הידוע בשם Shaka Zulu הפך המלך, הוא יצר אומה כמעט הומוגנית עם מלך יחיד.
מט'ט'אווה התאחדה והורחבה תחת שלטונו של Dingiswayo. הצ'יף נכנס לברית עם הצונגה בתחילת המאה ה-19 והחל לסחור בשנהב. ועוד חומרים ופריטים עם הפורטוגלים במוזמביק. בשנת 1811 בקירוב, שילבו את Buthelezi וכמה קבוצות אחרות מנאגוני, כולל את שבט הזולו שהיה אז שולי בראשות Senzangakona, למעין קונפדרציה עם שבט מט'ט'אווה השולט. Dingiswayo נהרג בקרב עם Ndwandwe בשנת 1817. כך שלטון הקונפדרציה הוחלף בממלכת זולו תחת מנהיגותו של Shaka, סגן לשעבר בצבא של מט'ט'אווה. מוסדות צבאיים ומנהליים רבים, לרבות מערכת גדודי העמים (אמבוטו) שאפיינו את ממלכת זולו, נוצלו על ידי מט'ט'אווה. יחד עם זאת, תאוריה ישנה יותר המעניקה קרדיט לשליטי ניאמבוס של מט'ט'אווה על יצירתו של אמבוטו אינה מקובלת יותר, בשל ראיות על קיומו של אמבוטו עוד במאה ה-18 ואולי אף מוקדם יותר. המט'ט'אווה היו מבין המטות הראשונים של נאגוני אשר השתמשו באקדחים.
אלגוריתם הבנקאי

אלגוריתם הבנקאי (Banker algorithm) הוא מנגנון להקצאת משאבים והימנעות ממצב קיפאון שפותח על ידי אדסחר דייקסטרה. האלגוריתם מבצע זאת על ידי דימוי ההקצאה של הכמות המקסימלית של כל משאבי המערכת שסוכמו מראש ואז  ביצוע בדיקת "מצב-בטוח", לשלילת אפשרות של מצב קיפאון עבור כל שאר התהליכונים בסיכון, לפני שמבוצעת החלטה אם להקצות את המשאבים.

האלגוריתם פותח בתהליך התכנון של מערכת ההפעלה THE ושמו נקבע בגלל הדמיון לאילוצים הקיימים על הבנקאי בחישוב נזילות כספים.

האלגוריתם

אלגוריתם הבנקאי מופעל על ידי מערכת ההפעלה בזמן שתהליך מבקש הקצאה.
האלגוריתם נמנע מקיפאון על ידי שלילה או דחייה של הבקשה אם הוא מזהה שקבלת הבקשה יכולה להעביר את המערכת למצב לא בטוח (שייתכן ויתרחש קיפאון). כאשר תהליך חדש נכנס למערכת, הוא חייב להצהיר מראש מהו המספר המקסימלי שהוא יצטרך להשתמש מכל משאב בו זמנית. כמובן שלא ניתן לחרוג  מהמספר הכולל של המשאבים שקיים במערכת. ברגע שתהליך מקבל את כל המשאבים שהוא ביקש, הוא מחויב להחזיר אותם תוך זמן מוגבל.

דוגמה

בהנחה שהמערכת מבחינה בין ארבעה סוגים של משאבים (C, B, A וD), ניתן דוגמה להקצאה של המשאבים. יש לשים לב שהדוגמה מראה את המצב של המערכת לפני שהגיעה דרישה חדשה למשאבים. בנוסף, סוגי המשאבים ומספרם ניתנו רק לצורך הדוגמה. במערכת אמיתית למשל, יהיו יותר סוגי משאבים ויותר מכל אחד מהם.
סך כל המשאבים במערכת:
A B C D
6 7 5 6
משאבי מערכת זמינים(Available):
A B C D
2 1 1 3
משאבים שמוקצים כרגע עבור כל תהליך(Allocation):
A B C D
P1 1 2 2 1
P2 1 0 3 3
P3 1 2 1 0
מקסימום מכל משאב עבור כל תהליך(Max):
A B C D
P1 3 3 2 2
P2 1 2 3 4
P3 1 3 5 0
נצרכים = מוקצים כרגע - מקסימום עבור תהליך
משאבים שעדיין נצרכים עבור כל תהליך(Need):
A B C D
P1 2 1 0 1
P2 0 2 0 1
P3 0 1 4 0

"מצב בטוח" ו"מצב לא בטוח"

מצב (כמו בדוגמה שלמעלה) נחשב ל"מצב בטוח", אם זה אפשרי עבור כל התהליכים לסיים את ההרצה שלהם. מאחר שהמערכת לא יודעת מתי תהליך יסתיים או לכמה משאבים הוא יזדקק, המערכת מניחה שכל התהליכים מתכוונים לממש את ההצהרה שלהם לשימוש מקסימלי ושהם יפסיקו לרוץ בצמוד. זאת הנחה די סבירה מאחר שלא באמת מעניין את המערכת כמה זמן כל תהליך רץ בנפרד (לפחות לא מנקודת המבט של הימנעות מקיפאון). בנוסף, אם תהליך מסתיים מבלי לממש את ההצהרה למימוש מקסימלי, זה רק יקל על המערכת.
ההחלטה אם תהליך יכנס לתור התהליכים המוכנים (Ready queue), נעשית על ידי הגעה למצב בטוח.
מצב בטוח יוצר בטיחות במערכת מפני קיפאון.

אם נקבל את ההנחות הללו, האלגוריתם קובע אם מצב הוא בטוח בעזרת ניסיון למצוא קבוצה של הקצאות עבור תהליכים שתאפשר עבור כל אחד מהתהליכים להגיע לדרישת המקסימום שלו ואז להסתיים (ולהחזיר את המשאבים למערכת). כל מצב שלא מצליח למצוא קבוצה כזאת, יחשב למצב לא בטוח.

מגבלות

כמו אלגוריתמים נוספים, קיימות כמה הגבלות כאשר אלגוריתם הבנקאי ממומש. בעיקר הצורך שלו לדעת כמה מכל משאב התהליך יוכל לבקש. ברוב המערכות מידע זה לא זמין, מה שהופך את מימוש אלגוריתם הבנקאי לבלתי אפשרי. בנוסף, זה לא ממשי להניח שמספר התהליכים הוא יציב כיוון שברוב מערכות ההפעלה מספר התהליכים משתנה. ויותר מכך, הדרישה שתהליך ישחרר את כל המשאבים שלו בסופו של דבר (מתי שהתהליך יסתיים), מספיקה עבור התקינות של האלגוריתם אבל היא לא מספיקה עבור מערכת ממשית. המתנה של שעות (או אפילו ימים) כדי שמשאבים ישתחררו ותהליך אחר יוכל להשתמש בהם, הוא בדרך כלל לא אפשרי.
דניאל דה פונסקה

דניאל דה פונסקה (Daniel de Fonseca)‏ 1672–1733, רופא ודיפלומט יהודי, צאצא של אנוסים שנולד בפורטוגל במחצית השנייה של המאה ה-17, היה בין מייסדי הקהילה היהודית הספרדית בבוקרשט, ולאכיה ומת בפריז.
הסב של דניאל נשרף על המוקד על ידי האינקוויזיציה ואביו ניצל מגורל זהה בבורחו. דניאל, שהיה רק בן 8, הוטבל לנצרות יחד עם אחיו. הוא חונך לכמורה, אך בהגיעו לבגרות חזר בסתר ליהדות, למרות שהמשיך למלא את חובותיו ככומר. האינקוויזיציה חשדה בו והוא נמלט ממנה לצרפת, שם למד (כנראה) רפואה ובהמשך נסע לקונסטנטינופול, מקום בו חזר בגלוי ליהדותו. באמצעות מקצועו בנה לו מעמד של כבוד ואמון בעיני הווזירים העות'מאנים וגם בין השגרירים הזרים. הוא הושיט סיוע לקרל השנים עשר, מלך שוודיה בניסיונותיו לרתום את השער הנשגב למאבקו באימפריה הרוסית. הוא מונה לרופא הרשמי של שגרירות צרפת וכיהן בתפקיד זה עד 1719. במרץ 1719 יצא לבוקרשט, להיות רופא השליט המקומי, שאיתו קשר יחסים עוד בקונסטנטינופול. תחת מסווה תפקידו כרופא הנסיך הוא שימש כאיש של צרפת ושל האימפריה העות'מאנית בתככים שנרקמו שם כנגד אוסטריה.
לאחר שנות שירותו בבוקרשט, חזר דניאל דה פונסקה לקונסטנטינופול ומונה לרופא הסולטאן אהמט השלישי וגם המשיך לעבוד עבור הצרפתים במשכורת של 2,000 פרנק בשנה. לאחר הדחת הסולטאן בשנת 1730, חזר לבוקרשט ומשם לפריז, שם התרועע עם וולטייר ויתר נכבדי התקופה. הוא מת בגיל מופלג.
על פי מסמכים רומניים, בשנת 1730, בבוקרשט, השליט ניקולאה מברוקורדט נתן אישור לייסוד הקהילה היהודית הספרדית וזאת לבקשת יועציו, הרופא דניאל דה פונסקה ומנטס באלי Mentes Bally (אבי סבו של דוויצ'ון באלי).
ארתור קיל

ארתור קיל או מצר ארתור (באנגלית: Arthur Kill - מהולנדית "קיל" הוא תעלת מים או גוף מים), הוא מצר ים גאותי המפריד בין סטטן איילנד ומדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית. המצר נקרא גם "מצר סטטן איילנד" (Staten Island Sound).
אורכו של המצר כ-16 ק"מ והוא מחבר בין מפרץ רריטאן שבדרומו לבין מפרץ ניוארק שבצפונו.
בצידו המערבי של המצר, בניו ג'רזי, מצויים בעיקר אזורי תעשייה. מעברו השני של המצר, בצד סטטן איילנד, ישנן בעיקר ביצות מלח.
המצר משמש מעבר למכליות לנמל ניוארק.
המצר מועמק מעת לעת לעומק של 12 מטרים ולרוחב של כ-200 מטרים על מנת לשמור על מעבר רחב ועמוק מספיק למכליות.
מעל המצר נמצאים גשר גות'אלס ומעבר אאוטרבריג' וכן גשר המעלית האנכי ארתור קיל (הגדול מסוגו בעולם).
במצר שני איים בלתי מיושבים, האי פרולס והאי מדוז, שניהם מהווים חלק מרובע סטטן איילנד.

גאולוגיה

ארתור קיל הוא תעלת נהר נטושה, שנחפרה על ידי נהר ההדסון בתקופה בה, בשל קרח או סלעים, נסתמה יציאת נהר ההדסון אל האוקיינוס האטלנטי באזור מצרי ורזאנו. היותו של מצר ארתור רחב ביותר מעיד על כך שהיה מעבר ניקוז המים העיקרי של האזור בתקופה מסוימת, אולם לא תקופה ארוכה, מאחר שהמים לא חפרו לעומק הנהר.
גאיזריק

חייו

גאיזריק נולד ככל הנראה ליד אגם בלטון בהונגריה של ימינו, כבנו מחוץ לנישואין של המלך גודיגיסל. לאחר מות אביו בשנת 406 או 407, היה גאיזריק לדמות חזקה, והיה שני בכוחו רק לזה של המלך החדש, אחיו למחצה גונדריק. משמת גונדריק בשנת 428, הוכרז גאיזריק למלך הוונדלים שישבו אותה עת בדרומו של חצי האי האיברי. מאבקם של הונדלים בויזיגותים על השליטה בספרד, הביא את גאיזריק לוותר על השליטה בה, ובשנת 429 הוא יצא בראש כל 80,000 בני עמו לצפון אפריקה. בתוך כשנה וחצי כבש את השטחים הרומיים המהווים כיום את מרוקו ואלג'יריה. בשנת 439 כבש גאיזריק את קרתגו ללא קרב וקבע בה את בירתו. הוא גירש את הבישוף הקתולי המכהן והנהיג את האריאניות כדת המדינה, אם כי איפשר חופש פולחן. לראשונה לאחר כמעט 600 שנה, שוב איימה קרתגו, הפעם בירתה של הממלכה הוונדלית, על ההגמוניה הרומאית באגן המערבי של הים התיכון. בהנהגתו של גאיזריק השתלטו הונדלים על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ועל האיים הבלאריים, והיו לשודדי ים שהטילו את מוראם על ימאי הים התיכון.
בשנת 442 הכיר הקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי בריבונותה של הממלכה הוונדלית, אך כשהוא נרצח בשנת 455 על ידי פטרוניוס מקסימוס שהיה לקיסר תחתיו, פלשו הוונדלים לאיטליה והגיעו עד שערי רומא. האפיפיור לאו הראשון פנה לגאיזריק וביקשו לחוס על העיר ועל תושביה, ומשהאחרון הסכים, נפתחו שערי העיר בפניו. הקיסר החדש פטרוניוס מקסימוס נמלט מרומא אך נרצח סמוך לאחר מכן בידי אספסוף. הוונדלים בזזו את העיר אך לא השליטו בה חורבן של ממש. הם נטלו עימם מספר בעלי הון כשבויים, וגאיזריק הביא עמו לקרתגו את אלמנתו של ולנטיניאנוס השלישי ואת בנותיה, שאחת מהן נישאה לבנו הבכור ויורשו, הונריק. 
בשנת 468 הכריזו שני חלקי האימפריה הרומית החצויה מלחמה משותפת על הוונדלים במטרה לחסל את האיום הונדלי על נתיבי השיט, אך גאיזריק הדפם תוך שהוא משמיד 600 מ-1,100 ספינותיהם, והרומאים נסוגו. הוא ניסה לנצל את ניצחונו ולפלוש לפלופונסוס, אך נהדף ונאלץ לסגת. בשנת 474 חתם גאיזריק על הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית. הוא מת שלוש שנים לאחר מכן.
טובה (רפובליקה)

היסטוריה

טובה, הידועה גם כטאנו אוריאנחי (Tannu Uriankhai), נשלטה על ידי המונגולים מהמאה ה-13 ועד המאה ה-18, ואז על ידי שושלת צ'ינג הסינית מ-1757 ועד 1911. בחלקה השני של המאה ה-19 החלה חדירה של רוסים לאזור, תחילה כסוחרים ואחרי כן כתושבי קבע. במהלך מהפכת 1911 בסין, טיפחה האימפריה הרוסית תנועת בדלנות בין בני טובה ושטחם הפך עצמאי לכאורה, לפני שנעשה שטח חסות של רוסיה ב-1914. 
התוהו ובוהו ששרר לאחר המהפכה הרוסית של 1917 אפשר לבני טובה להכריז שוב על עצמאותם. ב-1921 ייסדו הבולשביקים את "הרפובליקה העממית של טובה", שכונתה "טאנו טובה" (Tannu Tuva). הסובייטים הגבירו בהדרגה את שליטתם במדינה העצמאית לכאורה, בתהליך שהסתיים בסיפוחה המלא לברית המועצות ב-1944 כאזור אוטונומי. ב-1961 ניתן לטובה מעמד של רפובליקה אוטונומית. הרפובליקה שותפה לחתימה על ההסכם מה-31 במרץ 1992 שיצר את הפדרציה הרוסית.
הרפובליקה הסינית מעולם לא הכירה רשמית בתביעה הרוסית לשטח, ומפות המודפסות בטאיוואן כוללות את טובה כמו גם את "מונגוליה החיצונית" (מונגוליה) כחלק מסין, אך כיום אין מתייחסים ברצינות לתביעה זו.

גאוגרפיה

האזור הוא אגן הררי בגובה ממוצע של 600 מ', מוקף ברכסי ההרים שיאן וטאנו-לה. החלק המזרחי גבוה יותר ומיוער והמערבי הוא שפלה יבשה. האזור כולל את חלקו העליון של הנהר יניסיי. באזור קיימים כמה אגמים, תוצאה של הפשרת קרחונים.

דמוגרפיה

בני טובה (או טיבה), קבוצה אתנית טורקית, מהווים כ-80% מן התושבים, ע"פ מפקד האוכלוסין מ-2010. כ-16% מן התושבים הם רוסים. מלבדם קיימים מיעוטים קטנים של חאקסים, בני עם טורקי הקרוב לבני טובה מבחינה אתנית, קומי, וקבוצות נוספות.
שיעורם היחסי של הרוסים באוכלוסייה ירד ברציפות בעשורים האחרונים, ומספרם אף קטן בערכים מוחלטים מהמצב בעת מפקד האוכלוסין הקודם, ב-1989. הרוסים מרוכזים כמעט כולם באזורים העירוניים, בעיקר בבירה קיזיל. הקטנת אוכלוסייה הרוסית היא תוצאה ממעברה לשטחי רוסיה ורמת ילודה נמוכה.
בניגוד למרבית העמים הטורקיים, ובדומה למונגולים, בני טובה משתייכים לדת הבודהיסטית, שיחד איתה הם מקיימים פולחנים שמאניים מקומיים.
טובאנית (טיבאנית), שפה טורקית עם השפעות ממונגולית ומרוסית, היא השפה הרשמית ברפובליקה, לצד רוסית. השפה נכתבת כיום באלפבית קירילי. 
חלק מבני טובה מקיימים עד היום אורח חיים נוודי למחצה.

שונות

טובה הדפיסה בולים בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. פילטליסטים רבים ובהם הפיזיקאי הידוע ריצ'רד פיינמן הוקסמו על ידי טובה הרחוקה והמסתורית בשל בולים אלה.
טובה היא מרכז חשוב של שירה גרונית. הסרט "ג'ינגיס בלוז" עוסק בסוג שירה זה ומתרחש ברובו על רקע נופי טובה.

תחבורה

טובה טרם חוברה לרשת מסילות הברזל הרוסית. העבודות להקמת קו רכבת שיחבר את הרפובליקה עם מחוז קרסנויארסק (רכבת קוראגינו - קיזיל, ברוסית: Железная дорога Курагино — Кызыл) באורך של כ-411 ק"מ החלו בשנת 2012 ומתוכננות להסתיים בשנת 2020.
בעיר קיזיל פועל נמל התעופה קיזיל שנפתח בשנת 1946. ממנו יוצאות טיסות למוסקבה, נובוסיבירסק, קרסנויארסק וליישובים בסביבה. בשנת 2016 החלו בשיפוץ נמל התעופה על מנת להפוך אותו לנמל תעופה בינלאומי.
דרך הגישה היבשתית היחידה לרפובליקה הוא הכביש הפדרלי "יניסיי" מספר Р-257 שבדצמבר 2017 שינה מספרו ל-М-54.
צפרדע העגבנייה

מאפיינים

הנקבות גדולות מהזכרים ומגיעות לאורך 10.5 ס"מ ולמשקל 230 גרם, כשהזכרים כחצי מזה. צבען האדום החזק נתן להם את שמם ולהן ראש גדול, גוף שטוח עם צידיים מוארכים שבקצם פס שחור והרגליים קטנות. צבעה נועד להזהיר את אויביה שהיא ארסית, ובנוסף יש לה הפרשת ריר דביקה היכולה לגרום לפגיעה קשה לאלרגיים אליה.
צפרדע זו חיה רק באי מדגסקר שלחופי אפריקה. הם חיים בצפון מזרח האי לחופי מפרץ אנטולין (ששמם המדעי קרוי על שמו). לעיתים מבלבלים בינה לבין קרובתה Dyscophus guineti, שקטנה ממנה ולא יכולה להתנפח. הצפרדע חיה בבריכות מים ברחבי האי וכן ערבות לחות ויערות גשם, נהרות, ביצות ואף באזורים עירוניים. 
הצפרדע היא אוכלת בשר הניזונה מחרקים שונים, זבובים, חגבים, חיפושיות וכיוצא בזה. כשהיא מותקפת (בעיקר על ידי נחשים אך גם עופות טורפים, תנינים או טורפים מקומיים כמו הפוסה), היא תנפח את גבה כדי להיראות גדולה יותר והצבע יזהיר מארסיותה. אם זה לא עוזר, העור מפריש נוזל רירי דביק ולבן הגורם לתגובות אלרגיות.
צפרדע זו נמצאת בסיכון בטבע. חלה ירידה במספרה עקב זיהומים קשים, פגיעה ביערות בהם היא חיה ובעיקר גידולה כחיית מחמד. היא נכללת במינים האסורים לגידול של ארגון CITES, עקב הירידה במספרם.