google/wiki40b huggingface dataset:
אשמת הכוכבים

עלילה

הוריה של הייזל גרייס בת ה-16 מכריחים אותה להשתתף בקבוצת תמיכה לילדים החולים בסרטן. כשהייתה בת 13 אובחנה הייזל כחולה בסרטן בלוטת התריס שלב 4 . בקבוצת התמיכה היא פוגשת את אוגאסטוס "גאס" ווטרס, כוכב כדורסל לשעבר, שאיבד את רגלו הימנית בגלל היותו חולה בסרטן העצמות. הוא מספר כי הוא התאהב בה בפעם הראשונה ששמע את קולה. הייזל משכנעת אותו לקרוא את "מכאוב מלכותי", הספר האהוב עליה, והוא הופך לאובססיבי לספר כמעט כמוה. בנוסף להודעות הטקסט ולשיחות הטלפון הרבות ביניהם, הייזל וגאס מתחילים לבלות יותר זמן ביחד.
ככל שמערכת היחסים ביניהם מעמיקה, כך הייזל מרגישה צורך להתרחק מגאס, מכיוון שהיא מרגישה צורך לפגוע בו פחות. היא יודעת שכאשר היא תמות גאס יפגע, והיא לא רוצה לתת לזה לקרות. גאס שמר את משאלתו, שהעניק לו ארגון "משאלת לב" (Make A Wish) והוא רוצה להשתמש בה עכשיו כדי שהוא והייזל יוכלו לטוס לאמסטרדם שבהולנד, כדי לפגוש את פטר ואן האוטן, מחבר הספר "מכאוב מלכותי". הייזל מאושרת מההצעה אך היא מבינה שהיא לא רוצה להמשיך את מערכת היחסים עם גאס, כדי למזער את הנזק שייגרם לאחר מותה.
הייזל מבינה שהיא רואה עצמה בתור רימון יד, והודעתה על כך מפחידה את הוריה, אך הם עושים הכל כדי לעודד אותה. אחרי שהתעוררה בייסורים, הייזל הובהלה לבית החולים כשהתמלאו לה הריאות במים כתופעת לוואי מהתרופה (פלנגמול) נגד הסרטן שלה. במהלך שבוע ההחלמה שלה, גאס לא מבקר אותה מהסיבה שהייזל לא רצתה שהוא יראה אותה במצב ההוא. לאחר שחרורה, היא מבינה שהיא מאוהבת בו ולאחר התייעצות עם רופאיה מתירים לה לטוס לאמסטרדם עם גאס ואמה לפגוש את האוטן.
בלילה הראשון שלהם באמסטרדם, הם מוזמנים לארוחה מפוארת הממומנת על ידי ואן האוטן. פגישתם עם הסופר פחות מוצלחת ומתברר כי לידווי, העוזרת שלו, סידרה את פגישתם בלי הסכמתו בתקווה שזה יעורר בו השראה והוא יפסיק עם שתיית האלכוהול ויחזור לכתוב. האוטן מתנהג בגסות רוח לנערים ומסרב לענות על שאלותיהם. מאוכזבים מפגישתם, עוזבים הייזל וגאס את ביתו של האוטן, יחד עם לידווי, שמתפטרת מעבודתה כעוזרת. היא לוקחת אותם לבקר בבית אנה פרנק, שם הם מתנשקים מלווים במחיאות כפיים סוערות.
לאחר מכן אוגאסטוס מגלה להייזל כי הסרטן שלו חזר ושולח גרורות לכל מיני מקומות בגופו. אף על פי שהוא מתחיל משטר טיפול אגרסיבי כשהוא חוזר הביתה, הוא לא צפוי לשרוד לאורך זמן. זמן קצר לפני מותו הוא מבקש מהייזל ואייזק, חבר נוסף שלהם מקבוצת התמיכה, לכתוב לו הספד ולהקריא אותו בפניו, כך הוא יוכל לתכנן מראש את הלוויתו ולראות כיצד הם מתכוונים להנציח אותו.
לאחר שמונה ימים, גאס מת, והייזל מדברת בהלוויתו. במקום הנאום הרציני שהיא הציגה בפניו ובפני אייזק, היא נואמת נאום מלא בקלישאות שירגיעו את הוריו כיוון שהיא הגיעה למסקנה שלוויות הן בשביל החיים. לאחר ההלוויה היא פוגשת בואן האוטן, שטס לאמריקה במיוחד בשביל גאס. היא מגלה כי בתו מתה מסרטן וכך היא מספקת הסבר לדמותה של אנה, הדמות הראשית ב"מכאוב מלכותי" ומבינה כי ניתן לייחס את הגסות שלו לכך שהתלבשה לפגישתם באמסטרדם כמו אנה, מה שהעלה בו זכרונות וגעגוע לבתו שמתה בטרם עת. הייזל מעודדת אותו ללכת לגמילה ולכתוב ספר המשך.
היא גם מגלה שאוגאסטוס כתב משהו בשבילה, אם כי הדפים נתלשו מהמחברת שלו. בסופו של דבר, היא מצליחה לאתר את הדפים שנשלחו לאמסטרדם, ולאחר שליחת אימייל ללידווי הם נלקחים מהאוטן ונשלחים חזרה להייזל. אוגאסטוס ביקש מהאוטן במכתבו שיכתוב הספד שיהיה ראוי בשביל הייזל. הספר מסתיים בכך שהייזל מקבלת את הספדו של אוגאסטוס, ונגמר במשפט בזמן הווה (במילה 'כן', שהיא 'I DO' במקור באנגלית), בניגוד לשאר הספר הכתוב בלשון עבר, מה שמצביע על שלא חדלה לאהוב את אוגאסטוס אחרי מותו.
ג'איאפורה

היסטוריה

ג'איאפורה נוסדה ב-7 במרץ 1910 תחת השם הולנדיה על ידי ההולנדים ששלטו אז במערב גינאה החדשה כדי לשמש מרכז שלטוני אזורי.
ב-1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה כמו כשני שלישים מהאי על ידי כוחות האימפריה היפנית שסללו בעיר 3 מסלולי המראה. ב-21 באפריל 1944 כוחות בעלות הברית ביצעו נחיתה אמפיבית ליד הולנדיה וכבשו אותה ב-22 באפריל 1944. האמריקנים הפכו את 3 המסלולים לשדה תעופה אחד. אנדרטה לזכר דגלס מקארתור ניצבת בתחומי העיר.
לאחר המלחמה נוצרה הקולוניה גינאה החדשה ההולנדית שאיגדה בתוכה את שטחיה של הולנד במערב גינאה החדשה והולנדיה נבחרה להיות בירתה. 
בלילה שבין 14 ל-15 באוגוסט 1962, במסגרת מבצע טריקורה, נחתו 400 עד 500 צנחנים אינדונזים בהולנדיה וניתקו אותה מאספקת החשמל שלה. סוהרטו היה מפקדם של אותם צנחנים. ב-15 באוגוסט בשעה 12:01 הושג הסכם בבניין האומות המאוחדות בניו יורק ונוצרה הפסקת אש מידית, שסיימה את המבצע.
בהתאם להסכם  ב-1 באוקטובר 1962 הועברה הקולוניה לשליטת האומות המאוחדות, כחלק מתהליך המעבר שלה לידי אינדונזיה, ושמה שונה לקוטה ברו (Kota Baru), "עיר חדשה". ב-1 במאי 1963 השטחים הועברו לידי אינדונזיה והשם נשמר, אך כעבור זמן קצר שונה לסוקרנאפורה (Sukarnapura), "עיר סוקרנו" על שם נשיא אינדונזיה אחמד סוקרנו.
ב-1968 השם שונה בהוראת הנשיא סוהארטו לשם הנוכחי. משמעות השם הנוכחי בסנסקריט היא "עיר הניצחון", והשם ניתן לה כדי להנציח את ניצחונה של אינדונזיה על הולנד במבצע טריקורה ב-1962.

חינוך

בעיר נמצאת אוניברסיטת צ'נדראוואסיהּ (Universitas Cenderawasih, מילולית: "צפור גן עדן"). אינדונזיה ייסדה אותה בשנת 1963 בתגובה לשאלתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי ששאל את נציגי הולנד בזמן המשא ומתן לסיום מבצע טריקורה: "כמה אוניברסיטאות הקמתם בגינאה החדשה?".] האינדונזים נצלו את העובדה שהיה בעיר בית ספר למנהל שיסדו ההולנדים. כשקבלו את השלטון במחוז בשנת 1963 הפכו את בית הספר לאוניברסיטה. בשנת 1990 היו בה 4 פקולטות.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה סנטני, המציע טיסות למספר יעדים ברחבי אינדונזיה.

ספורט

קבוצת הכדורגל של העיר פרסיפורא ג'איאפורה זכתה ב-9 תארים לאומיים, נכון ל-2018, בהם 4 אליפויות.
ויקטוריה קושל

ביוגרפיה

קושל מתגוררת בפתח תקווה ומתעמלת באגודת מכבי מקפ"ת בעיר מגוריה, יחד עם קפטנית הקבוצה מורן בוזובסקי.
באליפות ישראל בהתעמלות אמנותית שנערכה בשנת 2010, זכתה במקום הראשון בתרגיל עם חבל.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה בספטמבר 2010 זכתה, כשהייתה המחליפה, יחד עם חברותיה לנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית בהישג שיא בקרב רב כאשר דורגה במקום רביעי.
באליפות העולם שנערכה במונפלייה בצרפת בספטמבר 2011 זכתה הנבחרת בהישג השיא שלה כאשר זכתה במדליית ארד בגמר התרגיל המשולב של 3 סרטים ו-2 חישוקים בתוצאה של 26.675 נק'. לעומת זאת איכזבה הנבחרת בתחרות הקרב-רב כאשר ביצעה מספר טעויות בתרגיל הכדורים, בו דורגה במקום 14 בלבד, ונדחקה למקום העשירי בסיכום שני התרגילים. בכך החמיצה את השלב הראשון בהשגת הקריטריון הנדרש להשתתפות באולימפיאדת לונדון (2012), אולם בתחרות קדם-אולימפית שהתקיימה ב-17 בינואר 2012 זכתה עם הנבחרת במקום השלישי בתחרות, ובמדליית כסף בגמר הקרב רב והעפילה לאולימפיאדה.
ג'וליה טופאנה

ביוגרפיה

המידע על הרקע שלה הוא מועט. ייתכן שהייתה בתה של תופאניה ד'אדאמו, אשר הוצאה להורג בפלרמו ב-12 ביולי 1633, לאחר שהורשעה ברצח בעלה פרנסיס. טופאנה העבירה את זמנה בחברת רוקחים, והייתה נוכחת כאשר הכינו שיקויים, וכך למדה לעשות זאת בעצמה, עד שבסופו של דבר גם פיתחה רעל משלה רעל, אקווה טופאנה. עם זאת, זה גם אפשרי כי הייתה זו אמה שהמציאה את הרעל והעבירה את המתכון לבתה. המרכיב העיקרי ברעל היה ארסן. טופאנה החלה למכור את הרעל לנשים שרצו להיות אלמנות. הבת שלה, ג'ירולאמה ספרה, גם השתתפה בפעילות זו. במרוצת הזמן, היא העבירה את העסק שלה מפלרמו לנאפולי ואז לרומא.
טופאנה הרגישה סימפתיה למעמדן הנמוך של נשים, ולרוב מכרה את הרעל שלה לנשים שהיו לכודות בנישואים קשים, עם נסיבות של התעללות. היא נודעה בתור חברתן של נשים במצוקה, וקיבלה הפניות והמלצות רבות. החומר שמכרה היה ללא צבע או ריח, ונראה ככל מוצר קוסמטי שהיה נהוג על נשים לרכוש בתקופה.
עסקה של טופאנה נודע לבסוף לרשויות הדת; על פי הסיפור, לקוחה כבר שמה את הרעל במרק של בעלה, אך ברגע האחרון נבהלה, ובעלה הבין שמשהו קורה, ואילץ ממנה את האמת. הוא היה זה שהודיע לחיילי האפיפיור. ואולם, טופאנה הייתה כל כך פופולרית, שהמקומיים הגנו עליה מפני מעצר. היא ברחה לכנסייה, שבה הוענק לה מקלט. אך עד מהרה, התפשטה שמועה לפיה טופאנה הרעילה את המים ברומא, ועם הפאניקה הגוברת, השוטרים פרצו לתוך הכנסייה ולקחו את טופאנה לחקירה.

מותה

תחת עינויים, היא הודתה בהרעלת 600 גברים ברומא בלבד בין 1633 ו-1651, אך אי אפשר לאשר את הטענה הזו מבחינה היסטורית, הן בשל העינויים שעברה, וגם כי הרעל שלה זכה לתפוצה מאוד נרחבת. בסופו של דבר, ביולי 1659, היא הוצאה להורג ברומא (בקמפו די פיורי), ביחד עם בתה ג'ירולאמה ספרה, שהייתה מכונית "האסטרולוגית של לונגארה" (Astrologa della Lungara)). גם שלושת עוזריה הוצאו להורג יחד איתה. לאחר מותה, גופתה הושלכה מעבר לחומת הכנסייה אשר סיפקה לה מקלט. כמה מלקוחותיה ומספר ספקים של הרעל שהמציאה גם נעצרו והוצאו להורג, בעוד אחרים נזרקו למתקני מעצר וצינוקים.

אי התאמה היסטורית

ישנם מספר פרטים היסטוריים לא ברורים או סותרים לגבי סיפורה של טופאנה. באופן כללי, מוסכם שהייתה לה קריירה בת יותר מחמישים שנה. עם זאת, על פי חלק מהרישומים ההיסטוריים, העסק שלה שגשג בפלרמו כבר בשנות ה-1630, ועל פי רישומים אחרים היא עדיין הייתה בחיים ובמאסר מאה שנה מאוחר יותר. בדומה, רוב החוקרים סבורים שהרעל שלה היה מבוסס-ארסן, אך יש כאלה שטוענים לחומרים אחרים.
האגדה מספרת כי וולפגנג אמדאוס מוצרט אולי הורעל באמצעות אקווה טופאנה, אך אין להשערה זו בסיס היסטורי כלשהו.
טופאנה לעיתים מבולבלת במקורות עם הירונימה ספארה, המכונה "לה ספארה" אישה עם מקצוע דומה באיטליה בערך באותו הזמן. כפי הנראה, הכוונה הייתה בעצם לבתה, ג'ירולאמה ספרה, ושזה היה כינוי נוסף ל"Astrologa della Lungara".
המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני

המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני, בהדרכתו ובניצוחו של רונן בורשבסקי, נוסדה בשנת 2009 כמקהלה מקצועית מודולארית בגודלה.

רקע

במתכונתה הגדולה נותנת המקהלה מענה לצורכי התזמורות המובילות בארץ בביצוע אורטוריות, אופרות ויצירות תזמורתיות אחרות המשלבות מקהלה. מיום היווסדה היא מלווה בקביעות את התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע יצירות כגון אלה, ביניהן: התשיעית של בטהובן, הרקוויאם הגרמני של ברהמס, הרקוויאם הפולני של פנדרצקי (בניצוחו של המלחין), כרמן של ביזה, שירי גורה של שנברג, ועוד רבות אחרות.
במתכונתה הקאמרית מונה המקהלה כ-25 זמרות וזמרים בעלי ניסיון רב ובהם מורים למוזיקה ומוזיקאים מקצועיים. ההרכב הקאמרי מתמקד בביצוע יצירות א-קפלה מכל התקופות ומקיים פרויקטים משותפים עם תזמורות קאמריות בארץ ובחו"ל, כמו הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית, בארוקדה - קולקטיב הבארוק הישראלי, התזמורת הקאמרית של פראג ו"נובה אמדיאוס" מרומא. ב-2012 קיימה המקהלה הקאמרית מסע קונצרטים באיטליה וב-2014 בפראג ובווינה.
המקהלה הוקמה על ידי חגי גורן, בשיתוף אנשי ציבור ומוזיקה בישראל.
עלי-רזא עסגרי

עלי-רזא עסגרי (בפרסית: علی رضا عسگری; נולד ב-1 בנובמבר 1952, ארדסטאן (מחוז אספהאן)) היה גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית, סגן שר ההגנה וחבר קבינט בממשלתו של נשיא איראן מוחמד ח'אתמי. הוא הודח מתפקידו לאחר שמחמוד אחמדינז'אד, יריב קודם, עלה לשלטון בשנת 2005.‏
עסגרי נחשב לגורם הבכיר ביותר מטעם איראן שפיקח על בניית הכוח של ארגון חזבאללה בלבנון.

היעלמותו

עסגרי נעלם בטורקיה בתחילת שנת 2007. הוא הגיע לטורקיה יחד עם משפחתו בטיסה של חברת תעופה ערבית ב-7 בפברואר, ונעלם שעות אחדות לאחר מכן. מאז שנעלמו עקבותיו של עסגרי, פורסמו בתקשורת דיווחים שונים וסותרים על אודותיו. כלי התקשורת דיווחו כי הוא ערק, או שנחטף על ידי גורמי מודיעין מערביים. היעלמותו הביאה את איראן לאיים כי בכוונתה לנקום ולחטוף סוכנים אמריקאים וישראלים באירופה.
גורמים ישראלים רשמיים הכחישו כי לישראל יש יד בפרשה, אך גורם אמריקני בכיר טען בדיווח של העיתון "וושינגטון פוסט" כי עסגרי ערק מרצונו למערב, בסיועה של ישראל. סוכנויות הידיעות וכלי תקשורת באיראן דיווחו כי עסגרי נמצא בכלא הישראלי.
בני משפחתו דחו את הטענות לפיהן ערק למערב, וטענו כי הוא נחטף בידי סוכנים זרים. בעיתון הבריטי "טיימס" דווח כי עסגרי ריגל עבור המערב מאז שנת 2003, וכי הוא ברח מאיראן דרך דמשק בסיוע גורמים מערביים, לאחר שהתברר כי הוא עומד להיחשף בידי גורמי הביטחון האיראניים.
לפי העיתון "סאנדיי טיימס" תואר עסגרי כ"מכרה זהב עבור גורמי מודיעין מערביים" על ידי גורם במערכת הביטחון הישראלית, שטען כי מדינת ישראל עוקבת אחריו מאז שנות ה-80. חבר הכנסת דני יתום אמר כי ייתכן שעסגרי מחזיק במידע אודות החייל הנעדר רון ארד.
ב-2010 שר החוץ של איראן, עלי אכבר סאלחי, פנה למזכ"ל האו"ם באן קי-מון בבקשה שיבדוק מה עלה בגורלו.
דיר אל-עסל אל-פוקא

אטימולוגיה

לדברי פאלמר, השם דיר אל-עסל פירושו "מנזר הדבש".

היסטוריה

ב-1838 תואר המקום כחרב ונטוש, וכחלק מן השטח שבין ההרים לעזה, הכפוף לשליטת העיר חברון. 
ב-1883 תואר המקום בסקר ארץ ישראל המערבית כ"יסודות וערימות של אבנים, מערות, בורות, וקפלה הרוסה, כנראה ביזנטית"
בזמן המפקד 1931 של ארץ ישראל, אוכלוסיית הכפר, אשר כונתה חירבת אל-עסל אל-גרבייה, נספרה תחת דורא. 
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר דיר אל-עסל אל-פוקא משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית הכפר 282 נפש.
לאחר מלחמת ששת הימים, דיר אל-עסאל אל-פוקא עבר לשליטה ישראלית.
שלמה זלמן מוולוז'ין

הרב שלמה זלמן מוולוז'ין (נקרא בפי כל בשם "רבי זעלמעלע") (כ"ו בסיוון ה'תקט"ז - י"ג באדר ה'תקמ"ח), תלמיד הגר"א, אחיו של רבי חיים מוולוז'ין, נודע כבקי בכל התורה ובעל הנהגות ייחודיות, נפטר בצעירותו בחיי הגר"א.

תולדותיו

נולד  לאביו רבי יצחק מוולוז'ין, והאגדה כרכה את לידתו בברכה מבעל "שאגת אריה". כבר בגיל שנתיים וחצי הלך ללמוד בתלמוד תורה. היה תלמיד אהוב על רבו, הגר"א. נישא לגיטא בתו של רבי יחיאל מיכל פעסלעס מנכבדי וילנה, נפטר בגיל 32 בלבד.

בקיאותו

עוד בהיותו ילד כתב ספר בשם לבנת הספיר.
בגיל 21 השתתף בעריכת הספר שביל הישר של רבי שאול שישקס מווילנה.
בגיל 24 ידע ר' זלמן בעל פה את כל התנ"ך, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, ספרא, ספרי, תוספתא, מכילתא דרבי ישמעאל, מדרשים, רמב"ם, טור, זוהר ותיקונים, אחיו רבי חיים מוולוז'ין אמר עליו שהוא בקי בכל התורה כולה בעל פה, כמו שיהודי יודע בעל פה את המזמור אשרי יושבי ביתך הנאמר שלוש פעמים כל יום, וזאת אודות שהיה משנן כל פסוק או סוגייא מעל 100 פעם. עם זאת אמר רבי חיים, כי גם אם היה חי רבי זלמן אלפיים שנה לא היה מגיע לגדלותו בתורה של הגאון מווילנה.
ר' זלמן היה בקיא בתורה הנגלה ובתורת הנסתר, שיטתו הייתה שאסור לאדם ללמוד את תורת הקבלה לפני שהוא בקיא בתנ"ך ש"ס שולחן ערוך ופוסקים.

מיתתו

בגיל 32 חלה ר' זלמן, ביומו האחרון באו חבריו לבקרו וראוהו קורא בספר תהילים. לאחר מכן ביקש לעמוד וללכת ד' אמות כמאמר חז"ל שליש בישיבה שליש בעמידה ושליש בהליכה, שב למיטתו ונפטר.
אלעזר בן חנניה

אלעזר בן חנניה, מנהיג יהודי בימי המרד הגדול ובנו של חנניה  בן נדבאי, הכהן הגדול.

ביוגרפיה

אלעזר היה פקיד בבית המקדש, ככל הנראה בתפקיד הסגן, בימי נציבותו של גסיוס פלורוס, בשנת 66. לאחר שניסה פלורוס לגנוב את אוצרות בית המקדש, ונתקל בהתקוממות עממית בירושלים, היה עדיין סיכוי להשקיט את המרידה. אגריפס השני ועמו הכהנים ניסו להרגיע את הרוחות. את המצב החמירה פעולתו של מנחם בן יהודה, ראש הסיקריקיים, אשר כבש מידי הרומאים את המבצר מצדה והרג את חיל המצב שם. בד בבד, שכנע אלעזר בן חנניה את הכוהנים, כי יסרבו לקבל מידי הנוכרים זבח לשלום הקיסר בבית המקדש, כפי שהיה מקובל הדבר מזה שנים. פעולה זו הייתה סמלית בעיקרה, וסימלה כי עול משמעתה של רומא הוסר, וכי המדובר במרד גלוי.
מעתה ואילך, נשמעו הכוהנים, ועמם העם החפץ במרד בירושלים, לפקודתו של אלעזר, המתואר על ידי יוסף בן מתתיהו כ"בחור עז פנים". המלך אגריפס השני, שלח מממלכתו שבצפון, תגבורת בת שלושת אלפים איש. חיילים אלו מצאו כי הר הבית והעיר התחתונה מצויים בידי המורדים בהנהגת אלעזר בן חנניה, והתבצרו במצודת אנטוניה ובעיר העליונה, מקום בו היה מצוי עדיין חיל משמר רומי.
העם הסתער על החיילים, כבש את העיר העליונה, שרף את ארמונות המלך אגריפס, וכן בתי כוהנים ועשירים, ואת הארכיון בו היו שטרי החוב. אנשיו של אגריפס ואנשי צבא רומי התבצרו במצודת אנטוניה. לאחר מצור, קיבלו היהודים וחיילי אגריפס רשות לעזוב את המצודה, אך הרומאים נותרו נצורים.
בימים אלו הגיע לירושלים מנחם, מנהיג הסיקריקיים, ולקח את הפיקוד על המרידה. הוא נהג בגינוני מלכות, ואף הרג את חנניה, הכהן הגדול, אביו של אלעזר. שלטונו היה קצר ימים ואכזרי. לאחר שהמאיס עצמו על ההמון הירושלמי, התנפלו ההמונים על אנשיו של מנחם ורצחו אותו. אלו מאנשיו של מנחם שנותרו בחיים, ובהם אלעזר בן יאיר נמלטו אל מצדה והתבצרו בה.
לאחר שביצר את מעמדו מבחינה פנימית, המשיך אלעזר במרידה כנגד הרומאים. הוא שלח אל הרומאים המתבצרים שליחים, אשר פיתו אותם להיכנע. משנכנעו הרומאים והניחו את נשקם, הרגו אותם אנשי אלעזר. יוסף בן מתתיהו, מתעדה החשוב ביותר של תקופה זו, כותב כי רצח הרומאים לאחר שנכנעו היה שגיאה, שהפכה את המאבק למאבק דמים אלים, בו לא תתקבל כניעתו של צד כלשהו, אלא עליו להמשך עד המוות.
עד מהרה הפכה המרידה, אשר מרכזה בירושלים, למרידה בכל רחבי הארץ. תנועת הקנאים, אשר בתחילה היה אלעזר למנהיגה, הפכה לתנועה עממית, ורבים, כשמעון בר גיורא הצטרפו אל המרידה. לאחר שסולקו הרומאים מן הארץ, בעקבות תבוסת קסטיוס גלוס החלה מושלת אספה עממית. אספה זו מינתה את אלעזר בן חנניה למפקד הכוחות באדום.
לעומת יוסף בן מתתיהו, הגמרא מייחסת בשני מקומות שונים את הפסקת קורבן הקיסר למנהיג אחר של המורדים: רבי זכריה בן אבקילוס.
הצופים החלוציים

הצופים החלוציים הייתה תנועת נוער שהוקמה במאי 1951 על ידי יוצאי תנועת הצופים העבריים, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד והקמת איחוד הקבוצות והקיבוצים. 
רוב חברי תנועת הצופים, שרצו לשמור על ציביונה הבלתי מפלגתי, היו בקשר עם איחוד הקבוצות והקיבוצים, שהיה מזוהה באופן בלתי פורמלי עם מפא"י, ואילו קבוצת תומכי מפ"ם, שדבקו במרקסיזם  ורצו להיות קשורים לקיבוץ המאוחד, פרשה מתנועת הצופים והקימה את תנועת הנוער קצרת הימים, "הצופים החלוציים", שהצטרפה לאחר תקופה קצרה לתנועת המחנות העולים.

מועצת התנועה הט"ז

המועצה הארצית ה-16 של תנועת הצופים העבריים, שהתכנסה בירושלים בחול המועד סוכות תשי"א (אוקטובר 1950), הוכנה מראש בלי שיתופם של נציגי המפעלים אנשי מפ"ם, במטרה להביא לידי הכרעה. הרצאות הפתיחה, הדיונים וניסוח ההחלטות נועדו להעמיד סוף סוף את עקרונות התנועה על דיוקם החד-משמעי, שיחייב גם מסקנות מעשיות. הכוונה הברורה הייתה לשלול מהבוגרים אנשי מפ"ם את האפשרות להדריך בתנועת הצופים מבלי להתכחש ל"אני מאמין" שלהם, שכלל שלילה מוחלטת של הדמוקרטיה ה"בורגנית" ותמיכה במפלגה הקומוניסטית שבראשות סטלין.
החלטות המועצה היו טעונות אישור של ההנהגה הראשית. בישיבה ביום 11.10.1950, שהתכנסה לדון בהחלטות המועצה ולהנחות את ועדת המדריכים, עשו נציגי המפעלים - יוסי כהן ממעגן מיכאל, ברנדי ובוכסי מבארי ויעקב ורסנו מפלמחים - ניסיון נוסף לשנות את הגזירה. בנימוקים שונים, פורמליים ומוסריים כאחד, תבעו מן המרכז שלא לראות את החלטות המועצה - היא הגוף העליון של התנועה - כמחייבות, לא להפעילן, או לכל הפחות לפרשן באופן שלא ישלול מהם את הזכות להדריך בתנועה. טענתם העיקרית הייתה שהשקפות פוליטיות של מדריכים אינם מעניינה של תנועת-הנוער ויש להתאחד סביב המשותף, הוא החינוך להגשמה חלוצית.
אולם רוב חברי המרכז ובראשם אריה כרוך, חמדה אסיאו, הלל ברזל וחיים אדלר, לא האמינו עוד ברצונם או ביכולתם של החברים הללו להינתק מן האידאולוגיה הסטליניסטית, בה דבקה מפ"ם אותה עת, בעת מילוי תפקידם החינוכי.
לאחר החלטת המרכז, יצאו אנשי המפעלים למלחמה גלויה בהם. תחילה ארגנו כינוס מחאה של קיבוצי הצופים, אך זה הוחרם על ידי אנשי חצרים ותל קציר. אחר-כך הביאו את הנושא לבירור בפני החניכים בשכבות המתבגרים. התסיסה שעורר הפולמוס בקרב הצופים אילצה את המרכז לנקוט באמצעים נגד המדריכים "המורדים" ולמנוע מהם את הגישה אל החניכים. כ- 200 צופים בתל אביב וכ- 800 בחיפה - אחוז לא מבוטל בתנועה בת 7,000 חברים - התייצבו לימין מדריכיהם המודחים. הם הצהירו על הזדהותם עם מפעלי הצופים ועל התנגדותם להחלטות המועצה ובכך הוציאו את עצמם משורות הסתדרות הצופים. בפסח תשי"א (אפריל 1951) כונסה בירושלים המועצה הארצית ה-17, בלא שהוזמנו אליה הצופים הללו ונציגי חמשת המשקים: מעגן מיכאל, בארי, פלמחים, יראון, ותל רעים. פילוגה של תנועת הצופים היה לעובדה.

הקמת הצופים החלוציים

ב-2 במאי 1951 פרסמה "קבוצת מדריכים שהוצאה מן התנועה" גילוי-דעת בעיתון דבר ל"פרשת הפילוג בהסדרות הצופים". לאחר שגוללו את השתלשלות העניינים מנקודת מבטם והטילו את האחריות לפילוג על יריביהם בהנהגת התנועה, הודיעו על החלטתם להקים תנועת נוער חלוצית עצמאית שתמצא את משענתה החינוכית והציבורית במפעלי ההתיישבות של הצופים.
"תנועת הצופים החלוציים", כפי שקראה לעצמה, הגדירה את עצמה מיד לקיבוץ המאוחד ולא עבר זמן רב עד שהצטרפה אל אחותה, תנועת המחנות העולים. היה זה תהליך מתבקש מאליו לאור הזהות האידאולוגית בין שתי התנועות והדמיון הרב במקורותיהן ובהתהוותן. זמן מה נקראה התנועה החדשה "המחנות העולים - הצופים החלוציים" עד ששינתה את שמה ל"דרור - המחנות העולים".
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה

תולדות חייו

פרדיננדו, יליד פירנצה, היה בנם החמישי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו לאונור דה טולדו (Eleonora di Toledo;‏ (1522 – 1562), בתו של דון פדרו אלוורז, שליט נאפולי. בגיל 14 מונה לחשמן (קרדינל) ומאז ועד מות אחיו פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, חי ברומא ויסד שם את וילה מדיצ'י עבורה רכש אוסף אמנות וארכאולוגיה, שחלקו הביא עמו חזרה לפירנצה (הפריטים הידועים ביותר הם שני פסלי אריות שיש המוצבים כיום בגלריית הפסלים הפתוחה בכיכר הסיניוריה במרכז פירנצה). על אף תארו כחשמן, לא כיהן פרדיננדו מעולם ככומר בפועל.
עם מות אחיו פרנצ'קסקו ללא יורשים, נקרא פרדיננדו, בגיל 38, לשוב לפירנצה ולרשת אותו כדוכס הגדול. בניגוד לאחיו, שלא היה פעיל מבחינה שלטונית, והותיר במידה רבה את שלטון בדוכסות לידי והמנגנון הפקידותי היציב שהקים אביו, ביקש פרדיננו לשלוט בפועל ולקדם מיזמים רבים לרווחת תושבי הדוכסות ולפיאור שמה ושמו של בית מדיצ'י, שבתקופתו הקים סניפים של הבנק המשפחתי ברחבי אירופה. בין היתר הורה פרדיננדו על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו. הוא גילה יחס סובלני ליהודים ואף הוציא צו המזמין סוחרים יהודים להתיישב בליבורנו ובפיזה.
פרדיננדו כרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשאת אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת. את בנו, קוזימו השני, השיא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג, ששלט גם בספרד, אשר הציבה איום מתמיד של חופי טוסקנה מכיוון הים הטירני. ב-1605 הביא פרדיננדו לבחירת בן משפחתו, אלסנדרו דה מדיצ'י לאפיפיור לאו האחד-עשר, שאמנם נפטר כעבור חודש, אך ממשיכו פאולוס החמישי היה תומך בית מדיצ'י. הקשר האמיץ למדינת האפיפיור הביא לחקיקה דתית מחמירה בטוסקנה ולמתן מעמד בכיר לאנשי הכמורה (קלריקליזם).
ב-1608 תמך פרדיננדו במשלחת לחופי גיאנה הצרפתית של ימינו, בשם "משלחת ת'ורנטון", שאף ניסתה להקים באזור מושבה טוסקנית, אך מותו הפתאומי עצר את הניסיון. עם מותו, בפברואר 1609 הותיר מדינה עשירה ויציבה, אך נסיונותיו בשדה הדיפלומטיה הבין לאומית היו בעוכרי הדוכסות וגררו אותה אל שורה של סכסוכים ומאבקים.
וניקאיאח נאידו

ביוגרפיה

נאידו נולד ב-1 ביולי 1949 בכפר Chavatapalem, מחוז נלורה שבמדינת אנדרה פרדש, דרום הודו. הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המקומי, ולאחר מכן המשיך ללמוד ב- V. R. College, שם הוציא את התואר הראשון שלו בפוליטיקה ומחקרים דיפלומטיים. מאוחר יותר הוא רכש תואר ראשון במשפטים עם התמחות במשפט בינלאומי באוניברסיטת אנדרה שבעיר ויסאקפאטנאם, אנדרה פרדש. לתפקידו הפוליטי הראשון הוא נבחר כנשיא איגוד הסטודנטים של המכללות המזוהות עם אוניברסיטת אנדרה.
נאידו מעורב בארגון Swarna Bharat Trust, שירות חברתי שנוסד על ידו בנלורה. הארגון מנהל בית ספר לילדים עניים, יתומים ובעלי צרכים מיוחדים, ומעביר תוכניות הכשרה עצמית, במיוחד עבור נשים ונוער.
נאידו נשוי לאושה מאז 1971 ולהם בן ובת.

קריירה פוליטית

לאחר ששירת במספר תפקידים ארגוניים במפלגת העם ההודית, ברמה הארצית והלאומית, הוא נבחר לכהן כחבר ברג'יה סבהה (מועצת המדינות), הבית העליון של הפרלמנט ההודי מטעם מדינת קארנטקה ב-1998. לתפקיד זה הוא נבחר פעמיים נוספות ב-2004 ו-2010. בין השנים 1996 - 2000 שימש גם כדובר המפלגה.
לאחר הניצחון של "הברית הדמוקרטית הלאומית", (קואליציה שהורכבה ממספר מפלגות ימין בפרלמנט ההודי בראשות אטאל ביהארי וג'פיי) בבחירות הכלליות שנערכו ב-1999, נאידו הפך לשר לפיתוח עירוני בממשלתו של וג'פיי. בתפקידו זה נודע בגישתו התקיפה ובדחיפתו לביצוע רפורמות בתחום הפיתוח העירוני.
ב-29 במאי 2016 היה נאידו מועמדה של מפלגת העם ההודי לכהן ברג'יה סבהה מטעם מדינת ראג'סטאן, ונבחר.
ב-5 ביולי 2016 הוא שימש במקביל כשר ההסברה והתקשורת. שנה לאחר מכן, הוא התפטר משני המשרדים כדי להתחרות בבחירות 2017 לתפקיד סגן הנשיא. הבחירות התקיימו ב-5 באוגוסט ונאידו נבחר לשמש כסגן הנשיא ה-13 של הודו כשקיבל 516 קולות מאת חבר האלקטורים  הכוללים את חברי שני בתי הפרלמנט ההודי. נגדו התמודד כמועמד עצמאי גופאלקריסאנה גנדי, מושל מערב בנגל, שקיבל 244 קולות.