קהילת יהודי סיגט

הקהילה היהודית בסיגט (ברומנית: Sighetul Marmaţiei), בירת מחוז מרמורש שברומניה, היוותה כ-40% מכלל אוכלוסיית העיר (במפקד האוכלוסין האחרון שנערך בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, בינואר 1941, נמנו בעיר 10,144 יהודים), והטביעה את חותמה על אופיה. סיגט נחשבת למרכז יהודי חסידי חשוב, ולמולדתם של החסידויות סיגט וסאטמר.
במאי 1944 נשלחו כל יהודי סיגט לאושוויץ, בארבעה משלוחים. בית הכנסת היחיד שנותר בסיגט, המשמש כיום כמוזיאון הנצחה לקהילה, מזכיר בגודלו ובפארו את הקהילה היהודית שאיננה.

תולדות הקהילה

סיגט היא עיר השוכנת במחוז מרמורש במדינת רומניה, שהייתה בעברה חלק מחבל טרנסילבניה ההיסטורי ומקום מושבם של למעלה מעשרת אלפים יהודים בשיאה. פעלו בה אדמורי"ם גדולים וחשובים, ביניהם אדמו"רי שושלת סאטמר (ממשפחת טייטלבאום), שהשפעתם ניכרה בכל מרמורש ובמקומות רחוקים יותר.
העיר סיגט, בירת מחוז מרמורש, הייתה מרכז יהודי חסידי גדול חשוב ביותר. העיר שוכנת בין שני נהרות: נהר איזא ונהר הטיסה. ווכאן שמה - סיגעט - שפירושו בהונגרית "אי". מקומה הגאוגרפי למרגלות הרי הקרפטים במשולש הגבולות בין רומניה, מולדובה ורוסיה.
יהודים ישבו במקום במאה ה-17; במאה שלאחריה כבר הייתה שם קהילה מאורגנת, ובראשה ר' צבי בן משה אברהם, ממתנגדיה החריפים של כת הפרנקיסטים במקום. אחריו שימשו ברבנות יהודה הכהן הלר וחנניה יום-טוב ליפא טייטלבוים (עד תחילת המאה ה-20).
מחוז מרמורש מוכר כאזור בו התגוררו לפני מלחמת העולם הראשונה יהודים רבים. בשנת 1910 היוו היהודים 18.4%% מאוכלוסיית המחוז.]
היהודים היוו 40% מכלל תושבי העיר (כ-13,000 במספר) והטביעו חותמם על אופי חיי התושבים. המסחר והתחבורה (העגלונים אשר היו מסיעים את התושבים לתחנת הרכבת) שבתו לחלוטין בשבתות ובמועדים כולל חנויות הגויים. בעיר פעלו כ-30 בתי כנסת אשר המו מתפללים ובהם התקיימו שעורי תורה ביום ובלילה לכל שכבות הגיל.
בעיר פעלו ישיבות, בתי-ספר, ספריות, בתי-דפוס עבריים ומפעם לפעם הופיעו כתבי-עת יהודיים. רוב היהודים בעיר ובאזור כולו היו דלי אמצעים. 
במאה ה-19 הצטרפה הקהילה לאיחוד הקהילות החרדיות בהונגריה, והיהודים הליברליים שבה הקימו לעצמם "עדה ספרדית" נפרדת.
ביהכנ"ס המרכזי העירוני כלל גם את משרדי הקהילה, את המקווה העירוני וכן את דירת השמש והחזן של בית הכנסת.
במאי שנת 1944 נשלחו כל תושביה לאושוויץ בארבעה משלוחים. כיום בית הכנסת זה הוא היחידי ששרד ומשמש כאנדרטה ומוזיאון לזכרם של תושבי העיר שנרצחו.

גורל יהודי הקהילה בשואה

באוגוסט 1940, חזר מחוז מרמרושסיגט שבצפון טרנסילבניה לריבונות הונגריה. תחת ריבונות זו נחקקים חוקים אנטי יהודיים שנאכפו באזור זה בחומרה רבה יותר מבכל שטחי הונגריה. ומצבם הכלכלי של יהודי סיגט הידרדר מאוד. יהודים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ההונגרית נדונו לגרוש. ב-1941 גורשו מהעיר סיגט שבהונגריה 1000 יהודים לאוקראינה הנתונה תחת הכיבוש גרמני ושם נרצחו על ידי הגרמנים ועוזריהם האוקראינים (27, או 28 באוגוסט 1941) . .
בינואר 1941, במפקד האוכלוסין הארצי האחרון שנעשה בהונגריה לפני הכיבוש הגרמני, נמנו במרמרוש-סיגט 10,144 תושבים יהודים ושיעורם בכלל אוכלוסייתה היה כארבעים אחוז. רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, אך היו בהם גם עובדי חקלאות עונתיים ופקידים וכמה סיטונאים ובעלי בתי חרושת.
ב-1942–1943 מגיעים למרמרושסיגט פליטים יהודים אשר הצליחו להימלט ממחנות וגטאות שבפולין, רבני העיר (הרב דר' יהודה דנציג והרב יקותיאל יהודה טייטלבויים ) פעלו רבות למען לקליטתם בקהילה והקימו ארגון סיוע לפליטים.
ב- 19 במרס 1944 נכבשה הונגריה על ידי הצבא הגרמני, אך המינהל השלטוני נשאר בידי רשויות השלטון ההונגרי אשר בוחר לרכז את יהודי המחוז בשני גטאות :"גטו העיר" ו"הגטו הקטן".
"גטו העיר" נועד ליהודי העיר וכלל ארבעה רחובות. הצפיפות בגטו הייתה גדולה מאוד 15–24 נפשות בחדר.
"הגטו הקטן" - הוקם באחת משכונות העוני שבעיר ויועד ליהודי המחוז. כולל הפליטים שהגיעו ממחנות וגטאות שבפולין.
היהודים נדרשו לעבור לגטאות ב-20 באפריל 1944 .סך הכול נכלאו בשני הגטאות למעלה מ-12,000 יהודים, ומתוכם 10,000 היו תושבי העיר סיגט.
גם בגטו השתדלו היהודים לקיים אורח חיים נורמלי ככל הניתן ובפיקוחה של המועצה היהודית פעלו ועדות למיניהן כמו: ועדת סעד, ועדת בריאות, ועדת עבודה. תושבי הגטו יזמו פעילויות תרבותיות, תפילות שיעורי תורה והרצאות לכלל הגילאים .
בראש המועצה היהודית עמד ליפוט יוסוביץ, שהיה נשיאה האחרון של הקהילה בעיר.
הגברים מהגטו נלקחו לעבוד בעבודות פרך ולמשימות משפילות, הם אולצו לקצץ את זקנם. יהודי הגטו עונו קשות על ידי ז'נדמרים הונגרים כדי שיגלו היכן הסתירו את חפצי הערך שלהם.
ב-22 במאי 1944 הוחלט על חיסול הגטאות במרמרוש. יהודי הגטו הובלו בארבעה טרנספורטים למחנה ההשמדה באושוויץ. תחילה גורשו תושבי "הגטו הקטן " ואחר כך תושבי "גטו העיר" 12,749 נפשות. לאחר חיסול הגטאות נתגלו כמה יהודים שהסתתרו, מעטים מהם שרדו.
אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בסיגט. ב-1947 התרכזו בעיר כ-2,300 יהודים ששרדו. רבים מהם עלו לישראל.
ב-1959 התחילו יוצאי סיגט בישראל בהדפסת כתב-עת שהוקדש לתולדות קהילת סיגט והקהילות הקטנות סביבתה. כתב העת יצא לאור בעברית, ביידיש ובהונגרית.
ב-1970 התגוררו בסיגט 250 יהודים.

בתי הקברות

בסיגט קיימים שני בתי קברות יהודיים:
בית החיים הישן - בית עלמין זה נחרש עד היסוד אך שתי מצבות נותרו בו: של הרב הראשון של סיגט, הרב צבי אברמוביץ ושל אשתו. הסיבות להריסת בית הקברות לא ידועה, על פי עדותו של הרב יקותיאל יהודה גרינוולד הוא ביקר בבית קברות זה וראה שם מצבות עד שנת תק"כ. לפי השמועה עצמותיהם של שוכני בית קברות זה הועברו לבית הקברות החדש ונקברו שם כנראה בקבר אחים. השוורים שחרשו את בית הקברות לא הצליחו להזיז את המצבה שעל קבר הרב ואשתו והם נותרו על מקומם. יש המספרים כי בזמן השלטון הקומוניסטי נעשה ניסיון נוסף לעקור את הקברים על ידי טרקטורים ואף הם נחלו כישלון. בית קברות זה מגודר ושמור ורק השכנים מגדלים בו ירקות גינה.

הנצחת הקהילה

לסיגט קמו אנדרטאות בארץ, כמו בבית העלמין בחולון.
בסיגט עצמה בית הכנסת היחידי ששרד, בית הכנסת "הספרדי", משמש כמוזיאון לקהילה שאיננה עוד. מלבדו, הוקמה בעיר גם אנדרטה לזכר יהודי סיגט, וכן מוזיאון "בית אלי ויזל" הממוקם בבית נעוריו של הסופר ומספר את קורות משפחתו.