google/wiki40b huggingface dataset:
אנציקלופדיה מקראית

אנציקלופדיה מקראית - אוצר הידיעות על המקרא ותקופתו היא אנציקלופדיה לענייני התנ"ך המבוססת על תוצאותיו של המחקר האקדמי המודרני. את האנציקלופדיה יזמו קבוצת חוקרים מן האוניברסיטה העברית, שייצגו בעיקר את האסכולה הירושלמית (השמרנית יחסית) בחקר המקרא. המערכת המייסדת של האנציקלופדיה מנתה את הפרופסורים אלעזר ליפא סוקניק ומשה דוד קאסוטו. הכרך הראשון יצא לאור עוד בחייהם של המייסדים, בשנת 1950, ומלאכת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה נמשכה עד 1982.

כותבי הערכים

הערכים נכתבו בדרך כלל על ידי טובי המומחים שעסקו בחקר המקרא החל משנות החמישים של המאה העשרים ועד שנות השמונים. בסיומם של הערכים מופיעות ראשי תיבות של שמו ושם משפחתו של הכותב, וראשי תיבות אלה מפוענחים בתחילתו של כל כרך (למשל: ב"מ = בנימין מזר). ישנם ערכים שנכתבו על ידי המערכת, ואלו מסומנים באות מ. או ללא סימון.

מטרת האנציקלופדיה

האנציקלופדיה באה לענות על צורך מוחשי של מחסור בידע מקיף, מסודר ומובנה בעברית שיסכם את מכלול הידיעות שהצטברו בעת החדשה על התנ"ך, ויהווה בסיס לכל מחקר עתידי. במובן זה, הצליחה האנציקלופדיה המקראית במטרתה, ואין כמעט מחקר העוסק בנושא מקראי, שאינו מפנה אליה.]

היסטוריה של עריכת האנציקלופדיה

בשני הכרכים הראשונים (1950, 1954) היה סוקניק היו"ר וקאסוטו העורך הראשי, וסייעו בעדו נפתלי הרץ טור-סיני, שמואל ייבין ובנימין מזר. בכרך השלישי (1958), שנערך לאחר פטירת סוקניק וקאסוטו, היו העורכים טור-סיני, יבין ומזר. בכרך הרביעי (1962) כבר מונה בנימין מזר ליו"ר, והצטרף לעריכה חיים רבין. בכרך החמישי (1968) הצטרפו יעקב ליוור ושמואל אפרים ליונשטם. בכרך השישי (1972) הצטרף חיים תדמור כ"עורך-מרכז", ונוסף גם יעקב שלום ליכט. בכרך השביעי והשמיני (1976, 1982) הפך חיים תדמור לעורך ראשי, ושמואל אחיטוב מונה כ"עורך-מרכז". הכרך התשיעי, כרך המפתחות, יצא לאור שנים אחדות לאחר סיום העבודה (1989). בכתיבת הערכים השתתפו חוקרים נוספים, כגון משה צבי סגל ורבים אחרים.
הערך "פרשנות" יצא לאור כספר נפרד בהוצאת מוסד ביאליק (משה גרינברג [עורך], פרשנות המקרא היהודית – פרקי מבוא, ירושלים תשמ"ג).
ספרים נוספים המבוססים על ערכים מתוך האנציקלופדיה המקראית הם: ח' רבין, שפות שמיות: פרקי מבוא, ירושלים תשנ"א (הדפסה שנייה: תשנ"ג); י' ליכט (עורך), מועדי ישראל, ירושלים תשמ"ח.
מעלה קרחות

תקציר העלילה

הסיפור מתרחש בעיר "מעלה קרחות" שבה אין, אף לא לתושב יחיד, אפילו שערה בודדה. אף לא לנשים.
בעיר זו אף נוהגים למנות את ראש-העיר על ידי שלוש תחרויות הקשורות כולן בקרחות כאשר אחד מראשי-העיר הבחין בוקר אחד בשיערה אשר צמחה פתע על ראשו מבלי שציפה לכך. שיערה זו רק הלכה ונהייתה ארוכה יותר ויותר כשניסה להיפטר ממנה בדרכים שונות. הוא לא יכול היה לצאת מהבית ולשאת דברים עקב המקרה אולם זוהי חובתו כראש-עיר. בסופו של דבר נמצא פתרון לבעיה: ראש-העיר חבש כובע שממדיו עצומים שקרחת נוכרית בקצהו העליון למען אי-חשיפת השיערה בעודו נואם. אולם לצערו הפתרון עבד עד הרגע בו החלה רוח לנשוב וכתוצאה מכך הבחינו התושבים בשיערה. הדבר גרם למהומה קשה וראש-העיר נאלץ לעזוב את עירו. אולם התמזל מזלו בדרך לגולה כאשר לאחר שהציל תאומים בזכות שיערתו הוא זכה לתשואות. למרות הדבר עדיין היה עליו להיות מגורש מעירו. שיערתו הצילה את המצב שנית לאחר שתפרה את כפתוריהם של השוטרים. ופעם נוספת הצילו הוא ושיערתו את המצב כאשר הוא שזר ממנה רשת-הצלה ובכך הציל אנשים משריפה למרות שהכבאים לא נכחו. ראש-העיר לא גורש מעירו והוא גם צבר הצלחה רבה כאשר הופיע עם שיערתו בתרגילים שונים. בנוסף היו לו אנשים שטיפלו בשיערתו. בשלב מסוים ראש-העיר עזב את "מעלה קרחות" משום שלטענתו הוא שעיר. על-כן הוא רצה לעבור לגור בעיר "תל תלתלים" שהיא ההפך המוחלט מ"מעלה קרחות". אולם ה"שעירות" של ראש-העיר התגמדה לחלוטין בראותו חייל שכל-כולו שעיר. הסיפור מסתיים בכך שהחייל צועק בזעם על ראש-העיר שהוא לא שעיר ושיילך.

עיבוד

הסיפור עובד להצגה בבימויה של ציפי פינס ומוזיקה של דובי זלצר. שחקן והמדבב שמעון כהן בתפקיד ראש-העיר קרחהמור, רבקה גור בתפקיד אשת ראש העיר. בשנת 2011 משחק את תפקיד ראש העיר ערן איווניר ואת תפקיד אשת ראש העיר הילה סורג'ון, יונתן פז בוגנים בתפקיד הבן, פדחתומר.
כנס גרוזני בצ'צ'ניה

תגובתם של החוגים הסלפים לכנס

לכנס לא הוזמן אף לא נציג סלפי אחד, הדרה מכוונת זו עוררה זעם רב בקרב חסידי הזרם הסלפי ובמיוחד בקרב הממסד הדתי בסעודיה, אשר פרשו אותה כמתקפה רעיונית וכבגידה. היומון הלונדוני "ראי אל-יום" כתב כי הכנס ביטא צעד קולוסאלי שנועד לערער על האותוריטה הדתית של הממסד הדתי בסעודיה, לבודדו מהעולם האסלאמי ולהשריש את האידיאה כי הטרור הוא פרי תולדה של המחשבה הוהאבית (הזרם הסלפי הרווח בסעודיה). הממסד הדתי הוהאבי בתגובה השתמש ברטוריקה אפולוגטית כדי להגן על אמונתו והשתלח קשות במשתתפי הכנס. כך האשים אותם בחבירה לרוסיה, גדולת האויבות של האסלאם הסוני, בשעה שזו מפציצה ריכוזי אוכלוסייה סונית בסוריה.
טוסטיג גודווינסון

מרד נגדו

טוסטיג זכה, כמו גודווין וארבעה מבניו האחרים, לרוזנות מידי המלך אדוארד המודה. ב-1055 הוא מונה לרוזן נורתמבריה, שבירתה יורק. הוא לא היטיב לשלוט, וב-3 באוקטובר 1065 מרדו בו נתיניו, פשטו על אוצרו, הרגו את חייליו ותבעו מהמלך, ששהה במסע צייד יחד עם טוסטיג, למנות במקומו נער בשם מורקיר כרוזן נורתמבריה. 
אדוארד הזועם שלח את הרולד - יד ימינו מאז מות גודווין - לפגוש את צבאות המורדים במסעם דרומה ולשאת ולתת עימם. הרולד שמע את טענותיהם נגד טוסטיג, שהתנקש ביריביו ושדד את נתיניו, השתכנע שבכל מקרה לא יקבלו עליהם יותר את טוסטיג כרוזן ודיווח ברוח זו לאדוארד. המלך, שככל הנראה היה תומכו היחיד של טוסטיג, ציווה לגייס את צבאו כדי להלחם במורדים. אולם הצבא סירב לפקודותיו ובסופו של דבר לא הייתה לו ברירה אלא להכיר במציאות, להגלות את טוסטיג בבושת פנים ולמנות לרוזן את האיש שחפצו המורדים.
טוסטיג זעם על הרולד, אותו האשים בחתירה תחתיו ובניסיון לתמרן את אדוארד כנגדו. הוא אף האשים את הרולד בכך שעמד מאחורי המרד - האשמה שהרולד הכחיש בשבועה, ושאין כל ראיה התומכת בה. 
טוסטיג נאלץ לעזוב את אנגליה. כעבור שבועות בודדים מת אדוארד, לאחר שרשרת של התקפים, שהחלו בסמיכות למרד. ויטנגמוט בחרו בהרולד למלך במקומו.

הפלישה הראשונה

לאחר שהות של כשישה חודשים בפלנדריה, מולדתה של אשתו ג'ודית, שב טוסטיג לאנגליה בראשו של צבא לא גדול. הוא נחת לראשונה על האי וייט והחל לעבור מנמל לנמל, בניסיון לקבץ סביבו תומכים נוספים. בכל אשר פנה דחו אותו, ועל מנת להצטייד במזון הוא נאלץ להלחם ולשדוד. בסופו של דבר הובס בידי צבאם של הרוזנים הצפוניים אדווין ומורקיר. לאחר מכן, כשבידו רק ספינות בודדות ובמפרשיו רוח דרומית, הוא ביקש מקלט בחצרו של מלך סקוטלנד. 
פלישה זו לא היוותה איום של ממש על הרולד, שהיה עסוק בהכנה למאבק באיום הרציני יותר, מצידו של ויליאם, דוכס נורמנדי. אולם ההתייחסות של הרולד במאי 1066, אל אחיו הצעיר כאל מטרד בעלמא, התבררה כטעות מרה בספטמבר של אותה שנה.

הפלישה השנייה (עם הראלד הרדרדה)

לאחר שהות קצרה בסקוטלנד המשיך טוסטיג במסעו לנורווגיה ופגש שם את המלך הראלד הרדרדה. לאחר שכשל בניסיונו לשתף פעולה עם ויליאם עצמו, קודם שיצא למסעו מפלנדריה, כמו גם עם מלכי דנמרק וסקוטלנד, כעת הוא הצליח לערב במאבק על הכתר האנגלי שליט זר אחר: את הראלד, שהיה לוחם ותיק השש אלי קרב.
טוסטיג הצליח לשכנע את הראלד, שזה לא מכבר סיים מלחמה בת חמש עשרה שנים עם דנמרק, שאצילי אנגליה יעמדו לצידו כנגד הרולד. כעת היה לטוסטיג סוף-כל-סוף בעל ברית במלחמתו, בעל עוצמה ימית וצבאית לא מבוטלת.
חיל הפלישה של הראלד וטוסטיג נחת בצפון אנגליה והכריז על הגעתו בשריפת העיירה סקרבורו. הם ניצחו את צבאם המאולתר של אותם רוזנים צפונים, שבמאי הביסו בקלות את טוסטיג לבדו, והכניעו את העיר יורק. הרולד הצעיד את צבאו, שחנה בדרום בציפייה לפלישה הנורמנית, במהירות מרשימה לצפון כדי להלחם בהם. ב-25 בספטמבר, הובסו הפולשים בקרב גשר סטמפורד בידי האנגלו-סקסים, וטוסטיג עצמו, כמו גם הראלד בן בריתו, נהרג. 
לאחר מותו מצאו בניו מקלט בנורווגיה. אשתו נישאה מחדש, לוולף הראשון, דוכס בוואריה.
אף שטוסטיג הובס והומת, הרי אחיו הגדול ויריבו השנוא הרולד לא האריך ימים אחריו: כשלושה שבועות לאחר הקרב, לאחר צעדה מתישה נוספת בכיוון ההפוך, מת הרולד בקרב הייסטינגס וצבאו הובס על ידי הנורמנים, שנחתו בתזמון מצוין מבחינתם, על חופה הדרומי של הממלכה.
דאפי דאק באי הקסום

עלילה

סביר להניח שהסרט הוא פרודיה על סדרת הטלוויזיה הפופולרית של שנות השבעים והשמונים "Fantasy Island", עם דאפי וספידי שמשחקים את הדמויות הראשיות מהסדרה: Mr. Roarke and Tattoo (בהתאמה). השניים תקועים על אי בודד במשך חודשים עם שום דבר מלבד עצי קוקוס (לדאפי כבר נמאס והוא נגעל מרוב אכילת קוקוסים). מתגלה בפניהם מפת אוצר שמובילה אותם אל באר משאלות קסומה. דאפי החמדן מציע להשתמש היטב בכוח שקיבל ומנצל את באר המשאלות, שמצייתת לפקודת מי שמחזיק במפה, כדי להפוך את עצמו ואת ספידי לעשירים על ידי מכירת משאלות תמורת תשלום מופרז, ויש לו את הבאר שתהפוך את האי לגן עדן תיירותי. (זו דוגמה שמציגה את קוצר הראייה של דאפי ביחד עם תאוות הבצע שלו, הוא היה יכול בקלות לנצל את הבאר לבדו ולבקש ממנה את כל העושר שהוא חושק בו). בעוד דמויות שונות של הלוני טונס נוהרות אל הבאר בשביל לנצל את ההזדמנות, רצונותיהן מתמלאות באמצעות מאורעות של סרטוני לוני טונס קלאסיים ששולבו בהתאם לעלילה. בינתיים, יוסמיטי סאם שמגלם פיראט, והמלח הראשי שלו, טאז השד הטסמני, מחפשים את המפה אשר במקור הייתה שייכת להם (הם איבדו מוקדם יותר את ספינתם בקרב עם באגס באני). הם מגלים כי למי שלקח את המפה יש נוצות שחורות. בסופו של דבר כולם מפסידים את המפה לאחר שהיא נשרפת. דאפי, ספידי, סם וטאז לכודים על האי שחזר להיות נטוש. הבאר נותנת להם שלוש משאלות, אחת לכל אחד, אך מזהירה אותם להשתמש בהן בתבונה כי אלו יהיו המשאלות האחרונות שהיא מעניקה להם. לאחר שדאפי וספידי מבזבזים את משאלותיהם (ספידי מבקש בוריטו ודאפי מגיב בכעס ומבקש שהבוריטו יתקע בקצה אפו של ספידי (תגובה מתבקשת למשאלה המגוחכת), דאפי מבקש מסם את משאלתו בשביל להסיר את הבוריטו מאפו של ספידי (הוא אומר שזה הדבר האנושי לעשות). השניים מגלים כי משאלתו של סם הייתה ספינה, הוא נוטש אותם ואומר להם שיחזור לאסוף אותם אחרי שיטביע את באגס. דאפי הזועם צועק לעברו את אמרת הכנף המפורסמת שלו "!Your Desthspicable"
יצחק פוגץ'

ביוגרפיה

פוגץ' נולד בעיר קובל שבפלך ווהלין, אז ברוסיה, אחר כך בפולין, היום אוקראינה ב-1919. עלה לארץ ישראל בשנת 1939 בעלייה בלתי-לגאלית, והתיישב בירושלים. הוא התגייס לבריגדה היהודית ונלחם בצרפת ובאיטליה.
בתום המלחמה נרשם ללימודי אמנות בבריטניה. כשחזר ארצה נלחם במלחמת העצמאות. בתום המלחמה החל ללמד בבצלאל, שם לימד כל חייו והתקדם לתפקיד ראש המחלקה לציור.
זכה בפרס משרד החינוך, בפרס ירושלים לאמנות הציור ובפרס בצלאל.
היה נשוי לרות עד למותה ב-2002 ואב לשתי בנות. התגורר בירושלים.
תום בארי

ביוגרפיה

בארי נולד וגדל בקיבוץ יגור. 
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכה בארי במדלית זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.27 דקות, לפני דני מלניק (2:19.82 דקות) ודניאל ולז מארצות הברית (2:20.98 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בוינגייט באוגוסט 2006 זכה בארי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא ישראלי בינלאומי חדש של 2:15.88 דקות, לפני דני מלניק מהפועל ירושלים (2:19.32 דקות) ואביב סלע מהפועל גליל עליון (2:20.22 דקות).
בתחרות גביע האיחוד האירופי שנערכה בפריז צרפת ב-5 באוגוסט 2007 קבע בארי במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:14.01 דקות, שיפור לשיאו בן ה-13 שנים של ודים אלכסייב (2:15.47 דקות). באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן הונגריה בדצמבר 2007 הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי חדש של 2:10.47 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 34 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:01.32 דקות
כדי להשיג את הקריטריון להשתתפות במשלחת הישראלית לאולימפיאדת בייג'ינג, היה עליו לסיים בין 12 הראשונים באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן הולנד במרץ 2008, אך הוא סיים במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה בשיא איש חדש של 2:13.95 דקות. נוסף לכך, הוא סיים במקום 29 במשחה ל-100 מטר חזה בשיא אישי חדש של 1:02.73 דקות. עם זאת, פחות משבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בפורטוגל, שיפר את שיאו האישי בשיא ישראלי חדש, והעמידו על 2:13.34 דקות. לאור הישג זה, החליט הוועד האולימפי לאשר את השתתפותו במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבר את השיא הישראלי בן 13 השנים של ודים אלכסייב במשחה ל-100 מטרים חזה, הנחשב למשחה הפחות חזק שלו, והעמידו על 1:02.42 דקות. שחיין איראני שהיה אמור להתחרות אף הוא באותו מקצה נעדר ממנו, על פי גורמים במשלחת האיראנית, בטענה של מחלה. גם במשחה ל-200 מטרים חזה שבר בארי את השיא הישראלי והעמיד אותו על 2:11.44 דקות, תוצאה שהספיקה לו למקום ה-20.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט בסוף חודש יולי 2009 הגן בארי על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:16.94 דקות, לפני דני מלניק (2:17.50 דקות) וג'והן קופטי (2:24.43 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט 2010 סיים בארי במקום 55 במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.18 דקות ופסל במשחה ל-200 מטר חזה.
בארי משתייך למועדון מכבי קריית אונו.
ג'ניפר הוקינס

ג'ניפר הוקינס (נולדה ב-22 בדצמבר 1983) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה אוסטרלית. מיס תבל 2004.

ביוגרפיה

הוקינס נולדה בניו סאות' ויילס כאחת מארבעה ילדים, היא הייתה מעודדת רוגבי ועבדה ככירואוגרפית בקבוצת בלט.
ב-2004 היא נבחרה לייצג את אוסטרליה בתחרות מיס תבל שנערכה באקוודור ושם לקחה את המקום הראשון, היא הבלונדינית הראשונה שזכתה בתואר מאז אנגלה ויסר.
ב-2005 החלה לשמש כפנים של חברת טיפוח העור "LUX" ודגמנה לחברת הקוסמטיקה "קאוור גירל".
ב-2006 היא השתתפה בגרסה האוסטרלית של התוכנית רוקדים עם כוכבים.
ב-2008 היא החלה להנחות את הגרסה האוסטרלית של התוכנית "עשה ממני דוגמנית על".
ב-2010 הופיעה בעירום במגזין "מארי קלייר" במסגרת פרויקט הבא לעודד דימוי גוף חיובי.
שבט ע'סאן

שבט ע'סאן (ערבית: غسان או غساسنة. נכתב גם 'גסאן'. נהגה כמו "רסאן") הוא שבט ערבי שמוצאו בחלקו הדרומי של חצי האי ערב. 
במאות הראשונות לספירה הנוצרית (לפני הולדת מוחמד) היגר השבט לאזור הסהר הפורה, התיישב באזור שהיום נמצא בשליטת סוריה וירדן, קיבל על עצמו את הנצרות וקיים שלטון מקומי תחת האימפריה הביזנטית. בירתם הייתה בעיר גביתה ברמת הגולן (כיום בסמוך לקו הגבול, בצידו הסורי). השבט סייע למלחמות הביזנטים כנגד אויביהם מבחוץ, אך גם לדיכוי מרידות של מיעוטים פנימיים, כמו מרידות השומרונים והמרד היהודי-פרסי. שלטונם הסתיים עם הכיבוש המוסלמי של סוריה ושטחים נוספים מהאימפריה הביזנטית.
חשיבותו ההיסטורית של שבט זה היא בכך שהיווה חוליה מקשרת בין השבטים הערביים של חצי האי ערב, טרם עלייתו של מוחמד, לבין האימפריות של אותה תקופה - הפרסים והביזנטים.
הנצרות שאימץ השבט הייתה בעיקר מונופיזיטית (דחיית הטבע הכפול של ישו כגשמי-אנושי וגם אלוהי), תפיסה קרובה יותר למונותיאיזם של היהודים והשומרונים בסביבתם, וגם למונותיאיזם שהתפתח באסלאם.
יפית

היסטוריה

היישוב הוקם בספטמבר 1979 על ידי עולים מליון בצרפת (המייסד דוד אוזנה), ו בסוף 1980 היו במושב שלוש עשרה משפחות, כולם עולים מצרפת. לכל משפחה היה כרם של 5 דונם ו-20 דונם של גן ירק. בשנת 1983 עלה מספר המשפחות ל-19. בשנת 1984 שקע המושב לחובות כבדים. ב-1992 הצטרפו למושב עולים מרוסיה. בשנת 2001, בעקבות האינתיפאדה השנייה, עזבו חלק מהתושבים את היישוב.
יפית הוקמה כיישוב חקלאי, אך הניסיון לפתח אותה לא צלח, מאחר שהמייסדים עלו לישראל ללא כל רקע באגרונומיה. כיום רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב, למעט מספר מצומצם של תושבים המחזיקים מטע תמרים סמוך, בית אריזה לפרחים ומעט משק חי. בין תושבי היישוב יש חילונים וגם דתיים. ביפית 2 רחובות: רחוב הדקל, ורחוב השקמה.
ברוך קדרי

ברוך קדרי (טפר) (מרץ 1904 – 2 באפריל 2000) היה שחקן, בונה תפאורות וצייר ישראלי.

ביוגרפיה

קדרי נולד בשנת 1904 בעיר לבוב שבגליציה - פולין בשם ברוך טפר, בנו של דב עקיבא טפר.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והצטרף כשחקן לתיאטרון העברי בתל אביב. אחר-כך נדד עם על פני ארצות שונות עם השחקן מנחם בנימיני. ב- 1925 למד באקדמיה לאמנות התיאטרון בווינה והתמקד בלימודי בניית תפאורה וטיפול בצדדים הטכניים של הבמה. כשחזר לארץ שב לשחק, ונמנה עם ראשוני שחקניו של התיאטרון הסאטירי "המטאטא" שנוסד אז (1928 – 1933). כן היה ממייסדי תיאטרון "סדן".
בקיץ 1930 נישא לפשה בוטלר.
במחצית השנייה של שנות ה-30, לאחר כ-15 שנה של עבודה בתיאטרון, פנה לעסוק מספר שנים בענייני ביטחון.
ב- 1945 שב לתיאטרון, הפעם לעבודה מאחורי הקלעים, בתיאטרון "הבימה": תחילה שימש כמנהל במה, אולם כעבור זמן קצר נמשך לאהבתו הישנה, התפאורה, והיה לתפאורן (בונה תפאורות), אביזרן ומפקח טכני. פעל בתפקיד זה עד סוף שנות ה-50.
היה חבר אגודת הציירים והפסלים וממייסדי ארגון פועלי הבמה בתל אביב.
לאחר פרישתו מהתיאטרון, התמסר לציור.
ערך תערוכות מעבודותיו בתל אביב, בירושלים ובצפת.
ברוך קדרי נפטר בשנת 2000, בגיל 86.
נקבר בבית העלמין ירקון.
אחיו הצעיר שרגא קדרי היה סופר.
סואץ (עיר)

יהודים בסואץ

קהילה יהודית הייתה בסואץ וכרב העיר עד למלחמת העולם הראשונה כהן הרב שלום דנגור (1832, בגדאד — 1916, סואץ) היה דיין בעיראק ורב העיר סואץ שבמצרים, רוכש אדמות קיבוץ נירים.
כמו כן במערב העיר נמצא 'תל אל יהודיה ', עדות לנוכחות יהודית בעת העתיקה. על פי החוקר בר דרומא, עצמון (תרגום=קיסם), המוזכרת כנקודת גבול ארץ ישראל בפרשת מסעי הייתה במפרץ סואץ, מקום בו מסתיימת בימינו תעלת סואץ. מבחינת צלצול השמות, סואץ נקראת קולוסוס וקליסמה, ומכאן מגיעים התרגומים לקיסם.
ישראל (כתב עת)

ישראל: כתב עת לחקר הציונות ומדינת ישראל - היסטוריה, תרבות, חברה הוא כתב עת מדעי בעברית. החל משנת 2002 בהוצאת "המכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב. 
"ישראל" החל את דרכו לאחר שנסגר כתב העת הציונות. הוא יוצא לאור בדרך כלל פעמיים בשנה. עורכי "ישראל" הסבירו כי בכתב העת החדש תפיסת עולם חדשה ואינטרדיספלינרית לחברה הישראלית על היבטיה השונים, בתחומי הסוציולוגיה, ספרות, מגדר, אמנות, יחסי חוץ ועוד.
הגיליון הראשון שיצא באביב תשס"ב, 2002, נערך על ידי ד"ר שלום רצבי. עורכו של כתב העת הוא ד"ר מאיר חזן.  
בכריכה של כל חוברת מוצגת יצירת אמנות של אמן ישראלי.
רופינו ניקאצ'י

פעילותו בתקופת השואה

ניקאצ'י היה מבכירי המחתרת באסיזי, בשיתוף עם הבישוף ג'וזפה פלאסידו ניקוליני ואלדו ברונצ'י, כומר בקתדרלת סן רופינו. ניקאצ'י לא הכיר יהודים לפני מלחמת העולם השנייה אך מתוקף אמונתו הדתית חש כי הוא מצווה לסייע להם בעודם נרדפים. לאחר ספטמבר 1943, אז כבשו הגרמנים את צפון איטליה, החל ניקאצ'י לפעול להצלת פליטים יהודים. הוא הציל כ-100 יהודים על ידי הלבשתם בבגדים של כמרים ונזירות והחבאתם במנזרים בעיירתו אסיזי ובאזור העיירה. הוא ניסה לספק את צורכיהם הדתיים וכן ארגן שיעורים מסודרים לילדיהם. ניקאצ'י היה מבקר במנזרים לעיתים תכופות והביא עמו מזון למסתתרים ומסמכי זהות מזויפים.
ניקאצ'י נהג לשחק דמקה בכל שבוע עם ידידו לואיג'י בריצי, שבבעלותו היה בית דפוס. הוא ביקש ממנו לעזור לרשת ההברחה בהדפסת תעודות זהות מזויפות ליהודים בבית הדפוס שהיה בבעלותו. בריצי, שהיה אתאיסט ואנטי-פאשיסט הסכים לבקשה, וטען כי הוא יעשה זאת למען עתידה של איטליה, ובשם החירות והדמוקרטיה.
הוא סייע לשחרר יהודים שנכלאו על ידי המיליציות האיטלקיות הפשיסטיות ששיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, ולאחר מכן דאג עבורם למקומות מסתור.
בנוסף למאה היהודים שלהם סייע בהסתתרות במנזרי העיירה אסיזי וסביבתה, סייע ניקאצ'י גם ליהודים נוספים שעברו בעיירה כפליטים בדרכם למקומות מסתור אחרים. הוא סיפק להם מסמכי זהות מזויפים שהעניקו להם חסות תחת שמות אריים.
פעולתו של ניקאצ'י נמשכה עד שחרור אסיזי על ידי בעלות הברית ביוני 1944.

הכרה והנצחה

ב-1955 העניק איגוד הקהילות היהודיות של איטליה אות הוקרה לניקאצ'י.
ב-1974 העניק יד ושם לניקאצ'י את התואר חסיד אומות העולם.
בספרו של אלכסנדר רמתי, המחתרת באסיזי, מוזכר ניקאצ'י בתור הכוח המניע מאחורי פעילות המחתרת ומאמצי ההצלה.
בשנת 1983 אמר נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, בכינוס של ניצולי שואה בארצות הברית:
העיירה הציורית אסיזי שבאיטליה הגנה על 300 יהודים. האב רופינו ניקאצ'י ארגן את מאמצי ההצלה והסתיר אנשים במנזרו ובבתיהם של חברי קהילתו. פליטת פה של מודיע אחד עלולה היתה לדון את תושבי כל הכפר לשילוח למחנות, ולמרות זאת הם לא ויתרו.
בובי מקפרין

הלהיט הגדול

בשנת 1988 פרץ לצמרת מצעדי הפזמונים בארצות הברית הלהיט שלו "Don't Worry, Be Happy", שהופיע גם בפסקול הסרט "Cocktail" בכיכובו של טום קרוז. 
על אף הצלחת השיר, מקפרין עצמו נותר מאוכזב: בתודעתם של רבים הוא נותר "זמר של להיט אחד", על אף שיצירתו המוזיקלית מגוונת ומרובה עד עצם היום הזה - גם אם מתמקדת בז'אנר הנישה הא-קפלה. על אף שהלהיט עצמו גם הוא ללא כל ליווי אינסטרומנטלי, ומקפרין שר בו את כל הקולות, הוא מעיד באתר האינטרנט הרשמי שלו, כי מדובר בשיר פשוט ביותר שהוקלט לאחר אלתור של כמה דקות:
"בתוך שעה גמרנו את השיר. כאילו, מי חשב שזה מה שיקרה?... זה לא שאני לא אוהב את השיר. כל השירים הם כמו ילדיי: את כמה מהם אתה מעדיף להשאיר בקרבתך, ואת השאר אתה רוצה לשלוח מהבית לקולג' כמה שיותר מוקדם. זה משגע אותי, כי זה הרושם שיש להרבה אנשים עלי. שואלים אותי 'מה עשית מאז?', 'לא שמענו ממך'. ואני אומר: 'לא הקשבתם'."
— מתוך האתר הרשמי
תוכנו האופטימי של השיר, כמו גם העובדה שמבחינת מאזיני מצעדי הפזמונים מקפרין "נעלם" לאחר אותו להיט, הם כנראה שעומדים מאחורי האגדה האורבנית שמקפרין שם קץ לחייו. השמועה הייתה כה עקשנית, עד שהביאה לפרסום הכחשה באתר הרשמי של האמן.
נקודת מיטשל (אנטארקטיקה)

גילוי ומיפוי לשון היבשה

הנקודה צולמה מן האוויר על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בין השנים 1956 –1957, ומופתה בהתבסס על תצלום אלה בשנת 1959.

מקור השם

שמה של הנקודה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הנקודה נקראת על שמו של המנתח האמריקני סילאס וייר מיטשל שנחשב לאבי ענף הנוירולוגיה בארצות הברית; וזאת בדומה לאתרים רבים באזור זה אשר ניתנו להם שמות של חלוצים בתחום הרפואה.
נביחה

נביחה היא הקול שמשמיעים, לעיתים קרובות, הכלבים. הנביחה מאופיינת ב"הברות" (הב) קצרות וחדות שמשכן 40–140 מילישניות המושמעות לפעמים בנפרד ולעיתים מצטרפות לסדרות (הבהבהב..). 
בעברית מיוצגת נביחת הכלב על ידי הביטוי "הב הב", או "האו". ואילו באנגלית מיוצגת הנביחה על ידי הביטוי "Woof". ביטויים אלה הם אונומטופאיים, וכפי הנראה ניתן היה לייצג את נביחת הכלב גם על ידי הביטויים "ruff", "arf" ועוד.

ייחודיות הנביחה

על אף שכלב הבית הוא תת-מין במשפחת הכלביים, שבוית מן הזאב המצוי, נביחת הכלב מבחינה אותו ממינים אחרים במשפחת הכלביים. גם זאבים אחרים יכולים לנבוח, אך הם עושים זאת רק לעיתים נדירות. לפי דעתם של החוקרים קופינגר ופיינשטיין, כלבים נוטים לנבוח באופן באריכות ובאופן קצבי, ואילו זאבים בוגרים נוטים ליילל, ונביחותיהם הנדירות הן קצרות וקטועות. לעומת הזאבים, כלבים נובחים לעיתים תכופות ובסיטואציות רבות.

מקורה האבולוציוני של הנביחה

העושר הלשוני של הכלבים מפתיע בהתחשב בדלות ההבעה של קרובי משפחתם הזאבים.
Enik Kubinyi ועמיתיו גידלו גורי זאבים (Canis Lupus) וגורי כלבים על ידי בני אדם באותם תנאים, ובדקו הבדלים בהתנהגות. מסתבר שזאבים שגודלו מינקות בידי בני אדם יסתגלו לחברה אנושית וניתן לאלפם ממש כמו כלבי בית. עם זאת, התגלו הבדלים המורים על הסתגלות גנטית של כלבי הבית לחברה אנושית: כלבים נטו הרבה יותר להיקשר לאדם שגידל אותם, ובילו הרבה יותר זמן בנביחות ובהשמעת קולות מזאבים באותו גיל ובאותם מצבים. בגיל 3 שבועות השמיעו גורי הכלבים קולות 30% מזמנם, בגיל 4 - 5 שבועות הוקדשו כ-15% מהזמן לתקשורת קולית. אצל גורי הזאבים תפסה השמעת הקולות כ-5% מהזמן ללא תלות משמעותית בגיל. במסקנת החוקרים הייתה שהנביחה, שמקורה הקדום באמצעי תקשורת שולי בחשיבותו בלהקת הזאבים, קיבלה תפקידי תקשורת מורכבים משום שהתאימה לתקשורת בסביבה האנושית והיא חלק מההסתגלות הגנטית של הכלב לביות.
יתרון של יללת הזאבים על הנביחה כאמצעי תקשורת הוא בשימור האינפורמציה בטווחים ארוכים (מאות מטרים ועד קילומטרים אחדים) ואילו הנביחה מתאימה יותר למשיכת תשומת לב לטווחים קצרים.
ונדרליי דה לימה

חייו

דה לימה נולד בקרוזיירו דו אואסטה שבמדינת פרנה בדרום ברזיל. הוא גדל במשפחה ענייה שעסקה בחקלאות, ומגיל 8 סייע בפרנסתה.
בשנות ה-90 החל להתחרות בריצות בינוניות וארוכות, אך בסופו של דבר התמקד בריצת המרתון. את שיאו האישי, 2:08:31 שעות, קבע ב-1998. להישג המשמעותי הראשון בזירה הבינלאומית הגיע דה לימה ב-1999, אז זכה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג. הוא שמר על תוארו גם במשחקים שנערכו בסנטו דומינגו ב-2003.
באולימפיאדת אתונה (2004) היה דה לימה קרוב להיות הברזילאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית הזהב בריצת המרתון האולימפית. בקילומטר ה-35 הוביל בכ-30 שניות על פני מתחריו, כשלפתע התפרץ לעברו קורנליוס הוראן, כומר אירי שכבר ביצע לפני כן פרובוקציות באירועי ספורט שונים. התקרית התרחשה במשך 10 שניות בלבד, אך דה לימה איבד את הקצב ואת המומנטום, ומתחריו, האיטלקי סטפנו בלדיני והאמריקאי מב קפלזיגי חלפו על פניו והוא סיים במקום השלישי.
איגוד האתלטיקה הברזילאי ערער על התוצאות, אך ערעורו נדחה. תחת זאת, העניק לו הוועד האולימפי הבינלאומי את מדליית פייר דה קוברטן, המוענקת לספורטאים שגילו רוח ספורטיבית יוצאת דופן. בשנת 2005 הציע כדורעפן החופים עמנואל רגו, שזכה במדליית זהב באתונה, להעניק את המדליה בה זכה לדה לימה, אך זה סירב.
דה לימה הודיע על פרישתו ב-31 בדצמבר 2008, מיד לאחר מרוץ סאו סילבסטרה המסורתי שנערך מדי שנה בסאו פאולו לרגל חג הסילבסטר.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערך ב-5 באוגוסט 2016 התכבד דה לימה בהדלקת הלפיד האולימפי.
Beautiful Now

רקע

ב-8 במאי 2015, כחלק ממסע הפרסום לקידום מכירות של True Colors, ביצע זד בבכורה את "Beautiful Now" באקווטוריום שד שבשיקגו, אילינוי. חמישה ימים לאחר מכן, הוא הכריז, כי פרסם את השיר באייטונס ב-9:00 בלילה. כמה שעות לפני פרסומו, הוא צייץ את השורה מתוך הפזמון: "BAH BAH BAH BABABAH BAH BAH BABABAH BAH BAH BAH BABABAH BABABABA".

וידאו קליפ

הקליפ ל-"Beautiful Now", בבימויו של ג'ונתן דסביינס, פורסם ב-11 ביוני 2015 בערוץ היוטיוב של זד ועד כה זכה למעל ל-110 מיליון צפיות.
ראובן מטרני

ד"ר ראובן (רובי) מטרני (3 במאי 1942 - 30 ביוני 2014) היה פיזיותרפיסט, מנהל בית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט ומחבר ספר הדרכה לציבור הרחב בנושא פציעות בספורט.
בצעירותו היה שחקן כדורגל במכבי נתניה בליגה הלאומית, כשזו הייתה הליגה הגבוהה ביותר. 
בשנים 1991, 1993, 2000, 2003, 2004 החזיק בתואר אלוף ישראל בסקווש.

ביוגרפיה

מטרני נולד בישראל בשנת 1942, בנם של יוסף ובלה שעלו מבולגריה בעליה לא חוקית במהלך משחקי המכביה. ראובן הוא האמצעי מבין 3 אחים. בשנת 1966 סיים לימודי תעודה בבית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט. בשנת 1974 קיבל תואר בוגר בפילוסופיה ומדעי החינוך, אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 תואר שני בפיזיותרפיה מאוניברסיטת ניו יורק. בעל תואר ד"ר מהחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב (1990). בשנות ה-60 שימש פיזיותרפיסט מוסמך בבתי החולים סורוקה, תל השומר והעמק. בין השנים 1975–1977 ניהל את המחלקה לפיזיותרפיה בבית חולים גרין פוינט בניו יורק.
בסוף שנות ה-70 הצטרף לסגל מכון וינגייט, שימש מנהל בית הספר לפיזיותרפיה במכון (1984–1994) ומנהל בית הספר למאמנים ולמדריכים על שם נט הולמן בווינגייט (1997–2009). בין השנים 1996–2012 עמד בראש תחום הפיזיותרפיה באגף הרפואה של קופת חולים מאוחדת.
בשנת 1971 נישא לדבורה ארזי. לשניים נולדו שלושה ילדים. התגורר בכפר נטר.
נפטר ב-30 ביוני 2014 ממחלת ה-ALS.