google/wiki40b huggingface dataset:
חורבן בית המקדש

תאריך החורבן של בית המקדש הראשון

בית המקדש הראשון הוחרב בשנת 586 לפנה"ס בידי נבוזראדן שר צבאו של נבוכדנאצר מלך בבל, אשר כבש את ירושלים. השנה נקבעה על סמך מחקרים היסטוריים הלוקחים בחשבון את השנים החסרות. אמנם על פי המסורת היהודית, בית המקדש הראשון עמד על תילו 410 שנים, ונחרב בחודש אב שנת ג'של"ט לבריאת העולם (421 לפנה"ס),
באשר ליום המדויק של החורבן קיימת אי-בהירות; המקרא מזכיר תאריכים מעט שונים לגבי חורבן בית המקדש הראשון: על פי ספר מלכים ב' (כה, ח) - חרב הבית בז' באב, ואילו על פי ספר ירמיהו (נב, יב) - נחרב הבית בי' באב. חז"ל יישבו סתירה זו בתלמוד הבבלי:
ותניא: אי אפשר לומר בשבעה, שהרי כבר נאמר בעשור; ואי אפשר לומר בעשור, שהרי כבר נאמר בשבעה; הא כיצד? בשבעה נכנסו נכרים להיכל, ואכלו וקלקלו בו שביעי שמיני. ותשיעי סמוך לחשכה הציתו בו את האוּר, והיה דולק והולך כל היום כולו שנאמר: 'אוי לנו כי פנה היום כי ינטו צללי ערב'.
— מסכת תענית, דף כ"ט, א'
למעשה התענית נקבעה לט' באב, שבו התחילה השריפה בבית המקדש, אך לדעת רבי יוחנן, מן הראוי היה לקבוע את התאריך בעשרה באב "מפני שרובו של היכל בו נשרף".

הסיבות לחורבן

ישנן כמה סיבות ישירות לחורבן בית המקדש הראשון אך העיקרית מביניהן היא התקוממויות והמרידות החוזרות והנשנות מצדה של ממלכת יהודה בבבל. מלכים כמו יהויקים וצדקיהו מרדו בנבוכדנאצר. אין לקשר את נאום רבשקה בשליחותו של סנחריב מלך אשור לחורבן בית ראשון, שכן כאן מדובר בבלים ושם באשורים. המקרא וחז"ל זקפו את חורבן בית המקדש הראשון לדחיית העם את אזהרות ירמיהו בשם ה' להיכנע לבבלים, אך גם לחטאיו של עם ישראל ולריקבון מוסרי. המקרא מתאר שהכהנים וחכמי העם עבדו עבודה זרה בבית המקדש עצמו (ספר יחזקאל, פרק ח'). על פי חז"ל חרב בית המקדש הראשון בעיקר בשל שלוש העבירות החמורות שהיו בעם: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים, במקורות אחרים מופיע שהחורבן לא התרחש בשל כך, אלא בשל מאיסת התורה או שחיתות של בעלי השלטון והכח.

גורל כלי המקדש

לאחר חורבן בית ראשון, כלי המקדש נבזזו ונלקחו לבבל, כפי שמסופר בספר מלכים ב:
וְאֶת-עַמּוּדֵי הַנְּחֹשֶׁת אֲשֶׁר בֵּית-יְהוָה, וְאֶת-הַמְּכֹנוֹת וְאֶת-יָם הַנְּחֹשֶׁת אֲשֶׁר בְּבֵית-יְהוָה--שִׁבְּרוּ כַשְׂדִּים; וַיִּשְׂאוּ אֶת-נְחֻשְׁתָּם, בָּבֶלָה. וְאֶת-הַסִּירֹת וְאֶת-הַיָּעִים וְאֶת-הַמְזַמְּרוֹת וְאֶת-הַכַּפּוֹת, וְאֵת כָּל-כְּלֵי הַנְּחֹשֶׁת אֲשֶׁר יְשָׁרְתוּ-בָם--לָקָחוּ.  וְאֶת-הַמַּחְתּוֹת, וְאֶת-הַמִּזְרָקוֹת, אֲשֶׁר זָהָב זָהָב, וַאֲשֶׁר-כֶּסֶף כָּסֶף--לָקַח, רַב-טַבָּחִים. הָעַמּוּדִים שְׁנַיִם, הַיָּם הָאֶחָד וְהַמְּכֹנוֹת, אֲשֶׁר-עָשָׂה שְׁלֹמֹה, לְבֵית יְהוָה--לֹא-הָיָה מִשְׁקָל, לִנְחֹשֶׁת כָּל-הַכֵּלִים הָאֵלֶּה. שְׁמֹנֶה עֶשְׂרֵה אַמָּה קוֹמַת הָעַמּוּד הָאֶחָד, וְכֹתֶרֶת עָלָיו נְחֹשֶׁת וְקוֹמַת הַכֹּתֶרֶת שָׁלֹשׁ אמה (אַמּוֹת), וּשְׂבָכָה וְרִמֹּנִים עַל-הַכֹּתֶרֶת סָבִיב, הַכֹּל נְחֹשֶׁת; וְכָאֵלֶּה לַעַמּוּד הַשֵּׁנִי, עַל-הַשְּׂבָכָה.
— ספר מלכים ב', פרק כ"ה, פסוקים י"ג-י"ז
לאחר הצהרת כורש, הושבו חלק מכלי המקדש לירושלים ונעשה בהם שימוש בבית המקדש השני.
אורגן חשמלי

אורגן חשמלי הוא כלי נגינה ממשפחת כלי המקלדת שאמור לחקות את צלילי האורגן (עוגב) האקוסטי באמצעות התקנים חשמליים.
בימינו נפוץ השימוש בשם "אורגן חשמלי" או "אורגן" לכלי מקלדת אלקטרוניים כגון סינתיסייזרים בעלי מקלדת (קלידים), אך זוהי טעות. מקלדות אלקטרוניות קטנות יותר (עם פחות מחמש אוקטבות, ולפעמים עם קלידים קטנים יותר) נקראות בעברית אורגנית.
במהלך המאה ה-20 נבנו אורגנים חשמליים שונים, בתחילה בטכנולוגייה של שפופרות ריק, בדומה לשפופרות הרדיו משנות ה-30 וה-40. אורגנים אלה, כמו למשל אלה שיוצרו על ידי חברת Baldwin, היו מסורבלים, גדולים וכבדים מאוד. צלילם היה רחוק מאוד מצליל העוגבים האקוסטיים. מאוחר יותר (שנות ה-50 וה-60) כאשר הוחלפו השפופרות בטרנזיסטורים, פחתו הסרבול, הגודל והכובד ואיכות הצליל השתפרה. האורגן החשמלי הנודע מכולם הוא אורגן האמונד. האורגנים של חברה זו שמשו לנגינת מוזיקה קלאסית, ג'אז, גוספל וכן במוזיקת הרוק (למשל בלהקות "דיפ פרפל", "הדלתות" ו"החונקים"). 
כמו בעוגבים האקוסטיים, גם באורגן החשמלי יש מקלדת או כמה, וכן מערכת דוושות. קיימים אורגנים חשמליים אשר להם יש אוקטבה אחת בדוושות, אלה נפוצים יותר וזולים יותר, והדוושות שלהם משמשות בעיקר לקווי באס פשוטים, התומכים באקורדים, בעיקר למוזיקה קלה. באורגנים חשמליים עם שתי אוקטבות וחצי בדוושות (ושתי מקלדות ומעלה) אפשר לנגן את הרפרטואר הקלסי של העוגב. אורגנים אלה יקרים יותר, וכיום הם כוללים מאגרי צלילים של עוגבים אמיתיים שנדגמו באופן דיגיטלי. בעזרת מאגרי צלילים טובים והגברה איכותית, ניתן כיום ליצור חיקויים אלקטרוניים טובים למדי של עוגב אקוסטי, בעלויות נמוכות בהרבה. 
טכנולוגיית ה-MIDI מאפשרת הוזלה נוספת, וזאת בעזרת שימוש במערכת דוושות עם ממשק וחיבורי MIDI (נקראת Midi pedalboard), וכלי מקלדת אלקטרוניים זולים יחסית שגם להם יש חיבורי Midi. אלו ניתנים לחיבור ביניהם ו/או למחשב, אשר בו מותקנת תוכנה ובה צלילי עוגבים אמיתיים דגומים. אורגן חשמלי המשלב יחידות נפרדות ביחד, הוא זול אף יותר. Midi מאפשר גם חיבור של מקלדות זולות, כדוגמת מקלדת שליטה חסרת מאגרי צלילים, אל מודול הכולל מאגרי צלילים דגומים של עוגבים אמיתיים.
המטבח המצרי

המטבח המצרי מורכב מהמסורות הקולינריות המקומיות של מצרים. במטבח המצרי עושים שימוש רחב בפירות וירקות, בשל היבול העשיר והאיכותי המופק בעמק הנילוס והדלתא שלו. הבשר פחות בשימוש במטבח המצרי לעומת המטבחים האחרים של צפון אפריקה והלבנט.

היסטוריה ומאפיינים

ההיסטוריה של המטבח המצרי מתחילה במצרים העתיקה. בחפירות ארכאולוגיות נמצא כי שכר הפועלים של הפירמידה הגדולה של גיזה שולם בלחם, בירה ובצלים, כנראה הדיאטה האופיינית באותה התקופה. בדיקת השיניים של המומיות של אותם פועלים גילתה כי הלחם היה לעיס וגס, עם זאת מזין, בדומה ללחם במצרים המודרנית; כיכרות יבשים שנתגלו בקברים איששו הנחה זו ובנוסף הצביעו על שימוש בחיטת הבר (emmer wheat). אף על פי שהבירה יצאה מכלל שימוש במצרים מאז הכיבוש המוסלמי ב-654 לספירה, הבצל נשאר מרכיב מרכזי בתזונה המצרית. קטניות הוו גם הן מקור ראשי לחלבון עבור האוכלוסייה הרחבה במצרים, וכך נשאר עד ימינו.
כיוון שהבשר היה מצרך יקר, התפתחו במטבח המצרי מאכלי ירקות רבים כתחליף, לכן הוא מתאים במיוחד לצמחונים. על אף שהמזון באלכסנדריה וחופי מצרים מכיל הרבה דגים ופירות ים, ברוב חלקי המדינה המטבח מתבסס על מזון שגדל על הקרקע.

מאכלים

המטבח המצרי מאופיין על ידי מאכלים כפול מדמס, קושארי ומלוח'יה ומכיל גם מאכלים אחרים ממזרח הים התיכון, כגון קבב ופלאפל.
הלחם הוא הבסיס של הבישול המצרי; הוא מוגש כמעט בכל ארוחה; ארוחה של מעמד הפועלים או באזורים הכפריים במצרים יכולה להכיל לא יותר מלחם וקטניות. הלחם המקומי הוא פיתה עשירה ומלאת גלוטן ונקרא עיְש מצרי או עיְש בלאדי (בערבית מצרית: عيش). המילה "עיש" באה מן השורש הערבי ע.א.ש, שמשמעותו "לחיות", ומרמזת על מרכזיות הלחם בחיים במצרים. במצרים המודרנית הממשלה מסבסדת את הלחם כדי להבטיח את תזונתם של התושבים העניים.
רוב המצרים רואים בפול מדמס (מחית פולי פול) כמזון הלאומי שלהם. הטעמיה או הפלאפל (בערבית: طعمية – فلافل) גם הם עשויים מפול, בעוד שבשאר העולם הערבי מכינים אותם מגרגרי חומוס.
במצרים העתיקה, השתמשו רבות בשום ובבצל בבישול היומיומי. כיום משתמשים בשום כתוש טרי עם עשבי תיבול נוספים לתיבול סלט עגבניות חריף ולמילוי חצילים. את השום המטוגן עם הכוסברה מוסיפים למלוח'יה (בערבית: ملوخية) - מרק ירוק העשוי מעלים של צמח בשם זה. 
לקושארי (בערבית: كشري) - תבשיל של עדשים חומות, מקרוני, אורז, גרגירי חומוס ורוטב עגבניות חריף, מוסיפים בצלים מטוגנים.
מאכלים נפוצים נוספים הם הקבב והקופתא (בערבית: كباب وكفتة), בשר כבש, בדרך כלל, חתוך וקצוץ וצלוי על גריל פחמים. המצרים מפורסמים במילוי ירקות כמו פלפל ירוק, חצילים, קישואים ועגבניות באורז מתובל. המאכל נקרא מחשי (בערבית محشي, ממולא), ומציין גם את עלי הגפן הממולאים - מחשי ורק ענב (בערבית: محشي ورق عنب) ואת הכרוב הממולא - מחשי כרנב (בערבית: محشي كرنب).
השווארמה (בערבית: شاورمة) הנפוצה יותר בשאר חלקי הלבנט נמכרת גם היא במצרים ומוגשת ככריך של בשר או עוף צלויים בפיתה עם רוטב טחינה.
דקה (מטבל) או: דואה היא תערובת של שומשום, זרעי כוסברה, ובוטנים. כל רכיב עובר קליה נפרדת, התערובת נטחנת (במקור נכתשת ומכאן השם דואה), דואה על לחם נחשבת למאכל עניים.
בתקופת הרמדאן, המצרים משקיעים תשומת לב רבה לעושר המאכלים ולגוונם, זאת בגלל שהמשפחה כולה מתאספת סביב שולחן האוכל מיד אחרי השקיעה. ניתן למצוא ברמאדן קינוחים ייחודיים כמו כנאפה ואטאיף (בערבית: كنافة وقطايف). מצרים רבים מכינים שולחן מיוחד לעניים או עוברי האורח, בדרך כלל באוהלים ברחוב הנקראים מאידת אל רחמן (בערבית: مائدة الرحمن, שולחן האלוהים).
רן מורין

ביוגרפיה

רן מורין החל את עבודתו היצירתית באמצע שנות ה-70 עם בניית מודל ממוחשב של אשליית תנועה בצורות אבסטרקטיות במכון ויצמן. בראשית שנות ה-80 החל מורין "להתכוונן" על הנושא בו תעסוק רוב יצירתו בהמשך - שילוב עצמֵי טבע (עצים בעיקר) בחומרי פיסול מודרניים. הייתה זו הפעם הראשונה שאמן ישראלי החל ללמוד ברצינות את האפשרות לשלב צמחים חיים כחומר פיסולי.
יצירתו הראשונה של מורין בתחום זה היא "עץ תאנה ופלדה" אותו יצר ב-1982. הפסל המציג סבך צינורות וביניהם ענפי עצי תאנה שוכן בבסיס קק"ל בגילת. בתחילה תוכנן עץ אחד, אולם פעולת העתקת העץ ושילובו בפסל נעשתה באופן לא מקצועי והעץ המקורי מת. בעקבות כך נשתלו במקום עצי תאנה חדשים, המשתלבים באופן טבעי בסבך הצינורות. באותה שנה עיצב מורין גם את פסל הכניסה לפקולטה לחקלאות ברחובות, תוך שילוב של שרכים בצינורות נחושת. גם כאן הסתבר שהנושא דרש למידה מעמיקה יותר, שכן השרכים חוררו את הצינורות והרסו את היצירה.
בעקבות כך החליט מורין להשתלם ולהעמיק את ידיעותיו, ובמהלך שנות ה-80 למד בבית הספר לאמנות-חזותית בניו יורק והציג מיצירותיו בגלריות שונות בעיר. בשנות ה-90 שהה מורין ברומא, שם עסק במחקר ובפיתוח של טכניקות ל"שימור יצירתי". במסגרת זו ביקש מורין לעצב גישה אמנותית לשמירת נכסי העבר, ואף עסק בפועל בשימור ופיתוח של האתר הארכאולוגי סביב קברו של סנט סבסטינו ברומא.

עץ תפוז מרחף

בין סמטאות העיר יפו העתיקה חבוי פסלו של רן מורין "עץ תפוז מרחף", 1993. זהו עץ תפוז קטן, שאינו מחובר לקרקע, אלא תלוי בתוך כד חרס גדול הנאחז בשרשראות מתכת לקירות הבתים. העץ כמו "בוקע" מתוך הכד ומנסה לשבור אותו. גם כאן ביקש מורין להדגיש את הניתוק ההולך וגובר בין האדם לטבע, בבחינת "יצורים שגדלים במכלים".
מורין השתמש בהזדמנויות נוספות ברעיון העץ התלוי, כמו עץ השיטה המעטר את חלל מלון דן באילת (1995), או עץ האדר התלוי בפארק ריג'נט בלונדון (אוסף פרטי, 1994).

דרך היין

בשנת 1994 הרחיב מורין את פעילותו ויצר אלמנטים פיסוליים עבור "דרך היין" בזכרון יעקב. בפסלים אלה, הפזורים לאורך הדרך, ישנו שילוב מעניין בין חומרים שונים ובין גפנים חיים.

העץ הנטוי

מורין יצר את הפסל לאחר הפיגוע באוניברסיטה העברית בהר הצופים בשנת 2002, בו נהרגו תשעה אנשים. הפסל השוכן בין בנייני האוניברסיטה מציג עץ הצומח בזווית של 45 מעלות. זווית בלתי טבעית זו מבקשת לסמל את חוסר הטבעיות הכרוך במוות בפיגוע, ומבקש לתת תחושה שהעץ "עף" ממקומו בעקבות הפיצוץ.

מצפור יאיר

ב-1997 הקים מורין מצפור לזכרו של יאיר אנגל, בן רמת רחל שנהרג במהלך שירותו הצבאי בשייטת. המצפור השוכן בקצהו המערבי של הקיבוץ משקיף על ירושלים מראש מגדל מעוצב באבן ועץ, המשלב אלמנטים טבעיים עם צורות אבנים הדומות לאבנים שנתגלו בחפירות ארכאולוגיות במקום. בראש המגדל צומח עץ סרק, המסמל את קטיעת חייו של יאיר, וממנו יורדות מדרגות בספירלה אל שביל טבע המקיף את המצפור.

פרויקטים נוספים

במהלך שנות האלפיים היה מורין שותף בפרויקטים רבים, דוגמת עיצוב המבואה לבית רבין בהר הצופים; תכנון שער הנמל החדש באשדוד; תכנון ועיצוב הגן הארכאולוגי ברמת רחל; פסל "החרוב הקדוש של עיסאוויה" בהר הצופים; תוכנית לשימור ופיתוח הגן הבוטני בהר הצופים ועוד.
יאנר דג

יאנר דג (אזרית: Yanar Dağ, "ההר הבוער") הוא אתר גז טבעי שבו אש בוערת ללא הפסק. האתר נמצא לרגלי הים הכספי ובקרבת באקו בירת אזרבייג'ן (הנקראת גם "ארץ האש"). הלהבות בוקעות מהאדמה לגובה של 3 מטרים מבקעים וחריצים בתחתית ההר.
שלא כמו בהרי געש בוציים, להבות יאנר דג בוערות בקביעות יחסית שכן מוזרם אליהן גז באופן רציף מתחת לפני השטח. טוענים שהאש במקום הוצתה על ידי רועה צאן בשנות החמישים, וכך במקרה התגלה מאגר הגז. מהאתר לא נפלטים נוזלים או בוץ לעומת אתרי גז ואתרים חמים אחרים בקרבתו.

גאוגרפיה

להבות יאנר דג אינן מפסיקות לבעור לעולם. מסביב למדורת אש זו ניתן להריח את הגז הנידף מן הארץ. הלהבות בוקעות מחריצים באבן החול ומגיעות לגובה של 3 עד 10 מטרים. חומר הבעירה של האש הנצחית באתר הוא גז טבעי שעולה מעלה ובוקע מן האדמה.
גם את הנחלים הזורמים בקרבת יאנר דג ניתן להצית. באזרית הם נקראת "יאנר בולק" (מעיינות בוערים). קיימים מספר נחלים כאלה באזור יאנר דג והמקומיים רוחצים בהם.
אלכנסנדר דיומא, באחת ממסעותיו לאזור, תיאר אש דומה שראה במקדשי האש של  דת זרתוסטרא. ישנו קומץ קטן של "הרי אש" בעולם ורובם נמצאים באזרבייג'ן. המדינה עשירה במאגרים של גז טבעי באדמה, וישנים אתרים בשטחה בהם אש בוערת עוד מהעת העתיקה. גם מרקו פולו שביקר באזור בזמנו תיעד אש בוערת ללא הפסקה בשטח המדינה.

הסבר התופעה

הגורם שהוצע כהסבר לתופעת יאנר דג הוא מאגר בלתי נדלה של פחמימנים באדמה. חוץ מיאנר דג, קיים אתר נוסף של אש נצחית באזרבייג'ן שנקרא "מקדש האש" והוא נמצא בקווקז הגדול. באזרית שם המקדש הוא "אטשגס" ומשמעותו "מקדשי האש". הלהבות של מקדש האש כבו בעבר, וכיום בתור אטרקציה תיירותית מדליקים אותם בעזרת גז לא טבעי. לעומתם, להבות יאנר דג מעולם לא כבו והגז המלבה אותן הוא אך ורק גז טבעי.
גן טאיניצקי

גן טאיניצקי (ברוסית: Тайницкий сад) הוא פארק עירוני שנמצא בתוך חומות הקרמלין במוסקבה, שברוסיה. הפארק נקרא על שמו של מגדל טאיניסקאיה שבחומת הקרמלין, והוא חלק מהקרמלין שהוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.

היסטוריה

בתקופת האימפריה הרוסית, במקום בו ניצב כיום הגן, ניצבה כנסיית סנט קונסטנטין וסנט הלנה (כנסייה שנבנתה בשלהי המאה ה-14). כמו כן ניצב במקום אסם שהיה שייך לקתדרלת הבשורה. בשנת 1898 הוקמה על גבעה באזור הוקמה אנדרטה לצאר אלכסנדר השני. בעקבות המהפכה הרוסית ב־1917 הכנסייה נהרסה על ידי הבולשביקים כחלק אדיאולוגיית האתאיזם המדיני שלהם; והאזור הפך לגן ציבורי. החלק העליון שלו, הגובל בכיכר איבנובסקאיה, מכונה הגן הציבורי הגדול קרמלין. הגן היה המקום של תוכנית הסובוטניק הראשונה (תוכנית העבודה בהתנדבות), בה השתתף לנין באופן רשמי.
בגן מצוי עץ אלון בשם "קוסמוס", שניטע על ידי יורי גגרין ב־14 באפריל 1961, יומיים בלבד לאחר שובו מטיסת החלל ההיסטורית שלו.
בין השנים 1995–1967 הייתה בגן אנדרטה ובה פסל ישוב של לנין, שהוקמה לציון 50 שנה למהפכת אוקטובר. הפסל הוסר בשנת 1995 והוא נמצא עכשיו במוזיאון גורקי לנינסקיי.
חקירות ארכאולוגיות שבוצעו בגן בשנת 2007 חשפו את יסודות הבתים העתיקים והממצאים מימי הביניים.
במהלך ביקור ממלכתי ברוסיה בשנת 2008 התגורר מנהיג לוב מועמר קדאפי באוהל שהוקם בגן טייניצקי.
בשנת 2013 הוקם בגן מנחת מסוקים לשימושו של ולדימיר פוטין.
הגן משמש את חיילי המשמר הנשיאותי של רוסיה באימוני הכושר שלהם, וכן בגן מצוייות האורוות של המשמר הנשיאותי.

לקריאה נוספת

• A. Golyeva, The study of biogenic silica in animal dung deposits from the Moscow Kremlin, Russia, P 2
במוצאי מנוחה קדמנוך תחילה

מבנה

הפיוט בנוי משמונה בתים, שכל אחד מהם בנוי משלוש צלעות. תחיליות הצלעות יוצרות אקרוסטיכון לפי סדר הא"ב, תוך הכנסת האות ס' ביחד עם האות נ' בצירוף "נא שגבם" (כששין שמאלית משמשת כס') כדי להגיע למספר כולל של 21 צלעות. הבית הראשון בשיר אינו כלול באקרוסטיכון. 
קישוט לשון אופייני נוסף בפיוט הוא הצימוד.

תוכן

הפיוט פונה אל האל ומבקש ממנו שיקשיב לתפילת עם ישראל, יסלח להם ויושיע אותם מצרותיהם. הפזמון החוזר בפיוט הוא "לשמוע אל הרינה ואל התפילה" שלקוח מתפילת שלמה המלך לאחר בנין בית המקדש.
הפיוט מדגיש במיוחד את אמירת הסליחות בלילה ("במוצאי מנוחה", "בזעקם בעוד ליל", "רצה עתירתם בעמדם בלילות", ומשקף את המנהג לומר סליחות, ובפרט את הסליחות האשונות, בשעות הלילה דוקא, מנהג הקיים גם היום.
פרסונה (להקה)

היסטוריה

"פרסונה" הוקמה עבור הופעה בודדת בפסטיבל תרבות האספרנטו (KEF) הראשון. הרעיון ללהקה ולשם נולד במוחו של בוריה לונד. לאחר חודשיים של הופעות ביתיות, ב-17 במאי 1986, באופסלה, התקיימה הופעת הבכורה. ההצלחה הייתה מידית.
עד שנת 2000 הופיעה הלהקה בכ-40 פסטיבלים וכנסים בינלאומיים של צעירים דוברי אספרנטו ב-12 מדינות באירופה, והוציאה 5 אלבומים.
בשנת 2001 גרופ וונרגרן עברו לגרמניה, גרופ לדרום וונרגרן לצפון, ווייס נותר בסטוקהולם. מאז הלהקה כמעט ואינה פעילה.
דניס גוף

ביוגרפיה

גוף נולדה בעיר אניס שבמחוז קלייר. היא האחות הבכורה של השחקנית קלי גוף. ב-2003 למדה גוף ב-Academy of Live and Recorded Arts. היא מוכרת מהופעותיה בתיאטרון ובטלוויזיה, בין השאר במחזה "The Painter" (ב-2011) וסדרת הדרמה "Messiah V: The Rapture".

תיאטרון

ב-2012 הייתה גוף מועמדת לפרס מילטון שולמן על השחקנית החדשה המצטיינת במסגרת פרסי התיאטרון של האיבנינג סטנדרד על הופעתה במחזה "תשוקה בצל האילנות" מאת יוג'ין או'ניל שהוצג בתיאטרון ליריק המרסמית', ובמחזה "Our New Girl at" מאת ננסי האריס שהועלה בתיאטרון בוש. ב-2014 שיחקה גוף בתפקיד ג'וליה במחזה "הדוכסית ממאלפי" בהפקת הבכורה בתיאטרון סם וונאמייקר פלייהאוס בלונדון. בספטמבר 2015 הציגה הופעה "מחשמלת" בתיאטרון הלאומי במחזה "People, Places and Things," מאת דאנקן מקמילן בבימויו של ג'רמי הרין. היא גילמה שוב את אותה דמות במרץ 2016 בהפקה שהוצגה בתיאטרון וינדהאם. על הופעתה זו זכתה גוף בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר. באפריל 2017 חזרה להופיע בתיאטרון הלאומי בתפקיד הרפר בהפקה מחודשת של מריאן אליוט למחזה "מלאכים באמריקה" מאת טוני קושנר, עליו זכתה בשנת 2018 בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה. ב-2018 חזרה וגילמה את הרפר בברודוויי יחד עם רוב שחקני הצוות המקורי.
קארה ויליאמס

ביוגרפיה

ויליאמס נולדה בשם ברניס קאמייט בברוקלין, ניו יורק. בתם של פלורה ובנג'מין קאמייט, זוג מהגרים יהודים רומנים.
ויליאמס החלה את דרכה כשחקנית בשנות ה-40 של המאה ה-20 בתפקידי משנה בסרטו של איליה קאזאן "בומרנג" בתור המלצרית איירין נלסון ובדרמות "בינתיים, מותק" של אוטו פרמינגר ו"ארץ שמחה". ב-1955 השתתפה בקומדיה המוזיקלית "פגוש אותי בלאס וגאס" בתפקיד הרקדנית קלי דונובן.
ויליאמס הועמדה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב בשנת 1958 על הופעתה בדרמה של סטנלי קריימר "הנועזים" בה שיחקה לצידם של טוני קרטיס וסידני פואטייה. בשנת 1960 פנתה ויליאמס מקולנוע לטלוויזיה, שם הופיעה בסיטקום של רשת CBS "פיט וגליידיס". בסדרה הופיעה ויליאמס בתור גליידיס פורטר במשך שתי עונות שבמהלכן הייתה מועמדת פעם אחת לפרס אמי. בשנת 1964 קיבלה תוכנית קומית על שמה בשם "המופע של קארה ויליאמס".
לויליאמס שני ילדים: אחד מבעלה הראשון אלן גריי, והשחקן ג'ון בליית' ברימור מנישואיה לשחקן ג'ון דרו ברימור (אביה של השחקנית דרו ברימור). כיום היא נשואה לבעלה השלישי השחקן אשר דאן ומתגוררת בלוס אנג'לס.
BearCity

תקציר העלילה

הסיפור סובב סביב טיילר (ג'ו קונטי), שחקן שאפתן בשנות העשרים המוקדמות של חייו, שזה עתה עבר לגור בעיר הגדולה ניו יורק, בניסיון להתניע את הקריירה שלו. טיילר, שמתאים לתיאור "קוקיצה", מוצא את עצמו נמשך לדובים - גברים גדולים ושעירי גוף, בדרך כלל. לאחר שנכנס לגור עם פרד וברנט (בריאן קין וסטיבן גוארינו, בהתאמה), שחיפשו שותף חדש לדירתם, טיילר מבין כי ציפיותיו להרפתקאות מיניות אינן הולכות להתממש כפי שהוא היה רוצה, בעודו מתאהב ברוג'ר (ג'רלד מק'קלואך), חברם השרירן של פרד וברנט. רוג'ר חושש שמערכת היחסים שלו עם טיילר, שאיננו נמנה עם קהילת הדובים, לא תתקבל בעין יפה בתוך הקהילה, והוא מהסס להציג את טיילר בפני חבריו.
רד פלאג

רד פלאג (RED FLAG; מאנגלית: "דגל אדום") הוא תרגיל צבאי לאימון בלוחמה אווירית המתקיים בבסיס חיל האוויר האמריקני נליס בנבדה. בתרגיל משתתפים כל חילות האוויר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, לצד חילות האוויר של בעלות בריתה של ארצות הברית. למעלה ממאה כלי טיס וכ-2,500 משתתפים מעורבים בתרגיל.

היסטוריה

התרגיל מתקיים מספר פעמים בשנה מאז שנת 1975. המטרה היא לאמן טייסים מארצות הברית, נאט"ו ומדינות אחרות למצבי לחימה אמיתיים. התרגיל שואף לרמת ריאליזם גבוהה ולשם כך נעשה בו שימוש באמצעי לחימה של האויב ובתחמושת חיה לתרגילי הפצצה. תרגילי ההפצצה נערכים במטווח נליס הממוקם צפונית-מערבית ללאס וגאס ומכסה שטח של 60 מייל על 100 מייל. שטחי האימון הנרחבים מרחיבים את מעטפת האימונים השיגרתית ומאפשרים לטייסים לטוס במיתארים חדשים, דבר המשפר את יכולתם המבצעית במצבים לא מוכרים. כלל המשתתפים בתרגיל מנהלים את הלחימה על פי תכנון שמתבצע במקום, על ידי אחד ממובילי החיילות, בדומה למצב שבו כוחות אוויריים נלחמים בקואליציה בזירה שבה לא היו מוצבים קודם. מגבלות הבטיחות במסגרת התרגיל - פחות הדוקות מבדרך כלל ובין השאר, מותר לעשות קרבות אוויר מרובי משתתפים, לבצע התייחסויות אוויר-אוויר, כאשר יש על המטוס חימוש אויר קרקע חי ולטוס על קולי בגובה נמוך. הטיסות מתבצעות מול מדמי סוללות טילי קרקע אוויר קורנות ומול מטוסי ביום אויב שטסים לפי תורת הלחימה של מדינות המזרח. צרוף הכמות הגדולה של המטוסים, השטח שאינו מוכר לרוב הצוותים, איומי הטק"א ומטוסי ביום האויב בפורמט של "דו-צדדי מלא" נותנים לטייסים התנסות הכי קרובה שאפשר לתנאים של "תחילת לחימה בזירה לא מוכרת". אזורי הטיסה מקיפים את אזור 51 המפורסם ובחלקם, יש מכתשים של ניסויים גרעיניים שבוצעו בעבר, מה שמוסיף לאווירה.   
תרגילי רד פלאג התחילו בעקבות הביצועים הנמוכים של צוותי האוויר האמריקניים במלחמת וייטנאם. מטוסים רבים הופלו על ידי טילי קרקע-אוויר במהלך משימות תקיפה. קרבות אוויר בשמי צפון וייטנאם הובילו ליחס הפלות עלוב של 2:1 או גרוע יותר. טייסי חיל האוויר האמריקני לא היו מתורגלים מספיק בקרבות אוויר בטווחים קצרים, מתוך ההנחה שטילי מעבר-לטווח-ראיה (BVR) ייתרו את קרבות האוויר הקרובים. מחקר שנערך הראה כי טייס אשר השלים 10 משימות קרב הגדיל את סיכויו לשרוד במלחמה באופן משמעותי. בעקבות זאת נוצר אימון הרד פלאג על-מנת לאפשר לטייסים האמריקניים להתנסות ב-10 משימות אימון מציאותיות אך בסביבה בטוחה.
טייסת ה"תוקפן" (Aggressor) משחקת בתפקיד הטייסת היריבה הטסה נגד הטייסות המתאמנות. טייסיה נבחרים ממיטב טייסי חיל האוויר האמריקני. טייסים אלו הודרכו לטוס על-פי תורת-הלחימה (תו"ל) המזרחית, כדי לחקות טוב יותר את מה שטייסי נאט"ו יתקלו בו בקרב אמיתי. בעבר הטיסה הטייסת מטוסי F-5 ואפילו מטוסי מיג. כיום (2006), הטייסת מטיסה מטוסי F-16 ו-F-15, הצבועים בסכמת צביעה המאפיינת מטוסים סובייטיים.
חיל האוויר הישראלי השתתף בפעם הראשונה בתרגיל ב-1988 ובמספר פעמים נוספות מאז. בשנת 2009 ובשנת 2015 שוב השתתף חיל האוויר הישראלי בתרגיל לאחר הפסקה ממושכת בהשתתפות.
אוגוסט אריבה

אוגוסט אריבה (בצרפתית: Auguste Arribat; ‏1879, סברזק  שבדרום צרפת‏ – 1963, לה קרו  שבדרום צרפת) היה כומר צרפתי, מחנך, מייסד ומנהל בית ספר קתולי, פעיל המחתרת הצרפתית שהציל ילדים ומשפחות יהודיות במלחמת העולם השנייה. על פועלו הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.

קורות חיים

אריבה נולד ברוארג (Rouergue) שבמחוז אוורון בצרפת, למשפחה מרובת ילדים. בילדותו ובנעוריו היה איכר, ואת לימודיו החל רק בגיל 18. הוא החל ללמוד בבית ספר דתי קתולי במרסיי והצטרף למסדר הקתולי הסלסיאני של דון בוסקו (Salesians of Don Bosco). בשנת 1903 החל בתקופת הכשרה (Novitiate) לפני כניסה למנזר. הוא שהה במנזר באיטליה ושב למרסיי. עם שובו למרסיי החל לעבוד בתור מורה במרסיי וכן במוסד החינוכי סן-ז'וזף לה נוואר (Saint-Joseph La Navarre) בלה קרו  שבדרום צרפת, לחוף הים התיכון.
אריבה הוסמך לכמורה בשנת 1912 במרסיי. בשנת 1915 נשלח לשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה בתור פרמדיק. בזכות אומץ לבו בשדה הקרב הוענק לו צלב המלחמה . אחרי המלחמה פיקח על חניכי המסדר הדתי בניס ובשנת 1931 התמנה למנהל בית הספר סן-ז'וזף לה נוואר, בו היה מורה לפני המלחמה. לאחר מכן שימש במשרות כמורה וניהול שונות, חלקן בשווייץ, חלקן באזור דרום צרפת.
אריבה היה חבר המסדר הסאלסי  בווילמור-סור-טארן  שבמחוז גארון עילית בדרום צרפת. שם ייסד וניהל את בית הספר על שם סנט פייר לנערים.

פעילותו בתקופת השואה

ביוני 1942, בתקופה שבה נדרשו יהודי צרפת לענוד טלאי צהוב באזור צפון צרפת, שהיה כבוש בידי הגרמנים, ברחו ארבעת בני משפחת דואקן (Duakan) מפריז לאזור השלטון של משטר וישי בדרום צרפת. בנובמבר 1942, החודש בו כבשו הגרמנים גם את אזור משטר וישי, הגיעו בני המשפחה לעיירתו של אריבה. מיד עם הגעת המשפחה לעיירה הוכנס אחד מילדי המשפחה לבית הספר שניהל אריבה. מספר תלמידים יהודים נוספים היו בבית הספר הזה בתור חניכים. הוריהם היהודים חיו באותה עיירה אך התלמידים היהודיים לא הורשו לעזוב את מתחמי בית הספר, מחשש לשלומם. עובדת היותם יהודים לא נמסרה לתושבי העיירה מכיוון שבאזור היו חיילי אס אס, אשר מדי פעם היו עימותים מזוינים בינם לבין חברי הרזיסטנס. האב אריבה שיכן את הוריהם של הילדים במקומות מחבוא באזור כפרי מבודד, שם היו בטוחים באופן יחסי מפני פשיטה של גרמנים או שוטרים צרפתיים משתפי פעולה עם משטר הכיבוש הנאצי.
באפריל 1944 ביקשו מפקדים בדיוויזיית האס אס "דאס רייך" להשתמש בבית הספר כדי לשכן את חייליהם. אריבה התעקש שהלימודים לא ייפסקו ושבית הספר ימשיך לתפקד כרגיל. הוא התפשר על הקצאת רוב הבניין לאס אס וכך הצליח להשיג את המשך הלימודים, כולל לימודיהם של הנערים היהודיים שהוסתרו בבית ספרו במקביל לשהותם של חיילי האס אס במקום. אחד הנערים, פאול פוטר (Futter), נתפס על ידי חיילי אס אס כשניסה לבקר את משפחתו מחוץ לבית הספר ונרצח. לזכרו הוקמה אנדרטה במקום הרצח.

הנצחה

בשנת 1996 הוכר אריבה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2014 הוכר אריבה על ידי האפיפיור פרנציסקוס כ"מכובד" או "נכבד" (venerable) , תואר הנמצא דרגה מתחת "מבורך" ושתי דרגות מתחת "קדוש".
תחמוצות חנקן

תחמוצות חנקן הן תרכובות בעלות הנוסחה האמפירית הכללית NₘOₙ, כגון N₂O,‏ NO,‏ NO₂,‏ N₂O₃,‏ N₂O₄ ו-N₂O₅. באטמוספירה, קבוצה זו כוללת בעיקר חנקן דו-חמצני (NO₂). נהוג גם להתייחס לתרכובות אלו בשם הכללי NOX.
תחמוצות חנקן מהוות גורם מזהם הנוצר ברובו בשל חמצון חנקן אטמוספירי בטמפרטורות גבוהות, למשל במהלך שריפה. כיום, המקור העיקרי להיווצרות תחמוצות חנקן הוא שריפה של דלק במנועי בעירה פנימית כגון במנועי מכוניות, תחנות-כוח ומפעלי תעשייה. תחמוצות החנקן מגדילות את רגישות הריאות למחלות של דרכי הנשימה. כמו כן, ריכוזים גבוהים של תחמוצות החנקן באטמוספירה, גורמים לכאבי ראש ולגירוי של ריריות העיניים.
החל מ-15.8.1993 מחויב כל נהג שברשותו מכונית חדשה לציידה בממיר קטליטי שתפקידו להפחית את פליטת חלק מהגזים הרעילים.