הכיבוש הערבי של ארץ ישראל

האימפריה הביזנטית בשלהי המאה ה-6 וראשית המאה ה-7

החוקרים העוסקים בתולדות הכיבוש המוסלמי של ארץ ישראל וסוריה טוענים, כי הגורם הראשי למפלה הביזנטית המהירה היו הניצחונות של הצבאות המוסלמים בקרבות ההכרעה הגדולים ובקרב הירמוך במיוחד, שלאחריהם נשמטה סוריה רבתי מידי האימפריה הביזנטית. סיפורי קרבות ההכרעה הללו תפחו במשך הדורות, וכשהועלו על הכתב כבר קיבלו ממדים שתאמו את משמעותם ההיסטורית יותר מאשר את סדר המאורעות המקורי. צד נוסף לתיאור הירואי-מיתי של הניצחון המוסלמי הוא יצירת נרטיב המציג את הצבאות הביזנטיים בקנה מידה אדיר ממדים ואת הניצחון המוסלמי כהוכחה ניצחת לכך שהאסלאם היא דת אמת והמאמינים בה זוכים לתמיכתו של האל.
התמונה הכוללת מציגה מציאות מורכבת. המאה ה-6 והמאה ה-7 היו תקופות קשות בתולדות הסהר הפורה. סדרה של אסונות טבע באזור - רעידות אדמה, מגפות ומלחמות בלתי פוסקות, הביאו למשבר כלכלי ולירידה ניכרת בגודל האוכלוסייה. האימפריה הביזנטית, שלכאורה החזירה לעצמה את נכסיה במזרח התיכון לאחר ניצחונה על האימפריה הסאסאנית בשנת 627, לא הייתה במצב טוב יותר. בשנת 631 ערך הקיסר הרקליוס מסע צליינות מפואר לירושלים ונכנס לעיר דרך שער הרחמים, כצליין - ברגליים יחפות. ואולם, זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבו של הקיסר והוא סבל ממחלה לא ידועה שהביאה לבסוף למותו. במקביל הידרדר מצבו הנפשי בתהליך איטי, שלכאורה שיקף את מצבה הקשה של האימפריה כולה.
מסקירה של המקורות הערביים ומקריאה של תיאורי הקרבות המפורטים בהם, מתברר כי ברוב המקרים לא נתקלו הכוחות הערביים שפלשו לסוריה בהתנגדות של ממש. מהתיאורים של כיבוש מרכזי השלטון העירוניים עולה תמונה ברורה כי הערים המרכזיות בארץ ישראל ובסוריה נכבשו ללא מצור וללא קרב אלא במשא-ומתן קצר יחסית שהסתיים בחתימת הסכמי כניעה (הסכם צלח) על פי עקרונות תנאי עומר. כיבוש ירושלים וקיסריה מתואר על ידי החוקר משה שרון כסיפורים אגדתיים ורוב רובו של המערך העירוני של סוריה עבר לידי הערבים ללא קרב. קיסריה נכנעה, כמו ירושלים, לאחר שהפסיקה לתפקד כמרכז האדמיניסטרציה הביזנטית בארץ-ישראל, וכשהתברר לקובעי המדיניות הביזנטים שאין עוד טעם להגן עליה, משעה שעברה כבר סוריה כולה לידי הכובשים. תהליך זה קיבל משנה תוקף מאחר שבראש סדר העדיפויות הצבאיות של הקיסרות הביזנטית היה הדיפת האיום מצד שבטים סלאבים על המחוזות הצפון-מערביים של האימפריה בסדרת מבצרי הדנובה.
על אף שהאוכלוסייה של האימפריה הביזנטית הייתה נוצרית, היה בתוכה קרע גדול. מרבית האוכלוסייה באימפריה השתייכה לזרם הנצרות האורתודוקסית ואילו מיעוטה העדיפה את המונופיזיטיזם. מונופיזיטיזם הוכרז כמינות על ידי ועידת כלקדון בשנת 451, וקרע זה לא אוחה מעולם. כתוצאה מכך, לא ששה האוכלוסייה המקומית במזרח לסייע לממשל המרכזי להדוף את הפולשים. חוסר שביעות הרצון של האוכלוסייה, ביחד עם חולשה צבאית וכלכלית, היו בעוכרי המאמץ הביזנטי להדוף את הפולשים המוסלמים.
על הקרע הזה יש להוסיף את העובדה שלא נמצאה בסביבות הערים מערכת הגנה של ממש אשר ייצגה את עוצמתה הצבאית של הקיסרות, והעובדה שלא נמצאו יחידות צבא סדירות שפעלו לבלום את התקדמותם של הפולשים, אשר במשך חודשים רבים עשו בעבר הירדן וארץ-ישראל כבתוך שלהם. כתוצאה מכך, בחרה רוב האוכלוסייה בכניעה לכוחות המוסלמיים, חלקם פתחו את שערי עריהם ומבצריהם מרצונם וחלקם לאחר מצור סמלי קצר. על פי התיאורים של היסטוריונים בני התקופה איש מהתושבים לא יצא מגדרו לגלות התנגדות מתוך חומות המבצרים. התנגדות ממושכת הייתה מעשית והגיונית רק אם הייתה תקווה כי המצור יוסר על ידי הצבא הקיסרי, אך משנערכו מספר קרבות, מוגבלים בהיקפם ככל שיהיו, שהסתיימו בניצחון הצבא המוסלמי, לא היה כל טעם מצד המקומיים להסתכן במערכות מצור ממושכות. המוסלמים הקלו על החלטה זו על ידי כך שתהליך הכיבוש נעשה ללא פגיעה במערכות הכלכליות והמנהלתיות וללא פגיעה במרקם החברתי של המחוזות הכבושים.
החוקר משה שרון קובע חד משמעית:
"מה שקבע בסופו של דבר את גורלה של סוריה לא היו המפגשים בין הצבא הביזנטי לבין הצבא של הפולשים המוסלמים, אלא העובדה שערי המבצר הסוריות לא סגרו את שעריהן בפניהם, ושהארץ כולה, חוץ מאזוריה ההרריים במיוחד (כמו הר הלבנון), קיבלה ברצון את הפולשים."
המציאות המדינית והצבאית לאחר תום המלחמה הביזנטית-סאסאנית הגדולה והקרע הדתי הביאו לכך, שהאוכלוסייה באזור סוריה-רבתי הייתה עוינת כלפי השלטון הביזנטי ובשלה לשינוי. המאמץ המלחמתי האדיר הביא את הביזנטים לכלל תשישות ומול האיום המוסלמי לא עמד בסוריה כוח צבאי משמעותי. מערכות ההגנה הביזנטיות הישנות, שקרסו בתקופת הכיבוש הפרסי, לא שוקמו. אזור הספר של ארץ ישראל השתנה בעקבות הפלישה הפרסית לסוריה וישראל וכיבוש ירושלים, הפרסים אמנם תפסו את המרכזים העירוניים ומרכזי השלטון, אך לא יכלו להטיל מרותם על אזורי הספר. הם לא זכו לשיתוף פעולה עם השבטים הבדואים שהיו בני בריתם של הביזנטים. בשטחים אלו הפעילה הכנסייה המקומית מערכות שלטוניות וכלכליות תוך הסתמכות על חסותם של מנהיגים בדואים באזור. המהפך של שנת 627, נסיגת הפרסים וחזרת הביזנטים לשלטון לא החזיר את המערכות הביזנטיות לקדמותן. המלחמה הממושכת התישה את האימפריה הביזנטית, רוקנה את קופתה ומנעה הפעלה יעילה של מערכת ביצורי הלימס. הביזנטים לא יכלו לשלם את שכרם של החילות השכירים ולא העבירו תשלומים לבני בריתם הבדואים. הע'סאנים לא נטשו את המחנה הנוצרי, אך ראו עצמם חופשיים ממחויבותם לסייע לביזנטים.

המלחמה הביזנטית-סאסאנית

בתחילת המאה השביעית הייתה האימפריה הביזנטית באחת מתקופות השפל שלה. אצילים נלחמו זה בזה כדי לעלות על כיסא המלוכה, בעוד שטחי האימפריה נתפסו על ידי אימפריות שכנות. ב-5 באוקטובר 610 עלה לשלטון הרקליוס, ובשלב זה היו נתחים ניכרים משטחי האימפריה בידיים זרות. העימות העיקרי היה מול האימפריה הסאסאנית, ששליטיה ניצלו את מצבה הקשה של האימפריה הביזנטית ובסדרת מסעי מלחמה כבשו את דמשק בשנת 613 ונכנסו כשנה לאחר מכן לירושלים. הפרסים המשיכו במסעי הכיבוש, השתלטו על מצרים בשנת 616 וזמן קצר לאחר מכן עמדו מול חומות קונסטנטינופול. בשנת 622, בעוד בירתו תחת מצור, יצא הרקליוס למתקפת נגד בראש צבאו ופלש לפרס עצמה. הפרסים הובסו לבסוף בקרב נינווה בשנת 627 והשליט החדש, קבאד השני, נאלץ לקבל את תנאי השלום של הרקליוס. האימפריה הסאסאנית לא התאוששה עוד משנים של מלחמות, והייתה מוכנה ליפול כפרי בשל לידי הצבאות הערביים, שהחלו בפשיטות גישוש מכיוון חצי האי ערב. במקביל למלחמה על גבול האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערביים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית; באימפריה ראו המוסלמים מקור לעושר, על פי דברי הנביא שהבטיח למאמיניו את "ארמונות הקיסר ואוצרותיו".

ביזנטים

מערך ההגנה של האימפריה הביזנטית בסוריה-רבתי נועד בראש וראשונה להגן על האזורים המיושבים מפשיטות שוד של שבטים נוודים שעוד מהעת העתיקה היו עולים מהמדבר אל ארץ ישראל והסהר הפורה. עמוד השדרה של מערך ההגנה היו שרשרת יישובים מבוצרים לאורך אזור ספר המדבר, שיושבו על ידי חיילים-איכרים (הלימיטאני. בלטינית: limitanei). מערך ההגנה על הגבולות, שנקרא לימס, נשען גם על צבא של שכירי-חרב, שהורכב בעיקר מיחידות חיל רגלים שהשתמשו בטקטיקות ששורשיהם במערכי לחימה רומיים, והתקשו להתמודד ביעילות כנגד יחידות פרשים או טקטיקות לחימה שלא היו מקובלות בעולם הרומי.
על מנת לקדם את פני הברברים העסיקו הביזנטים יחידות של פרשים ברברים במערך הלוחם הביזנטי. בספר המדבר של סוריה וארץ ישראל העסיקו הביזנטים גדודי עזר מקרב השבטים הבדואים, ובהם פרשים ורוכבי גמלים, והסתמכו גם על הסיוע של ישויות מדיניות, שקימו יחסים וסאליים עם ביזנטיון, ושימשו כמדינות חיץ וכחסם בפני פולשים. בסוף התקופה הביזנטית בארץ ישראל הוטל עיקר עול ההגנה על הלימס הביזנטי על שבט ע'סאן. שבט זה היגר במאות הראשונות לספירה הנוצרית (לפני הולדת מוחמד) מחלקו הדרומי של חצי האי ערב לאזור הסהר הפורה, התיישב באזור סוריה, קיבל על עצמו את הנצרות וקיים שלטון מקומי תחת האימפריה הביזנטית. כחלק מן המערך האסטרטגי הביזנטי. מנהיגי השבט נהנו ממידה רבה של עצמאות וזכו לכבוד רב בקונסטנטינופול ותשלום ביד רחבה על שירותיהם. תחת הגנה זו וליכוד באמצעות ממסד הכנסייה המקומית שיגשגו היישובים לאורך נתיבי השיירות מבוסרה עד לאילת.
בעיה נוספת שמולה ניצבו הביזנטים כרוכה בעצם גודלה של האימפריה. לאימפריה היו ארבע חזיתות עיקריות: במזרח התיכון, באפריקה, באיטליה ובבלקנים. המחוזות האפריקנים והאיטלקיים היו שקטים באופן יחסי, אך הבלקנים היו נתונים תחת לחץ אוורי חזק. אלה פלשו לבלקנים במאה ה-6 ובראשית המאה ה-7 ואף הטילו מצור על הבירה עצמה בשנת 626. אמנם לאחר תבוסת הצבא האוורי בשערי קונסטנטינופול נשבר כוחם הצבאי וגרוע מכך, העמים הסלאבים שהיו תחת מרותם מרדו בהם, אך המצב בבלקנים היה עדיין מסוכן וחייב השקעת משאבים רבים לשם שמירה על הגבולות.

האסטרטגיה הביזנטית

מקורות ביזנטיים מהמאה ה-7 מתארים תמונה אחידה של קשיים כלכליים רבים, האימפריה התקשתה לשלם את משכורות החיילים - הביזנטיים והמקומיים, ופנתה לשליטים ולמושלים המקומיים על מנת לגייס משאבים הנדרשים להגנת הפרובינציות אך נתקלו בחוסר שיתוף פעולה, כתוצאה מקשיים אלו התפתח משבר לוגיסטי שהביא להתמוטטות המערכת הצבאית בפרובינציות המזרחיות ורוח רעה של חוסר משמעת ומרדנות בצבא הביזנטי.
המשבר הכלכלי מנע מהביזנטים את האפשרות לקיים רשת צפופה של מבצרים שהחזיקה האימפריה הרומית על גבולותיה (לימס), התהליך של נטישת הגבולות ונקודות המשמר החל עוד במאה ה-6 ולקראת העימות עם הצבא המוסלמי לא היו הביזנטים מסוגלים לאייש במידה מספקת את המבצרים העיקריים.
האימפריה הביזנטית שאפה, מחמת מחסור כרוני במשאבים - אנושיים וחומריים, לנהל עימותים מבוקרים וניסתה להימנע מקרבות מכריעים ועקובים מדם והימנעות מהתמודדות עם האי-נודע, הפחתת ההימור והמונח על המאזניים במקרה של קטסטרופה צבאית. הצבא הביזנטי נקט, במידת האפשר, בטקטיקה של מלחמת התשה תוך שימוש נרחב בהטעיה, לוחמה איטית וסבלנית ושילוב של דיפלומטיה, משא ומתן ושקרים ומרמה, במטרה להוציא את היריב משיווי משקלו מבלי לשאוף בהכרח להכחדה.
מול הצבא המוסלמי בזירת הפרובינציות המזרחיות נקטו הביזנטים בגישה של הגנה תוך שימוש בעומק אסטרטגי, גישה זו שיעילותה הוכחה כנגד פשיטות בקנה מידה קטן יחסית לא הכריחה את השימוש בכוחות צבאיים גדולים כפי שמצריכה טקטיקה הגנה אקטיבית - ניידת שגורסת עימות עם הפולש עוד בטרם יגרם נזק לנפש ורכוש. סדרת המפלות שספגו בעימותים בשטח הפתוח מול כוחות מוסלמיים הביאו את הביזנטים להכרה במגבלות צבאם בתוואי שטח זה, ושימת כל יהבם על מגננה שנשענת על ביצורים קיימים מתוך תקווה שהמוסלמים יתישו את כוחם מול חומות הערים בארץ ישראל, שבטים ערבים ידידותיים היו אמורים לספוג את ההתקפה הראשונית וקווי הגנה נתפסו על ידי חיילים ביזנטיים בעומק השטח, את התשלום המיידי על טקטיקה זו שילמו אזרחי הפרובינציות בנפשם ורכושם.

פיקוד

המפקד העליון של הצבא האסלאמי היה עמר בן אלח'טאב, דמות שסביבה כרוכים בעיקר אגדות ומיתוסים. מתואר כי היה נערץ על ידי נתיניו, צנוע, ענו ומסתפק במועט, שהוכיח עצמו בכל כשליט מוכשר וכמנהלן גדול. עם עלייתו לשלטון מינה הח'ליף עמר את אבו עוביידה בן אל-ג'ראח כמפקד הכוחות האסלאמיים על בסיס נאמנותו ודבקותו הדתית. אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד (ערבית: خالد بن الوليد, מכונה גם: סיף אללה אלמסלול - חרבו השלופה של אללה), שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם אשר מעולם לא הובס בקרב. הוא היה דמות מורכבת, רב כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ. תחת ח'אלד בן אל-וליד בלטו שלושה מפקדים: עמר בן עאץ, מפקד האגף הימני בקרב הירמוך ולאחר מכן כובש מצרים הביזנטית; שרחביל בן חסנה, ממפקדי גדודי הפלישה האסלאמית לארץ ישראל; ויזיד בן אבו סופיאן, מפקד האגף השמאלי של הצבא האסלאמי.

טקטיקה וחימוש

בתחילה, לחמו הפרשים הערבים מעל גבי גמלים, תוך שימוש באוכפים מיוחדים שאפשרו דהירה וירי בחץ וקשת. עם התפתחות העימותים והתעצמותם החל שימוש בסוסי מלחמה, שליוו את הגמלים ונכנסו לפעולה רק בשדה הקרב ממש, מאחר שהגמלים הצטיינו יותר כבהמות משא ולא היו אמינים בקרב. טקטיקות הקרב של הצבא הערבי כללו התקפות פתע והתשה של היריב, תוך מאמץ להימנע מאבדות עד כדי נסיגה והימנעות מקרב, אם היה חשש כי כוחו של האויב עדיף.
טקטיקות הלחימה היו לעיתים הגנתיות, וחיל הרגלים, לעיתים חמוש בשריון כבד, שימש העוגן ומרכז הכובד של קו החזית, כאשר יחידותיו משתמשות במכשולים טבעיים כמשענת. החיילים עמדו בשורות והתקדמו לכיוון היריב באותו מבנה, תוך שיחידות שונות מחליפות עמדות מול פני היריב על מנת לשמר כוחות. יחידות הקשתים היו בדרך כלל חיילי רגלים חמושים בחץ וקשת שירו חצים לטווחים של עד 150 מטר, כך שיעילותם הייתה בעיקר כנגד פרשי אויב התוקפים את הקווים של המוסלמים.
יחידות הפרשים, שהיו בדרך כלל קטנות בסדרי הכוחות מיחידות הרגלים, שימשו לעתודה ניידת ולמהלכי איגוף. הפרשים פעלו מהאגפים או דרך המרכז של חזית המוסלמים ותקפו לאחר שחיל הרגלים והקשתים הצליחו לערער את קוי האויב או לשבור את מומנטום ההתקפה שלו.

עימותים ראשונים

מקורות מוסלמיים מספרים כי הנביא מוחמד שלח נציגים לשליטים של האימפריות השכנות והודיע על הולדת דת האסלאם ועקרונותיה, לאחר שהשליח הראשון נתפס על ידי מושל ביזנטי והוצא להורג הועבר המסר להרקליוס על ידי המושל הביזנטי של הפרובינציה הביזנטית של ערביה. סיפור זה, שייתכן ואמת בבסיסו, ייתכן והפנה את תשומת לב הביזנטים למתרחש על גבול האימפריה עם המדבר הערבי. אף על פי שספק אם המכתב או תוכנו הועברו לידי הקיסר בעצמו.
מקורות מוסלמיים אחרים מספרים כי מכתבו של מוחמד נפל בידי ראש השבט ע'סאני אך יוזמתו לתקוף את המוסלמים ולהכות בהם במקום מושבם נדחתה על ידי הרקליוס שהיה בדרכו לירושלים על מנת להחזיר את הצלב האמיתי, על פי המסורת הזו נאם הרקליוס בפני פקידיו הבכירים בדמשק והביע את נכונותו לחלק את האזור עם המוסלמים. מקורות נוצרים מאוחרים מספרים אגדה לפיה נפגש הקיסר עם הנביא ונתן לו את רשותו להתיישב בעיר מדינה.

קרב מאוּתָה

עד שנת 630 התרכזו פעולותיו ותחום העניין של הנביא מוחמד והמוסלמים בחצי האי-ערב תוך התמקדות בגיבוש הטריטוריות שנתפסו, הרחבת מעגל המאמינים והתמודדות עם יריבים פוליטיים ודתיים שאיימו על הבלעדיות שתבע הנביא על שליחותו. גם בשלב זה היו למוחמד שאיפות להרחיב, בעתיד, את תחומי השפעת האסלאם גם על האזורים שהיו בשליטה ביזנטית - עבר הירדן ודרום סוריה שהיו מוכרים היטב לערבים והיו עשירים וחסרי הגנה של ממש. במרץ 628 חתם הנביא מוחמד על הסכם חֻדַיְבִּיָּה ובו הוכרזה שביתת נשק עם שליטי העיר מכה, הסכם שחלק מתומכיו של הנביא ראו כמשפיל, בין היתר משום שמוחמד אולץ לחתום עליו כ"מוחמד אבן עבדאללה" ולא כ"מוחמד שליח האל". על רקע זה נזקק מוחמד להישג צבאי. שליח של הנביא לבוסרה נרצח - ככל הנראה על ידי בדואי משבט הע'סאנים. ההצלחה הצפויה מפשיטה אל תוך שטחים לא מוגנים לכאורה של האימפריה שהערבים ותושבי המדבר רחשו לה עדיין כבוד וחששו מהצבא הביזנטי הייתה יכולה לאזן את השפעת ההסכם ולהעלות את קרנם של המוסלמים.
המקורות הערבים מתארים כוח פלישה של כ-300 לוחמים כלומר כוח צבאי גדול ביחס ליכולת של הצבא המוסלמי בעת ההיא ובראשו בן דודו של הנביא ג'עפר בן אבו טאלב ובנו המאומץ של הנביא זיאד אבן ח'ארטה, התאורים של הצבא הביזנטי שעמד מול המוסלמים עולים על כל דמיון - ומספרים על צבא ביזנטי סדיר של 100,000 לוחמים בפיקודו של הקיסר ובנוסף צבא של יחידות עזר מקרב שבטים בדואיים נאמנים של עוד 100,000 לוחמים. לא רק המספרים האדירים אינם מעוגנים כלל במציאות אלא גם העובדה שהקיסר הביזנטי הוביל בשנה זו את צבאו כנגד הסאסאנים ולצבא הביזנטי לא היו כלל יחידות סדירות באזור סוריה וארץ ישראל.
הקרב נערך ככל הנראה בחודש ספטמבר 629, בסמוך לעיירה מאוּתָה, לא הרחק מקיר מואב (כרכ). על פי המקורות המוסלמים התגלתה התקדמות הגדוד המוסלמי על ידי ערבים מקומיים שדיווחו למפקד הביזנטי על ההתקפה. הכוח הביזנטי הצליח להרוג את המפקדים המוסלמים מלבד ח'אלד בן אל-וליד שהצליח לחלץ את עצמו ואת לוחמיו משדה הקרב.
ההתנגשות בקרב מאוּתָה, למעשה לא יותר מעימות מוגבל בין כוח מוסלמי לכוח צבאי ביזנטי, נסתיים בנסיגה מוסלמית, נותרה אירוע מבודד ואין עדויות על בניית כוח ביזנטי בגבול הדרומי של ארץ ישראל, על גבול המדבר ובעבר הירדן. הקרב מצביע על קיום של סיורים ביזנטיים או נוכחות צבאית של שבטים ערבים הקשורים לאימפריה באזורי הערבה, אך האזור לא נכבש והאימפריה הביזנטית לא הצליחה להטיל את מרותה עליו. כך הפך קרב מאותה לעיכוב זמני בהתקדמות המוסלמית מחוץ לתחומי חצי האי ערב.

ביקור הקיסר בירושלים

אירוע משמעותי בהיסטוריה הביזנטית ובהתאמה של ארץ ישראל וירושלים הוא ביקור במסגרת עליה לרגל של הקיסר הרקליוס בירושלים, שנערך ככל הנראה ב-21 במרץ 630. הקיסר יצא לכוון ירושלים דרך העיר חומס שהייתה המרכז האדמיניסטרטיבי המרכזי בסוריה. היסטוריונים מוסלמים מספרים בהתפעלות על שטיחים מבושמים שהונחו על האדמה עליה דרך הקיסר בדרכו. מטרת הביקור הייתה החזרת חפצי הפולחן שנלקחו על ידי הפרסים בעת כיבוש ירושלים, ובאמצעות טקס זה להחזיר את הריבונות הביזנטית על אזור הסהר הפורה וארץ ישראל. בעת ביקור של הקיסר התגבש האיום המוסלמי על גבולות האימפריה וסביר להניח כי מהותו של האיום לא נעלמה מעיני הקיסר. עם זאת המקורות הנוצרים והמוסלמים מציירים תמונה שונה לגבי מעשיו של הירקליוס במסעותיו לארץ ישראל. היסטוריוגרפים נוצרים אינם מציינים כל אמירה או פעולה המצביעים על הכנה אסטרטגית לענות לאיום המוסלמי ומצביעים על כך שהאיום נראה מרוחק וההתקפה על גבולות האימפריה באה בהפתעה, כפי שמספר בזכרונותיו סופרוניוס הפטריארך של ירושלים. המקורות הנוצרים מתמקדים בזירה הדתית - נוצרית אליה הפנה הקיסר את תשומת לבו עם תום הביקור בירושלים, ובליבן סכסוכים בתוך הנצרות אורתודוקסית על רקע הדוקטרינה המונופיזיטית וגיבוש המונותליטיזם כפשרה. הקיסר עמד בראש סדרה של ועידות אקומניות בניסיון כושל לאחד את הקרעים בתוך הממסד הדתי באימפריה.
תמונה שונה מציירים היסטוריונים מוסלמים - וייתכן כי הם נסמכים על מסורת נוצרית שבעל פה שלא הוכללה בכתובים, כך מציין ההיסטוריון ערבי - עיראקי אחמד איבן עזאם (בערבית: أبو محمد أحمد بن أعظم الكوفي) החלק ששרד מספרו כיתאב אל פתוח ("ספר הכיבושים") מתחיל מנאום של הרקליוס שנישא בפרובינציה פלשתינה ובו הוא מזהיר את חייליו ונתיניו מהאיום המוסלמי, מציין כי הוא ממנה מפקדים לניהול הקרבות העתידים לבוא ומורה לנתיניו לציית לפקודות הניתנות על ידי נציגיו. איבן עזאם מוסיף כי איגרת עם הנאום נשלחה לערים המרכזיות של סוריה ובכך החל להכין את התשתית לחיזוק הגנת האימפריה.
במסע שני למזרח חזר הקיסר לדמשק, ככל הנראה בשנת 634, שם קיבל את הבשורה על התבוסה הביזנטית בקרב דתין וקבע את מפקדתו בעיר אנטיוכיה, על מנת לנהל את המערכה ממפקדה הקרובה מספיק כדי לאפשר לו שליטה על מפקדי הצבא ומרכזי התקשורת האזוריים.

כיבוש תבוכ

הכיבוש של נווה המדבר של תבוכ, אירע, ככל הנראה בשנת 630, על ידי גדודים מוסלמים. הפעולה הצבאית נעשתה בהשראתו של מוחמד, אך ככל הנראה לא תחת פיקודו הישיר. היסטוריונים מוסלמים בני התקופה המצוטטים על ידי אחמד אל-בלאד'רי (أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב יצירה מונומנטלית, מתארים מסע מלחמה בו השתתפו 30,000 לוחמים מוסלמים. לעומת זאת, לא מוזכר האירוע כלל בכתבים נוצרים וסימני שאלה על נכונותו מרחפים על דיוקו ההיסטורי ואף על עצם קיומו. על פי ההיסטוריוגרפיה המוסלמית, התקדם הצבא המוסלמי לתבוכ אך בנווה המדבר, ששימש כנקודת מפגש לשיירות סוחר, לא חנה צבא ביזנטי וסיורים מוסלמיים נשלחו צפונה אך לא הצליחו להגיע למגע עם כוחות אויב.

כניעת אילת

תפיסת תבוכ הביאה את הצבא המוסלמי אל סף ארץ ישראל ואת המושלים של תחנות מסחר סמוכות לבקש חסות מוסלמית, כך פנה הבישוף של אילה - אל עקבה יוחנה בן רובה אל המרכז החדש בתבוכ שם הציע את כניעת היישוב וקיבל חסות מוסלמית. כך גם נהגו מושלי אדורה ואל ג'רבה. בכתבים מוסלמים נשמרו נוסחי כתבי הנביא למושל אילת:
ליוחנה בן רובה ואזרחי איילה, השלום עליכם! והשבח לאל שאין עוד מלבדו. אין לי כוונה להלחם בכם בטרם אכתוב לכם. מהרו לקבל את האסלאם או שלמו מס וקבלו מרות אלוהים ושליחו ושליחיו של שליח האלוהים. כבדו אותם והלבישו אותם בבגדים נאים - אם אתם מספקים את שליחי אתם מספקים אותי. אין ספק כי המס מוכר לכם, אם ברצונכם בביטחון בים וביבשה צייתו לאלוהים ושליחיו ותהיו חופשים מתשלומים לבד מתשלום לאלוהים ושליחיו. היו זהירים לספק את צורכי השליחים שאם לא כן אני לא אקבל ממכם דבר אך אלחם בכם ואקח את ילדיכם בשבי ואהרוג את המבוגרים. אני הוא שליח האלוהים, שימו מבטחכם באלוהים וספרו, בשליחיו ובמשיח בן מרים. זהו דבר האלוהים וגם אני שם מבטחי בו, בואו אלי לפני בו האסון עליכם. אני הוריתי לנציגי הוראות מפורשות. תנו להרמלה שלוש מידות שעורה כי הוא רוצה בטובתכם. בשם האלוהים ברצוני הטוב אני שולח שליחים ולא צבא, אם תמלאו אל הוראות שליחי תהיו תחת הגנת האלוהים ומוחמד וכל העומד לצידו.
בכיבוש תבוכ מצוינת נקודת מפנה במדיניות של הנביא מוחמד והאסלאם כלפי היהודים והנוצרים, כאשר לפני כן נקטו המוסלמים בקו אגרסיבי ונוקשה כלפי השבטים היהודים בחצי האי ערב - מדיניות של התאסלמות או השמדה. על גבול ארץ ישראל השתנתה המדיניות המוסלמית, מתוך מחשבה כי כיבוש אזור מאוכלס בצפיפות על ידי יהודים ונוצרים יחייב גישה סבלנית יותר שתמנע התנגדות, והוצע לתושבי הארץ לקבל את המרות המוסלמית ומעמד של ד'ימי (בן חסות) ולשלם מס גולגולת תמורת שמירת הנפש והרכוש.

כיבוש עבר הירדן

אבו בכר (בערבית: ابو بكر) ירש את מוחמד כמנהיג פוליטי ודתי, והיה לח'ליף הראשון. את שנותיו הראשונות העביר אבו בכר במאמץ להשיב אל חיק האסלאם את השבטים שניצלו את מות הנביא כדי להתנתק מהמסגרת הפוליטית-דתית שיצר. לאחר ביסוס השלטון המוסלמי בחצי האי ערב במלחמות רִדה ("מלחמות הכפירה"), במהלכן השיב אבו בכר אל חיק האסלאם את עשרות השבטים המורדים של חצי האי ערב, התרכז כוח צבאי משמעותי בחצי האי-ערב שהמניע העיקרי לקיומו היה שאיפתם של הלוחמים והמתנדבים במלחמה ששכר שלל וביזה בצידה. לאחר סיום הלחימה בחצי האי הערב נותר כוח זה ללא עיסוק והיווה גורם מסוכן לשלטון המרכזי.
כפתרון לשחרור הלחץ קשר אבו בכר בין האינטרס הבדואי לאינטרס של האסלאם והפנה את תשומת לבו לארץ ישראל. ההיסטוריון הבריטי המילטון א.ר. גיב כתב במחקרו על ההיסטוריה המוסלמית כי הפתרון של הח'ליף למציאות פוליטית-ערבית זו הייתה פתיחה של חזית חדשה, ועבר הירדן המזרחי נבחר גם בגלל הטענה כי מהלך זה הוא למעשה המשך דרכו של הנביא וגם ההבטחה המוקדמת כי שלל המאמינים יהיה רכושם של הביזנטים (נאאם א-רום) המחכה ללוחמים. במהלך שנת 634 יצאו המוסלמים בשני ראשים לכיוון הפרובינציות הביזנטיות של ארץ ישראל.
כוח ראשון בפיקודו של עמר אבן אל-עאץ יצא מהערבה, עבר את אילת ונע לכיוון אזור מישור החוף. כוח מוסלמי שני, שהיה גדול יותר ובו שלושה גדודים נפרדים, אחד בפיקודו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח שני בפיקודו של שרחביל בן חסנה ושלישי בפיקודו של יזיד בן אבו סופיאן, עם בין 3,000 ל-5,000 לוחמים בכל אחד מהגדודים. על פי המסורת המוסלמית (המייחסת את הדברים גם לנביא עצמו) מסר הח'ליף פקודות מפורשות בטרם היציאה לקרב:
"עשר מצוות אני מצווה עליך, זכור אותן בשמי. אל תבגוד. אל תמעל באמוני. אל תיכשל. אל תהרוג נשים זקנים או טף. אל תעקור עצי תמר ואל תשרוף אותם. אל תהרוג מקנה אלא למזון בלבד. אם תפגוש בנזירים אל תפגע בהם והרשה להם להקדיש עצמם לאמונתם. כאשר יציעו לך כלים עם מזון ברך את אלוהים על כל כלי. אם תפגוש אנשים שגילחו את ראשיהם במרכז והותירו שיער מסביב הרוג אותם ברומח."

הקרב בעמק הציפורים

הגדוד בפיקודו של יזיד בן אבו סופיאן נתקל בכוח ביזנטי במקום לא מזוהה הקרוי בפי ההיסטוריונים המוסלמים מארג' סופאר ("עמק הציפורים"), הנמצא על פי התיאור המוסלמי "ממזרח לכנרת". מעט מאד ידוע על העימות והמקורות המוסלמים מוסרים תיאורים סותרים של האירוע. הכוח הביזנטי, ככל הנראה חיל מצב מקומי המורכב בעיקר מבני שבטים הנאמנים לאימפריה בפיקודו של קצין ביזנטי המכונה על ידי המוסלמי "בהאן", הצליח להדוף את המתקפה המוסלמית והסב לכוחות התוקפים אבידות ניכרות שאיימו למוטט את הכוח ולפרק את שורותיו. על פי המסורת המוסלמית ניסו הביזנטים לנצל את מצוקת המוסלמים - שסבלו ככל הנראה גם מרעב - והציעו להם תשלום תמורת נסיגה, הצעה שנדחתה על ידי המוסלמים. לבקשת יזיד בן אבו סופיאן שלח אבו בכר תגבורת של כוחות מתימן שבעזרתם הצליחו המוסלמים להימנע ממפלה מוחלטת והשמדת הכוח המוסלמי. ככל הנראה הצליחה הופעתו של הגדוד המוסלמי לייצב את החזית. תאריך הקרב אף הוא איננו ברור ובעוד מקורות מוסלמים מסוימים קובעים את האירוע לאחר כיבוש פלה ובית שאן, קובע החוקר הישראלי פרופסור משה גיל כי הקרב אכן התרחש במהלך שנת 634. לעומתו קובע ההיסטוריון הבריטי דייוויד ניקול, ככל הנראה תוך מתן פרשנות שונה להיסטוריוגרפיה המוסלמית אך מבלי לפרט את הדיאלקטיקה, כי הקרב נערך בשנת 635, סמוך לכיבוש דמשק וכהקדמה לקרב הירמוך, ונסתיים בתבוסה ביזנטית מוחלטת.

כיבוש מע'אב

המקורות המוסלמים מציינים את רבת מואב המקראית הידועה גם כמע'אב או אראופוליס (יוונית: Areopolis) - הסמוכה לעיירה ראבה  בירדן של זמננו - כמבצר הביזנטי הראשון שנכבש על ידי הצבא המוסלמי, ככל הנראה במהלך שנת 634. מקורות אלו מספרים כי מושל המקום פרווא בן עמר אל-ג'ונדהארני המיר את דתו לאסלאם והוצא להורג על ידי הביזנטים. פעולה קיצונית זאת הביאה את הצבא המוסלמי לפתחה של העיר. המוסלמים חששו כי הביזנטים נאספו בכוח עם תגבורות של שבטים ערבים-נוצרים באזור מבצר מעאן (אראופוליס, Areopolis) בו היה ככל הנראה חיל מצב ביזנטי כמוזכר בכתב היד נוטיטיה דיגניטטום. ריכוז כוחות זה ייתכן ולא כוון כנגד איום ההתפשטות המוסלמי אלא מתוך כוונה להחזיר ולהחיל - לאחר תום הכיבוש הפרסי - את הריבונות הביזנטית על הספר העבר ירדני. דבר אינו ידוע על הצבא הביזנטי והגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי מזהה את החיילים כ רום (רומאים) אך מספרם ואיכותם לא ידועים. אחמד אל-בלאד'רי מצטט מקור לא ידוע בנוגע לאירועים אך פרטי הקרב אינם נמסרים. הצבא המוסלמי בפיקודו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח יצא מהעימות כאשר ידו על העליונה והמבצר נכבש. המקורות המוסלמים לא מפרטים מה עלה בגורלו של הגדוד הביזנטי. ההיסטוריון הארמני סבאוס (Sebeos) מספר על התקפת פתע שהכריעה את הקרב:
"הם הגיעו לרבת מואב על גבול הארץ, הצבא הביזנטי היה בערביה, תקפו אותם לפתע והכו בהם לפי חרב הבריחו את אחיו של הקיסר הירקליוס וישבו בערביה."

כיבוש ארץ ישראל

העדר אסטרטגיה אחידה ורציפה רדף את האימפריה הביזנטית לאורך כל העימות מול הצבא המוסלמי, למרות מודעות לאיום המתגבש על גבולה, הרשויות הביזנטיות - האזרחיות והצבאיות כאחד לא ציפו לפלישה ולא נערכו לקדם את פני הרעה, הביזנטים נצמדו לקווי פעולה שבלוניים שלא התאימו לעימות המתפתח. אזור הגבול של דרום הפרובינציה פלשתינה עתיד היה להיות זירת קרב אכזרית בין גדודים מוסלמים לחיל המצב הביזנטי. רבות דובר על הלימס פלשתינה, (Limes Palestinae, הגייה מדויקת "לימס פָּלֶסְטִינַיי") - שנועד להגן על האימפריה מפני פלישות של שבטי הנוודים, וכן להבטיח את נתיבי הסחר הבינלאומי החשובים. אך בתקופה הנדונה - המאה ה-7, היה המערך לא יותר ממספר בסיסים לאורך מישור החוף, בעוד שהחלק הפעיל שבו נסתמך על שבטים ערבים שהכירו בשלטון האימפריה הביזנטית.
בראש חיל המצב ביזנטי עמד קצין בשם סרגיוס (ביוונית: Sergios) שנשא בדרגת קנדידטוס (Kandidatos ,κανδιδάτος). סרגיוס הוא, ככל הנראה, אותו קצין המוזכר במקורות אשורים-ארמים במספר גרסאות כ"בירדן" או "ורדן" ששימש גם בממשל הביזנטי בדמשק. היסטוריונים נוצרים ובראשם ניקופורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול תולים את אי השקט וההתפרצות הערבית במעשיו של סרגיוס שפעל כנגד המסחר הערבי. מקורות אלו טוענים כי סרגיוס, שמתוקף דרגתו הרמה היה בעל גישה לקיסר, שיכנע את האחרון למנוע מסחר של הערבים עם ומתוך תחומי האימפריה ולשלול מהם את דמי התווך המסורתי. ניקופורוס מוסיף ומפרט את שרשרת הטעויות של הביזנטים מול ראשי השבטים הערבים ששכנו על גבול האימפריה וראו עצמם בראש וראשונה כמשרתיה. לדבריו אנוך (ביוונית: Ευνούχος) של דמשק עיכב או אף סירב להעביר את התשלומים שנועדו להבטיח את נאמנותם של הערבים, בכך נדחפו שבטים ערבים לצד המוסלמי.

שינוי פיקוד במחנה המוסלמי

אבו בכר נפטר ב-23 באוגוסט 634 באל-מדינה ומינה לפני מותו את עמר בן אל-ח'טאב ליורשו. חילופי השלטון גררו חילופי גברי בצבא האסלאמי ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח התמנה לתפקיד אמין אל-אומה (מילולית: "מזכיר האומה"), מגן העם והמפקד הצבאי העליון של הצבא הערבי-אסלאמי. אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון ונעזר בח'אלד בן אל-וליד שנחשב לאחד מגדולי המצביאים בעולם אשר מעולם לא הובס בקרב, אך ההיסטוריה מתארת אותו כדמות מורכבת, רבת כישרון, שעצמאותו עמדה לו לרועץ.

כיבוש עמק הירדן

מיד לאחר קרב אג'נדיין נערך עימות נוסף, ככל הנראה במהלך ינואר 635 באזור עמק הירדן בין שרידי הצבא הביזנטי שהצליחו להמלט משדה הקטל של אג'נדיין לצבא המוסלמי שרדף אחריהם. הפעם ניסו הביזנטים לבחור את שדה הקרב ולהשתמש בנתונים טבעיים כנגד המוסלמים. כך נהרסו תעלות השקיה ואזור בית שאן הוצף על מנת לעכב את הפרשים המוסלמים. למרות הקשיים בתנועה ואבידות קשות הצליחו המוסלמים לשבור את ההגנה הביזנטית ולכבוש את פלה שבעבר הירדן המזרחי. בעקבות ניצחונות אלו תפסו המוסלמים את טבריה ובית שאן (ביוונית: Σκυθοπόλεως - סקיתופוליס; בערבית: بيسان - ביסאן) שהייתה עיר הבירה של הפרובינציה פלשתינה סקונדה. חיל המצב של העיר תקף את הצבא המוסלמי בחשכת הלילה תוך ניצול היכרות מעמיקה עם השטח, אך נהדף באבידות כבדות שכללו את הקצינים הביזנטיים. כניעת התושבים ושלומם הושגו בהסכם לפיו נמסרו מבנים בעיר לכובשים המוסלמים ושאר התושבים חויבו בתשלום מס שנתי ומעשר מהיבול. במהלך מהיר, תוך ניצול ההצלחה בבית שאן והפאניקה שמנעה פעולה יזומה מצד חילות המצב הביזנטים, השתלט שרחביל בן חסנה על עבר הירדן ורמת הגולן, ומשם פנה מערבה ותפס את ציפורי, עכו וצור.

כיבוש סוריה

גדודים של הצבא המוסלמי בפיקודו של ח'אלד בן אל-וליד נכנסו לסוריה, העיר החשובה חומס נכנעה למוסלמים ללא קרב ודמשק הושמה תחת מצור שהחל ב-12 במרץ 635 ונמשך בין חצי שנה לשנה וחצי. המוסלמים היו ללא מכונות מצור וללא ידע בלחימת מצור והסתפקו בהטלת סגר על העיר. כיבוש דמשק הושג, ככל הנראה, על ידי מעשה בגידה של אויבי האימפריה הביזנטית. מפקד העיר מנסור בן סרג'ון החליט על סמך אי יכולתם של הכוחות הקיסריים להושיע את העיר ולהדוף את ההתקפה המוסלמית כי מאבק הכוחות הוכרע והכניס אל תוך העיר יחידת צבא מוסלמי בפיקודו של אל וליד. פקידים ביזנטיים ניהלו בו בעת משא ומתן עם אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, ומשנודע על הפריצה לעיר נכנעו ופתחו את השערים בפניו. חוזה הכניעה הבטיח תנאים נוחים לתושבי העיר אך אילץ את הביזנטים לברוח מדמשק וחלקם נהרג על ידי כוחות מוסלמיים שנשלחו בעקבותיהם. בעוד יזיד אבו סופיאן נשאר כמושל בדמשק כבשו גדודים מוסלמים את אזור הבקעה בלבנון ותפסו את העיר בעלבק. בנובמבר נכנעה העיר חומס ולאחריה נפלו חמאת ושייזר. רק הערים חלב, כלקיס ורצועת החוף של סוריה נותרו בידי הביזנטים.

מתקפת נגד ביזנטית

עם התמוטטות מערך ההגנה המקומי של הביזנטים ואיבוד חלק גדול מהפרובינציות של הלבנט, החל הקיסר הרקליוס לאסוף צבא חדש על מנת להוציא אל הפועל מתקפת נגד, שמטרתה להדוף את הכוחות הערביים-אסלאמיים מארץ ישראל ומסוריה. הצבא הביזנטי כלל את יחידות העילית אשר חנו בדרך כלל בעיר הבירה קונסטנטינופול, שרידים מהצבאות הביזנטיים שהצליחו להתחמק מהשמדה בקרבות הקודמים מול המוסלמים, גייס ארמני וכוחות ערביים נאמנים לביזנטים, במטרה ליצור צבא בעל עדיפות מספרית מכרעת כנגד הצבא הערבי.
ריכוז הצבא הביזנטי לא נעלם מעיני המפקדים המוסלמים, ועל פי עצתו של ח'אלד הורה אבו עוביידה על נסיגה כללית מצפון סוריה וריכז את הצבא הערבי באזור הגולן. בעקבות הצבא האסלאמי הנסוג נע טור ביזנטי שתפס מחדש ערים ומבצרים. מבחינה זו, המהלך האסטרטגי הביזנטי נשא פרי ללא קרב ותחת צלו הכבד נסוגו המוסלמים משטח סוריה - חזרה לכיוון דרום.
יחידות הצבא האסלאמי זרמו מכל אזור סוריה והלבנט אל רמת הגולן בסמוך לערוץ נחל הירמוך. מהלך זה קבע את מקום זירת הקרב, שהייתה נוחה לשני הצדדים. הצבא הביזנטי, שתחילה חנה מדרום לדמשק, בסמוך לעיירה הסורית הקטנה אל כיסווה, נע דרומה למחנה מבוצר שהוכן מבעוד מועד בסמוך לחיבור בין הירמוך לנחל רוקד. במשך שלושה חודשים חנו הצבאות זה מול זה מבלי ליזום מהלך התקפי ובמהלך תקופה זו ניהלו הצדדים משא ומתן. המוסלמים ניסו להרוויח זמן על מנת שכוחות נוספים, יחידות קשתים ופרשים שלחמו בפרס, יצטרפו לצבא האסלאמי. תוספת כוח זו, שגודלה איננו ידוע, פעלה להקטנת הפער המספרי בין שני הצדדים. בנוסף לכך, החלישה ההמתנה את שורות הצבא הביזנטי משנתגלו קרעים בין היחידות השונות שהרכיבו אותו עד כדי שפיכות דמים, ואף נתגלו מקרים של עריקה של לוחמים ערבים. התפוררות זו כפתה על הפיקוד הביזנטי לעשות את הצעד הראשון ולצאת להתקפה.

ירושלים לאחר הכיבוש

המוסלמים שמרו על החלוקה המנהלתית הביזנטית של ארץ ישראל אך העבירו את המרכז השלטוני מקיסריה ללוד ולאחר מכן לרמלה. תחילה קראו המוסלמים לירושלים איליא הד לשמה הביזנטי - איליה קפיטולינה. בהמשך קיבלה ירושלים שמות נוספים המשקפים את עברה היהודי של העיר -בית אל מקדס (ערבית: بيت المقدس - בית המקדש), צהיון (ציון) ואל קודס (ערבית: القـُدْس - הקודש). על פי המסורות בנה עמר, כובש ירושלים, מסגד על הר הבית. על פי הסיפור סירב עמר לקבל עצה מיהודי מומר לאסלם לבנות את המסגד צפונית לאבן השתיה על מנת לאפשר למתפללים לפנות למכה ולסלע בו-זמנית. עמר, שסירב לחקות את היהדות, דחה את ההצעה. סיפור זה מאשש את ההנחה כי בראשית לא ייחסו המוסלמים כל חשיבות לירושלים כעיר קדושה, וקדושת העיר עבור דתות אחרות נראתה כנוגדת את מסורת האסלאם.

חידוש היישוב היהודי

המקורות הערביים והמסורות המוסלמיות כמעט שאינם דנים בהיסטוריה של ירושלים בתקופה המוסלמית או בחיי העיר אך מפנות מקום נכבד לתיאור ביקורו של הח'ליף עומר על הר הבית. על פי תיאורים אלו התלווה לעומר אדם בשם כעב אל אחבאר ("פאר החכמים"), תלמיד חכם יהודי שהתאסלם והיה ממלווי הח'ליף. על פי המסופר, ציווה עומר על ניקוי הר הבית משפכים וזוהמה שנערמו בו במשך מאות שנים - פרי הזנחה מכוונת מצד הביזנטים שראו בהר את הסמל לירושלים היהודית ובהזנחתו - את השפלת היהדות. על פי מסמכים מגניזת קהיר, ביקשו היהודים מעמר רשות להתיישב בעיר ולאחר התמקחות בין היהודים לפטריארך ירושלים החליט עמר על התיישבות 70 משפחות מטבריה בירושלים.

כיבוש חברון

על פי מקורות נוצריים, הצליחה העיר חברון להתנגד לכיבוש המוסלמי. כתב יד מהמאה ה-15 המתאר את קורות חייהם של שני נזירים בתקופה הצלבנית מכיל פסקה המתארת את כיבוש חברון על ידי המוסלמים. על פי מקור זה לא הצליחו המוסלמים להתגבר על ביצורי העיר ולבסוף הגיעו להסכם עם היהודים תושבי חברון לפיו תמורת הבטחה מוסלמית לחיים בטוחים וחופש דת הכניסו היהודים את המוסלמים לתוך העיר.

כיבוש ערי החוף

הצבא המוסלמי התקשה לכבוש את ערי החוף בגלל השליטה הביזנטית המוחלטת בים. היעדר צי מוסלמי אפשר לביזנטים להנחית תגבורות ולהביא אספקה לערים במישור החוף. מבין ערים אלו היו אשקלון וקיסריה האגוזים הקשים ביותר לפיצוח. על פי כתבי אחמד אל-בלאד'רי נכנעו לאחר כיבוש דמשק חלק מערי החוף לצבא המוסלמי, אך בתאריך לא ידוע בסמוך לתום תקופת הח'ליפות של עמר בן אלח'טאב, ככל הנראה בסמוך לשנת 644, חזרו הביזנטים למישור החוף ובמתקפת נגד מהים כבשו בחזרה חלק מערי החוף והחזיקו בהן עד שמועאויה בן אבו ספיאן (בערבית: معاوية بن أبي سفيان), מי שעתיד להיות הח'ליף הראשון לבית אומיה והיה המושל המוסלמי של סוריה בתקופת הראשידון, חזר וכבש את כל הערים במישור החוף, שיקם את ביצוריהן והציב חיל מצב שהכנסתו מומנה ממיסוי תושבי הערים והאזור הכפרי הסמוך. העיר טריפולי הייתה האחרונה להיכנע, ועל מנת לכובשה הקים מועאויה מצודות ששלטו על הדרכים לעיר ובודדו אותה. תושבי טריפולי ביקשו את עזרת הצי הביזנטי, שעגן בנמל העיר ופינה את כל התושבים הנוצרים ממנה. על פי גרסה אחת שרפו הנוצרים את העיר עד היסוד ועם בנייתה מחדש הושיבו בה המוסלמים קהילה גדולה של יהודים.

כיבוש עזה

העיר עזה, שנותקה להלכה משאר הפרובינציה במהלך קרב דתין, נכבשה לבסוף לאחר קרב קשה במהלך אוגוסט או ספטמבר 637, על פי המסורת המוסלמית הבטיח עמר בן עאץ לאוכלוסייה האזרחית כי ביטחונם מובטח אך סירב להבטיח את חיי החיילים הביזנטיים בחיל המצב שככל הנראה נלחמו עם גבם אל הקיר. לאחר כיבוש העיר הועברו שרידי חיל המצב לבית גוברין ומשם לירושלים שם, באקט נדיר, הוצאו הביזנטים להורג לאחר שסירבו להתכחש לנצרות.

כיבוש קיסריה

העיר קיסריה הייתה בירת הפרובינציה פלשתינה פרימה ועיר נמל מרכזית על מישור החוף. הצבא המוסלמי צר על העיר מספר פעמים, אך בכל פעם נאלץ להסיר את המצור, הן בגלל אי היכולת להתגבר על הביצורים מחוסר ידע וציוד והן בגלל הצי הביזנטי שתמך בחיל המצב באספקה ולחימה. לאחר שתמונת השלטון באזור הסהר הפורה השתנתה לחלוטין, חזר הח'ליף מועאויה הראשון, בשנת 640, למשימת הכיבוש של קיסריה. על פי אחמד אל-בלאד'רי חנה בקיסריה צבא ביזנטי ענק ובו 700,000 חיילים שכירים, 30,000 שומרונים ו-200,000 יהודים, ו-100,000 חיילים שמרו על החומה מידי לילה. מספרים אלו מוגזמים ביותר וסביר להניח כי המספרים האמיתיים נמוכים בהרבה - ההיסטוריון משה גיל אף מציע כי חלוקתם במאה תביא למספרים סבירים יותר.
קיסריה הייתה במצור במשך שבע שנים, אך ככל הנראה לא תמיד במצור פעיל ולעיתים קרובות היו הפסקות ארוכות בלחימה. המצור האחרון ארך כחמישה חודשים - מדצמבר 640 עד מאי 641 ובמהלכו הופעלו 72 מכונות מצור ארטילריות על ידי המגינים כנגד הצבא המוסלמי. קיסריה נכבשה לאחר שאחד מתושבי העיר, (על פי חלק מהגרסאות יהודי בשם יוסף) הגיע להסכם עם מפקדי הצבא המוסלמי, תמורת הבטחת שלומם ורכושם של היהודים (או בני משפחתו) הוא הוביל כוח מוסלמי דרך מערכת אספקת המים אל תוך העיר. כניסת המוסלמים אל תוך העיר סיימה את הקרבות ובמשך שלושה ימים נלחמו מגיני המצודה מול התקפות מתוך העיר ומניסיונות לטפס על החומות באמצעות סולמות. על פי יקוט אל חמואווי, הצליחו 7,000 חיילים ביזנטיים להימלט מהעיר.

כיבוש אשקלון

קיימות מספר גרסאות באשר לכיבוש אשקלון. חלק מההיסטוריונים המוסלמים קובעים כי נכבשה על ידי עמר אבן אל-עאץ וחלקם נותנים את התהילה למועאויה הראשון. מוסכם על המקורות כי העיר התנגדה למאמצי הכיבוש המוסלמים זמן רב ונכבשה רק בשנת 644. אחמד אל-בלאד'רי מספר כי העיר נכבשה תחילה על ידי אל-עאץ אך התקוממות של האוכלוסייה הנוצרית בעזרת צי ביזנטי החזירה את אשקלון לשלטון ביזנטי עד לכיבושה הסופי בידי מועאויה.

השלכות על היישובים הכפריים

המקורות ההיסטוריים מעטים לגבי נושא זה, אך סקרים ארכאולוגיים של ארץ ישראל מצאו שישובים רבים נהרסו או נזנחו במהלך התקופה של הכיבוש המוסלמי ואחריה, על אף שקיים קושי לקבוע את הנסיבות המדויקות לנטישתם. סקר ארכאולוגי של אזור השרון מצא, שמתוך 93 היישובים שהתקיימו באזור בתקופה הרומאית-ביזנטית, התקיימו 52 בלבד גם בתקופה הצלבנית. סקר ארכאולוגי משנת 1938 של אזור המרכז מצא שמתוך 293 יישובים מהתקופה הרומאית-ביזנטית, ננטשו 193. סיבה עיקרית לנטישה של רבים מהישובים הייתה כנראה הרס של האדמות החקלאיות במהלך הכיבוש של הארץ, וכמו כן המאבקים הפנימיים בין השבטים הערביים שערערו את הביטחון בתקופה לאחר הכיבוש.

מקורות היסטוריים

מאמץ רב מושקע במחקרים היסטוריים מודרניים לשחזר את מסכת האירועים במהלך המלחמה בין צבאות הראשידון לאימפריה הביזנטית, בעוד המקורות הביזנטיים מכסים טפח ומוסרים מידע מעורפל וחלקי במכוון מכילים המקורות המוסלמיים מידע רב יחסית שמחייב בדיקה מדוקדקת והצלבה עם מקורות מקבילים על מנת להעריך מהימנות ואמינות הגרסה. המחקר העיקרי בתחום נערך על ידי המזרחן מישל ז'אן דה ח'ויה שפעל בסוף המאה ה-19 ובסדרת ספרים ניתח מיין והעריך את עבודות ההיסטוריונים המוסלמים. ככלל דה ח'ויה מטיל ספק באמינות ההיסטוריונים המוסלמים אך מבדיל בין עבודות שונות בעוד ממשיכי דרכו נוטים לראות את כל ההיסטוריוגרפיה המוסלמית כחסרת אמינות. עבודתו משמשת בסיס למחקרים מודרניים כגון ספרו של החוקר האמריקאי פרופסור וולטר קגי - "ביזנטיון והכיבושים המוסלמיים המוקדמים" (Kaegi, Walter E. Byzantium and the Early Islamic Conquests) המקדיש חלק נרחב מהמחקר לבדיקת משקל המקורות וקשרי הגומלין בין הכתבים ההיסטוריוגרפיים וקובע כי ניתן להשתמש בספרות מוסלמית בהצלבה או בהשלמה למקורות ביזנטיים ונוצרים ליצירת תמונה כוללת.
למסקנה דומה מגיע ההיסטוריון ג'יימס מורטון וויאקלי (James Moreton Wakeley) מאוניברסיטת אוקספורד. במאמר המנתח את המקורות ההיסטוריים המוסלמיים הוא מצביע על חוסר האמינות, הדיוק והקושי להפיק מהם תמונה היסטורית כלשהי המאפשרת לשחזר את האירועים במהלכם נכבש המזרח התיכון על ידי הצבאות המוסלמיים ומרחיב את היריעה של הדיון לתקופת האסלאם המוקדם. בסיכום טוען החוקר כי למרות המגבלות הקשות של המקורות המוסלמיים ניתן לקבל תמונה סכימתית על האירועים ללא תיארוך מקורב וללא כרונולוגיה מסודרת, תמונה זו שיש להרכיבה אליבא דוויאקלי ממספר מקורות רב ככל הניתן ומכל הצדדים המעורבים באירועים נמצאת בתהליך מתמשך של הרכבה על ידי המחקר המודרני.

מקורות מוסלמיים

מקורות מוסלמיים מאידך מכילים מידע רב ומפורט ביותר הכולל תיאורים מפורטים להפליא של פרטים חלקם טפלים אך בעיקר סותרים אחד את השני. על פי ההיסטוריון שלמה דב גויטיין, המסורות האסלאמיות, המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים ואשר מוצגות כהיסטוריה, הן בעלות אופי ספרותי ובעלות זיקה לסיפורי עם. גויטיין מבטל לחלוטין את חשיבות הסיפורים האלו ומסביר זאת באומרו שהשינוי ההיסטורי הביא ליצירת אגדות וסיפורים דמיוניים. פרופסור משה שרון ממכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים מעלה במאמר "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם מבט אחר" כי באותם מקרים שבהם נפגשו צבאות סדירים ביזנטיים עם הכוח המוסלמי הפולש, היו אלה מפגשים בין כוחות קטנים, שבדברי ההיסטוריונים המוסלמים קיבלו ממדי ענק של עשרות ואפילו מאות אלפי לוחמים. על פי פרופסור שרון הפרטים הנוגעים לכיבושה של סוריה לא תועדו בזמן אמת ונשכחו כליל, לאחר פרק זמן ארוך של לא פחות מ-100 שנים לאחר הכיבוש נכתבו תולדות המלחמה על ידי מספרים של סיפורי עם ומלקטי מסורות מוסלמיים ממקומות שונים. מספרי סיפורים אלו יצרו מארג של סיפורי עם על שלד של עובדות היסטוריות מעורפלות משקל יתר ניתן לתאולוגיה אסלאמית ובעיקר לתמיכת אללה בדת האמיתית, ולקשרים החברתיים והפוליטיים בחברה הערבית והאסלאמית. צד אחר ומניע נוסף ביצירת סיפורי העם הבדויים היה רצונם של בני משפחות האישים המוסלמיים לקבוע לעצמם מקומות מכובדים בתקופה ההרואית של יצירת האימפריה על ידי פרסום והאדרת מעשי גבורה של אבות אבותיהם. ההיסטוריונים המוסלמיים המאוחרים יותר אספו את סיפורי העם במטרה ליצור היסטוריה מוסלמית מסודרת והרואית המתאימה לאימפריה, והכניסו את הפרטים המתאימים אל תוך מסגרת, בה תועדו לכאורה תנועה מסודרת של צבא על פי תוכנית ותיאור של הטקטיקה והאסטרטגיה שיצרו את הבסיס האיתן לקיסרות האסלאם. הוא קובע כך:
"כל השאר, כל מעשי התוקף והגבורה, קרבות הענק ומלחמות השניים, שליטת הח'ליפים המרכזית, הנאומים תוצבי הלהבות, מעשי התרמית בשדה הקרב, חילופי דברים חכמים ומבריקים בין המוסלמים לבין אויביהם ובינם לבין עצמם, הנסים והנפלאות שקרו בקרבות, כל אלה ועוד שייכים לרפרטואר סיפורי העם".
המקור המוסלמי הראשי לאירועים במהלכם נכבשה ארץ ישראל על ידי המוסלמים הם כתביו של ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי (ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב יצירה מונומנטלית בשם "פתוח אלבלדאן" (فتوح البلدان, כיבוש הארצות), שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. המאגד בתוכו עשרות מקורות משנה קדומים יותר, חלקם עומדים בסתירה אחד לשני ומחולקים לפי אזורים גאוגרפיים תוך ניסיון למיין ולדרג את המסורות על פי מהימנותם. ייתכן והמקור של חלק מרישומים אלו הוא במסורות ואפיגרפיות נוצריות קדומות.
היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית שכתביו מתארים את הכיבוש האסלאמי של הלבנט הוא מוחמד בן ג'ריר א-טברי, שעבודתו "ההיסטוריה של נביאים ומלכים" (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם, על פי הקוראן, ועד לשנת 915 תוך שהוא מסתמך על מסורות עתיקות וסיפורים שנאספו ממקורות שונים.
מקור מוסלמי נוסף הוא ספרו של אחמד איבן עזאם, "כיתאב אל פתוח" ("ספר הכיבושים"), שנכתב במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9, אך הספר מכיל לצד מידע שמקורו קדום סיפורים שחלקם מופרך מעיקרו. מקורות אלו של ההיסטוריוגרפיה המוסלמית הקדומה מייצגת סוגה השייכת לתחום הספרות בעיקרה שמטרתה הייתה לשעשע, ללמד דברי מוסר ודת לפאר את שם האלוהים והנביא ולעיתים גם לשרת מגמה פוליטית. מסורות אלו נוצרו על מנת לתת מענה למטרות רבות מלבד המטרה למסור עובדות היסטוריות כהווייתן. ספק אם בכלל ניתן היה לברר את העובדות ההיסטוריות בשעה שהמסורות נאספו והועלו על הכתב. עם זאת כתבים אלו הם עיקר החומר עליו מתבסס המחקר ההיסטורי של התקופה מאחר שמקורות אחרים מכילים מעט מאד מידע אם בכלל.
התיאורים במקורות המוסלמים המציגים קרבות בסדרי גודל ענקיים אינו עולה בקנה אחד עם המציאות, רוב הצבא הביזנטי היה מרותק בהגנה על עיר הבירה קונסטנטינופול וגיוס חיילות שכירים היה מחוץ להישג ידו של הקיסר הביזנטי שקופתו דולדלה בשנים של עימותים לחיים ולמוות מול הצבאות הפרסים, סביר להניח כי העימותים המתוארים בהיסטוריה המוסלמית נוגעים לניסיונות של חיילות מצב מקומיים ייתכן שתוגברו בגדודים מאנטיוכיה או מרכזי שלטון אחרים ניסו לחסום את הפולשים בסדרת קרבות מוגבלים. מחקר המצוטט על ידי משה גיל מצביע על סיפור בסיסי ובו קווים החוזרים על עצמם בתיאור כיבושים של ערים שונות על ידי הצבא המוסלמי: בוגד המגלה את הנקודה החלשה בביצורי העיר, אוכלוסיית העיר עסוקה בפסטיבל או חגיגה דתית, המוסלמים פותחים את חומות העיר לצבא הממתין בחוץ. תיאורים אלו מופיעים בסיפורי כיבוש דמשק, קיסריה, בלביס (מצרים), פוסטאט (קהיר) וערים רבות אחרות. קווים חוזרים אלו מצביעים על יצירת אתוס אחיד המכיל אלמנטים מיתיים וגרעין של עובדות שנאספו ממקורות אחדים המקשה על יצירת כרונולוגיה ולוח זמנים היסטורי.

מקורות ביזנטיים

מקורות ביזנטיים מנדבים מידע מועט ביותר על האירועים בלבנט בעת כיבושו על ידי המוסלמים מתוך נאמנות לקיסרות הביזנטית ומגויסים למטרה גדולה יותר - העימות בין הנצרות לאסלאם.

מקורות היסטוריים

המקורות הביזנטיים המכסים את שלטונו של הרקליוס הם מועטים ונכתבו מאות שנים לאחר המאה ה-7. ההיסטוריונים הביזנטיים הקרובים ביותר לאירועים הם ניקופורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול ותיאופנס המוודה שפעלו כ-150 - 200 שנים לאחר הכיבוש. עבודתם לוקה לא רק במרחק ממועד הקרב, אלא גם בתחושת שליחות הנוצרית והסתמכות על מיתוסים שהתגבשו לאחר הקרב, ויותר מכל בניסיון לנקות את הקיסר הרקליוס מכל אשמה במפלה. בחלקי המידע הנוגעים בקיסר הביזנטי ניכר רצון להציג תמונה ספרותית כמעט של אדם חסר מגרעות ומפקד צבאי ללא טעויות. שבחים על הפלת האויב במארב והתחמקות ממלכודות, הוא מזהיר את מפקדי צבאו מכניסה לקרב עם צבא מוסלמי בשטח הפתוח אך המפקדים מתעלמים מדברי החוכמה של הקיסר ונופלים בפח שטומנים להם המוסלמים.
היסטוריונים אלו שכתבו את עבודתם במהלך שלטונה של השושלת ההרקליאנית נצרכו להסברים לתוצאות המערכה ואחריות הקיסר לקטסטרופה של אבדן הלבנט, מסופוטמיה ומצרים והעדיפו להפיל את האשמה על גורמים נוחים יותר - פקידים ביזנטיים שמרחיקים בני ברית ערבים או פועלים מאחורי גבו של הקיסר, חיילים ארמנים בוגדניים ואסונות טבע שעומדים בדרכו של הצבא הביזנטי. מקורות נוצרים מאוחרים סוטים מקו זה ומטילים אשמה בהרקליוס על חלקו בהפצת המינות המונותליטית.
מקורות נוספים שאינם מפגינים נאמנות עיוורת לאימפריה הביזנטית וסמליה הם מקורות אשורים-סורים וארמניים שצפו כמשתתפים פעילים באירועים בלבנט ובהם מצוי מידע בנוגע למהלכים המוסלמים ומהלכי הנגד הביזנטיים בעיקר בשלבים הראשונים של העימות.

מקורות אחרים

מקורות נוצריים לא היסטוריים מכילים בעיקר כתבים דתיים של אנשי כנסייה ובראשם סופרוניוס הפטריארך של ירושלים ואנסטסיוס סינאיטה. כתבי פלסתר אנטי יהודים כגון דוקטרינת יעקב וטקסטים מהמאה השביעית כגון "הפסיון של שישים המרטירים מעזה" המתארים את הפרובינציות הביזנטיות בפלשתינה במאה השביעית וחלק מאירועי המלחמה. המקורות הסוריים הקדומים נכתבו על ידי אנשי דת מונופיזיטים, מתארים את אירועי הכיבוש הערבי מתוך תפיסה לפיה איבוד ארץ הקודש והשליטה על המקומות הקדושים היו עונש משמים על מעשי האימפריה הביזנטית שנתפסה על ידם ככופרת. המקורות היהודיים שתמיד היו עוינים לאימפריה הביזנטית על רקע האנטישמיות הבולטת מביעים השקפות דומות כך בספר נסתרות דרבי שמעון בר יוחאי שבו נרשמו חזונות גאולה שנהוג לייחסם לתקופה הערבית הקדומה ולתקופת מסע הצלב.