google/wiki40b huggingface dataset:
חוצות היוצר

היסטוריה

המבנים באזור נבנו בשנת 1930 בעידודו של שלטון המנדט הבריטי והיו חלק מן השכונה המעורבת (ליהודים וערבים) ג'ורת אל-ענב, שנוסדה ב-1892. בין השנים 1948–1967 היה האזור שטח הפקר ובו חורבות ומוקשים בין שטח מדינת ישראל לשטח שהיה בשליטת ממלכת ירדן. הרעיון להקים במבנים הנטושים של ג'ורת אל-ענב שכונת אמנים, הועלה לראשונה בשנת 1965 על ידי הפסל והצייר דוד פלומבו. בשנת 1966 החליט ראש עיריית ירושלים טדי קולק לממש את הרעיון באמצעות החברה העירונית החברה לפיתוח מזרח ירושלים שייעדה אותו למרכז אומנות, במטרה ליישב את האזור הנטוש הסמוך לחומת העיר העתיקה. הפרויקט קיבל תנופה לאחר מלחמת ששת הימים כחלק מתוכנית לפינוי ושיקום אזור הקו העירוני ולהקמת גן לאומי סובב חומות ירושלים.
במבנים המשופצים נפתחו 26 גלריות וסדנאות לאמנים ואומנים כגון ציירים, פסלים, אורגים, צלמים, צורפים, קליגרפים וכדומה. בספטמבר 1969, החלו האמנים הראשונים להיכנס למתחם, ביניהם: האמן הרב-תחומי מוטקה בלום, בית מלאכה לעיצוב תכשיטים ותשמישי קדושה של מנחם ברמן, מפעל לאריגת שטיחי קיר של ג'ורג' גולדשטיין, סדנא לקרמיקה אמנותית של יעקב דר, סדנא לניפוח זכוכית של שלמה נקר, סדנא לצורפות של חיים פז, מפעל לאריגי אופנה של לויטה תדמור ואולפן קולנוע קטן של אריה ממבוש ונינה מאיו שהועבר לירושלים מפאריס.
בשנת 2009 החלה החברה לפיתוח מזרח ירושלים ביוזמה לשינוי אופי המתחם ולמסחר אותו, בדומה לרחוב ממילא הסמוך. האמנים שמפעילים את הסדנאות נדרשו לפנות את המתחם. בשנת 2011 גובש הסכם שלפיו בשלוש השנים הקרובות לא יפונו האמנים מהסדנאות בהן הם פועלים.
בדצמבר 2009 פתח במתחם השף משה בסון את "מסעדת האקליפטוס" עטורת הפרסים (שפעלה בעבר במיקומים אחרים).

יריד חוצות היוצר

יריד חוצות היוצר נערך לראשונה בספטמבר 1970, במלאת שנה לפתיחת המתחם. ביריד הראשון הציגו בסך הכל 21 אמנים (11 אמנים שעבדו במקום באופן קבוע ו-13 אמנים אורחים). מאז מתקיים היריד בקביעות מדי שנה במשך שבועיים. במשך השנים גדל היריד, בשנת 1976 כבר השתתפו בו 100 אומנים ואמנים וביקרו בו 300,000 מבקרים. בשנת 1978 השתתפו לראשונה ביריד אמנים ממזרח ירושלים והגדה המערבית.
היריד מתקיים בשעות הערב והאזור, כולל חומות העיר העתיקה מואר בתאורה צבעונית מיוחדת. החל משנות התשעים הורחב היריד מתחומי חוצות היוצר אל בריכת הסולטאן הסמוכה, תוך שהוא כולל הופעות מוזיקה, סדנאות יצירה, פעילויות לילדים ותצוגות של אומנים מארצות חוץ (ביתנים בולטים הם של ארצות דרום אמריקה, סין, רוסיה ארצות אפריקה ועוד).
היריד מושך כמות מבקרים רבה (בשנת 2018 נערכו לקליטת 100,000 איש בעשרה ימים), תושבי העיר ותיירים ונחשב ל"מסורת בירושלים ולאטרקציה התיירותית והאמנותית הגדולה ביותר בתקופת הקיץ" (לפי אתר עיריית ירושלים). המנהלת האמנותית והמפיקה של היריד היא שרה מלכה, המשמשת בתפקיד למעלה מ-40 שנה.
ברני רודריגס

ביוגרפיה

בשנת, 1999, בגיל 18, החל רודריגס את הקריירה המקצועית שלו באוניקאחה מאלגה לאחר שהוקפץ מקבוצת הנוער לקבוצת הבוגרים. במועדון רודריגס הרשים בכל משחקיו ונהפך לאחד השחקנים הצעירים הטובים בליגה הספרדית. רודריגס שחקנה של אוניקאחה מאלגה עד היום למרות שהוצעו לו מספר רב של הצעות מקבוצות פאר רבות מאירופה. כתוצאה מסירובו לאותן הצעות במשך השנים, רודריגס נהפך למנהיגו הבלתי מעורער של המועדון וסמלם של אוהדי הכדורסל במאלגה.
במהלך שנותיו הוביל את המועדון למספר רב של תארים והישגים ביניהם זכייה בגביע קוראץ' (2000-01), זכייה בגביע הספרדי (2004-05) וזכייה באליפות ספרד (2005-06).
רודריגס משתייך לסגל הנבחרת הלאומית של ספרד משנת 2006. במשך שנותיו בנבחרת זכה עימה במדליית הזהב באליפות העולם 2006 ובמדליית הכסף באליפות אירופה 2007 ובאולימפיאדת בייג'ינג.
בקיץ 2012, לאחר שהעביר את מרבית שנותיו כשחקן במאלגה, עבר לקבוצת מורסיה. לאחר שנתיים חתם בקחאסול סביליה. ביולי 2016 הודיע על פרישה ממשחק. מספר 5, איתו שיחק במלאגה, הופרש פעמיים על ידי קבוצתו, כשעזב אותה וכשפרש ממשחק פעיל.
אורה זיטנר

אורה זיטנר (נולדה ב-1946) היא זמרת, פסנתרנית ומנצחת מקהלות ישראלית. זיטנר היא בוגרת האקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב; היא התמחתה שם בהלחנה, ניצוח מקהלות ונגינה בפסנתר. במשך תקופה ארוכה נמנתה עם "חבורת רננים" ועם מקהלת "רינת". 
הקריירה של זיטנר כזמרת החלה במופע של שירי סשה ארגוב שנערך בשנת 1979. החיבור שלה עם ארגוב נוצר כאשר הוא ראה אותה מנצחת על מקהלה ומבצעת קטע שירה. מאז, היא מזוהה יותר מכל זמרת אחרת עם המלחין. כתוצאה מהמופע המשותף שלהם הופקו שני תקליטים שבהם זיטנר מבצעת את שירי ארגוב בלוויית פסנתר בלבד.

בפסטיבל שירי ילדים מספר 13 (1982), זיטנר הופיעה עם השיר "בחלון שלי יש ים".
בשנת 1987 ערכה זיטנר מסע הופעות שבמסגרתו הופיעה בתיאטרון העירוני של פריז. בשובה העלתה את מופע היחיד שלה "תחת גגות פריז" שבו היא שרה ומלווה את עצמה בפסנתר בתוכנית של שאנסונים צרפתיים. מלבד הופעות היחיד שלה, מרבה זיטנר לשתף פעולה במופעים עם אמנים והרכבים אחרים, כמו למשל ההופעות המשותפות עם רביעיית  "קולן" ועם ישראל גוריון (בתוכנית בשם "דואט"). אורה זיטנר קיבלה פרס על שם אֶמה שייבר מבית שלום עליכם בשנת 1995 על תקליט שירי יידיש שהוציאה. היא יוזמת אירועי זמר ברחבי הארץ, מפגשי זמר במועדון "צוותא", וכן לקחה חלק בפסטיבל אבו גוש למוזיקה קלאסית.
זיטנר מתגוררת בתל אביב. בן זוגה היה הבמאי דוד ברגמן ז"ל.
אברהם שושנה

הרב אברהם שושנה (באנגלית: Abraham Shoshana) הוא סופר, חוקר ועורך תורני אמריקאי יליד מרוקו. מהדיר ספרות הראשונים, מייסד "מכון אופק".

ביוגרפיה

נולד במרוקו לרב זבולון שושנה (נפטר 1987), שהיה ראש ישיבה במרקש ובקזבלנקה שבמרוקו, עד עלותו לישראל בשנת 1964; ולפריחה בת ר' משה ונכדת המקובל הרב סעיד אבירג'יל ממראקש. למד בישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו. חידושיו מתקופה זו מוזכרים לעיתים בספרו של ראש הישיבה הרב ברוך סורוצקין. נישא לדבורה עטא.
בראשית דרכו בתחום המחקר התורני הוציא מהדורות מוגהות ומוערות של ספרי ראשונים מכתב יד: "חידושי רבינו דוד" מרבי דוד בונפיד, על מסכת פסחים (1974); "חידושי הרמ"ה" על מסכת גיטין; ו"חידושי הר"א" על מסכת נידה" (ירושלים: הוצאת פלדהיים, 1972). הוא היה גם עורכו הראשי של ספר הזיכרון לרב ברוך סורוצקין (ירושלים 1982).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הקים את "מכון אופק" לההדרת ומחקר ספרות תורנית. במסגרת המכון פרסם שושנה בשנת 1988 את פירושו לספר שופטים, "דרך בינה", שזכה להערכות חיוביות. את "חידושי הרמ"ה ושיטות הקדמונים" בשני כרכים על מסכת גיטין, וגרסה מוקדמת של "מסילת ישרים" לרמח"ל המסודרת בצורת דיאלוג.
מראשית שנות ה-90 החל המכון לפרסם מהדורה מוגהת ומוערת של "תורת כהנים" ושל כתבי הראשונים מפרשי החיבור, בעריכת הרב שושנה ובנו הרב נועם שושנה, שעתידה להתפרס על עשרה כרכים.
מיד עם התמוטטות השלטון הקומוניסטי בברית המועצות, פעל להשגת זיכיון לההדרת כתבי יד שהיו במשך השנים מעבר למסך הברזל. בשנת 1992 חתם על הסכם כזה וקיבל צילומים של כתבי יד רבים מאוסף גינצבורג במוסקבה, מהם ההדיר רבים מחידושיהם ותשובותיהם ההלכתיות של הראשונים. מהדורותיו לשיטה מקובצת למסכת חולין, ל"תוספות הרא"ש" ולתוספות ר"י הזקן, נערכו בשיתוף עם בנו, הרב יהודה אמיתי שושנה, במסגרת מכון אופק. עוד ההדיר את חידושיו של רבינו תם על המקרא.
מלבד מחקריו אלו, פרסם הרב שושנה במשך השנים מחידושי תורתו בכתבי העת "הדרום" של הסתדרות הרבנים באמריקה, "עם התורה" ו"מוריה". הוא היה עורך הסדרה החדשה של כתב העת "פרי עץ חיים" מפרי עטם של תלמידי כולל האברכים של ישיבת טלז בארצות הברית, שראתה אור החל מסוף שנות ה-70.
לאחר פטירת רבו, ראש ישיבת טלז בארצות הברית, הרב מרדכי גיפטר, ערך והוציא לאור את חידושיו וכתביו על כמה מן המסכתות הנלמדות בישיבות, בשם "נתיבות מרדכי".
ילדי חולית

תקציר העלילה

עלילת הספר נפתחת תשע שנים לאחר סוף משיח חולית. תשע שנים עברו מאז שהקיסר פול מואד'דיב נדד אל המדבר עיוור. התאומים של מאוד'דיב, לטו וגאנימה, נמצאים תחת משמורתה של דודתם עאלייה, כעת עוצרת האימפרייה. התאומים אינם ילדים רגילים; כמו עאלייה, הם נולדו טרם לידתם. הם שומעים את אבותיהם ואמותיהם ויודעים כל מה שהם ידעו.
התאומים מבינים כי בעקבות ההתמרה האקולוגית המואצת שעוברת על אראקיס, עקלתוני החולות נסוגים אט אט מעל לפני השטח. הם מסיקים שאם ההתמרה לא תיעצר העקלתונים ייכחדו, ואתם גם המרקוח. בלא הסם, האימפרייה לא תחזיק מעמד.
לטו מגייס את גאנימה לעזרתו ומחליט לצאת למסע שאפתני בחולית כדי להגשים את חזונו: יצירת שביל הזהב. אותו חזון שאביו בזמנו ניצב בפניו אך פחד ממנו ולא מימש אותו. אותו מסע נועד גם לגלות האם אותו מטיף עיוור שמדבר כנגד שלטונה של עאלייה הוא אינו אלא אביהם, פול מואד'דיב, שחזר מן המתים.
הספר, כמו קודמיו, מגולל את עלילותיהן של כמה דמויות במקביל: ג'סיקה אטריידיס, אמו של פול, שהחליטה לחזור לחולית לאחר שנים רבות. עאלייה, העוצרת הקיסרית, שכתוצאה משנים של הדחקת אבותיה שבתוכה הפכה לתועבה, דיבוק, כאשר הזהות של הברון הארקונן השתלטה על נשמתה. אנשי בית קורינו המודח, השואפים לחזור ולעלות לשלטון הקיסרות. וכמובן, התאומים, לטו שיוצא למסע אל המדבר שבסופו הוא הופך למטמורפזה של אדם ודגי חול (השלב הראשון של העקלתונים של חולית) וגאנימה, שנשארת בקיסרות ובסופו של דבר מתחתנת עם פאראד'ן על מנת ליצור שלום בקיסרות.
הספר עוסק בנושאים רבים: ההתמרה האקולוגית שמשנה את פני הכוכב, ההבדל הגדל בין הדררים העירוניים החדשים לבין הדררים המדבריים של הסיטש, היעלמותם האיטית של העקלתונים ושל הסם, הדיבוק שהשתלט על עאלייה, שחיתות הכהונה, מזימותיהם של בני קורינו וההקרבה העצמית העצומה של לטו. כמו קודמיו, הספר דן באקולוגיה ובפילוסופיה וכתוב בצורה מפורטת ועשירה.
רובידיום

תכונות

רובידיום הוא היסוד השני הכי פחות אלקטרושלילי מהמתכות האלקליות. זוהי מתכת רכה בצבע לבן-כסוף מתכתי הניתכת קרוב לטמפרטורת החדר (39 מעלות צלזיוס). היסוד פעיל מאוד ודומה בתכונותיו למתכות האלקליות האחרות, ניצת ספונטנית באוויר ומגיב עם מים תוך פליטת מימן. בעירתו בלהבה צהבהבה.

היסטוריה

הרובידיום זוהה בשנת 1861 על ידי רוברט בונזן וגוסטב קירכהוף במינרל לפידוליט באמצעות שימוש בספקטרוסקופ. ליסוד זה היה שימוש מזערי בתעשייה עד שנות העשרים של המאה ה-20. מבחינה היסטורית, השימוש החשוב ביותר ברובידיום היה במחקר ופיתוח, בעיקר ביישומים כימיים ואלקטרוניים.

צורה בטבע

רובידיום הוא היסוד ה-16 בתפוצתו בקרום כדור הארץ ומופיע במספר מינרלים שונים. המינרל לפידוליט מכיל 1.5% רובידיום והוא המקור העיקרי בהפקתו, בנוסף לכמה מינרלי אשלגן שגם הם מכילים אותו בכמויות גדולות. לרובידיום 4 תחמוצות: Rb₂O, Rb₂O₂, Rb₂O₃, RbO₂.

אמצעי זהירות

רובידיום מגיב עם מים באלימות ויכול לגרום לשרפה, לכן עדיף לשמור אותו תחת שמן או בסביבה אדישה כימית.
מרגריטה אליגר

קורות חיים

מרגריטה נולדה באודסה למשפחה יהודיה של עובדי משרד; שם המשפחה האמיתי היה זליגר (ברוסית: Зейлигер). בהיותה נערה עבדה במפעל כימי. מ-1934 עד 1937 היא למדה ב"מכון לספרות על שם מקסים גורקי".
הנושאים העיקריים של שירתה המוקדמת היו הגבורה של העם סובייטי בתקופת התיעוש (שנת לידה, 1938; מסילת הברזל, 1939; אבנים ודשא, 1940) ובמהלך מלחמת העולם השנייה (מילים, 1943). השיר המפורסם ביותר שלה הוא "זויה" (1942), שכתבה על זויה קוסמודמיאנסקיה, נערה צעירה שנרצחה בידי הנאצים. שיר זה היה אחד השירים הפופולריים ביותר בעידן הסובייטי. מ-1940 עד 1950, שירתה של אליגר אופיינה בשילוב של אופטימיות ("הרי לנין", 1953), ושירים בהם אליגר ניסתה לנתח את המצב במדינה בה חיה באופן מציאותי ("ניצחונך", 1944 - 1945). ב-1956, בכינוס של חרושצ'וב עם האינטליגנציה הוא נזף בכותבים על התערבות במערכת הפוליטית. יצוין, כי אליגר הייתה הסופרת היחידה שדברה נגדו באירוע. לאחר פרישתו, הוא התנצל בפניה על התנהגותו. אליגר כתבה מספר מסות ומאמרים על ספרות רוסית ורשמים מנסיעותיה ("על שירה ומשוררים", 1980; "החזרה מצ'ילה", 1966).
בעלה הראשון היה המלחין קונסטנטין מקארוב-רקיטין, שנהרג בחזית ליד ירצבו ב-1941, לאחר מותו של בנם הפעוט (ביתם טטיאנה [1940-1974] הייתה למשוררת ומתרגמת), טרגדיה כפולה שהשאירה אותה מוכת אסון. בשנה שלאחר מכן היא ניהלה רומן עם הסופר אלכסנדר פדייב; ממנו נולדה ביתה מריה, שנישאה להנס מגנוס אנצנסברגר והתגוררה בחו"ל במשך עשרים שנה, והתאבדה זמן קצר לאחר שחזרה לפרק זמן קצר לרוסיה ב-1991. בעלה השני והאחרון של אליגר היה פקיד הוועד המרכזי איגור צ'רנוצן (1918–1990). היא שרדה את מותם של הבעלים והילדים, שנפטרו זמן קצר לאחר בתה מריה אנצנסברגר. מרגריטה אליגר נקברה בפרדלקינו בסמוך לבנותיה.
מיכאל אלמז

מיכאל (מיקו) אלמז (1921 - 16 באוקטובר 2012) היה איש תיאטרון, במאי, מחזאי ושדר רדיו ישראלי ואנגלי. מאז 1968 חי בלונדון.

ביוגרפיה

מיכאל אלמז נולד בתל אביב בשנת 1921. למד בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים. בימי מלחמת העולם השנייה, בהיותו בשנות העשרים לחייו התגייס לצבא הבריטי ושירת בו ארבע שנים.
בשנת 1946 היה ממקימי "קבוצת במאבק" (עם אורי אבנרי ואחרים). לאחר מכן למד לימודי תיאטרון בניו יורק. במהלך עבודתו במחלקת הדרמה של קול ישראל עיבד וביים כמה עשרות תסכיתי רדיו.
אלמז היה המייסד של שני תיאטרוני שוליים המעלים מחזות שאינם מוצאים את ביטויים בתיאטרונים הממוסדים. הראשון היה תיאטרון זירה, תיאטרון קטן שפעל בשנים 1949 עד 1958, שהעלה מחזות מקוריים ואוונגרדיים כדוגמת "מחכים לגודו" של סמואל בקט, שהוצג ב-1953, עוד לפני שהועלה בלונדון ובניו יורק, תחת השם "אנו מחכים למראל". כמו כן העלה את "בדלתיים סגורות" של ז'אן-פול סארטר ו"הזמרת בעלת הקרחת" של אז'ן יונסקו, שהוצג ב-1955. המחזה "מעבר לגבול" פרי עטו, שהועלה בתיאטרון זה, היה המחזה הראשון שהוצג בישראל על בעיית הפליטים הפלסטינים. בשנים הראשונות הוצגו בו מחזות במסגרת של זירה ממש, כשהקהל יושב מסביב, ולאחר מכן עבר התיאטרון להצגת מחזות מעל בימה חזיתית.
השני היה תיאטרון המרתף שהחל לפעול בשנת 1968 בהצגת שני מחזות של  אוגוסט סטרינדברג . בשנות החמישים והשישים, בין עיסוקיו בתיאטרון הישראלי, שהה מיכאל אלמז פרקי זמן בלונדון והיה שדרן של השידור העברי של הבי בי סי. ששודרה בשנים 1949 עד 1968 ובה שידרו גם שדרים ישראלים נוספים כחגי פינסקר, יעקב אחימאיר, ושדר הספורט נסים קיוויתי. במסגרת זו פעל ככתב קול ישראל בלונדון והמשיך בכך גם אחרי סגירת המחלקה העברית של הבי.בי.סי באוקטובר 1968.
באותה שנה, זמן קצר לאחר ייסוד תיאטרון המרתף, עזב מיכאל אלמז את הארץ והשתקע בלונדון, ב-1974 הקים יחד עם אשתו Pam Martell תיאטרון שוליים ראשון מסוגו בקומה השנייה מעל מסבאה בכיכר לסטר, וזכה להכרה על תרומתו החשובה לפרינג' האנגלי, והצגתו Intimacy ע"פ סיפור של ז'אן פול סארטר נחשבת להצגת הפרינג' בעלת שיא ההופעות בפרינג'. 
במשך כל שנות שהותו בלונדון שמר אלמז על קשר הדוק עם ישראל, הוא ער לנעשה בארץ והגיב בטוקבקים באתרי אינטרנט ישראלים. בתגובותיו הוא הגן על המדינה כנגד תוקפיה בתקשורת. אופינית תגובתו משנת 2006 באתר של עיתון הארץ:
דניאל מחובר... הוא רודף פרסומת שאינו מחמיץ שום הזדמנות על מנת להופיע בתקשורת הבריטית ולהשמיץ את ישראל. הוא אחד מקבוצה קטנה של ישראלים המאוחדים בשנאה עמוקה למדינת ישראל והשואפים להורסה. לצערנו יש להם תמיכה בציבוריות הבריטית וכמובן בקהילה המוסלמית המתעצמת באנגליה.
בשנת 2009 סיים מיכאל אלמז כתיבת מחזה חדש בשם Cow in the Desert (פרה במדבר) על המסחר בנשים רוסיות במזרח התיכון והחל בכתיבת רומן פוליטי.
מיכאל אלמז נפטר בלונדון ב-2012 והותיר אחריו את אשתו פאם.
פטרישה הודג'

ביוגרפיה

הודג' נולדה בקלית'ורפס שבלינקולנשייר. היא בתם של אריק, בעל מלון "רויאל הוטל" ואשתו מריון (שם נעורים פיליפס). הודג' למדה בבית הספר לבנות "Wintringham Girls' Grammar School" בווילסבי שבגרימסבי ובבית הספר "סנט הלן" בנורת'ווד שבמידלסקס. אחר כך למדה הוראה בקולג' מריה גריי שבטוויקנהם (שהפך ב-1976 ל-"West London Institute of Higher Education" ואחר כך לקמפוס טוויקנהם באוניברסיטת ברונל). היא לימדה אנגלית ודרמה בבית הספר היסודי של ראסל קאונטי בצ'ורליווד שבהרטפורדשייר ובנוסף נרשמה לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. הודג' החלה את לימודיה בלמדא כשהייתה בת 22, וכשסיימה את הלימודים זכתה בפרס אוולין אוונס לשחקנית הטובה ביותר.
עם סיום הלימודים התרכזה הודג' בהופעות בתיאטרון ואחרי שנה וחצי הופיעה ב"פיפין" של בוב פוסי. אבל אז כשנסתה לקבל עבודה בטלוויזיה התברר לה שהיא מסווגת כשחקנית תיאטרון. אחרי שפרצה את דרכה בטלוויזיה בתפקיד פילידה (טרנט) ארסקין-בראון בסדרה "רמפול", ורצתה לחזור להופיע בתיאטרון סווגה כעת כשחקנית טלוויזיה. הצורך שלה בגמישות בין הקריירה וטיפול בילדיה הקטנים גרם לה להתרכז בעיקר בהופעות על במת התיאטרון. בטלוויזיה היא מופיעה מדי פעם בין תפקידיה בתיאטרון.
היא הופיעה בתפקידים מגוונים כמו בסרט "The Naked Civil Servant" לצדו של ג'ון הרט, בתפקיד מיירה ארונדל בגרסה משנת 1984 של ה-BBC למחזה "Hay Fever" מאת נואל קווארד, היא גילמה את מרגרט תאצ'ר בדוקודרמה "The Falklands Play" העוסקת במלחמת פוקלנד, וב-2007 שיחקה בתפקיד בטי, אשתו של איל ההון רוברט מקסוול בדרמה "מקסוול" של ה-BBC לצדו של דייוויד סושה. ב-1983 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אמון" (המבוסס על מחזה באותו שם מאת הרולד פינטר), רומן מפתח על פי פרשת אהבים של המחזאי עם השדרנית ג'ואן בייקוול.
בשנת 1995 כיכבה הודג' לצדה של דיים ג'ודי דנץ' בהפקה מחודשת של "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים בתפקיד הרוזנת שארלוט מלקום.
ב-1987 הייתה הודג' מועמדת לפרס באפט"א על תפקידה בסרט הטלוויזיה "מלון האגם", עיבוד לספרה של אניטה ברוקנר. בשנת 2000 זכתה בפרס לורנס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בהפקה של "Money" בתיאטרון המלכותי הלאומי. הודג' קיבלה תואר כבוד (DLitt) מאוניברסיטת ברונל והיא אחת המייסדות של "מועדון ברונל". מ-2009 כיכבה בסיטקום "מירנדה" של ה-BBC בתפקיד אמה של מירנדה (מירנדה הארט).

חיים אישיים

ב-31 ביולי 1976 התחתנה הודג' עם המו"ל פיטר דגלאס אוון בטונברידג'. לבני הזוג יש שני בנים אלכסנדר ריצ'רד צ'ארלס (נולד במרץ 1989) ואדוארד פרדריק ג'יימס (נולד בינואר 1992).
רכס ליי

לקריאה נוספת

Geological Survey of Canada, Current Research (Online) no. 2002-A7, P. 10
כריסס

כריסס (ביוונית: Χρύσης) הוא דמות במיתולוגיה היוונית, כהן בכיר לאפולו בעיר כריסה, אשר ממוקמת בסמוך לעיר טרויה.
בסיפור מלחמת טרויה נלקחה בתו של כריסס, כריסיאדה, בשבי בעת שהחיילים היוונים פשטו על עירה והיא ניתנת למלך אגממנון כשפחה. האיליאדה להומרוס נפתחת כאשר כריסס מתחנן לרגליי אגממנון כי ישיב לו את בתו בתמורה לכופר רב. אגממנון מצידו מסרב להצעה, בתגובה לכך כריסס מתפלל לאלוהיו, הלא הוא אפולו, כי ינקום את נקמתו באגממנון. אפולון נעתר לעזרת כוהנו ומשלח ביוונים מגפה אשר קוטלת ביוונים ומאלצת את בכירי מנהיגי יוון לכנס אספת חירום. באספה מנהיגי היוונים, ובראשם אכילס, מבקשים מאגממנון להחזיר לכריסס את בתו ולהוסיף עליה הקטומבה (זבח של מאה פרים), אגממנון מסכים להחזיר את כריסיאדה אך מתרה באכילס כי לקיחה תגרור את לקיחת השפחה שניתנה לו, בריסיאדה, בתו של בריסס.
היוונים שולחים משלחת אוניות, אשר בראשה עומד אודיסאוס, ובה כריסיאדה בת הכהן והזבח לאפולו, וכאשר מגיעה המשלחת לכריסס מתוארת העלאת הזבח לאל אפולון, שמחת האל ותפילתו של כריסס כי האל יטה אוזן גם הפעם ויגמול ליוונים כפי שהענישם.
על פי מקורות שונים כריסס ובריסס הם אחים, בנים לאדם בשם ארדיס.
דייט בחשיכה

הפורמט

התוכנית מבוססת על הפורמט ההולנדי, שבו 3 גברים ו-3 נשים גרים בווילה מפוארת. הגברים והנשים חיים באגפים נפרדים באותו הבית ונפגשים זה עם זו רק בחדר אשר מוחשך באופן מוחלט. למשתתפים בתוכנית יש שלושה ימים להכיר זה את זו רק באותו החדר המוחשך, כאשר הם מצולמים בכל העת במצלמות אינפרא אדום.
לקראת סוף התוכנית כל המשתתפים נחשפים באור. לאחר שהם נחשפים, כל המשתתפים בוחרים אם הם רוצים להמשיך את מערכת היחסים שלהם עם מושא אהבתם או אם הם מעדיפים לעזוב את הווילה.
לאורך עונות הסדרה, הופיעו בה גם מפרסמים, כמו נתן בשבקין (הישרדות) וקארין כהן. 
בפרק הראשון של העונה השלישית, מנחה התוכנית, ירון ברובינסקי, השתתף כאחד המתמודדים בתוכנית. בתפקיד המנחה באותו פרק הייתה ירדן הראל. 
בעונה השלישית, פרק אחד הוקדש לקהילה הגאה ולגיל הזהב.  
נכון לאוקטובר 2013 שודרו כשלוש עונות.
הקולג' הערבי

היסטוריה

הקולג' הוקם על ידי ממשלת המנדט הבריטי, ובתחילת דרכו פעל כסמינר למורים בשם דאר אל-מועלמין ליד שער הפרחים. ב-1919 מונה כמנהלו הראשון האינטלקטואל הנוצרי-פלסטיני ח'ליל אל-סכאכיני, אך הוא התפטר ב-1922 במחאה על מדיניות הממשל הבריטי שהייתה פרו-ציונית לטעמו. אחריו מונה כמנהל ח'ליל טוטח, שהתפטר מתפקידו ב-1925 על רקע השביתה שפרצה במוסדות החינוך הערביים תוך ביקורו של ארתור ג'יימס בלפור, אבי הצהרת בלפור, בארץ ישראל. אחריו מונה כמנהל בפועל אחמד סמיח ח'אלדי (אביו של ההיסטוריון וליד ח'אלדי), והחל מ-1926 מונה למנהל קבוע. ח'אלדי ביצע שינויים בתוכנית הלימודים, שילב בו לימודי תיכון לבנים ושינה את שם המוסד החל מ-1926 ל"הקולג' הערבי בירושלים". 
הקולג' היה מוסד הלימודים הגבוה היחיד לגברים ערבים בירושלים, ונחשב אחד ממוסדות החינוך החשובים בקרב ערביי ארץ ישראל. בבית הספר היו לימודים לבגרות וכן לימודים לקראת תעודת הוראה. תלמידים מצטיינים זכו למלגת לימודים בבריטניה. רשמית הוכרז הקולג' כפתוח להרשמת תלמידים מוסלמים, נוצרים ויהודים, אך בפועל מיעטו מאוד יהודים להירשם ללימודים בו.
בשנת 1935 עבר הקולג' למשכנו החדש במערב רכס ג'בל מוכאבר (הר אצל), בסמוך לחוות הלימוד ולארמון הנציב, במבנה מודרני בסגנון הבינלאומי שתוכנן בידי האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית - אוסטן סיינט בארב הריסון. בשנת 1936 הפך בית הספר התיכון בקולג' לתיכון עצמאי בשם בית ספר ראשדיה. בכיתות המתקדמות למדו כמה עשרות תלמידים שנחשבו לאליטה החברתית והאינטלקטואלית של החברה הפלסטינית בסביבת ירושלים. 
לאחר מלחמת העצמאות היה הקולג' באזור מפורז ושימש את כוחות האו"ם. במקום שבו היה ממוקם הקולג' נמצאת כיום קריית מוריה, מרכז חינוכי של הסוכנות היהודית והבניין בו שכן הקולג' הוא חלק מהקרייה.
קסביאן

ראשית דרכה (1997-2002)

שמה המקורי של הלהקה היה Saracuse. הלהקה הוקמה בזמן שמייהן ופיזורנו היו בקולג'. הדמו הראשון שלהם הופק על ידי סקוט גילברט והוגש ללהקה ב-24 בדצמבר 1999. הלהקה שינתה את שמה לקסביאן על שם לינדה קסביאן, חברה בכת של צ'ארלס מנסון, ששימשה כנהגת המילוט שלו. לדברי בסיסט הלהקה, כריס אדוארדס, את השם העלה הגיטריסט לשעבר כריסטופר קרלוף. לדבריו "הוא פשוט חשב שזו מילה מגניבה, לקח בדיוק דקה מהרגע ששמענו את השם.. כך זה הוחלט.". משמעות המילה קסביאן בארמנית היא "קצב" (butcher). הלהקה ידועה באהבתם הרבה לכדורגל.

אלבום בכורה (2003-05)

אלבום הבכורה של הלהקה, Kasabian, יצא בבריטניה ב-13 בספטמבר 2004, זכה לביקורות חיוביות ולמכירות נאות. מהאלבום יצאו הסינגלים "Processed Beats",‏ "Reason Is Treason" ו-"Club Foot", שהיה הסינגל שזכה להצלחה הרבה ביותר במצעדים ובמכירות. השיר הפך לאחד משיריה האהובים של הלהקה.
בשנת 2005 הופיע קסביאן בפסטיבל גלסטנבורי על "הבמה האחרת".
במהלך 2003–2005 לא היה מתופף קבוע ללהקה. בזמן שהקליטו בבריסטול פגשו חברי הלהקה את איאן מת'יוז שניגן בשירים "Processed Beats","Butcher Blues" ,"Beneficial Herbs" ויכול להיות שניגן גם בעוד כמה שירים מאלבום הבכורה של קסביאן ועוד כמה ביסיידס. הוא התבקש לצאת איתם לסיבוב הופעות ב-2004 והפך לחבר קבוע בלהקה באפריל 2005.

אלבום שני Empire ‏(2006-07)

במהלך הפקת האלבום עזב את הלהקה כריסטופר קרלוף, אחד מכותבי השירים שלה. הסיבה לעזיבתו הייתה "חילוקי דעות אמנותיים", אך יש שסבורים כי מדובר בעזיבה על רקע סיבות אישיות.
האלבום שיצא ב-28 באוגוסט 2006 הגיע במהרה לראשות מצעד האלבומים הבריטי. הסינגל הראשון מתוכו, "Empire", הגיע למקום התשיעי במצעדים באנגליה. מהאלבום יצאו גם הסינגלים "Shoot The Runner", שהגיע למקום ה-17 במצעדים ו-"Me Pluse One" שיצא ב-2 בינואר 2007.
בשנת 2007 זכתה קסביאן בפרס הלהקה החיה הטובה ביותר של מגזין NME.

אלבום שלישי West Ryder Pauper Lunatic Asylum ‏(2009-10)

לאחר כשנתיים של עבודה יצא ב-8 ביוני 2009 אלבומה השלישי של הלהקה, "West Ryder Pauper Lunatic Asylum". במסגרת קידום המכירות של האלבום ניתן השיר "Vlad The Empaler" להורדה בחינם במשך ארבעה ימים. מהאלבום יצאו הסינגלים "Fire",‏ "Where Did All The Love Go?" ו-"Underdog". האחרון בהם הופיע מאוחר יותר בסרט Takers.
האלבום היה מועמד בשנת 2009 לפרס מרקיורי, הגיע לראשות מצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס אלבום השנה של מגזין Q. בשנת 2010 זכתה הלהקה בתואר להקת השנה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.

אלבום רביעי Velociraptor! ‏(2011)

אלבומם הרביעי של קסביאן יצא בספטמבר 2011. הסינגל הראשון מתוכו הוא "Switchblade Smiles" שנשמע לראשונה בתוכנית הרדיו של ה-BBC. סינגלים נוספים בולטים באלבום זה - Days Are Forgotten
,La Fee Verte, Velociraptor.

אלבום חמישי 48:13 ‏(2014)

48:13 הוא אלבום האולפן החמישי של קסביאן. האלבום הופק על ידי מנהיג הלהקה, מלחין השירים והגיטריסט, סרג'יו פיזורנו, ונקרא על שם זמן הריצה הכולל שלו. האלבום נכנס למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי בשבוע הראשון לשחרורו והפך אותו לאלבום הרביעי של הלהקה במקום הראשון. הסינגל הראשון "eez-Eh" שוחרר ב -29 באפריל 2014. הסינגל השני, "bumbbeee", שוחרר ב -3 באוגוסט 2014.

אלבום שישי For Crying Out Loud ‏(2017)

אלבומם השישי של קסביאן  יצא ב 5 במאי 2017. סינגל בולט מתוכו הוא "You're in Love with a Psycho".
ג'יל טאונסנד

ביוגרפיה

טאונסנד נולדה בסנטה מוניקה שבקליפורניה. אביה רוברט טאונסנד היה איש עסקים מראשי חברת אוויס, וכתב את רב המכר "Up The Organization".
בין השנים 1971 ל-1977 הייתה טאונסנד נשואה לשחקן ניקול ויליאמסון. ב-1973 נולד בנם לוק. ב-1976 בני הזוג נפרדו זמנית, אחרי שטאונסנד ניהלה רומן עם אלן פרייס שכיכב לצדה בסרט "Alfie Darling".
את קריירת המשחק סיימה טאונסנד בשנת 1985. היא למדה בבית הספר לעיתונאות בלונדון ועבדה כעיתונאית בדיילי מייל וכתבה במדור הכלכלי. ב-1989 חזרה לארצות הברית.
בשנים 1989 עד 1995 עבדה בבית הספר קרוסרודס בסנטה מוניקה, ובבתי ספר אחרים.
מאז 1993 היא מנהלת של חברת "Leadership Directories, Inc"
טאונסנד נשואה לבוב סורל.