google/wiki40b huggingface dataset:
אילן גריבי

ביוגרפיה

גריבי נולד וגדל בחדרה, בנם השני מתוך חמשת ילדיהם של שולה וסלמן גריבי. נשוי לסיגל ואב לשלושה.
בשנת 1983 התגייס לצה"ל ושירת בחיל המודיעין. הוא המשיך לשירות קבע עד שפרש בשנת 2009 בדרגת סגן-אלוף.

אוריגמי

גריבי עסק באוריגמי כבר בשלבים המוקדמים של חייו. כשהיה בכיתה ו', החל ללמוד את אמנות קיפולי הנייר לבדו מתוך הספר "אוריגמי 1" של רוברט הארבין, ובהמשך מהספרים הנוספים בסדרה.
בשנת 2006 חבר למרכז הישראלי לאוריגמי, בו היה מנהל מועדון החובבים בין השנים 2009–2011. בשנת 2008 החל ליצור דגמי אוריגמי מקוריים ופרסם את הדגמים באתר השיתוף פליקר ובקבוצות אוריגמי שונות.
בשנת 2009 לאחר פרישתו מצה"ל, החל ללמד חשיבה יצירתית ומדעית דרך אוריגמי בכיתות לילדים מחוננים בטכנודע חדרה. 
משנת 2011 ועד היום משמש גריבי כסגן עורך של המגזין The Fold, מגזין אינטרנטי של ארגון האוריגמי האמריקאי, OUSA. בנוסף, הוא מחבר את הטור Paper Review, המנתח סוגי נייר שונים ואת התאמתם לסגנונות קיפול שונים, ואת הטור Origami Designer Secrets, בו הוא מראיין אמני אוריגמי צעירים מרחבי העולם על תהליך יצירתם.
גריבי פרסם עשרות דגמים בחוברות אוריגמי, ביניהן כתבי העת BOS (ארגון האוריגמי הבריטי), Pajarita (ארגון האוריגמי הספרדי), The Paper (ארגון האוריגמי האמריקאי), Orison (ארגון האוריגמי ההולנדי) ועוד, ובספרי כנסים של הארגון האיטלקי, הצרפתי, ההולנדי, האמריקאי, הגרמני והישראלי. 
ב-2012 הקים את ארגון אמני האוריגמי בישראל (OASIS) ומכהן עד היום כיושב הראש שלו. הארגון שינה את שמו ב-2016 ל"אוריגמישראל", נכון לשנת 2017 הוא כולל כמאה חברים, ומארח כנס אוריגמי בינלאומי אחת לשנה.
החל משנת 2013 מרצה גריבי כחלק מהסגל האקדמי במכון הטכנולוגי חולון במחלקות לעיצוב פנים ועיצוב תעשייתי.

עיצוב

ב-2010 הכיר גריבי את האדריכל גל גאון, בעל גלריית טאלנטס דיזיין בתל אביב, שהפנה אותו לעולם העיצוב.
הפרויקט הראשון תחת הגלריה היה עיצוב גופי תאורה מקיפולי אוריגמי למותג העיצוב אקווה קריאשיינס (AQUA Creations). סדרת גופי התאורה Molecules פותחה יחד עם המעצב אופיר צוקר, עובד החברה, והוצגה לראשונה בשבוע העיצוב במילאנו בשנת 2011 ונכון ל-2017 נמכרת עדיין על ידי החברה.
בהמשך עבד על פרויקט משותף עם המעצב אופיר צוקר, בו עיצבו יחד ליין של אגרטלים מבטון היצוקים לתבניות נייר מקופלות, וכן יצר אריחי בטון יצוקים לחברת Kaza Concrete, על בסיס דגם אוריגמי מקורי.
בשנת 2012 נחשף גריבי לטכניקת קיפול של מתכת מסוג נירוסטה החתוכה בלייזר. שיטת העבודה מורכבת ממספר שלבים: תכנון החיתוך על פי דגם הקיפול הנבחר, העברת התכנון לקובץ ממוחשב, שליחת הקובץ לחיתוך במכונת החיתוך בלייזר, העברת המתכת לשטח נקי וקיפול על פי החיתוך והתכנון המקורי. תחילה החל גריבי לעבוד עם נירוסטה רגילה ומאוחר יותר המשיך לעבוד עם נירוסטת מראה אשר יוצרת אפקטים יוצאי דופן בשילוב עם אומנות האוריגמי.
גריבי עיצב 6 קולקציות שונות בטכניקת יצירה זו, אשר הוצגו בתערוכות במילאנו בין השנים 2013–2015 ובתערוכות צבע טרי בתל אביב בשנים 2013–2016. הן כוללות פריטים אומנותיים המשמשים כדקורציה לחללים ופרטי עיצוב הכוללים שולחנות, גופי תאורה, חיפויי קיר ועוד. 
בשנת 2014 החל גריבי להתעניין בתחום התכשיטנות ועיצב סדרת תכשיטים הנקראת "Paper Wood Metal". הסדרה כללה צמידים, תליונים וטבעות עשויים פליז מקופל בתהליך של צריבה פוטוכימית ועץ דק מאוד בשיבוץ של דגמי קיפול אוריגמי.
במהלך השנים ניסה גריבי לעבוד עם מגוון רחב של חומרים כגון זכוכית, עור, בד, יציקות סיליקון, שעווה וגבס.
אל-בירה

העת העתיקה

אל-בירה זוהתה עם העיר התנכית בארות שבנחלת שבט בנימין:
"וַיִּסְעוּ בְנֵי-יִשְׂרָאֵל, וַיָּבֹאוּ אֶל-עָרֵיהֶם--בַּיּוֹם הַשְּׁלִישִׁי; וְעָרֵיהֶם גִּבְעוֹן וְהַכְּפִירָה, וּבְאֵרוֹת וְקִרְיַת יְעָרִים."
— יהושע, ט', 17
בארות יושבה גם בתקופת שיבת ציון לאחר השיבה מגלות בבל:
"וְאֵלֶּה בְּנֵי הַמְּדִינָה, הָעֹלִים מִשְּׁבִי הַגּוֹלָה, אֲשֶׁר הֶגְלָה נבוכדנצור (נְבוּכַדְנֶצַּר) מֶלֶךְ-בָּבֶל, לְבָבֶל; וַיָּשׁוּבוּ לִירוּשָׁלִַם וִיהוּדָה, אִישׁ לְעִירוֹ... בְּנֵי קִרְיַת עָרִים כְּפִירָה וּבְאֵרוֹת, שְׁבַע מֵאוֹת וְאַרְבָּעִים וּשְׁלֹשָׁה."
— עזרא, ב' 1, 25.
אוסביוס תיאר את המקום ככפר גדול בדרך לאמאוס, כמרחק של 11 ק"מ מירושלים.

ימי הביניים

בעת הכיבוש הערבי את ארץ ישראל העיר לא הוזכרה; אך הצלבנים הקימו בסביבתה מספר יישובים; בהם בירה (Birra), ו"קסטרום מהומריה" (מסגד בלטינית) או "מהומריה מיור" (Castrum Mahomeriae או Mahomeria Major), שחשיבותם במיקומם על הדרך הראשית המחברת בין ירושלים לשכם. באתר ניצבו כנסייה, אכסניה ומצודה, ולפי המסורת הנוצרית הלטינית נצבה זו במקום בו גילו מרים, אם ישו ויוסף הקדוש, כי ישו הילד לא שב עימם לנצרת אלא נותר בבית המקדש. הם נאלצו לשוב לירושלים וגילוהו בין המורים.
לאחר קרב חיטין ב-1187 חרבה בירה, ונותרה בידיים מוסלמיות גם לאחר שירושלים שבה לידי הצלבנים ב-1229. בסוף המאה ה-12 או בתחילת המאה ה-13, הוקם על ידי הכובשים המוסלמים מסגד בסמוך להריסות הכנסייה, או שזו הוסבה למסגד, והיישוב התחדש סביבו. עוד קם במקום ח'אן אשר שימש את הנוסעים בדרך מירושלים לשכם עד שחרב. ייתכן שהיישוב שב לידיו של ריצ'רד מקורנוול ב-1241, או לידי הטמפלרים ב-1243; אך כך או כך, הוא אבד שוב ב-1244 עם פלישת הטורקים הח'וואריזמים. ב-1514 קרסו קמרונות הכנסייה, ואך קירותיה והקצה המזרחי שלה נותרו על כנם.

העת החדשה

תחת שלטון המנדט הבריטי השתייכה אל-ביר לנפת רמאללה ואוכלוסיית היישוב גדלה. ב-1922 התגוררו בו 1,479 תושבים. במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 541 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 2292 תושבים, מהם 248 נוצרים והשאר מוסלמים. 
בשנת 1928 הוקמה באל-בירה מועצה מקומית ומונה לה ראש מועצה.
ב-1961 מנתה העיר 14,510 תושבים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הגיעה אוכלוסייתה לכ-40,000 נפש. יחד עם רמאללה, מהווה אל-בירה מרכז שלטוני של הרשות הפלסטינית בגדה המערבית, וחלק ממשרדי הממשלה שוכנים בה.
ב-7 ביוני 1988 נדקר ראש העיר, חסן טויל, בידי אלמונים בחזית בניין העירייה.
בשנת 2010 הושלמה בניית אצטדיון כדורגל בן 7,000 מושבים באל-בירה, במימונה של פיפ"א, כחלק מתוכנית לעידוד הכדורגל הפלסטיני. ממשלות צרפת וגרמניה השתתפו במימון בניית היציעים. תושבי ההתנחלות פסגות, הסמוכה לאצטדיון, עתרו לבית המשפט הגבוה לצדק וביקשו להרוס את האצטדיון, אך העתידה נדחתה והאצטדיון פעיל. באצטדיון משחקת קבוצת הכדורגל מרכז שבאב אל-אמערי, הוא מארח את משחק גמר גביע פלסטין.
באל-בירה נמצאים גם המרכז הפלסטיני לג'ודו, קראטה והתעמלות אירובית.
קירוב (מחוז)

היסטוריה

עד למאה ה-12 בשטח המחוז התגוררו אנשי מרי, קומי ושבטים מקבוצה פינו-אוגורית נוספים. החל מסוף מאה ה-12- תחילת המאה ה-13 בשטחים הפתוחים התחילו להתגורר רוסים, בעיקר מנובגורוד.
באותה תקופה גם הוקמה העיר המרכזית באזור - וויאטקה (קירוב הנוכחי). בשנת 1393 השטחים סופחו לנסיכות מוסקבה. בסוף המאה ה-14 ההנהגה המקומית הכריזה על עצמאות ממוסקבה. לאחר קרבות עזים, המרד דוכא וההנהגה המקומית גורשה מהעיר.

דמוגרפיה

כ-72% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. העיר הגדולה - קירוב ובה מתגוררים כ-467 אלף תושבים. הרוסים מהווים כ-92% מאוכלוסיית המחוז. בנוסף לכך, יש קהילות גדולות של טטרים (כ-2.2%), מרי (כ-2.6%) ואודמורטים (כ-1.4%).

כלכלה

בשטח המחוז נמצאים מרבצים גדולים של פוספטים.
ויקטור גוטמן

קורות חייו

ויקטור גוטמן נולד בעיירה בלישצ'ה שבאזור קרואטיה לאלפרד גוטמן, בן למשפחת אצולה יהודית אשר הקימה את היישוב, ולאוטיל לבית פולאק. דודו היה הברון אדמונד גוטמן. למשפחה הוענק תואר האצולה ברון גלס ובלישצ'ה (בגרמנית: Baron von Gelse und Belišće).
גוטמן רכש תואר מהנדס מכונות באוניברסיטה הטכנית בווינה. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בשורות הצבא האוסטרו-הונגרי בקרבות החזית המזרחית וזכה לעיטור פור לה מריט. לאחר המלחמה השתלב בחברה המשפחתית "H.S. Gutmann" לה הייתה רשת מפעלים לעיבוד עץ. ויקטור גוטמן ואחיו ארנסט, ניהלו את החברה אשר העסיקה מאות עובדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והחלת ממשלת הבובות של האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים. מפעליו של ויקטור גוטמן הולאמו על ידי המדינה העצמאית של קרואטיה. במרץ 1943 נעצרו גוטמן ומשפחתו ונכלאו בזאגרב. לאחר השואה שבו לבלישצ'ה וניסו לחדש את העסקים המשפחתיים. לאחר כינון יוגוסלביה תחת המשטר הקומוניסטי נקט הממשל במדיניות של כלכלה מתוכננת וגוטמן נקלע לעימות מול המשטר. ב-17 בנובמבר 1945 נעצר ויקטור גוטמן על ידי מנגנון ביטחון הפנים היוגוסלבי. הוא הועמד לדין באשמת שחיתות כלכלית ושיתוף פעולה עם שלטון האוסטאשה וב-23 בנובמבר 1945 נדון למוות וכל רכושו הוחרם. גזר הדין אושר על ידי בית המשפט העליון וב-17 בפברואר 1946 הוצא גוטמן להורג בזאגרב על ידי כיתת יורים.
ממסמך שהוצג במשפט אייכמן עולה, כי ב-6 במאי 1943, כתב אברהרד פון טאדן(גר') מהמשרד הראשי לביטחון הרייך מכתב לאדולף אייכמן המציין, כי לבקשת אייכמן מועברים אליו פרטים אודות גוטמן ומשפחתו שנעצרו בזאגרב. עוד מצוין, כי גוטמן היה בעל מפעל גדול לעיבוד עץ בשותפות עם הגרמנים וכי שלטונות הונגריה מבקשים לשחררו משום שהוא נתין הונגרי. ממסמך נוסף מ-2 ביולי 1943, עולה, כי אדולף אייכמן הורה לשחרר את גוטמן ומשפחתו ממעצרם, להוציאם מחזקת האוסטאשה ולשכנם בתנאים משופרים בטרזיינשטט.
גוטמן היה נשוי ללואיז לבית בלוך-באואר (1961-1874), אחותה של מריה אלטמן אשר נודעה במאבקה המשפטי מול ממשלת אוסטריה, להשבתם לחזקת משפחתה של חמש יצירות אמנות של הצייר גוסטב קלימט אשר נבזזו על ידי הנאצים. לזוג נולדו שני ילדים בן-פראניו ובת נלי. הבת נלי (נולדה ב-1928), היגרה לקנדה, כיהנה כפרופסור באוניברסיטת קולומביה הבריטית ולימדה ביולוגיה של התא. ב-2016 קיבל בית המשפט המחוזי בזאגרב את עתירתה של נלי, בתו של ויקטור גוטמן לבחון מחדש את החלטת בית המשפט מ-1946.
ברגסלאגן

מחוז המכרות של מרכז שוודיה, לעיתים נקרא גם ברגסלאגן (בשוודית: Bergslagen), הוא אזור היסטורי, תרבותי ובלשני בארץ סביאלנד, מרכז שוודיה. לתעשיות המטלורגיה והחציבה בברגסלאגן הייתה חשיבות גדולה כבר מימי הביניים. האזור נקרא "מחוז המכרות של מרכז שוודיה" כדי להבדילו ממאלמפלטן, מחוז מכרות בצפון שוודיה, בקרבת הערים קירונה ומאלמברייט.
שטחו של ברגסלאגן מתחלק על פני החבלים וסטמנלנד, דלארנה וורמלנד. בשטח המחוז נמצאות הערים נורה, פגרסטה, סאלה, פיליפסטד, לודוויקה והדמורה. גם חלקים מצפון החבל אסטרייטלנד, ודרום נארקה, יכולים להיכלל בשטחו, ולעיתים הם נקראים "דרום ברגסלאגן". הגדרה רחבה יותר של האזור כוללת אף חלקים מיסטריקלנד ומאופלנד.
המאבק על חשיבות ייצוא הברזל מברגסלאגן, ומאבקים טריטוריאליים בגבולה הדרומי של דנמרק, היו הסיבות העיקריות לפריצתו של מרד אנגלברקט ב-1434 ולעימותים שלאחריו, ובסופו של דבר גם לפירוקו של איחוד קאלמאר.
ביאר עדס

היסטוריה

הכפר ישב בנקודה חשובה במערך הדרכים העתיקות בארץ ישראל, צומת הדרכים העתיקות דרך הים ודרך יפו - שכם, ומעט ממערב להרי השומרון. ב-4 ביוני 1924 רכשה חברת "הכשרת היישוב" באמצעות נציגה, יהושע חנקין, 4,197 דונם ממערב לביאר עדס, מהשייח' של אבו כישכ, תמורת 3.5 לירות ארץ-ישראליות לדונם, ועל אדמות אלו הוקמה המושבה מגדיאל. 
במהלך המרד הערבי הגדול תקפו תושבי ביאר עדס את המושבה. בעקבות מידע על המצאות כנופיות בכפר פשטו 25 לוחמים של האצ"ל בפיקודו של משה מולדבסקי על הכפר ב-28 במאי 1939. הם ירו על בתים במרכז הכפר ועל פי ההודעה הרשמית הרגו גבר וארבע נשים ופצעו שלושה. בעקבות זאת פשט הצבא הבריטי על כפר סבא וביצע מעצרים. זאב ז'בוטינסקי כעס על הפגיעה בנשים ודרש להימנע מכך. ביישוב המאורגן גינו את הפעולה, אולם נשמעו גם קולות שטענו שפעולות דומות נעשו גם על ידי ההגנה. דוד בן-גוריון כתב: "לא נטמא את מלחמתינו במעשי תועבה וטירוף דעת שנתפסו להם בריונים משוסים בביר עדס ..." ואליעזר ליבנה כתב "אם יש יסוד להשערה שצעירים יהודים ביצעו את מעשה הזוועה בביר עדס - הרי זה מקרה ראשון במינו. עצם האפשרות של השערה כזאת מחייבת חשבון נפש חמור...", אולם המשיך וקבע: "ממשלת ה.מ. שיכנעה במעשים בוטים, שפעולות טירוריסטיות, ותהיינה האיומות ביותר, סופן להביא כבוד ותועלת למעורריהן ... מעשה הזוועה בביר עדס ... האחריות המוסרית לו איננה מוטלת בספק: היא כולה אנגלית". 
על פי סקר הכפרים 1945 נמנו בכפר 300 נפש.
הכפר נכלל בשטח המדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה.
בסוף פברואר 1948 נהרג יהודי מאש שנורתה ממארב בזמן שהיה בדרכו לעבודה בפרדסי מגדיאל. בעקבות זאת התפתחו חילופי אש בין כוחות ערבים שהתמקמו בכפר לבין אנשי מגדיאל וחיילי חטיבת אלכסנדרוני, בהן נהרגו 2 יהודים וכ-9 ערבים.
בלילה שבין 4 ל-5 במרץ 1948, תחת גשם שוטף ובאזור בוצי, תקפו חיילי אלכסנדרוני את הכפר הרגו כ-15 איש ופוצצו בו עמדות ירי, אולם הכוונה לפוצץ בתים שולטים בכפר לא הושגה. חיילי אלכסנדרוני לא כבשו את הכפר מחשש להתערבות של הבריטים. לחיילי אלכסנדרוני היו מספר פצועים, אחד מהם מת לאחר מכן מפצעיו. למחרת נמשכו חילופי האש ושניים ממגיני מגדיאל נהרגו. אולם בעקבות הקרב נטשו הלוחמים הערבים את ביאר עדס ותושבי המקום עזבו עמם. לאחר הקרב הושג הסכם הפסקת אש ותושבי הכפר שבו לבתיהם. אולם הפסקת האש לא האריכה ימים. אנשי הלח"י תקפו את הכפר ופוצצו בו כ-30 בתים והכפר ננטש שוב ב-12 באפריל. הקרן הקיימת לישראל, בהוראתו של יוסף ויץ, הרסה את בתי הכפר ביוני 1948.
בידור

בידור הוא תחום תרבותי המספק לאנשים הנאה או התרגעות. הקהל יכול ליהנות מבידור באופן פאסיבי, לדוגמה בצפייה בטלוויזיה, או באופן אקטיבי, כמו במשחק. בידור, כולל את ענפי אמנות הבמה והרחוב. גם טלוויזיה, קולנוע, רדיו, עיתונות, טלוויזיה ומשחקי מחשב עשויים לשמש לבידור. פעילות ספורטיבית, וקריאה יכולים להחשב כבידור, אך נתפסים בדרך כלל כבילוי.
על אף שמו המרמז על הומור, ענף הבידור איננו כולל רק תכנים בעלי תוכן הומוריסטי או מצחיק, אלא אף סוגות העוסקות בדרמה, מתח, אימה וכדומה.
התעשייה המספקת תכנים בידוריים, נקראת תעשיית הבידור.
יוסי בלום הלוי

יוסי בלום הלוי הוא מנתח מערכות ישראלי, מחבר ספרים על מערכות ישראל.
הארמייה הרביעית (ארצות הברית)

היסטוריה

הארמייה הוקמה בקיץ 1932 ומפקדתה הייתה באומהה, נברסקה. ב-18 ביוני 1936 הועבר מטה הארמייה לסן פרנסיסקו. ב-1940 הוגדרו תחומי האחריות של הארמייה, אשר נפרסה בקליפורניה, וושינגטון, אורגון, איידהו, מונטנה, נבדה, יוטה ובהמשך גם אריזונה. הארמייה לא לחמה במהלך מלחמת העולם השנייה, והייתה אחראית על הגנת החוף המערבי ואימון יחידות שנשלחו מאוחר יותר לחזית. במהלך המלחמה פיקדו על הארמייה בזה אחר זה: ג'ון דוויט, ויליאם סימפסון וג'ון לוקאס. במהלך המלחמה הייתה הארמייה אחראית על המבצע השנוי במחלוקת של כליאת היפנים בארצות הברית. ב-7 בינואר 1944 הועבר מטה הארמייה לפורט סם יוסטון שבסן אנטוניו, טקסס. מטרת ההעברה הייתה שהארמייה הרביעית תוכל למלא את תפקידי הארמייה השלישית אשר נשלחה לחזית המערבית. לאחר המלחמה הייתה הארמייה אחראית על גיוס והכשרה של הכוחות ממדינות מערב ארצות הברית. ביולי 1971 אוחדה הארמייה הרביעית עם הארמייה החמישית. ב-1984 הוקמה הארמייה מחדש בפורט שרידן, אילינוי. ב-1988 נסגר פורט שרידן ומטה הארמייה הועבר לפורט בנג'מין הריסון, אינדיאנה. הארמייה פורקה סופית ב-1992.
מרטין הלברג

ביוגרפיה

נולד בדרזדן לאב שכיהן ככומר, למד בקונסרבטוריום של דרזדן. בין 1924 ל-1933 עבד בתיאטרון הממלכתי בדרזדן ("Staatlichen Schauspielhaus Dresden") אך פוטר עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933. בתחילה ניסה לעבוד כעצמאי אולם בשלב מסוים אסרו עליו הנאצים להופיע על במת התיאטרון. ב-1935 שיחק לראשונה בקולנוע, בסרט "כרמן הבלונדינית" ("Die blonde Carmen"; די בלונדה כרמן).
אחרי תום מלחמת העולם השנייה פתח בקריירה ארוכה של כתיבה ומשחק בקולנוע הגרמני, שנמשכה עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. ב-1981 שיחק כפרופסור ריינהרדט בסרט מפיסטו.
בין השנים 1926–1935 היה נשוי ליהודיה בשם ברטה גורביץ, אך הם נפרדו כשגורביץ החליטה ב-1935 לעזוב את גרמניה ולעלות לארץ ישראל, עם בנם המשותף, יגאל תומרקין, לימים אמן ישראלי ידוע. בנו של תומרקין, הוא יון תומרקין, אף הוא שחקן ישראלי ידוע.
לאחר שנפרדו, נישא הלברג בשנית לרות בלדור, שחקנית קולנוע, שהופיע בכמה מסרטיו. הם נפרדו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. מאז ועד פטירתו חי הלברג בבאד ברקה הסמוכה לוויימאר.
מועצה מקומית

בישראל, מועצה מקומית היא רשות מקומית בעלת אופי עירוני בדרך כלל, שמספר התושבים המתגוררים ביישוב עליה היא אחראית, קטן מכדי להכריז עליה כעל עירייה.
חלק מן המועצות המקומיות החלו כיישוב כפרי במועצה אזורית, אך מספר תושביהן גדל עד שהוחלט להכריז עליהן כרשות עצמאית.
נכון ל-2017 ישנן בישראל 124 מועצות מקומיות.
הסמכות להכריז על מועצה מקומית כעל עירייה נתונה בידי שר הפנים, והוא מתחשב בעניין זה גם ברצון התושבים. רמת השרון, למשל, נשארה במעמד של מועצה מקומית שנים רבות לאחר שהייתה ראויה למעמד של עירייה. גם פרדס חנה-כרכור, מבשרת ציון, גדרה, ערערה, מע'אר, גן יבנה וזכרון יעקב נשארו במעמד של מועצה מקומית ולא הוכרזו כעיר על אף שהן מונות למעלה מ-20,000 תושבים, כדי לשמר להן את התדמית של מושבה קטנה.
לעומת זאת המועצות מטולה ויסוד המעלה כן מוגדרות כמועצות מקומיות למרות מספר תושביהן הקטן (פחות מ-2,000) כדי להעניק יחס מיוחד למושבות הוותיקות בישראל.
אראגון

לפני השלטון הנוצרי

עמק האברו היה מיושב עוד בתקופה הפלאוליתית. בתקופה הנאוליתית היו בו כפרים של התרבות הקלטיברית; נמצאו מטבעות מתקופה זו ועדויות לחקלאות מפותחת.
לאזור לא נודעה חשיבות רבה בתקופה הרומית. האוכלוסייה המועטה התרכזה בשלושה יישובים: Cesar Augusta (סרגוסה של היום), Osca (וסקה) ו-Bilbilis Augusta (קלייטוד).
בשליש הראשון של המאה ה-8 האזור נפל לידי המוסלמים ללא התנגדות. המוסלמים כיבדו את מנהגיהם של המקומיים ואת דתם. עם התפוררותה של חליפות קורדובה נוצרו באזור ממלכות טאיפה; החשובה מביניהן הייתה זו של סרגוסה.

מאז איחוד ספרד

בתחילת המאה ה-16, עם נישואיהם של פרננדו השני מאראגון ואיסבלה מקסטיליה, הגיע למעשה סופה של ממלכת אראגון כישות עצמאית. מידת האוטונומיה של האזור השתנתה ממלך למלך. בשנת 1591 ניסו אצילי האזור למרוד בפליפה השני, אך המרד נכשל והאוטונומיה צומצמה. בעקבות מלחמות הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18 בוטלה לחלוטין האוטונומיה של אראגון.
המאה ה-18 הייתה תקופה של צמיחה כלכלית וגידול באוכלוסייה. צמיחה זו התרכזה בחקלאות בלבד, על אף המהפכה התעשייתית. עובדה זו גרמה להדלדלות כלכלית הדרגתית, ובראשית המאה ה-20 אראגון הייתה שרויה בפיגור כלכלי ומגמת ההגירה השלילית הלכה והתגברה. מצב זה הוביל להקמתן של קבוצות אנרכיסטיות, שבאו לידי ביטוי בתקופת מלחמת האזרחים.

גאוגרפיה

מבחינה טופוגרפית אראגון מתחלקת לשלושה: החלק המרכזי של רכס הפירנאים בצפון, מישור האברו במרכז, והרי הסיסטמה איבריקו בדרום. 
הפירנאים של אראגון הם הגבוהים ביותר ברכס, ובכלל זה אנטו (Aneto), הפסגה הגבוהה ביותר בהרי הפירנאים, בגובה 3,404 מטר.
האקלים נגזר מהמבנה הטופוגרפי: באזור הפירנאי יש אקלים הררי קר והרבה משקעים (בין 1000 ל-2000 מ"מ), בעמק אקלים ים תיכוני-יבשתי (בסביבות 24 מעלות בקיץ ו-6 מעלות בחורף), ובהרים הדרומיים שוב קריר יותר.

דמוגרפיה

באראגון יש כ-1,220,000 תושבים. צפיפות האוכלוסייה היא במקום לפני האחרון בספרד: 25 תושבים לקמ"ר, לעומת 79 בכל ספרד. רוב האוכלוסייה מתרכזת בעמק האברו, ובעיקר בסרגוסה. אזורי ההרים כמעט ריקים, ובזמן האחרון גם מעט הכפרים ששכנו שם הולכים וננטשים. המהגרים מהכפרים מגיעים בעיקר לעיר סרגוסה או לקטלוניה וולנסיה הסמוכות. 
אראגון מורכבת משלושה מחוזות: סרגוסה, טרואל (Teruel) ווסקה (Huesca). במחוז סרגוסה שוכנים 80% מתושבי אראגון, מתוכם 640,000 תושבים (יותר מ-50%) בעיר סרגוסה עצמה. המחוזות הנוספים דלילים ויש בהן מגמה של הגירה. הערים המרכזיות בהן קטנות: בווסקה יש כ-48,000 תושבים ובטרואל 32,000. מבין הערים האחרות ראויה לציון קלטיוד (Calatayud) בעלת ההיסטוריה הארוכה, שבה כ-20,000 תושבים.

שפות

השפה הרשמית היחידה באראגון היא הספרדית. בניב האראגוני של הספרדית משולבים אלמנטים מהשפה האראגונית (שדובריה מכנים Fabla). 
השפה האראגונית עצמה עדיין מדוברת בפרובינציית וסקה, וגם בכפרים אחדים ביתר הפרובינציות.
ברצועה המזרחית של אראגון (La Franja de Aragón) יותר מ-90% מהאוכלוסייה דוברת קטלאנית (זה האחוז הגבוה ביותר מבין כל האזורים שבהם מדוברת השפה). מאבקם של תושבי הרצועה להפוך את הקטלאנית לשפה רשמית לא נשאו פרי עד כה.
נחשון ישראלי

שירותו הצבאי

עם גיוסו לצה"ל התנדב ישראלי לחטיבת הצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שב לצנחנים ושימש במספר תפקידי פיקוד. לאחר מכן השתחרר מצה"ל.  במלחמת ששת הימים השתתף כמפקד מחלקה וכסגן מפקד הפלוגה בקרב בדרך שכם בירושלים, במלחמת יום הכיפורים לחם כמפקד פלוגה במילואים בחטיבה 55, בין היתר במבצע אבירי לב ובקרב סרפאום. בהמשך שימש ישראלי במספר תפקידי פיקוד בחטיבה, ובמלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד גדוד 7063, גדוד צנחנים במילואים בחטיבה 623, אשר סופח לכוח השריון שבפיקוד תא"ל יוסי פלד ("כוח יוסי"). 
על הגדוד הוטל להשתתף בכיבוש הכפר משע'רה. לאחר תצפית מפקדים על היעד והערכת מצב במעלה ג'בל ברוך, הציע ישראלי, כי הגדוד יערוך מסע רגלי במדרונות ג'בל ברוך ומשם יגלוש במורד לעורפו של הכפר. תא"ל פלד הטיל ספק ביכולת הגדוד לעמוד במאמץ, משום היותו גדוד מילואים, והמג"ד הבטיח לו כי הגדוד יכול לאתגר. גדוד הטנקים, בפיקוד דוביק רוזנטל תקף את הכפר מן החזית, כאשר הוא משמיד מספר טנקים סורים. כמו כן סייעו לתקיפה מסוקי קרב בל AH-1 קוברה של חיל האוויר, שפגעו גם הם בטנקים הסורים ואספו מודיעין על היערכות הכוח הסורי בכפר. גדוד הצנחנים אותו הוביל המג"ד, ישראלי, הופיע בעורף הכפר הכריע את הקרב ומוטט את הכוח הסורי. החיילים הסורים שלא נפגעו ונהרגו נמלטו, כשהם משאירים מאחוריהם רכבים וטנקים. הכיבוש הסתיים בתוך שעה ללא נפגעים לכוח התוקף. 
בשנים 1990-1987 פיקד על חטיבה 55, חטיבת צנחנים במילואים.
מרדוניוס

מוצאו ומעמדו

אביו של מרדוניוס, גובריאס, היה אציל פרסי שסייע לדריווש להפיל את סְמֶרְדִיס המַאג ולתפוס תחתיו את כס המלוכה. הברית בין המלך החדש וידידו הודקה בנישואים דיפלומטיים. דריווש נשא לאישה את בתו של גובריאס, ואילו גובריאס התחתן עם אחות דריווש. מרדוניוס, בנו של גובריאס, נישא לימים לארטזוסטרה בת דריווש, וכך נעשה לחתנו של המלך.

מסע המלחמה לתראקיה ומקדוניה, 492 לפנה"ס

באביב שנת 492 לפנה"ס, שנתיים לאחר דיכוי המרד האיוני, נשלח מרדוניוס עם צבא וצי גדולים להרחיב את גבולות הממלכה אל מעבר להלספונטוס, אל אדמת אירופה. מסע המלחמה, שהתנהל ביבשה ובים כאחד, כוון לכאורה להענשת אתונה וארטריה על תמיכתן הפעילה במרד, אך למעשה נועד לכיבושה מחדש של תראקיה ולשעבודה של מקדוניה למלך הפרסי. לאחר כיבוש האי תאסוס המשיך הצי את דרכו לאורך חופו הצפוני של הים האגאי. סמוך לחצי האי אתוס פרצה סערה עזה, בה טבעו כ-300 אוניות ועימן ירדו למצולות כ-20,000 איש. וכאילו לא די בכך, צבא היבשה, שנמצא אותו זמן במקדוניה, הוכה מכה קשה בהתקפה לילית של הבריגים, אחד משבטי התראקים, ומרדוניוס עצמו נפצע בה. בשל האבידות הרבות בצבא ובצי החליט מרדוניוס לסיים את המסע ולשוב לאסיה הקטנה, אך לא לפני שהכניע את הבריגים וכבש את ארצם. בעקבות הכישלון הודח מרדוניוס על ידי דריווש, ומלאכת הענישה של אתונה וארטריה הופקדה בידי דאטיס וארטאפרנס.

מסע המלחמה של קסרקסס, 480 לפנה"ס

עם מות דריווש ועלייתו לכס של קסרקסס, נעשה מרדוניוס ראש המצדדים בחידוש המלחמה על אתונה בפרט ויוון בכלל. הרודוטוס מספר, כי הצליח לשכנע את המלך בצורך למחוק את חרפת התבוסה שנחלו דאטיס וארטאפרנס בקרב מרתון (490 לפנה"ס) ובתועלת שתצמח לו אם יוסיף את יוון אל נחלות ממלכתו. הוא מוסיף, כי לא נעלמה מעיניו של מרדוניוס גם טובתו האישית, מאחר שהיה בכיר אנשי המלך ושאף להתמנות למושלה של יוון הכבושה. 
מרדוניוס מוזכר ראשון ברשימת ששת המצביאים הראשיים של הצבא הפרסי שפלש ליוון. בעקבות המפלה בקרב הימי ליד סלמיס, הסיג קסרקסס את ציו וחלק מצבאו אל אסיה הקטנה. מרדוניוס נותר לחרוף בתראקיה, עם יתרת הצבא, כדי לפלוש אל הפלופונסוס לכשתתחדש עונת הלחימה. נסיונותיו הדיפלומטיים לנתק את אתונה מן הברית ההלנית לא צלחו, ובקיץ 479 פלש עם צבאו לאטיקה. האתונאים, שאדמתם נכבשה שנית על ידי הפרסים אך הקדימו למצוא מקלט באי סלמיס, דחו שוב את הצעותיו, ויחד עם שאר חברי הברית ההלנית התכוננו לקרב נוסף. המערכה הוכרעה בקרב פלטאיה. תבוסת הצבא הפרסי מיד הספרטנים והפלופונסים בפיקוד פאוסניאס הייתה שלמה, ומרדוניוס עצמו נהרג בקרב.
מצר ז'רלאש

גילוי המצר

המשלחת האנטארקטית הבלגית, בהנהגת לויטננט אדריאן דה ז'רלאש, חקרה את המצר בינואר ופברואר 1898.

מקור השם

ז'רלאש קראה למצר על שם ספינת המשלחת "בלגיקה". 
מאוחר יותר שונה השם כאות הוקרה למפקד המשלחת עצמו.
Total Bellas

הפקה

ב-20 באפריל 2016 נודע דרך האתר של ערוץ E!‎ שהתאומות ברי וניקי בלה תקבלנה סדרת המשך לסדרה Total Divas, אך הסדרה החדשה תקרא Total Bellas. הסדרה סובבת את חייהם של התאומות והמשפחות שלהן. הצילומים עבור העונה הראשונה נערכו בטמפה, פלורידה, כשברי בלה ודניאל בריאן עברו ביחד אל ניקי בלה וג'ון סינה כדי לעזור לניקי לאחר הניתוח בצוואר. האח של ברי וניקי, ג'יי ג'יי ואשתו, לורן הם חלק מהדמויות המשניות בסדרה ביחד עם קתי קולס ובעלה, ג'ון לאוריינטיס.
ב-16 בנובמבר 2016 נודע דרך האתר של ערוץ !E שהסדרה תמשיך לעונה שנייה. העונה השנייה צולמה בפיניקס,אריזונה, כשהפעם ניקי וסינה עברו ביחד אל ברי ובריאן כדי לעזור לברי במהלך ההיריון הראשון שלה. בנוסף למסע ההיריון של ברי, העונה החדשה תעקוב אחר המסע האישי של בריאן תחת תפקידו החדש כג'נרל מנג'ר של התוכנית סמאקדאון.
ב-30 בינואר 2018 נודע שהעונה השלישית תעלה לאוויר באביב של אותה שנה. ב-5 באפריל, פורסם התאריך לעלייה לאוויר של הפרק הראשון של העונה השלישית, ה-20 במאי 2018.
ב-7 באוגוסט 2018, ערוץ E!‎ וה-WWE הודיעו על חידוש הסדרה לעונה רביעית. ב-28 בנובמבר 2018, פורסם שהעונה הרביעית תעלה לאוויר ב-13 בינואר 2019.

שידור

הסדרה משודרת בקנדה ובניו זילנד בערוץ E!‎ המקומי. כמו כן, הסדרה משודרת בנוסף גם ב-Hulu ובערוץ של ה-WWE Network.
ברטה צוקרקנדל

תולדות חייה

אביה, מוריץ שפס (Szeps), שמקור משפחתו מגליציה, היה עורך ומו"ל העיתון הליברלי נויה וינר טאגבלאט. בנעוריה הצטרפה ברטה, יחד עם אחותה סופי לאביה במפגשים עם שועי עולם, בהם רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, ראש ממשלת בריטניה בנג'מין ד'יזראלי וראש ממשלת צרפת ז'ורז' קלמנסו. אחיו של קלמנסו, פול, אף נשא לאשה את סופי, אחותה של ברטה.
ב-1886 נישאה לפרופסור לרפואה ואנטומיה באוניברסיטת וינה, אמיל צוקרקנדל. השניים התגוררו בפרבר דבלינג (Döbling). אמיל נפטר ב-1910 וב-1917 עברה ברטה לפאלה (ארמון) ליבן-אאוספפיץ (Palais Lieben-Auspitz) ברינגשטראסה, השדרה המקיפה את מרכז וינה. ברטה הזמינה אל ביתם את מיטב היוצרים בבירה הוינאית, אמנים ואינטלקטואלים מהתנועה המודרניסטית, שהיו בין מייסדי הזצסיון הווינאי. הסלונים התרבותיים הוינאיים היוו חלופה למוסדות הרשמיים שהיו שמרניים, אנטישמיים ושוביניסטים. בין המבקרים הקבועים בסלון נמנו גוסטב קלימט, ארתור שניצלר, פרנץ ורפל, פליקס זאלטן, אגון פרידל, יוהאן שטראוס, אלמה וגוסטב מאהלר (שנפגשו לראשונה אצל צוקרקנדל), הוגו פון הופמנסתאל ומקס ריינהרדט. כמו כן ביקרו בו מוריס ראוול ואוגוסט רודן בעת ביקוריהם בבירה האוסטרית. לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה (1933) הצטרפו לסלון אינטלקטואלים גולים כאלברט איינשטיין, ולטר גרופיוס וברטולד ברכט.
צוקרקנדל כתבה ביקורות בתחומי האמנות והתיאטרון בעיתונים וינר אלגמיינה צייטונג (Wiener Allgemeine Zeitung) ונוייה וינר ז'ורנל (Neue Wiener Journal). כן חיברה מספר חיבורים על אמנות זמנה ותירגמה מספר ספרים מצרפתית.
לאחר ה"אנשלוס" (צירוף אוסטריה לגרמניה הנאצית, 1938) סייע הסופר הצרפתי פול ג'רלדי (Paul Géraldy) לברטה להמלט לפריז. ב-1940 עברה לאלג'יר, שם עבדה צוקרקנדל ברדיו שהפעילו בעלות הברית וקראה לאוסטרים להתנגד לכיבוש הגרמני. לאחר תום המלחמה שבה לפריז חולה מאד ונפטרה שם. היא קבורה בבית הקברות פר לשז.