קליארי

גאוגרפיה

העיר מצויה בדרום האי, במרכזו של מפרץ גולפו דלי אנג'לי (Golfo degli Angeli) - מפרץ המלאכים.
העיר מוקפת ממזרח וממערב ברכסי הרים, ומצפון לעיר נמצאת בקעת קאמפידנו.
האזור העתיק של העיר נקרא "המבצר". הוא נמצא על ראש גבעה וצופה על "מפרץ המלאכים". באזור זה נמצא גם המוזיאון הארכאולוגי הלאומי של קליארי, הכולל אוסף גדול וחשוב של פריטים מהתרבות הנוראגית מתקופת הברונזה. המוזיאון מארח גם סדנאות של בעלי אומנים וממנו תצפיות על האי.

תולדות העיר

קליארי הייתה מיושבת כבר בעידן הפרהיסטורי בזכות מיקומה הנוח בין הים למישור של אדמה פורייה. ישנן עדויות לכך שכבר בתקופה הנוראגית פעל הנמל שבמפרץ.

התיישבות פיניקית

קיימות עדויות להתיישבות פיניקית במקום כבר במאה ה-8 לפנה"ס. הפיניקים הקימו ארבע מושבות בשטח העיר. במאה ה-5 לפנה"ס עברה השליטה על המושבות לידי קרתגו. אז זכתה העיר לפיתוח מזורז המשתקף גם בגודלו של הנקרופוליס של טוביקסאדו - אחד מבתי הקברות הגדולים של הפיניקים באגן הים התיכון.

הכיבוש הרומאי

בשנת 238 לפנה"ס נכבשה העיר על ידי הרומאים, בין היתר, בשל מיקומה הנוח לצורך סחר עם אפריקה.
במלחמה הפונית השנייה (218 - 201 לפנה"ס) שימשה העיר לניהול המערכה המקומית נגד בני המפסיקורה שתמכו בקרתגו. כמו כן, שימשה העיר בסיס ימי של הרומאים.
ההיסטוריון הרומאי פלורוס (Florus) כינה את העיר בשם ה"urbs urbinum" - בירת סרדיניה. בתקופה זו "קרליס" (Karalis), שמה החדש של העיר, הייתה לבירת פרובינציה רומית חדשה. מתקופה זו נותרו מבנים כמו התיאטרון כמו זה ב-"Villa di Tigellio". אזרחי העיר לא הוגדרו בתור תושבי קולוניה, אלא היו לאזרחי רומא.

במאה ה-5 אחרי נפילת הקיסרות הרומית המערבית העיר קליארי, יחד עם שאר האי, נפלה בידי הונדלים. בתקופה התפתח הנמל של העיר ואוניות גדולות יותר היו יכולות לעגון בתחומו. כמו כן, חיברו את שטח הביצות של העיר (Stagno di Cagliari) לנמל בתעלת מים וכך נוצר מעגן פנימי לאוניות.

הג'ודיקאטי ופיזה

בימי הביניים, בין 900 לבין 1410, קליארי הייתה אחד מארבעת ה"ג'ודיקאטי" של סרדיניה ( Giudicati) - בתרגום מילולי, "סמכות שיפוטית", מחוזות שיפוטיים מעין למונרכיה חוקתית. במלחמות בין המעצמות הימיות ששלטו בים הטירני, ג'נובה לבין פיזה, קליארי שמרה אמונים לרפובליקה של פיזה.
במחוז שלושה אזורים: המישור הפורה "קאמפידאנו" (Campidano), האזור העשיר במכרות "סולצ'יס" (Sulcis) והרי "אוליאסטרה" (Ogliastra). יש עדויות המצביעות כי במאה העשירית הייתה נטישה של העיר, בעלת ריבונות עצמית ללא חסות זרה, עקב התקפות של שודדי ים מורים שהגיעו מצפון אפריקה.
קרבתה של קליארי לסיציליה גרמה לכך שהיא הייתה העיר הראשונה שנכבשה על ידי פולשים והייתה האחרונה אשר נטשו אותה. היו אלה הסרצינים שנטשו אותה בראשית המאה ה-11. הרפובליקה של פיזה השתלטה על העיר, אשר חשיבותה הייתה בשליטה על דרכי המסחר בים התיכון. לפיזה בתור מעצמה ימית היה חשוב שיהיה לה נקודת אחיזה בעורקי הסחר הבינלאומי בין איטליה לבין צפון אפריקה. 
המושל הראשון של הג'ודיקאטי היה "טרכ'יטוריו" (Torchitorio). הוא היה גם נותן החסות לנזירים מ מונטה קסינו. הם הביאו לאי חידושים בתחומים אלה: כלכלה, טכנולוגיה והדת. הנזירים זכו לקבל זכיונות על שטחים חקלאיים ונהנו מזכויות יתר אחרות.
לאחר מלחמות בין שליטי הממלכות הדרדר מעמדו של שליט קליארי ושלטונה של פיזה בעיר היה חזק מאשר היה מקודם ובשנת 1258 הייתה השליטה הבלעדית של העיר. פיזה החלה בבניית העיר קליארי ובביצורה.
אחדים מהביצורים מסביב למצודה של העיר נבנו באותה תקופה, כולל שני המגדלים המפורסמים.

פיזה החליטה כי לא די לה בכיבוש העיר אלא היא מבקשת גם להטביע בה את חותמה. הם קבעו את שלטונם במצודה "Castellum Castri" - ה-Casteddu הסרדיני נשאר בתוקף ונוספה התוספת הפיזנית Castri. הם הרסו מרכז שלטוני קודם: Santa Gilla. הם הקיפו בחומה רבעים, אשר ניתנו להם שמות ממקור פיזני: Marina ו-Stampace. רובע נוסף בו גרו איכרים לא הוקף בחומה אך שמו שונה לפיזני :Villanova.

ממלכת אראגון

במרוצת המאה ה-14 ממלכת אראגון, שבספרד, כבשה את קליארי לאחר ניצחון בקרב על הרפובליקה של פיזה. לאחר כיבוש קליארי הספרדים השתלטו על שאר חלקי האי . קליארי, אשר שמה שונה ל "קאלאר" (Càller), הייתה למושב המנהלי של תת-ממלכת סרדיניה, אשר הייתה לאחר מכן לחלק מהאימפריה הספרדית. רבים הסבורים כי תקופת השלטון הספרדי הייתה תקופה של נסיגה לעיר ולאי.
המצודה, מושב השלטון הספרי, הייתה לתחום האסור לכניסה חופשית לתושבי סרדיניה. במשך היום הורשו להיכנס למצודה תושבים מקומיים לביצוע עבודות פשוטות, אבל עם צלצול הפעמון נדרשו לצאת. נפוצה אז האמרה: "נתפסו בעת שמיעת צלצול הפעמון"
הספרדים הקימו נמל נוסף ב"בג'נאיה" (Bagnaia) שפרושו באראגונית צי והקימו בו נמל בשם "leppula portus Bagnarie" ליד הנמל שהיה קיים. השם גם התקבל בתור שמו של הרובע הקרוב.
השפעות הרנסאנס הגיעו גם לקליארי והרפורמות מאירופה הגיעו לאי. אורגנו מחדש האוניברסיטה, בית חולים. הוקם "גנזך המדינה", ספרית האוניברסיטה, בית ספר לכירורגיה ומדפיס ממשלתי.

לקראת איחוד עם איטליה

בשנת 1718 הייתה סרדיניה לואסל ממלכתי "עצמאי" של בית סבויה אשר היו המושלים של פיימונטה שבאיטליה.
בשנת 1792 ז'אן-פול מארה, שאביו היה בן קליארי ואימו משווייץ, היה אחד מהשלישייה (triumvirate) אשר הובילה את המהפכה הצרפתית. בשנת 1793 דרש העם הסרדי - השם המקובל לעם - עצמאות בתמורה להשתתפותם בהגנת פיימונטה מפני נפוליאון . ממלכת "פיימונטה-סרדיניה" הבטיחה להם אוטונומיה אבל לאחר שהוסר האיום הצרפתי, ההבטחה לא הוצאה לא קוימה.
בשנת 1860 הכריז ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה פיימונטה וסבויה על עצמו כמלך איטליה המאוחדת.

העידן המודרני

מאז איחוד איטליה משנת 1870, העיר מצויה, במאה האחרונה, בתנופה של צמיחה. בנינים רבים נבנו אשר שילבו בהן מוטיבים של האומנות החדשה אר נובו יחד עם הנוהג הסרדי לקישוט בפרחים. דוגמה טובה לכך היא בניין העירייה, הבנוי משיש המבהיק בלובנו (ראו תמונה משמאל).
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה נמל קליארי נמל חשוב של כוחות הציר. הנמל הופצץ באוגוסט ובספטמבר 1940 על ידי כוחות בריטיים מגיברלטר. בנובמבר 1940 הפציצו מטוסים מנושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל את הנמל ושדה התעופה בקליארי.
בפברואר 1943 נמל קליארי הופצץ קשות על ידי בעלות הברית. תושבי העיר פינו אותו ועברו לערים וכפרים בסביבה. תנועה זו כונתה בשם "sfollamento" בסרדית : נטישה.
לאחר הסכם שביתת הנשק הצבא הגרמני השתלט על העיר אך במהרה נטש את האי ועבר לתגבר את כוחותיו באיטליה עצמה.
צבא ארצות הברית השתלט על העיר, עקב חשיבותה האסטרטגיה הצבאית בים התיכון. כיום יש בסביבת העיר שלושה בסיסי נאט"ו בהם שדות תעופה: Elmas, Monserrato, Decimomannu.
לאחר המלחמה נבנו מחדש בעיר בנינים רבי קומות באזורי המגורים של העיר.