google/wiki40b huggingface dataset:
קתדרלת אלכסנדר נבסקי (טביליסי)

הקתדרלה הצבאית אלכסנדר נבסקי בטיפליס (בגאורגית: ტფილისის სამხედრო ტაძარი, טפּיליסיס סָמחֶדרוֹ טָדזַרי; ברוסית: Тифлисский Александро-Невский военный собор) הייתה קתדרלה נוצרת אורתודוקסית במרכז העיר טיפליס (כיום טביליסי) גאורגיה, שנבנתה בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה במחצית השנייה של המאה ה-19 ונהרסה בידי השלטונות הסובייטים בשנות ה-30 של המאה ה-20. 
הקתדרלה הוקמה במטרה להנציח את הניצחון הרוסי במלחמת קווקז כנגד עמי צפון הקווקז ונקראה על שם הקדוש הרוסי מימי הביניים, אלכסנדר נבסקי. היא עוצבה בסגנון נאו-ביזנטי בידי האדריכל ד. גרים. מבנה הקתדרלה נחנך ב-16 באפריל 1871 בחלק העליון של גן אלכסנדר בכיכר גוניב (כיום כיכר סובורני בשדרות רוסתוולי). ב-21 במאי 1897, קודשה הקתדרלה על ידי האקסרך, ולדימיר מגאורגיה. 
הקתדרלה נוהלה על ידי האיפרכיה של גאורגיה עד לשנת 1917 כאשר היא עברה לאוטוקפליהשל הפטריארכיה הגאורגית האורתודוקסית. בפברואר 1921, בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה וכיבוש טביליסי, הפך בית הקברות של הקתדרלה לאחוזת הקבר של הצבא הרוסי. בשנת 1930 נהרסה הכנסייה על ידי הממשל הסובייטי בגאורגיה שבנה במקומו את בית הממשל הגאורגי (שימש גם בתקופת גאורגיה הסובייטית). כיום משמש כמבנה הפרלמנט של גאורגיה.
משולם זושא מאניפולי

רבי משולם זושא (או זוסיא) מאניפולי (מכונה גם "הרבי ר' זושא", ה'ת"צ-ב' בשבט ה'תק"ס, 1730 - 28 בינואר 1800), אחיו של רבי אלימלך מליז'נסק ותלמידו של המגיד ממזריטש, ממייסדי תנועת החסידות. אבי שושלת חסידות אניפולי.

תולדות חייו

נולד לאלעזר ליפא, עשיר ובעל קרקעות. אין מידע רב על ראשית חייו: בצעירותו עסק בעיקר בלימוד קבלה], והיה בנעוריו תלמידו של המגיד מזלוטשוב. נהג לצאת עם אחיו, הרב אלימלך, למסעות נדודים ("גלות"). על פי המנהג, היו ה"גולים" יוצאים בלי כסף ובלי אוכל למשך זמן רב. עוד נהגו שלא לישון באותו מקום יותר מלילה אחד.
במסעותיהם פגשו האחים את המגיד ממזריטש, והיו לתלמידיו המובהקים.
רבי זושא כיהן כאדמו"ר בעיירה אניפולי.

מותו

בב' בשבט ה'תק"ס 28 בינואר 1800 נפטר ממחלה. הוא נקבר בעיר אנופולי ליד רבו, הרב דב בער ממעזריטש. בתחילה היה כתוב על מצבתו: "פה נטמן הקדוש... עובד אלוהים באהבה והשמח ביסורים ורבים השיב מעוון". לאחר זמן נכתבה המצבה מחדש ועליה כתוב אך: "הרבי ר' זושא".
מאתיאס מאראס

חייו

מעט ידוע על חייו של ובפרט על ימי נעוריו ותחילת הקריירה שלו. ב-1344 זומן לפראג על ידי קארל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, כדי להוביל את עבודות התכנון והבנייה של קתדרלת ויטוס הקדוש. מאתיאס, שהוכשר באדריכלות גותית בצרפת, שם דגש על תכנון גאומטרי והרמוני. מתיאס תכנן את המראה הכללי של הבניין בסגנון הגותי הצרפתי: בזיליקה בת שלוש ספינות עם תמיכות דואות, טרנספט (בית רוחב) קצר, בית מקהלה עם חמישה מפרצים ואפסיס בעל עשר צלעות עם אמבולטוריום שממנה בולטות קפלות. בתקופת חייו הספיקו לבנות רק את החלק המזרחי של בית המקהלה, הארקדה (מעין מעבר מקורה בקשתות), והאמבולטוריום. הניצבות האנכית והצרות של הגותיקה הצרפתית המאוחרת וקפדנותו בנושאי פרופורציה משמשים מאפיינים בולטים של עבודתו. הוא מת ב-1352 בטרם הושלמה הקתדרלה, וירש אותו האדריכל הצ'כי-גרמני פטר פארלר, שהשלים את בית המקהלה, בהתחלה לפי התוכניות המקורית של מאתיאס אך לאחר מכן לפי רעיונות מקוריים משלו (כגון קמרונות רשת).
רוב החוקרים מסכימים שמאתיאס מאראס היה האדריכל של טירת קרלשטיין, למרות שעובדה זו לא אומתה לחלוטין. גם מעורבותו בתכנון "העיר החדשה" של פראג לא ודאית.
ראובן קופרמן

ביוגרפיה

קופרמן נולד ב-1964 בקישינב, מולדובה. בשנת 1973 עלה לישראל. בעל תואר ראשון (1989) בפילוסופיה ואומנות מאוניברסיטת חיפה ומ-1993 בעל תואר שני מה- School of Visual Arts.
החל משנת 1994 הוא מלמד במספר מוסדות: האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ויצו חיפה אקדמיה לאומנות וחינוך.
הוא מציג את יצירותיו בישראל, אירופה וארצות הברית.

יצירתו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
גדעון דוקוב

ביוגרפיה

נולד לרוברטו שמואל ויונה דוקוב, עולים מאורוגוואי שבדרום אמריקה. גדל בפתח תקווה והתחנך בבית הספר היסודי ובישיבה התיכונית בעיר. בכיתה י"ב שירת בשל"פ בתיכון בבית שאן. לאחר שירות צבאי מלא בפיקוד העורף למד כשנתיים בישיבת עתניאל. 
אחיו אמנון שמחה, הוא ר"מ בישיבת ההסדר שם. לדוקוב עוד שלוש אחיות, שתיים מהם תאומות. 
למד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה ובמכללה האקדמית הרצוג.
החל את דרכו העיתונאית בעיתון "נקודה". שימש ככתב בקבוצת "מקור ראשון" במשך כשמונה וחצי שנים, במהלכם כיהן כעורך עמוד הבית של אתר nrg, עורך המוסף הפוליטי "יומן" ובמקביל היה עורך וכותב המוסף הסאטירי של "מקור ראשון" – "בריחת המוחות" אותו ייסד. 
במשך קרוב לחמש שנים היה מקורב מאוד לאורי אליצור. בין השאר אחראי דוקוב לחשיפת "וילהלם רוט", שהתברר כמשה חרותי – צעיר מגבעתיים שהפך עצמו לבן אצולה אוסטרי והיתל בתקשורת, בפעילי הסברה ובשר בממשלת ישראל.
בשנים 2007–2008 כתב טור באתר כיפה הנקרא 'המעלעל' ובו ביקורת שבועית על עלוני ועיתוני השבת של המגזר הדתי לאומי. בשנת 2015 הגיש תקופה קצרה ברדיו גלי ישראל את התוכנית "פעמיים הפוך" עם העיתונאי צחי כהן.
כיום, משמש כסגן עורך העיתון בשבע. מפברואר 2017 - פברואר 2019 שימש כעורך אקטואליה ומדורים בעיתון.  
לעיתים, כותב טורי דעה באתר mako, משמש כמגיש זמני ברדיו כאן מורשת או מתארח בערוץ הכנסת וכדומה.
חבר פאנל בתוכנית הפטריוטים בערוץ 20.
דוקוב נשוי לד"ר אלישבע דוקוב בנש"ק, מרצה בחוג למדעי המחשב במכללה האקדמית אשקלון ובתו של ד"ר אביגדור בנש"ק. לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים בכפר גנים בפתח תקווה.
לילי קוסאשווילי

ביוגרפיה

קוסאשווילי נולדה וגדלה בגאורגיה, נישאה בגיל 16, ובשנת 1972, כשהייתה בת 23, עלתה לישראל. בישראל גידלה ארבעה ילדים, הבולט שבהם הוא הבמאי דובר קוסאשווילי, והחלה לעבוד כטבחית בפנימייה באור יהודה, עיר מגוריה.
בשנת 2001 בחר בה במפתיע בנה, דובר, לככב בסרטו "חתונה מאוחרת" בתפקיד הבולט של לילי, אמו של הדמות הראשית, זאזא (ליאור אשכנזי), הדוחפת אותו אל נישואין כחלק מהמסורת הגאורגית. דובר הסביר את הבחירה היוצאת דופן: "ליהקתי אותה כי לא הצלחתי ללהק שחקנית ישראלית בתפקיד הזה. הדמות בסרט ממילא מבוססת עליה והייתי צריך מישהי שתדבר גרוזינית", והוסיף, "אמרתי לה: או שאת באה או שאין לי סרט". לילי, שלא למדה משחק ולא התנסתה בו בעבר, נאלצה לעבוד יחד עם צוות מיומן של שחקנים מקצועיים, בהם אשכנזי, רונית אלקבץ ומוני מושונוב.
על משחקה בתפקיד משנה זכתה בפרס אופיר. חרף זכייתה, לא הופיעה קוסאשווילי בסרטים נוספים, והמשיכה במקצועה המקורי, כטבחית.
קובלה פנסקיה

היסטוריה

העיירה מוזכרת במסמכים מהמאה ה-13. בתקופת שלטון הצאר, עד הקמת פולין העצמאית ב-1919, הייתה העיירה מקום מושבו של השלטון האזורי. בשנת 1954 שבה העיירה להיות מקום המושב של השלטון האזורי.

יהודים

בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את האזור. באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו שבו - ובכפרים שבסביבתו - רוכזו כל יהודי נפת טורק, כ-4,000 במספרם.
בנובמבר רוכזו יהודי הגטו בכפר ביילווקי (Bielawki) והם עברו סלקציה, ובדצמבר גורשו רובם למחנה ההשמדה חלמנו ושם נרצחו. מיעוטם גורשו לעיירה דוברה.
מיתוס

מיתוֹס (ביוונית: μῦθος) הוא סיפור עם, המתאר אירועים (בין אם בעבר, ובין אם בהווה או בעתיד) שיש להם חשיבות יוצאת דופן או משמעות עמוקה עבור קהילה מסוימת, לרוב בהשתתפות אלים או גיבורים על אנושיים, אך הכולל גם סיפור אשר למשתתפים בו, בין אם הם מופעלים או מפעילים, קיים אופי פרסונלי, התורמים לעיצוב זהותה ותפיסתה של אותה הקבוצה, המאמינה והדבקה במיתוס.

בהגות הפוליטית המודרנית

אנרי ברגסון וז'ורז' סורל פיתחו את מושג המיתוס הפוליטי, כתחליף בחברה הלא דתית למיתוס הדתי. לדידו של סורל, מיתוס הוא אמונה פוליטית שאמיתותה אינה נמדדת לפי הראיות לקיומה (בעבר) או סבירות התממשותה (בעתיד), אלא לפי ההשפעה שלה על התנהגותם של בני אדם. לדוגמה, "החלום האמריקאי", לפיו כל אחד יכול להתעשר בארצות הברית, הוא מיתוס: בין אם הוא נכון סוציולוגית או סטטיסטית, הוא משפיע על התנהגותם של מיליוני בני אדם ובמובן זה הוא אמיתי. סורל ביקש לקדם מיתוסים מהפכניים מרקסיסטיים, בראש ובראשונה את השביתה הכללית, והוגים פשיסטים שבאו בעקבותיו קידמו באותה גישה מיתוסים לאומניים, גזעניים ואנטישמיים.
טים וילטון

ביוגרפיה

וילטון נולד בבאנגור-און-די  במחוז פלינטשייר שבוויילס. שמו האמיתי הוא היגינסון. הוא למד בבית הספר סטרת'אלן בפרת'שייר ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
בתיאטרון שיחק וילטון בהפקה מ-1961 של תיאטרון האולד ויק של המחזה "רומיאו ויוליה" בבימויו של פרנקו זפירלי. בשנים 1963 עד 1977 שיחק עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בטלוויזיה שיחק וילטון לראשונה ב-1964 במחזה "קומדיה של טעויות". הופעות נוספות שלו בטלוויזיה בתחילת הקריירה שלו כוללות את הסיטקום "The Liver Birds", הסדרה "היחידה", "Maybury", הסיטקום "The Dustbinmen", סרט הטלוויזיה "על כתפי ענקים" והסדרה "ג'ולייט בראבו". ב-1979 השתתף בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי החמישי" בתפקיד פלואילן.
בשנות השמונים של המאה העשרים שיחק וילטון בתוכניות טלוויזיה רבות בהן "ברז'רק", סדרת הדרמה "To Serve Them All My Days", סדרת המסתורין "קמפיון", הדרמה "The Citadel", ובתפקיד רודני סיליטו בקומדיה "A Bit of a Do". ב-1983 הופיע בסרט הקולנוע "קללת הפנתר הוורוד". בשנות התשעים הופיע בעיבוד ל"כל היצורים גדולים כקטנים", בפרק בסדרה "פוארו", בפרק ב"לאבג'וי", בסדרה "רמפול", ב-"Touch of Frost", בסדרה "The Darling Buds of May", בתוכנית "פרנץ' וסונדרס", בסדרה הרפואית "Peak Practice", בפרק בסדרה "קדפאל", ב-" C.A.T.S. Eyes" ובסדרה "וייקליף". ב-1995 גילם את הדוד של אליזבת בנט, מר גרדינר, במיני-סדרה המצליחה "גאווה ודעה קדומה".
ב-1996 הופיע בתפקיד לול פריס בסדרה הקומית "בחלוף השנים" והמשיך לגלם את הדמות עד שנת 2002. בשנת 2000 החל לגלם את סטנלי דוקינס, אבא של הגיבורה, בסיטקום "הגיבור שלי". עוד השתתף כשחקן אורח בפרקים בסדרות "פשוט נהדרת", "קורוניישן סטרין", "חדר מיון", "Heartbeat" ובסדרת הדרמה התקופתית "The Royal".

חיים אישיים

בנו של וילטון הוא השחקן יו היגינסון  הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד השוטר ג'ורג' גרפילד בסדרת הדרמה המשטרתית "The Bill".
מזמורי רקוויאם

מזמורי רקוויאם היא יצירה מאת המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי, המתבססת על קטעים מתוך הרקוויאם הקתולי. יצירה זו נכתבה בשנים 1965–1966, בתקופה המאוחרת של סטרווינסקי, וכמו היצירות מתקופה זו היא קצרה ונוקשה, אולם בניגוד לרוב היצירות שכתב בתקופה זו, שנכתבו בסגנון סריאלי, במזמורי הרקוויאם יש עירוב סגנונות.

היסטוריה

היצירה הוזמנה מסטרווינסקי על ידי סטנלי סיגר לזכר אמו, הלן ביקונן סיגר, בשנת 1965. הלן סיגר תרמה בצוואתה כסף רב לאוניברסיטת פרינסטון, ומחלקת המוזיקה של האוניברסיטה הייתה אחת הנהנות העיקריות מסכום זה. בנה ביקש שחלק מן הכסף יוקדש ל"אנדרטה מוזיקלית" לזכרה, ולכן פנה לסטרווינסקי. סטרווינסקי השלים את העבודה על היצירה בשנת 1966, וקונצרט הבכורה נערך באוניברסיטת פרינסטון ב-8 באוקטובר, בניצוחו של רוברט קרפט. 
היצירה בוצעה גם בהלווייתו של סטרווינסקי בשנת 1971.

מבנה היצירה

היצירה מורכבת מתשעה פרקים, שישה פרקים ווקאלים ושלושה אינסטרומנטליים, המסודרים באופן סימטרי: פרק אינסטרומנטלי ראשון (Prelude), שלושה פרקים ווקאלים (Exaudi ,Dies Irae, Tuba mirum), פרק אינסטרומנטלי אמצעי (Interlude), שלושה פרקים ווקאלים (Rex tremendae, Lacrimosa, Libera me) ופרק אינסטרומנטלי אחרון (Postlude). כל אחד משלושת הפרקים האינסטרומנטליים מדגיש סוג אחר של כלי נגינה: הראשון - כלי קשת, האמצעי - כלי נשיפה מעץ והאחרון - כלי הקשה. בכך יש ביצירה רציפות בין הפרקים.
הטקסט של הפרקים הווקאלים מורכב מקטעים מתוך הרקוויאם הקתולי, הExaudi הוא מתוך הפתיחה "רקוויאם", ארבעת הקטעים הווקאלים הבאים הם מתוך ה"דיאס אירה, והקטע האחרון הוא המזמור "ליברה מה" כמעט בשלמותו. היצירה משתמשת רק בחלק קטן מהטקסט השלם של הרקוויאם. בחירת הקטעים מתוך הרקוויאם נעשתה על ידי רוברט קרפט, שגם ניצח על הבכורה של היצירה. 
המוזיקה של היצירה איננה סריאלית, כמו יצירות אחרות של סטרווינסקי מאותה התקופה, אך היא משתמשת במוטיבים א-טונאליים בהם סטרווינסקי הרבה להשתמש כמו שיטת שנים-עשר הטונים.

הרכב וביצוע

היצירה הולחנה לשני סולנים: אלט ובס, מקהלה מעורבת ולתזמורת הכוללת: 3 חלילים (השלישי מוכפל בפיקולו), חליל אלט, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, טימפני (עם שני נגנים), שני נגני כלי הקשה המנגנים על: קסילופון, ויברפון ופעמונים צינוריים, נבל, פסנתר, צ'לסטה ומחלקת כלי קשת.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-15 דקות (פרקי היצירה קצרים מאוד).
מריו קסטלנואובו-טדסקו

חייו

קסטלנואובו-טדסקו נולד בפירנצה, נצר למשפחת בנקאים שחיו בעיר זו עוד מגירוש יהודי ספרד ב-1492. הוא נחשף לעולם המוזיקה לראשונה בגיל שש, כאשר אמו לימדה אותו פסנתר. כבר בגיל תשע הוא הלחין את יצירתו הראשונה.
בגיל 19, לאחר שסיים לימודיו באוניברסיטה במגמת פסנתר, החל ללמוד קומפוזיציה אצל המלחין האיטלקי הנודע אילדברנדו פיצטי, והשלים דיפלומה בתחום בשנת 1918, בגיל 23.
בשנת 1926 הועלתה לבמות האופרה הראשונה שלו, "לה מנדרגורה", המבוססת על מחזה של ניקולו מקיאוולי, הייתה זו הראשונה מרבות יצירותיו שלוקחות השראה מהספרות.
קסטלנואובו-טדסקו הושפע רבות ממורשתו היהודית, זאת ניתן לזהות למשל בקונצ'רטו לכינור מספר 2 שלו (1931), אשר אותו כתב לבקשת הכנר יאשה חפץ.
בשנת 1932, פגש לראשונה בגיטריסט אנדרס סגוביה. בעקבות המפגש, הוא כתב את קונצ'רטו לגיטרה מספר 1. יצירה זו הייתה מהראשונות מתוך מאה יצירות שכתב לגיטרה, דבר אשר הקנה לו מוניטין של אחד מהמלחינים לגיטרה החשובים ביותר במאה העשרים.
בעקבות התחזקות חוקי הפאשיזם באיטליה לקראת סוף שנות השלושים, ובפרט קבלת חוקי הגזע ואיסור השמעת יצירותיו ברדיו ובציבור, החליט קסטלנואובו-טדסקו לעזוב את איטליה.
ב-1939 הפליג לארצות הברית, בה חי עד סוף ימיו.
בארצות הברית השתקע בהוליווד, שם כתב מוזיקה ליותר ממאתיים סרטים הוליוודיים. הוא הכחיש שהדבר השפיע על יצירותיו האחרות, אך האמין שזוהי סוג של אמנות אמריקאית, בדומה לאופרות אירופאיות. כמו כן, בארצו החדשה המשיך לעבוד על אופרות, ויצירות המבוססות על שירה אמריקאית, פולחנים יהודיים והתנ"ך.
מריו קסטלנואובו-טדסקו נפטר בבוורלי הילס בגיל 72.
קטיפה

קטיפה היא סוג של בד ארוג, המתאפיין באריגה בעלת צפיפות אחידה ובפלומת אניצים רכה המסגלת לו מגע רך וייחודי.

ייצור הבד

ניתן לייצר קטיפה מסוגים שונים של חוטים. חומר הגלם האידיאלי לייצור קטיפה הוא חוטי משי. קטיפה מיוצרת רבות גם מסיבי כותנה, אך אופן ייצור זה מניב בד יוקרתי פחות. בשנים האחרונות מיוצרים גם בדי קטיפה סינתטיים, בעיקר מפוליאסטר, ניילון, ויסקוזה, אצטט ואף משילובים בין חומרים סינתטיים לחומרים טבעיים (כגון ויסקוזה ומשי). קטיפה מיוצרת לעיתים גם מפשתן או מצמר. לעיתים נהוג להוסיף לחומר הגלם גם מעט לייקרה, על מנת לשפר את גמישותו.
בד הקטיפה נארג באמצעות נול מיוחד אשר אורג שתי פיסות אריג בעת ובעונה אחת. קטיפה נחשבה באופן מסורתי כבד יקר אשר שימש למוצרי מותרות. קטיפה היא בד קשה לניקוי, וכיום נהוג לנקותו באמצעות ניקוי יבש.

היסטוריה

מקור אמנות אריגת הקטיפה הוא כנראה בקשמיר העתיקה, ומתוארך לתחילת המאה ה-14.
ריצ'רד השני, מלך אנגליה, הורה בצוואתו משנת 1399 שגופתו תיעטף בבד אותו כינה "Velveto", ככל הנראה סוג של קטיפה (באנגלית: Velvet)‏.
המקורות האירופיים המוקדמים ביותר של אריגת קטיפה אמנותית הם לוקה, גנואה, פירנצה וונציה האיטלקיות. גנואה משמשת גם כיום כמקור מרכזי לייצוא קטיפה. מאוחר יותר הפכה אמנות אריגת הקטיפה פופולרית בקרב אורגים פלמים, ובמאה ה-16 נחשבה העיר ברוז' כיצרנית קטיפה איכותית לא פחות מזו האיטלקית.
נשימות אגונאליות

נשימות אגונאליות או "נשימות אחרונות" (באנגלית: Agonal Breathing) הן נשימות לא-סדירות ולא-יעילות המתרחשות במצב של היעדר דופק. במצב זה לא מגיע חמצן למוח, והאדם יימצא בחוסר הכרה. רבים עשויים לבלבל בין מצב זה למצב עילפון. בעוד שבעילפון קיים דופק וקיימת נשימה, בנשימות אגונאלית אין דופק והנשימות הן מעין מנגנון פיצוי של המוח. נשימות אלה מופיעות ברגעיו הראשונים של דום לב, ללא קשר לגורמים לו. במצב זה המוח אינו יכול לשלוח לריאות פקודות נשימה סדירות.
עם מעט הדם שנשאר במוח במהלך השניות או הדקות הראשונות לדום הלב, המוח עדיין מצליח לשלוח מעין פקודות דמה ולייצר "נשימות". עם זאת, נשימות אלה אינן נשימות אפקטיביות; לרוב, הן למעשה תהליך שאיפה קצר ושטחי, ומיד לאחר מכן נשיפה ארוכה יותר וכבדה, אולם הן לא מגיעות בסדר מסוים או בחוקיות מסוימת. כלומר, הנשימות אינן סדירות ואינן בעלות עומק שווה.
אדם ללא רקע רפואי יתקשה להבדיל ואולי אף לא יבדיל כלל בין נשימות אלה לנשימות יעילות. עם זאת, ההבדל ביניהן רב מאוד. בנשימות אגונאליות לא קיים דופק, ולכן נפגע המצוי במצב זה יזדקק להחייאה מלאה הכוללת הנשמות ועיסוי לב, ולעיתים אף שוק חשמלי.
דניאלה סיליבאש

ביוגרפיה

סיליבאש נולדה בדווה.

אלופת עולם

באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה ב 1985 זכתה סיליבאש בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בתרגיל קורה ומדליית כסף, בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם שנערכה ברוטרדם, הולנד ב 1987 זכתה סיליבאש ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתרגיל מקבילים מדורגים ובתרגיל קרקע. מדליית ארד, בתחרות קרב-רב אישי.

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה סיליבאש ב-6 מדליות מהן 3 זהב. מדליות זהב, בתרגיל מקבילים מדורגים בציון מושלם של 20.00 נק', בתרגיל קורה (19.924 נק') ובתרגיל קרקע בתוצאה של 19.937 נק'. מדליות כסף, בתחרות הקבוצתית בתוצאה של 394.125 נק', אחרי ברית המועצות (395.475 נק') ולפני מזרח גרמניה (390.875 נק'), תוך כדי שהיא קובעת ב-4 תרגילים (מתוך 8) את הציון המקסימלי של 10.0 נק'! ומנצחת ב-3 תרגילים מתוך 4 תרגילים ובתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 79.637 נק', אחרי יריבתה הגדולה ילנה שושונובה (79.662 נק') ולפני סווטלנה בוגינסקאיה (79.400 נק'), שתיהן מברית המועצות ומדליית ארד בתרגיל קפיצות בתוצאה של 19.818 נק', אחרי סווטלנה בוגינסקאיה (19.905 נק') ובת ארצה גבריאלה פוטורק (19.830 נק'). 
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה ב 1989 זכתה סיליבאש ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד. מדליות זהב, בתרגיל מקבילים מדורגים, בתרגיל קורה ובתרגיל קרקע. מדליית כסף, בתחרות הקבוצתית.
HOTAS

HOTAS (מאנגלית, ראשי תיבות של המילים Hands On Throttle And Stick, מילולית: "ידיים על מצערת וסטיק") הוא הכינוי שניתן לתפיסה ארגונומית בעיצוב תא הטייס, בעיקר של מטוסי קרב. על פי תפיסה זו ממוקמים כפתורים ומתגים חיוניים על מוט ההיגוי והמצערת, וכך יכול הטייס להטיס את מטוסו ללא צורך להוריד את ידיו מהם. 
טייס שולט על מטוסו בעיקר באמצעות מוט ההיגוי (המכונה ג'ויסטיק, או סטיק) ובאמצעות המצערת. באמצעות מוט ההיגוי (יחד עם דוושות) שולט הטייס על משטחי השליטה בכנף ובזנב המטוס, המאפשרים את תנועת המטוס במרחב, ואילו המצערת משמשת לשליטה על עוצמת המנועים. בנוסף לאלה נדרש הטייס להפעיל מערכות נוספות: קשר, מכ"ם וניווט ומערכות חימוש שונות. במטוסים מתקדמים מתבצעת השליטה על המערכות השונות באמצעות צגים רב תכליתיים (MFD), והטייס נדרש "לדפדף" בין התצוגות שבהם. במטוסים מוקדמים, כאשר רצה הטייס להפעיל אחת מן המערכות האמורות היה עליו להעביר את ידו ממוט ההיגוי או מן המצערת כדי לבצע את הפעולה המתאימה. לעיתים קרובות פירוש הדבר היה גם הסחת דעת מהנעשה בסביבות המטוס בשל הצורך למצוא את המתג או הכפתור הרלוונטי בתא הטייס. פעולה זו עלולה הייתה להיות מסוכנת ברגעים שבהם נדרשת מהטייס ערנות גבוהה, כאשר הטייס מבצע פעולות שונות הדורשות ריכוז גבוה, כמו בשעת תמרונים בג'י גבוה (למשל במהלך קרב אוויר או יעף תקיפה), בשעת מזג אוויר גרוע, או במהלך המראה או נחיתה. ארגון המתגים החיוניים על המצערת ומוט ההיגוי, שעליהם מניח הטייס את ידיו בדרך כלל, מאפשרת לטייס לשמור על ערנות גבוהה לנעשה סביבו, לבטל ככל האפשר מצבים בהם צריך הטייס להעביר ידיים ממוטות השליטה למערכות אחרות, ולקצר את זמן התגובה במהלך מצבים קריטיים כאלה.
תפיסת HOTAS יושמה לראשונה במטוס הקרב הבריטי אינגליש אלקטריק לייטנינג, שבו נעשתה השליטה במכ"ם המטוס ובבקרת האש באמצעות כפתורים ומתגים על מוט ההיגוי. תפיסת HOTAS מוטמעת בעשור השני של המאה ה-21 בכל מטוסי הקרב. גם בתכנון מכוניות מרוץ כמו פורמולה 1 נעשה שימוש בתפיסה ארגונומית דומה, ומתגים חשובים ממוקמים על ההגה, ותפיסה דומה מוטמעת גם בבקרי משחק, כמו משחקי סימולטור טיסה. למרות היתרונות הרבים שבתפיסת HOTAS, במטוסי קרב מתקדמים יש צורך במערכות נוספות כדי להקל על עומס העבודה הגדול של הטייסים. במטוסים אלה קיימות מערכות פקודה קולית, הנענות לפקודה שנותן הטייס בקולו מבלי שיצטרך ללחוץ על מתג כלשהו, וכן מערכות כוונת קסדה המאפשרות הכוונת חימוש על ידי מבט של הטייס לכיוון המטרה.
רותו מודן

ביוגרפיה

מודן גדלה בשכונת הרופאים של תל השומר. אביה, פרופסור ברוך מודן, יליד פולין, היה חוקר בתחום הסרטן והאפידמיולוגיה וכיהן כמנכ"ל משרד הבריאות. אמהּ, פרופ' מיכאלה מודן, עסקה בביוסטטיסטיקה. אחותה דנה מודן היא שחקנית ומנחת טלוויזיה. אחותה הגדולה היא רופאת ילדים.
לאחר שסיימה בהצטיינות את לימודיה בבצלאל בירושלים החלה לערוך את המהדורה הישראלית של מד מגזין לצד ירמי פינקוס. יחד הם הקימו את קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס בשנת 1995. מודן זכתה בפרס האמן הצעיר לשנת 1997 ובפרס של אגף הנוער של מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים לשנת 2002.
בשנת 2002 זכתה בעיטור כריסטיאן אנדרסן לספרות ילדים ונוער על איוריה בספר מאת אתגר קרת, "אבא בורח עם הקרקס". בשנת 2005 נבחרה מודן כאמנית המצטיינת של הקרן למצוינות בתרבות.
בשנת 2006 פירסמה מודן באנגלית את הרומן הגרפי "Exit Wounds". ב-2008 יצא הספר בעברית בשם קרוב רחוק.
בין מאי לאוקטובר 2007 כתבה טור לניו יורק טיימס בשם "Mixed Emotions" ("רגשות מעורבים"). לקראת סוף שנת 2007 זכתה לחשיפה רבה כאשר "טיים מגזין", אשר הוציא לכבוד סיום השנה גיליון של רשימות הטופ-10, הכליל את "Exit Wounds" ברשימת עשר "הנובלות הגרפיות" המובילות של אותה השנה. ביולי 2008 זכה ספר זה בפרס אייזנר.
בשנת 2010 יצא לאור ספר ילדים שכתבה ואיירה, "סעודה אצל המלכה". הספר היה ראשון ברשימת רבי המכר השנתית בקטגוריית ספרי ילדים לאותה שנה וזכה במקום שלישי במצעד הספרים כספר האהוב על תלמידי כיתות א'-ג' בישראל.
ב-2012 יצא הספר לאור בארצות הברית בהוצאת Toon Books.
בשנת 2013 יצא לאור הרומן הגרפי "הנכס". הספר יצא לאור באנגלית ובעברית במקביל. וביולי 2014, זכה אף הוא בפרס אייזנר.
מודן התגוררה תקופה בעיר שפילד שבאנגליה יחד עם בעלה עופר ברגמן ושני ילדיה. בקיץ 2009 חזרו לישראל ומאז הם גרים בתל אביב.
הנערה מהבית במורד השדרה

עלילה

במהלך ליל כל הקדושים רין ג'ייקובס (ג'ודי פוסטר) חוגגת את יום הולדתה ה-13 לבדה בבית ששכר אביה, לסטר. לסטר היה משורר והם עברו לבית זה בארצות הברית מאנגליה. פרנק הלט (מרטין שין), בנה של בעלת הבית קורה הלט (אלכסיס סמית), בא לביקור ומתנהג כלפי רין בגסות. הוא עוזב כשילדיו מגיעים לפתח הבית במסגרת סיבוב "תעלול או ממתק". למחרת הוא מנסה להציע לרין טרמפ אך היא מתעלמת ממנו.
קורה הלט מגיעה לבית ומחפשת את לסטר, רין טוענת שאביה בניו יורק ומאיימת שתספר מה עשה לה בנה, פרנק. במהלך סידורים בעיר פוגשת רין את פרנק שוב אך אז פגישתם נקטעת על ידי השוטר מיגליוריטי (מורט שומן) שחושד שפרנק מטריד אותה. הוא מסיע אותה לביתה והם מתיידדים. על אביה היא אומרת שהוא עסוק ואסור להפריע לו.
גברת הלט מבקרת שוב כדי לקחת צנצנות לריבה. אמנם רין הוציאה מבעוד מועד את הצנצנות אך את המכסים השאירה במרתף. למרות אזהרותיה של רין, גברת הלט פותחת את דלת הסתרים ויורדת למרתף להביא את המכסים בעצמה. משהו מבהיל אותה והיא מפילה על ראשה את דלת הסתרים. כשרין פותחת את הדלת היא מגלה שגברת הלט מתה.
לאחר כמה רגעי הלם רין מנסה להעלים ראיות לביקורה של גברת הלט. היא לוקחת ממנה את המפתחות לרכבה ומנסה להניע אותו. הקושי שלה להניע את הרכב מושך את תשומת לבו של נער הרוכב על אופניו בכביש סמוך. הנער מריו (סקוט ג'קובי) הוא אחיין של השוטר מיגליוריטי, קוסם חובב בדרכו למופע ביום הולדת של אחד מילדי הכפר. מריו לבוש כקוסם - גלימה, קובע ומקל. המקל הוא לא רק אביזר, למריו יש צליעה כיוון שחלה בשיתוק ילדים. הוא מדבר עם רין ומבטיח לעזור לה להזיז את הרכב אחרי המופע. 
לאחר שהזיז את הרכב נשאר מריו לארוחת ערב עם רין בביתה. השוטר מיגליוריטי בא לביתה של רין בעקבות דיווח של פרנק על היעדרה של אימו. הוא מבקש לראות את אביה ומריו משקר שאביה הלך לישון. בהמשך הערב פרנק מבקר בעצמו וחושד ברין שיש לה קשר להיעלמות אימו. בין ניסיונותיו לדובב אותה הוא מענה והורג את אוגר המחמד שלה. לבסוף מריו מבריח את פרנק בעזרת חרב שהוסתרה במקלו. רין כעת בוטחת במריו ומספרת לו את סודה. במרתף יש שתי גופות, של אימה ושל גברת הלט. 
אביה היה חולה סופני ולא רצה שביתו תעבור להשגחת גרושתו, אימה של רין. הוא הכין תוכניות שאיפשרו לרין לחיות לבד וצייד אותה באשלגן ציאניד בו תרעיל את אימה למקרה שתופיע. לאחר מכן התאבד בים. אימה אכן הגיעה ורין שמה לה מהרעל בתה. מריו עוזר לרין לקבור את הגופות ליד הבית ומאחר שירד גשם הוא מצטנן. 
השוטר מיגליוריטי חוזר שוב לביתה מתוך חשד ששיקרה לגבי אביה. הפעם מופיע אדם מבוגר ומציג את עצמו כאביה והשוטר מתנצל על חשדותיו. לאחר שהלך מתברר שהיה זה מריו שהתחזה לאביה.
הקשר בין השניים מתפתח ורין מתפשטת ונכנסת איתו למיטה (פוסטר הייתה קטינה בעת צילום הסרט ואת סצנת העירום מגלמת למעשה אחותה).
למחרת מגלה רין שמריו פיתח דלקת ריאות והיא מבקרת אותו בהיותו חסר הכרה בבית החולים.
בלילה לקראת השינה היא שומעת רעש מדלת הסתרים. להפתעתה יצא משם פרנק והוא מספר לה שגילה את סודותיה ושהוא מסכים להסתירם אם תהיה "חברה" שלו. רין משתפת פעולה ומציעה לו תה, כאשר לתוך כוסה הכניסה רעל. פרנק חושד בה ובוחר לשתות את הכוס שלה, הוא מתחיל להשתעל וללטף את שיערה ורין מביטה בו גוסס בקור רוח.
משה גוטמן (סופר)

ביוגרפיה

גוטמן גדל במושב קוממיות ולמד בישיבות גור בבני ברק ובאשדוד. הוא למד גרפולוגיה אצל הגרפולוגים אלון בן יוסף ויצחק ניר, ועבד כשוחט.
בהמשך דרכו פנה ללימודי משפטים וכיום הוא בעל תואר ראשון של הקמפוס החרדי באור יהודה ותואר שני של הקריה האקדמית אונו. חבר ללימודי המשפטים, שהיה סמנכ"ל עיתון "משפחה", צירף אותו לעיתון. כך החל את דרכו בעיתונאות ובספרות. בהמשך עזב את עיתון "משפחה" ועבר לכתוב בעיתון "המודיע", בו הוא משמש ככתב משפטי, כפובליציסט, בעל הטור השבועי "הרהור חוזר" וכתב במוספי השבת של העיתון.
במוספי הסיפורים היוצאים בעיתונות החרדית לקראת חגי פסח וסוכות מופיעים סיפוריו של משה גוטמן מלבד ב"המודיע" גם בעיתונים "משפחה", "יתד נאמן", "מרוה לצמא", ועוד. 
גוטמן כותב גם סיפורים קצרים. סיפורו "הטלפון האחרון" זכה במקום הראשון בפרס אלמוג לשנת 2016.
גוטמן כותב גם תחת השמות: משה מורג, אלחנן בינדר, מישאל שרשום.
נשוי ואב לשבעה ילדים. מתגורר בקריית גת.