google/wiki40b huggingface dataset:
תאוריית הבחירה הציבורית

תאוריית הבחירה הציבורית היא ענף של הכלכלה העוסק בחקר הליכי קבלת החלטות אצל מצביעים, פוליטיקאים ועובדי ציבור, מהפרספקטיבה של התאוריה הכלכלית.

הבסיס לתאוריה

בטרם נהגתה התאוריה היה מקובל לראות בממשלה כגוף בעל שליטה ובעל מידע מושלם בתחומי פעולתו, וחשוב מכך, כבעלת כוונות טהורות להיטיב עם החברה, גישה שהכלכלן דייוויד פרידמן כינה "האל הביורוקרט". התאוריה טוענת מנגד שיש לקחת בחשבון כי ביורוקרטים, פוליטיקאים ופקידים הם אך אנושיים, ולעיתים עומדים בפני אפשרויות הגורמות להם להסיק מסקנות המביאות אותם לכלל פעולה המפיקה תוצאות בלתי יעילות. מכיוון שההנחה הבסיסית של התאוריה היא כי אנשים הם יצורים רציונליים החפצים בטובת עצמם, נראה כי ניתוח כלכלי של תהליכי קבלת ההחלטות הפוליטיים יוכל לגלות נטיות חוזרות על עצמן ולחשוף את הגורמים לאי יעילותן של ממשלות והליכים.
התאורטיקנים של הבחירה הציבורית מתמקדים בשאלה איזו מדיניות תיטה ממשלה ליישם במצב פוליטי נתון, ולא בשאלה איזו מדיניות תביא לתוצאה רצויה חברתית אם אכן תיושם.

טענות

אחת הטענות העיקריות העומדות בבסיס תאוריית הבחירה הציבורית היא שבדמוקרטיה מדיניות נבונה של הממשלה היא מצרך שאינו מסופק לציבור, בגלל הבורות הרציונלית של הבוחרים (בורות רציונלית היא מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו). כל בוחר עומד בפני סיכוי זעיר ביותר שהצבעתו תשנה את תוצאות הבחירות, והשגת מידע רלוונטי הנדרש לקבלת החלטה מושכלת באשר להצבעה דורשת מאמץ רב. לפיכך, ההחלטה הרציונלית של כל בוחר צריכה להיות שלא להתייחס לפוליטיקה, ואף להימנע מהצבעה. החוקרים התומכים בתאוריות הבחירה הרציונלית טוענים כי דבר זה מסביר את חוסר הידע המופגן של אזרחים רבים בדמוקרטיות מודרניות, ואת שיעור ההצבעה הנמוך.
בעוד שהחלטות ממשל נבונות הן מצרך ציבורי נדרש עבור רוב הבוחרים, קיים מגוון של קבוצות לחץ שונות שלהן מניעים חזקים לשנות החלטות אלו על מנת ליישם החלטות וקווי מדיניות שייטיבו עם הציבור או הקבוצה שאותו הן מייצגות על חשבון טובתו של הציבור באופן כללי. כך, למשל, לובי של יצרני הסוכר יכול ליצור סובסידיה בלתי נדרשת לייצור סוכר, ועלות סובסידיה בלתי יעילה זו מתפרסת באופן שווה על כל האזרחים, וכמעט אינה מורגשת, בעוד שמספר מועט של יצרני סוכר נהנה ממנה ומקבל טובת הנאה משמעותית, וכך מקבל אף מניע חזק להמשיך בפעילותו הפוליטית לקבלת סובסידיות נוספות. רוב המצביעים אינם מודעים לכל העניין בשל תופעת הבורות הרציונלית. לפיכך, הוגי התאוריה סבורים כי מספר רב של אנשים בעלי אינטרסים מיוחדים יוכלו ליצור לחץ ולקדם מדיניות בלתי יעילה.
כאשר מוסיפים לכך את האינטרס של הפקידים עצמם לקבל תוספת תקציב לפעולתם, ולקדם את העניין שעליו הם מופקדים, אף מעבר לטובת הציבור הכללית, נראה כי הוגי הבחירה הציבורית סבורים שהתערבות המדינה בענייני הכלכלה יוצרת לרוב פעולה בלתי יעילה, אליה הם מתייחסים כ"כשל ממשלתי", מונח המקביל בהגותם למונח הכלכלי "כשל שוק".
דוד האן

ביוגרפיה

האן נולד בתל אביב וגדל בגבעתיים. בנם של דינה ואריה האן. אביו היה מזכיר סיעת המפד"ל ומזכיר הכנסת ואמו מרצה לסטטיסטיקה ולכלכלה. בילדותו שהה שלוש שנים בארצות הברית כאשר אביו היה שליח סוכנות היהודית. היה חניך בתנועת בני עקיבא ולמד בישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים. בצה"ל שירת כקצין ביחידה 8200 של אגף המודיעין והשתחרר לאחר שמונה שנים.
ב-1993 סיים האן לימודי תואר ראשון במשפטים בהצטיינות יתרה באוניברסיטת בר-אילן. התמחה אצל שופט בית המשפט העליון גבריאל בך, ובמשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות'. בתום ההתמחות סיים תואר שני ושלישי במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. במקביל ללימודי הדוקטורט עבד במחלקת דיני החברות בפירמת עורכי הדין Gordon, Altman, Butowsky בניו יורק ועסק במתן חוות דעת בנושאים פיננסים ובפרט בתחום פשיטות הרגל. בשובו לישראל השתלב בסגל אוניברסיטת בר-אילן, ב-2002 מונה למנהל תוכנית הלימודים לתואר שני לרואי חשבון ועורכי דין באוניברסיטה.
כמו כן שימש מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, מרצה אורח באוניברסיטת פורדהם בניו יורק ובאוניברסיטת מונש במלבורן.
מחבר הספר "דיני חדלות פרעון", בהוצאת ההוצאה לאור של לשכת עורכי הדין, התשס"ט. בשנת 2018 יצא הספר במהדורה שנייה ועדכנית.
שימש יועץ בתחום חדלות פירעון למחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים. ב-2011 מונה לאפוטרופוס הכללי והכונס הרשמי. בתפקידו ככונס הנכסים הרשמי, היה ממונה על פירוק רשות השידור .
ב-2016 אוזכר ברשימת המועמדים לכהן בבית המשפט העליון. ב-2018 הוזכר שוב כמועמד לבית המשפט המחוזי בחיפה כשופט כלכלי, תוך ששרת המשפטים איילת שקד מנסה לקדם את מינויו. מינויו לא אושר בוועדה למינוי שופטים.
ב-2017 חזר לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
האן מתגורר באורנית, נשוי, אב לחמישה וסב לנכדים.
שמואל הבר

ביוגרפיה

נולד בישראל, למד במדרשיית נעם בפרדס חנה, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים מספר שנים. לאחר מכן עבר לישיבת ההסדר שבשעלבים, אותה עזב לטובת שירות צבאי. לאחר מכן חזר אליה כר"מ. 
שירת בצה"ל בגדוד 50 של הנח"ל המוצנח בפלוגת מ"כים ובחטיבת החרמון. (במהלך שירותו לחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה, במרדפים בבקעה, במלחמת יום הכיפורים ובמבצע שלום הגליל). 
בשנת ה'תש"ם (1980) הקים ביחד עם חברו, הרב אברהם קורצוייל, את ישיבת ההסדר קרני שומרון.
נשוי ואב לתשעה, ומתגורר בקרני שומרון. בניו הרבנים אלעזר ויהושע הם ר"מים בישיבת ההסדר. בתו נשואה לרבו של היישוב מעלה שומרון. בנו אפרים הוא מהנדס תעשייה וניהול.
הרב הבר דוגל בלימוד התלמוד בשיטת אליבא דהלכתא.
תכונות קוליגטיביות

הסבר לתופעה

לפי החוק השני של התרמודינמיקה, כאשר האנטרופיה של חומר גדלה, הוא הופך ליותר יציב. תהליך זה מתרחש בנוזל אשר נוסף אליו מומס. במילים אחרות, הפוטנציאל הכימי של נוזל יורד כאשר ממיסים בו מומס וזה מה שמוביל ליציבות הרבה של תמיסה (לעומת ממס טהור). בגלל הגדלת האנטרופיה שקורית בעקבות המסת המומס בממס (למשל המסת גלוקוז במים), התמיסה הופכת ליותר יציבה מבחינה תרמודינמית, וזה מה שמוביל וירידה בלחץ האדים מעל התמיסה, להעלאת נקודת הרתיחה, לירידת נקודת הקיפאון וכן להופעת הלחץ האוסמוטי.
מבחינה מולקולרית יותר קשה להסביר את התכונות הקוליגטיביות. את הירידה בלחץ האדים ניתן להסביר כך שהמומס (אשר איננו נדיף) נמצא בפני השטח של הנוזל וכך מפחית את שטח ההשקה של הנוזל עם הגז.
טים רות'

ביוגרפיה

נולד בלונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית ממוצא אירי ואנגלי. אביו ארני נולד עם שם המשפחה האנגלי "סמית'" בניו יורק למשפחת מהגרים בריטית, אך הוא שינה אותו לשם המשפחה הגרמני/יידי "רות'" כדי שלאחר מלחמת העולם השנייה לא יצטרך לחשוש כשהוא עובד כעיתונאי במדינות עוינות לבריטניה. אימו אן עסקה כציירת ומורה.
בצעירותו הוא רצה להיות פסל ואפילו למד בבית ספר לאמנויות קמברוול שבלונדון.

קריירה

לאחר זמן מה הוא ניסה את מזלו במשחק והופיע בתפקיד הבכורה שלו, גלוח ראש גזען בסרט הטלוויזיה "נוצר בבריטניה" .
עד 1990 רות' שיחק במספר סרטים בבריטניה שהעלו אשר חיזקו את מוניטין המשחק שלו, בהם "המכה" של סטיבן פרירס, "הטבח, הגנב, אשתו והמאהב" של פיטר גרינוויי, "וינסנט ותאו" של רוברט אלטמן שבו הוא שיחק את וינסנט ואן גוך וב"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים" של טום סטופרד.
פרץ לתודעה העולמית כשעבר לארצות הברית ב-1990. רות' הרשים את הבמאי האמריקאי קוונטין טרנטינו שהציע לו להיבחן לתפקיד בסרט הראשון שלו כבמאי – "כלבי האשמורת". רות' התעקש על התפקיד של מר אורנג' ואכן קיבל אותו. התפקיד סלל לו את הדרך לתפקידים נוספים בהוליווד. ב-1994 טרנטינו ליהק אותו לתפקיד השודד בסרט הפשע שלו "ספרות זולה". ב-1995 לוהק לתפקיד הראשי בקומדיה "ארבעה חדרים". רות' שיחק בנוסף ב-"רוב רוי" לצד ליאם ניסן, תפקיד עליו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן משנה וזכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
הוא שיחק בסרטו של וודי אלן "כולם אומרים אני אוהב אותך" שבו הוא הפגין את יכולותיו הקומיות והמוזיקליות.
ב-1999 רות' ביים את הסרט "אזור מלחמה" (The War Zone), שנעשה על פי הספר של אלכסנדר סטיוארט. ב-2001 רות' עשה עוד צעד חשוב כאשר שיחק בסרטו של טים ברטון "כוכב הקופים". רות' גם ויתר על תפקיד סוורוס סנייפ בסרטי הארי פוטר.
רות' שיחק בין השנים 2009–2011 בסדרת הטלוויזיה "שקר לי" של רשת "פוקס" בה הוא מגלם את דמותו של ד"ר קאל לייטמן.
בשנת 2014 שיחק בדרמה ההיסטורית "סלמה" של אווה דוברני בתפקיד מושל מדינת אלבמה דאז' ג'ורג' וולאס.
הוא היה מועמד 23 פעמים לפרסים שונים ומתוכם זכה ב-10.

חיים אישיים

ב-1983 נולד ג'ק, בן משותף לרות' וללורי בייקר. ב-1993 הוא התחתן עם ניקי באטלר ויש להם שני ילדים: האנטר (נולד ב-1995) וקורמאק (נולד ב-1996).
כדור כדורגל

כדור כדורגל הוא כדור משחק המשמש למשחק הכדורגל. צורת הכדור, גודלו, משקלו, והחומר ממנו הוא עשוי, מוגדרים בחוקת משחק הכדורגל כחוק 2: הכדור.

היסטוריה

במהלך השנים חלו שינויים רבים בחומר ממנו היה עשוי כדור הכדורגל. בימי הביניים הכדור היה עשוי מעטפת עור וממולא בשבבי שעם או בשלפוחית השתן של בעלי חיים. רק במאה ה-19 הכדורים התחילו להיעשות, כמו שהם כיום, עשויים מגומי ועור.

החלפת כדור פגום

במידה והכדור מתפוצץ או נפגם במהלך המשחק, על השופט להפסיק את המשחק. חידוש המשחק יתבצע על ידי הטלת הכדור במקום בו נפגם הכדור הקודם. חל איסור על השחקנים להחליף את כדור המשחק ללא אישור השופט.

יצרני כדורים

במהלך השנים חברות רבות ייצרו את כדורי המשחק. החל משנת 1970, אדידס מייצרת את כדורי המשחק של המשחקים הרשמיים בגביע העולם, אליפות אירופה, משחקים האולימפיים, וליגת האלופות.
מרכז רקמן

המרכז לקידום מעמד האשה ע"ש רות ועמנואל רקמן, (באנגלית: The Ruth And Emanuel Rackman Center For The Advancement Of The Status Of Woman), הפועל במסגרת הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, נוסד בשנת 2001 ומטרתו, לפי פרסומיו, היא להביא לביעור האפליה נגד נשים ולחיזוק מעמדן בחברה הישראלית, באמצעות תרגום ידע ומחקר אקדמאי לפעילות מעשית ויישומית.
ראש המרכז היא פרופ' רות הלפרין-קדרי.

פעולות המרכז

המרכז מפעיל תוכנית לסיוע משפטי לנשים בענייני משפחה, עוסק בפעילות ציבורית, במחקר ובהעצמת נשים. המרכז פועל לאור חזונו של הרב עמנואל רקמן לקידום זכויות הנשים בישראל ולהטבת מעמד האישה בדיני המשפחה וההלכה היהודית.

ביקורת על המרכז

על פעילות המרכז נמתחה ביקורת במספר מישורים.  נטען כי המרכז פועל מתוך אג'נדה רדיקלית של הטיה מגדרית נגד גברים ואבות, ושואף להנצחתו של אי-שויון מגדרי. כך למשל, המרכז נאבק  נגד ביטולה של חזקת הגיל הרך, ונגד שויוניות במזונות הילדים בקרב זוגות גרושים.
המרכז גם התנגד לחוק להסדר התדיינויות במשפחה.
בנוסף הועלו טענות בנוגע לאמינותו המדעית של מרכז רקמן. למשל, בדיון בכנסת טענו נציגות המרכז כי בישראל למעלה מ-100,000 נשים מסורבות גט, בעוד שהמספר האמיתי הוא פחות ממאתיים. באירוע אחר, טענה מנכ"לית המרכז כי "רק אחוז קטן מהנשים" בישראל מרוויחות יותר מבני זוגן, בעוד שע"פ נתוני הלמ"ס מדובר ב-27% מהזוגות. ביקורת חריפה על אמינות המרכז נמתחה גם מצד הנהלת בתי הדין הרבניים, שהגדירה סקר על סחטנות בגרושין שהוכן בהזמנת מרכז רקמן  כ"מופרך מן היסוד", וכ"סקר מגמתי שמסקנותיו הוזמנו מראש" מתוך רצון "לגייס באמצעותו כספים בחו"ל לקידום האג'נדה" של המרכז.
ארתור קורי

תולדות חייו

קורי נולד באונטריו ולמד באוניברסיטת טורונטו. 
ב-1894 התנדב לגדוד הארטילריה של המיליציה הקנדית, כוח המתנדבים של הדומיניון. ב-1900 הוצע לו תפקיד פיקודי והוא התקדם בסולם הדרגות במקביל לקריירה כאיש עסקים. ב-1913 הסתבך בחובות בעסקאותיו ומשך כ-11,000 דולרים מקופת הגדוד לשם כיסוי חובותיו האישיים. סם יוז (Sam Hughes), שר ההגנה בממשלת בורדן, שהיה אביו של פקוד של קורי בגדוד, המליץ לקורי לקבל את הפיקוד על גדוד בחיל המשלוח הקנדי שיצא לאירופה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כדרך לפתור את בעיותיו הכספיות. 
בקרב איפר השני הותקף הכוח הקנדי, עליו פיקד קורי, בגז רעיל, דבר שלא היה לו מענה בפקודות. לפיכך החליט קורי לפעול על דעת עצמו. הכוחות הקנדיים החזיקו את הקו במשך 48 שעות ומנעו את התמוטטות ההגנה בגזרה עד לבוא תגבורת. קור רוחו תחת אש והחוש הטבעי שלו הקנו לו דרגת מייג'ור-גנרל (אלוף) ופיקוד על הדיוויזיה הקנדית הראשונה. על תפקודו בקרב הוענקו לו אות מסדר האמבט ואות לגיון הכבוד הצרפתי.
הוא הוכיח אומץ ונחישות בפיקודו על הדיוויזיה בקרב על הסום. אולם נקלע לתקרית עם מיטיבו עד אז, שר ההגנה סם יוז. יוז ביקש כי בנו יקודם לתפקיד של פיקוד על דיוויזיה, אך קורי סירב, על סמך התרשמותו מתפקודו של הבן בקרב. מאותה עת ועד מותו ב-1921 ניהל יוז מסע צלב אישי נגד קורי.
בקרב רכס וימי היה קורי סגנו של מפקד הכוחות הקנדיים, הלוטננט-גנרל (רב-אלוף) הבריטי ג'וליאן בינג. בקרב השתתפו כל ארבע הדיוויזיות הקנדיות לראשונה ככוח מאוחד. קורי היה שותף פעיל לבניית טקטיקת הקרב, ההכנות (כולל חפירת מנהרות נפץ, הצבת כוח ארטילרי גדול שיספק מיסוך לכוח המסתער ותרגול הכוחות בהסתערות מהירה בדילוג תוך שימוש בכוח-אש מסיבי תוך כדי הסתערות) והתדרוכים המפורטים לקראתו, שהיו מפתח להצלחה. הוא גם היה להוט לאמץ טכנולוגיות חדישות כגון איכון באמצעות קול, טכנולוגייה שסייעה להשמדת 83% מהארטילריה הגרמנית עוד בטרם הקרב.
על תפקודו בקרב, ובעיקר על ההכנות המדוקדקות קיבל קורי מאת המלך ג'ורג' החמישי תואר "אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שהקנתה לו את הזכות להקדים את התואר "סר" לשמו. ב-9 ביוני 1917, כאשר בינג קודם לפיקוד על הארמייה השלישית, קיבל קורי את הפיקוד על הכוח הקנדי והיה בכך למפקד הקנדי הראשון של הכוח.
בהמשך פיקד קורי על הכוחות הקנדיים בקרב איפר השלישי, קרב פשנדל, מתקפת מאה הימים.
עם שובו לקנדה קודם לדרגת גנרל מלא, ולמפקד הצבא הקנדי.
גבריאל ליפקינד

חייו

גבריאל ליפקינד נולד בשנת 1977 בתל אביב, הבן השני למשפחת אקדמאים, שעלתה לישראל מברית המועצות. הוא החל לנגן בצ'לו בגיל שש, הופיע לראשונה בשידור רדיו בגיל שמונה, ולמד באקדמיה למוזיקה באוניברסיטת תל אביב אצל הצ'לן עוזי ויזל. לאחר סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה בתל אביב, קיבל ליפקינד פטור מן השירות הצבאי ויצא ללימודים בחו"ל. הוא סיים את האוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של פרנקפורט ואת הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד
ליפקינד עבד עם גדעון קרמר, יורי בשמט, פנחס צוקרמן ויהודי מנוחין, ניגן בשידורי רדיו והופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הפילהרמונית של מינכן ותזמורת בולטימור.
בשנת 2002 קיבל ליפקינד שני פרסים מיוחדים בתחרות עמנואל פוירמן בברלין והחליט להתפנות מקריירת הביצוע שלו להערכה מחודשת של מניעיו המוזיקליים. במהלך תקופה זו, שנמשכה שלוש שנים, למד מוזיקולוגיה, הקליט וערך את הרפרטואר שלו ונכלל בסרט תעודה גרמני, "המעגל הבודד - מסע עד קצה הגבול", על שיתוף פעולה מוזיקלי.
בשנים 2005–2006 היה ליפקינד מרצה באקדמיה שלוס זוליטודה. ב-2006 הוצא את האלבומים "מיניאטורות ופולקלור" ו"יוהאן סבסטיאן באך: 6 סוויטות לצ'לו סולו ללא ליווי" בהוצאת אדל מוזיק. ליפקינד עבד במשך שנתיים על הפקה עם הפסנתרן רומן זסלבסקי, והקים את רביעיית ליפקינד. תוכנית מסע הקונצרטים שלו בשנת 2009 כללה קונצרטים בהולנד, יפן, אירלנד ושווייץ. ליפקינד מעביר כיתות אמן בגרמניה, ארצות הברית, ישראל והולנד.
ליפקינד מנגן בצ'לו איטלקי הנושא תווית "אלויזיוס מיכאל גאראני, בבולוניה 1702". הוא נקרא "זיכרונהיימר צ'לו" ולפי הערכה, נבנה בין 1670 ל-1680.

חיים אישיים

ליפקינד חי בשמורת טבע צפונית לפרנקפורט אם מיין, גרמניה, ונשוי לכנרת אנה ליפקינד.
ג'ו דלוץ'

ביוגרפיה

דלוץ' נולד בביי סיטי, טקסס למשפחה עם 11 אחיות ואח אחד. בילדותו שיחק פוטבול. בבגרותו למד באוניברסיטת יוסטון.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס, קליפורניה ביוני 1985 קבע דלוץ' בריצת 200 מטר תוצאה של 20.24 שניות.
בתחרות שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני 1988 קבע דלוץ' בריצת 100 מטר תוצאה של 10.03 שניות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת סיאול (1988) זכה דלוץ' במדליית זהב בשיא אולימפי חדש של 19.75 שניות, לפני בן ארצו קרל לואיס (19.79 שניות) ורובסון דה סילבה מברזיל (20.04 שניות). 
לאחר היעדרות מאולימפיאדת ברצלונה (1992) עקב פציעה פרש דלוץ' מספורט תחרותי.
כיום, מתגורר דלוץ' עם רעייתו ושלושת ילדיהם בשוגרלנד שבטקסס.
חוות האלפקות

החווה

עדר הלמות והאלפקות הראשון הובא לישראל בשנת 1987 מהרי האנדים שבצ'ילה, והחווה הוקמה במצפה רמון בשל כך שהיא שוכנת בגובה של 900 מטרים מעל פני הים ושורר בה אקלים מדברי. לצד הלמות והאלפקות מגדלת החווה סוסים, גמלים, חמורים ועזים. צמר האלפקות הסמיך נגזז בכל שנה עם בוא האביב, ובמפעל הצמר בחווה הוא מעובד ומוצע למכירה.
בנוסף מציעה החווה פעילויות שונות ובהן רכיבה על למות וסוסים בתחום החווה ומחוצה לה, טיולי יום, חדרי אירוח, פעילות יוצרת לילדים והאכלת בעלי החיים וכן סדנאות פיתוח כישורים חברתיים.
הר כמון

אטיולוגיה - מקור השם

השם הר כמון אינו קשור לתבלין כמון. מקור השם העברי הוא בשם הערבי של ההר, "ג'בל כמאנה", שמשמעותו מקום "מחבוא או מסתור".

מיני צמחייה

בחלקו העליון של רכס הרי כמון נמצאים בעיקר עצי חרוב מצוי ואלת המסטיק, ולאורך הנחל צומח חורש מוצל. באביב יש במורדות ההר פריחה צבעונית, הכוללת כלניות במגוון צבעים וניתן למצוא את כליל החורש. צמחיית השמורה כוללת עצי אלון מצוי, פורחים בה מיני סחלבים, צבעוני ההרים, דרדר כחול ודרבנית התבור. המדרון המזרחי של ההר מכוסה בחורש ים-תיכוני.

ההתיישבות בהר

על הר כמון ממוקמים כיום שלושה יישובים: כמון, מכמנים, וכמאנה.
על רכס ההר נמצאו שרידי יישוב שננטש, מהתקופה ביזנטית והמאה ה-15-16. ההתיישבות היהודית בהר החלה בשנות ה-80, עם הקמת היישובים הקהילתיים "כמון" ו"מכמנים". שמות היישובים נלקחו משם ההר. היישובים שייכים למועצה אזורית משגב.
כמאנה הוא יישוב בדואי שהוכר באופן רשמי על ידי ממשלת ישראל בשנת 1995. נוודים בדואים בני שבט סואעד רעו את צאנם באזור ההר עוד במהלך התקופה העות'מאנית, והגיעו להר מעמק החולה. עם הקמת היישובים כמון ומכמנים על אדמות מדינה בתחילת שנות ה-80, תוכנן על ידי מינהל מקרקעי ישראל מהלך של ריכוז הנוודים הבדואים מפזורות הר כמון בכפר סלאמה. תושבים מעטים מהם אכן עברו ובנו את בתיהם בסלאמה, אך רוב הבדואים באזור סירבו לעזוב את השטח. אל היישובים השכנים "כמון" ו"כמונים" נסלל כביש והם חוברו למים וחשמל, אך לא הגיעו לבתי היישוב כמאנה, שהיו מפוזרים על רכס ההר. בשנת 1995 הוכרו בתים אלה כיישוב בפני עצמו, בשם "כמאנה".
בעתיד מתוכננות לקום שכונות של העיר כרמיאל על הגבעות הנמוכות יותר במערב וצפוֹן מערב הר כמון. השכונה הראשונה "כרמי שרון" עתידה לקום בשנים הקרובות על גבעת צוף, ממערב ומתחת למכמנים.

מבנה גאולוגי

בחלק התחתון של ההר, יש מחשופי גיר ואבן חול מתקופת הקרטיקון התחתון. שביל יונתן הוא השביל הסובב את היישוב מכמנים. השביל קרוי על שמו של יונתן הדסי, אשר נפל במלחמת לבנון השנייה בשנת 2006.
פסארגאדה

היסטוריה

המלך כורש בחר להקים את בירתו סמוך לאתר הקרב בו הביס את מדי בשנת 550 לפנה"ס, והעבודות להקמת העיר החלו בסביבות שנת 546 לפנה"ס. כאשר כורש נהרג בשנת 530 לפנה"ס נטמן לפי הסברה בפסארגאדה, והמאוזולאום שלו הוא השריד הידוע ביותר השוכן בה כיום. פסארגאדה שימשה כבירת הממלכה עד שדריווש הראשון, שמלך אחרי קָמְבּוגִ'יַה השני (כנבוזי) בנו של כורש, החליט להקים לו בירה חדשה בפרספוליס. עם זאת, פסארגאדה נותרה מרכז חשוב עד שהממלכה נכבשה בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 330 לפנה"ס. לפי הרודוטוס ומספר היסטוריונים נוספים, ביקר אלכסנדר בקברו של כורש בעיר ושיפץ אותו. 
המצודה במקום מכונה "תל-א תאחת" ("תל הכס") או "תל-אה תאחת-אה סוליימאן" ("תל כס שלמה"), והיא נותרה בשימוש גם בתקופה מאוחרת יותר; אך ארמונות העיר נינטשו וחומרי הבניין שלהם נוצלו למטרות אחרות. מאז המאה ה-7 נודע מבנה הקבר של כורש בכינוי "קבר אם שלמה" ("קבר-א מדאר-א סוליימאן"). לא ברור אם מדובר באמת או באגדה, אך לפי סיפור המעשה ביקשו הערבים הכובשים להרוס את מבנה הקבר, כיוון שעמד בניגוד לעקרונות האסלאם. תושבים מקומיים שכנעו אותם כי הקבר שייך למעשה לאימו של שלמה, ומכאן מקורה של האמונה כי זהו קברה. המקום היה לאתר עלייה לרגל, ומסגד קטן נבנה באתר במאה ה-10 תוך שימוש בעמודי הארמונות העתיקים. המסגד נותר בשימוש עד המאה ה-14, וכשהאתר שופץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא הועבר למקום אחר.

מבנה האתר

שטחו של האתר כ-160 הקטאר, אורכו 2.7 ק"מ ורוחבו כ-800 מטר. עם זאת העיר השתרעה על שטח גדול בהרבה ועיקרה טרם נחקר. בדרום האתר שוכן המאוזולאום של כורש, ובצפונו נישאת מצודת "תל-א תאחת-א סוליימאן" השוכנת על גבעה. במרכזה של העיר נמצא המתחם המלכותי ובו שרידי בניין השער, אולם השימוע, ארמון המגורים והגן המלכותי. צפונית לארמון ניצב מגדל "זנדאן-א סוליימאן" ("בית הכלא של שלמה") הנישא לגובה של 14 מטר ומועד הקמתו אינו ידוע במדויק. במזרח האתר נמצא מבנה קטן ורבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא 16 מטר, ואשר זוהה כגשר. בשטח זה שוכנים גם חמישה כפרים המיושבים על ידי חקלאים.

המצודה

מצודת תל-א תאחת בצפון העיר עשויה מאבני גיר גדולות שהונחו זו על זו בבנייה יבשה. (ללא שימוש במלט) צורתה היא כשל מקבילית באורך של 98 מטר וברוחב של 79 מטר, ושקעים קבועים בחומותיה בצידה הדרומי ובצידה הצפוני. גובהו של המבנה הגיע ל-15 מטר, ותחילת הקמתו בימיו של כורש, אולם זו נפסקה עם מותו. נכדו, דריווש הראשון, המשיך במלאכה במאה ה-5 לפנה"ס.

המתחם המלכותי

המתחם המלכותי כולל מספר ארמונות שניצבו בלב גנים. הארמונות הוקמו מאבנים שחורות ולבנות ועיקרם באולמות שנתמכו על ידי עמודים, ושלהם הוצמד פורטיקו. אולם השימוע (Palace S) הוקם בשנת 539 לפנה"ס לערך, והוא כלל שתי שורות שבכל אחת מהן ארבעה עמודים. בסיסי העמודים מרובעים ועשויים מאבן שחורה, והעמוד עצמו עגול ועשוי מאבן גיר לבנה. גובה הבסיסים הוא 1.04 מטר בעוד שהעמודים נישאו לגובה של 12.06 מטר. כותרות העמודים היו גם הן מאבן שחורה, ופורטיקו נקבע בשני צדדיו של הארמון. 
ארמון המגורים (Palace P) הוקם בין השנים 535-530 לפנה"ס, ואולם העמודים שלו השתרע לאורך של 31.1 מטר ולרוחב של 22.1 מטר. העמודים סודרו בחמש שורות שבכל אחת מהן שישה עמודים, ובצידו הדרום-מזרחי הוקם פורטיקו. 
מבנה השער שוכן ממזרח לארמון, וגם הוא בנוי כאולם עמודים מלבני באורך של 26.2 מטר וברוחב של 22.2 מטר. באחד ממשקופיו התגלה תבליט מפורסם של דמות מכונפת.
בובי מויניהן

ביוגרפיה

נולד באיסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק, לג'ולי ורוברט לי. סיים תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת קונטיקט. בתחילת שנות ה-2000 הופיע בתפקידים קטנים במספר סרטים.

קריירה

בשנים 2006–2008 הופיע במגוון תפקידים בתוכנית הבידור "לייט נייט" של קונאן או'בריאן. החל מ-2008 מככב כחבר בפאנל התוכנית הקומית "סטרדיי נייט לייב". ב-2009 שיחק בסרט "צוות המסתורין" לצד דונלד גלובר. 
כן הופיע במספר קליפים ופרסומות, ודיבב בסרטי האנימציה "בית ספר למפלצות" (2013), "הקול בראש" (2015), "החיים הסודיים של חיות המחמד" (2016), "שודדי הפיצוחים 2: טבעי להשתגע" (2017) ו"החיים הסודיים של חיות המחמד 2" (2019), וכן תפקיד ראשי בסיטקום האנימציה "Chozen" ‏(2014) ובסדרת האנימציה "We Bare Bears" ‏(2015). החל משנת 2017 מופיע בתפקיד הראשי בדרמה הקומית "me,myself & I". ב-2018 השתתף בסרט "גונתר חייב למות", לצד ארנולד שוורצנגר.
יצחק בריק

ביוגרפיה

בריק נולד וגדל בקיבוץ גלאון, התגייס לצה"ל ב-1965 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון, החל מתפקידו כתותחן טנק בגדוד 82. בהמשך עבר קורס מפקדי טנקים ובמלחמת ששת הימים שימש כמפקד טנק בגדוד 63 של חטיבה 14, שלחמה תחת אוגדה 38 בקרבות בחצי האי סיני. לאחר קורס קצינים שובץ בחטיבה 7, ושימש כמפקד מחלקה בפעולת כראמה. בהמשך מונה למפקד פלוגה. ב-1969 השתחרר מצה"ל, עבר לרכז את המשק בקיבוצו ולמד הנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה בגדוד 113 בפיקודו של אסף יגורי, הגדוד השתייך לחטיבה 217 של אוגדה 162. את המלחמה החל בריק בהצטיידות בימ"ח ונסיעה לילית עם כוח קטן לעבר תעלת סואץ. הכוח בפיקודו נקלע למארב קומנדו מצרי, בריק נפגע מרשף של טיל נ"ט ונכווה קשה בפניו, על אף הפציעה שב ליטול את הפיקוד על הטנק ויחד עם חבריו השמיד את פלוגת הקומנדו. ביום למחרת, 8 באוקטובר 1973, השתתף עם יחידתו במתקפת הנגד הכושלת של צה"ל, לאחר הנסיגה ארגן מספר טנקים, חזר והסתער כדי לחלץ טנקים ונפגעים, בקרב פגע ב-25 טנקים ועצר בכך את התקדמות הכוחות המצרים. בהמשך הלחימה השתתף בצליחת התעלה וסיים את המלחמה, לאחר שהחליף שבעה טנקים, ונותר אחד מהלוחמים הכשירים הבודדים מגדודו, שמנה יותר מ-200 איש לפני הקרבות. על מעשיו אלו הוענק לו עיטור העוז.
לאחר המלחמה המשיך להתקדם בדרגותיו במילואים ומילא תפקיד של מפקד גדוד. ב-1980 חזר לשירות קבע ומונה למפקד חטיבה 786. בריק תכנן להישאר בצבא במשך שנתיים, אך מלחמת לבנון הראשונה השאירה אותו בשירות קבע. במהלך השנים הבאות התמנה לסגן מפקד אוגדה סדירה ולמפקד חטיבה 14, בשנת 1988 למפקד עוצבת אתגר - אוגדת מילואים בפיקוד הצפון, בשנת 1990 למפקד עוצבת געש ואחר כך לסגן מפקד המפח"ש. ב-1994 מונה למפקד המכללות הצבאיות בדרגת אלוף. בנוסף התמנה ב-1995 למפקד הגיס הדרומי - גיס 441. השתחרר משירות הקבע ב-1999, כשבמילואים המשיך לכהן כמפקד הגיס.
לאחר שחרורו עסק בריק בפיתוח הנגב והגליל, הוא התמנה ליועצו המיוחד של התעשיין סטף ורטהיימר ולממונה על פיתוח אסטרטגי של הפריפריה מטעם קרן סאקט"א רש"י. בשנת 2000 מונה ליו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל. מדצמבר 2008 עד דצמבר 2018 כיהן נציב קבילות החיילים.
בשנת 2018 יצא בביקורת קשה על מוכנות צה"ל למלחמה, ונאבק בהתנגדות של צה"ל לביקורת זו.
בריק הוא מהנדס תעשייה וניהול בהכשרתו, בוגר המכללה לביטחון לאומי ומוסמך במנהל ציבורי באוניברסיטת תל אביב. הוא נשוי ואב לשלושה ילדים.
אלכסנדר קלוגה

ראשית הקריירה

קלוגה נולד בהלברשטאט, במדינת סקסוניה-אנהלט, בגרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה, רכש השכלה אקדמית בהיסטוריה ומשפטים ובהמשך הוסמך כדוקטור למשפטים באוניברסיטת פרנקפורט. במהלך לימודיו התיידד קלוגה עם הפילוסוף תאודור אדורנו, אשר חשף אותו לעולם הקולנוע ודרכו הכיר קלוגה את הבמאי פריץ לאנג. ב-1959 הועסק אלכסנדר קלוגה כעוזר במאי במהלך צילומי סרטו של פריץ לאנג "The Tiger of Eschnapur".

הקריירה הקולנועית

ב-1960 ביים קלוגה את סרטו הראשון. היה זה סרט קצר בשחור לבן, בשם "Brutalität im Stein" אשר ביטא מחאה כנגד התעלמותו של הקולנוע הגרמני של התקופה מאירועי מלחמת העולם השנייה ועוללות המשטר הנאצי. ב-1961 הוצג הסרט בפסטיבל לסרטים קצרים שנערך באוברהאוזן וזכה להדים תקשורתיים רבים. קלוגה הצטרף למעגל במאי הקולנוע הגרמני החדש וב-1965 כיהן בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין. ב-1966 ביים את סרטו הארוך הראשון "Abschied von Gestern" ועד ל-2008 ביים 14 סרטים נוספים.

הקריירה הספרותית

קלוגה הוא אחד הסופרים המוערכים בגרמניה של שלהי המאה ה-20 בסוגת הסיפורת. עבודותיו נוטות לכוון הסיפור הקצר ומתמקדות בחלקן בתת-הסוגה המכונה "סיפורת מציאותית" ובחלקן במדע בדיוני. שבעת הספרים שהוציא לאור בין 1962 ל-2006, מציגים גם ביקורת חברתית נוקבת שהתמקדה בספרה הציבורית. ב-2000 ו-2001 יצאו לאור שתי אנתולוגיות אשר ריכזו מבחר מסיפוריו. קלוגה זכה במספר פרסים על יצירתו הספרותית ובכללם, ב-2003 בפרס ביכנר, שהוא הפרס הספרותי השנתי החשוב והיוקרתי ביותר בגרמניה.