google/wiki40b huggingface dataset:
די ולטבינה

די וֶלְטְבִּינֶה (גרמנית: Die Weltbühne, הגייה: [di ˈvɛltˌbyːnə] – "במת העולם") היה שבועון גרמני שעסק בפוליטיקה, אמנות, וכלכלה. נוסד ב-1905 והופעתו נאסרה בידי הנאצים במרץ 1933. לאחר מכן הופיע בפראג ובפריס עד קיץ 1939.
השבועון נוסד שוב ב-1946 במזרח ברלין והופיע עד יולי 1993.

היסטוריה

ה"וולטבינה" נוסד בברלין ב-7 בספטמבר 1905 בידי זיגפריד יעקבזון. בתחילה נקרא "די שאובינה" (Die Schaubühne), שפירושו "הבמה", ועסק אך ורק בענייני תיאטרון. שמו של השבועון שונה ל"וולטבינה" ("במת העולם") ב-4 באפריל 1918. בימי רפובליקת ויימאר נקט העיתון קו שמאלי וליברלי. לאחר מותו של יעקבזון בדצמבר 1926, מונה קורט טוכולסקי לעורך השבועון, אך מכיוון שהדבר חייב מגורים בברלין ובאותה התקופה הדבר לא תאם את מזגו של טוכולסקי, נותר טוכולסקי כעורך בצוותא, ועריכת העיתון נמסרה לעיתונאי קרל פון אוסייצקי במאי 1927.
תחת הנהגתו של אוסייצקי פרסם העיתון שורת כתבות שנויות במחלוקת, ובין היתר חשף את עובדת חימושה המחודש של גרמניה, בניגוד להסכם ורסאי, בכתבה משנת 1929, שגילתה כי בשיתוף פעולה עם ברית המועצות הולך הרייכסווהר ומקים חיל אוויר. ב-1931 הועמד אוסייצקי לדין בגין בגידה וריגול, ונשלח לשמונה עשר חודשי מאסר. בעודו בכלא הועמד לדין על פרסום מאמר של טוכולסקי שקבע כי "חיילים הם רוצחים". מאשמה זו זוכה. בשנת 1935 זכה אוסייצקי בפרס נובל לשלום בשל מאבקו לחופש הדיבור.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בסוף ינואר 1933, אסרו הנאצים על הופעת העיתון, ומהדורתו האחרונה הופיעה ב-7 במרץ 1933. השבועון המשיך להופיע בגלות תחת הכותרת "הוולטבינה החדש" (Die neue Weltbühne). לאחר מלחמת העולם השנייה שב השבועון והופיע במזרח ברלין תחת שמו הקודם. גלגול זה של השבועון החזיק מעמד עד לשנת 1993.
בשיא השפעתו יצא השבועון ב-15,000 עותקים בלבד. הוא הופיע כחוברת קטנה וכרוכה באדום, והיה לפורום המרכזי לאינטלקטואלים שמאלים וסוציאליסטים במהלך תקופת רפובליקת ויימאר. יותר מ-2,600 כותבים תרמו לשבועון בין 1905 ו-1933, ובהם, בנוסף ליעקבזון, טוכולסקי ואוסייצקי, גם כותבים ידועים כאריך קסטנר, אלפרד פולגר, ארנולד צווייג, ליאון פויכטוונגר, אלזה לסקר שילר ורבים אחרים.
פיקנטי

פיקנטי הייתה חברה ומפעל עיבוד בשר ישראלי, בבעלות אריה שרגר ומשה בדש. החברה התמחתה בטכניקות פרסום אגרסיביות, ועשתה שימוש בין היתר בזמרירים חוזרים ונשנים ברדיו. החברה זכתה לפרסום גם בעקבות התמודדות של בדש בבחירות לכנסת.
החברה הפעילה עשר חנויות בישראל, זאת בנוסף לחנויות נוספות שהופעלו על ידי זכיינים. בבעלות החברה היו מפעלים שייצרו נקניקים, סוגי סלטים שונים ומוצרי מזון נוספים. החברה אף ייצרה ומכרה את החטיף "מקרנה", כתחליף ל"במבה" של חברת אסם. בשל העובדה שלחנויות ולמפעלים היו אותם בעלים, יכלה חברת פיקנטי להימנע מפערי תיווך ולכן מכרה את מוצריה במחירים זולים מהמקובל.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, עם גל העלייה מברית המועצות לשעבר, עסקה פיקנטי במכירת ציורי שמן של אמנים עולים לצד מוצרי הבשר, ופרסמה עצמה כ"מפעל קולט עלייה". סיוע פרסומי נוסף בא לחברה מהספרים שכתב ושיווק משה בדש, בהם מתח ביקורת קשה כלפי מערכת המשפט ורשויות המס בישראל. הספר "העלוקות" (1989) היה טקסט ביקורתי על מס ההכנסה. בספר "חריש עמוק" (1991) הובעה ביקורת על היועץ המשפטי לממשלה דאז, יוסף חריש. הספר "השיטה" (1993) הציג את אריה דרעי כאדם ללא רבב ואת רשויות החוק כעברייניות. כל הספרים יצאו בהוצאת "עם אובד".
כחלק ממערכת הפרסום שלו, הריץ בדש בבחירות לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992 מפלגה בשם "פיקנטי" ושילב מודעות פרסום למוצרי בשר עם מודעות בחירות במשך חודש שלם – עד שועדת הבחירות המרכזית אסרה שיטת פרסום זו. בבחירות לכנסת זכתה המפלגה בראשותו ב-3,750 קולות.
באמצע שנות התשעים פתחה רשת פיקנטי את רשתות ההסעדה "פיקנסין" למאכלים סיניים ו"פיקנסטייק" למאכלי בשר. בתקופה זו הפסידה החברה בתביעה על מעבר על חוק איסור לשון הרע לטומי לפיד. לפיד תבע את החברה על שקראה לנקניקיה על שמו. נקניקיה זו פורסמה כ"הנקניקיה טומי מסדרת הלפיד, נקניקיה גוצה, שמנה והונגרייה".
בשנת 1997 פשטה החברה רגל, לטענת בדש כתוצאה מקרטל שהוקם כנגדו על ידי חברות המזון האחרות, בדגש על אסם, שמותג הבמבה "מקרנה" של פיקנטי איים על מותג הדגל שלה. בדש שינה את שם החברה ל"ניצולת הקרטל" והגיש תביעות כנגד אלו שלטענתו גרמו לפשיטת הרגל. התביעה, בסכום של 1.8 מיליארד ש"ח, נדחתה על ידי בית המשפט כיוון שבדש לא יכל לעמוד בתשלום האגרה הגבוה, ובדש חויב בתשלום הוצאות על סך 7000 ש"ח לכל אחת מ-29 חברות המזון אותן תבע. בספטמבר 2011, חידש משה בדש את תביעתו.
אתלברט, מלך וסקס

הולדתו

אתלברט היה בנו השלישי של אתלוולף, מלך וסקס, מאשתו הראשונה אוסבורגה.

מלכותו

הוא ירש את הכתר ב-860, לאחר מות אחיו, המלך אתלבאלד. בתקופת שלטונו נאלץ אתלברט להדוף פשיטות מצד הוויקינגים הדנים, שבראשם עמד רגנאר לודברוק, על קנט ועל נורת'מבריה.

מותו

אתלברט מת ב-865 ואחיו, אתלרד הראשון, ירש את כסאו.

ילדיו

הוא הותיר אחריו שני בנים: אלדהלם, שנהרג במהלך הלחימה בוויקינגים בתקופת שלטונו של אלפרד הגדול, ואתלווארד, שתבע לעצמו את הכס לאחר מות אלפרד הגדול, אך נכשל בכך ומת בגלות בשנת 900.
נאום מעלית

נאום מעלית (באנגלית: Elevator Speech. הביטוי הרווח באנגלית הוא Elevator pitch, קיימת גם הצורה Elevator Statement) הוא סיכום קצר שמטרתו להגדיר בפשטות ובמהירות אדם, מקצוע, מוצר, שירות, ארגון או אירוע ואת הערך אותו מציע.
המונח משקף את הרעיון שיש להעביר את הסיכום במשך זמן נסיעה במעלית, המוערך בשלושים שניות עד שתי דקות. המונח נגזר מתרחיש של פגישה מקרית עם אישיות חשובה במעלית. אם השיחה בתוך המעלית בפרק זמן זה מעניינת ומציעה ערך מוסף, היא עשויה להמשך גם לאחר היציאה מהמעלית, להסתיים בהחלפת כרטיס ביקור או בקביעת פגישה עתידית.

מאפיינים מומלצים של נאום מעלית

קתלין פגאנה (Kathleen D. Pagana), נואמת וחוקרת בתחום הסיעוד,  ממליצה שהנואם או הנואמת יציגו את עצמם בקצרה. בנוסף, פגאנה מדגישה כי חשוב לדבר בהתלהבות ובתשוקה כדי שהקהל יהיה קשוב לנואם או לנואמת. המלצתה הנוספת היא לתרגל את הנאום מראש ולסיים אותו בתזכורת מה הנואם או הנואמת מבקשים מהקהל.
ואלרי גזאייב

קריירה

תחילת קריירת הכדורגל של גזאייב הייתה כחלוץ במועדוני כדורגל הסובייטים. בין השאר שיחק בלוקומוטיב מוסקבה, דינמו מוסקבה, עימה זכה בגביע ברית המועצות, ובדינמו טביליסי. לאורך הקריירה שלו שותף ב-283 משחקים בליגת העל הסובייטית והבקיע 89 שערים.
במדי נבחרת ברית המועצות בכדורגל היה גזאייב שותף בזכייה באליפות אירופה לנבחרות עד גיל 21, אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 23 ובמדליית הארד באולימפיאדת מוסקבה.
גזאייב פרש ממשחק פעיל ב-1986 והחל בקריירת אימון, תחילה בקבוצות נוער, אך עד מהרה עבר למועדונים מקצועיים. ב-1995 נחל הצלחה גדולה כאשר נטל את תואר אליפות ליגת העל הרוסית מספרטק מוסקבה עם קבוצתו - ספרטק-אלניה ולדיקווקז. הייתה זו הפעם הראשונה שהקבוצה המוסקבאית כשלה להשיג האליפות בליגה הרוסית. גזאייב עזב לבסוף את ספרטק-אלניה ב-1999 ועבר לאמן לתקופה קצרה את קבוצתו לשעבר - דינמו מוסקבה. אחריה עבר לאמן את צסק"א מוסקבה, שם נחל שוב הצלחות רבות: ב־3 גביעים ו-3 אליפויות מקומיים וב-2004 בגביע אופ"א.
גזאייב אימן לתקופה קצרה את נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 21 ואת הנבחרת הבוגרת, בין שתי תקופות כמאמן צסק"א.
צ'ויבלסאן

היסטוריה

מיקום העיר היה על נתיב מסחר במשך מאות שנים. במאה התשע עשרה הפכה לעיר, ובמאה העשרים הייתה למרכז המסחרי של מזרח מונגוליה. לאחר הדמוקרטיזציה שנערכה במדינה בשנת 1992, עזבו העובדים הרוסים את העיר, וחלק גדול מכלכלת העיר התמוטט. מאז, סובלת העיר מאחוזי אבטלה מהגבוהים במדינה.
בשל קרבתה של העיר לאזור בו התרחש קרב חלקין גול, הוקם בה מוזיאון על שם גאורגי ז'וקוב, גיבור הקרב.

אוכלוסייה

בשנת 1994 התגוררו בעיר 45,490 תושבים, מספרם ירד ל-41,714 בשנת 2000, ול-36,142 בשנת 2003. בשנת 2008 התגוררו בעיר 38,150 תושבים, אשר היוו 51.2% מכלל אוכלוסיית המחוז.

תחבורה

את העיר משרת שדה התעופה של צ'ויבלסאן, שדה תעופה צבאי-סובייטי לשעבר, שבו מסלול טיסה יחיד באורך 2,600 מטרים. משדה התעופה יוצאות טיסות להאי-לאר, מנג'ואולי ואולן בטור.
אל תחנת הרכבת בעיר מגיעה רכבת טראנס-הבאיקל.
גיליון בטיחות חומרים

גיליון בטיחות חומרים (גב"ח) (באנגלית: Material Safety Data Sheet, בראשי תיבות: MSDS) הוא גיליון המכיל מידע הנוגע למאפייניו של חומר מסוים. הוא נועד לספק לעובדים המתעסקים עם החומר ולכוחות חירום את הנהלים לטיפול או לעבודה עם חומר זה בצורה בטוחה, ומכיל מידע כגון מאפיינים פיזיקליים (נקודת התכה, נקודת רתיחה, נקודת התלקחות, וכיוצא בזה), רעילות, השפעות בריאותיות, עזרה ראשונה, ריאקטיביות, אחסון, הובלה, סילוק, ציוד מגן, ונהלים לטיפול בשפיכה. הפורמט המדויק של הגיליון עשוי להשתנות ממקור למקור, ולעיתים קרובות ישנם שני סוגי גליונות בטיחות לחומר אחד - הראשון מקוצר, שנמצא בהישג ידו של הנהג המוביל, ושנקרא גם 'כרטיס בטיחות', ובו מידע קצר ועיקרי שרלוונטי לשימוש כוחות ההצלה במקרה חירום, ושני מורחב, לקריאה לפני שימוש ראשון בחומר (המיועד בדרך כלל למי שהזמין את החומר ואמור להשתמש בו).
שימוש נרחב נעשה בגיליונות בטיחות חומרים לקיטלוג מידע אודות חומרים תעשייתים/סינתטים. המידע בגיליון בטיחות חומרים עשוי להכיל הוראות לשימוש  בטוח בחומר וסיכונים אפשריים הכרוכים בשימוש בו.

בישראל - יצרן, יבואן, סוכן או משווק של חומר מסוכן מחויב על פי חוק, לצרף גיליונות בטיחות לחומרים שהוא מספק. במקום עבודה שמוחזקים בו חומרים מסוכנים מעל כמות מסוימת חלה חובה להחזיק בהישג ידם של העובדים גיליון בטיחות לכל חומר מסוכן שמקום העבודה מחזיק. בנוסף, מחזיק מקום העבודה מחויב להביא לידיעת עובדיו את תוכנם של גליונות הבטיחות של החומרים איתם הם עובדים - ואלו מחויבים לפעול על פי ההנחיות הרשומות בו.
Mr. Lonely

היסטוריה

השיר נכתב על ידי וינטון במקור בזמן שהוא שירת בצבא ארצות הברית בסוף שנות ה-50, ופורסם לראשונה בשנת 1962 באלבומו של וינטון Roses Are Red. השיר עוסק בחייל אשר הוצב הרחק ממדינתו, אשר מרגיש בודד ועצוב ומקווה שיוכל לחזור במהרה לביתו.
למרות שוינטון לחץ על חברת התקליטים Epic, שבה הוא היה חתום, לשחרר את השיר כסינגל, Epic העדיפו במקום זאת לשחרר במקור את השיר כסינגל בביצוע מחודש של הזמר באדי גרקו (Buddy Greco). הגרסה של גרקו לא זכתה להצלחה רבה במצעדים (מקום 64 במצעד הבילבורד האמריקני).
שנתיים לאחר מכן חברת Epic פירסמה את אלבום האוסף של וינטון וכללה בו את הגרסה המקורית של השיר בביצועו של וינטון. הגרסה של וינטון הפכה ללהיט זמן קצר לאחר מכן ואף הגיעה בדצמבר 1964 למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקני. אחת מהסיבות לפופולריות הרב שהשיר צבר באותה העת נבעה מכך שהגרסה בביצועו של וינטון שוחררה לשווקים במקביל להסלמה של מלחמת וייטנאם, כאשר באותה העת חיילים ומתגייסים אמריקנים רבים חוו מצב דומה מאוד לזה המתואר בשיר. בעקבות העלייה בפופולריות, בסוף 1964 יצא לראשונה לשווקים הסינגל עם גרסת השיר בביצוע המקורי של וינטון.
בשנת 1966, וינטון וג'ין אלן כתבו שיר המשך בשם "Coming Home Soldier" אשר הגיע למקום ה-11 במצעד הבילבורד האמריקני.

גרסאות כיסוי

לאורך השנים בוצעו גרסאות כיסוי רבות לשיר, כאשר הבולטות שבהם כוללות את גרסת הכיסוי שביצעו גלן מילר ותזמורתו והשיר "Lonely" משנת 2005 בביצועו של זמר ההיפ הופ הסנגלי אייקון אשר התבסס כולו על דגימה משיר זה.
הזמר הישראלי אורי פיינמן הקליט גרסה עברית לשיר, במסגרת אלבומו "לך בנשיקה" משנת 1998, שהורכב כולו מגרסאות עבריות לשירים משנות השישים. את המילים העבריות כתב הפזמונאי דודו ברק, שבגרסתו נקרא השיר "את לי", ואין קשר בין המילים של גרסה זו למילים המקוריות.

אזכורים בתרבות

לאורך השנים נעשה שימוש רב בשיר בתוכניות טלוויזיה וסרטים רבים בהם אסקימו לימון, הנסיך המדליק מבל אייר, חיים בזרם וטים אמריקה: משטרת העולם.
ג'ויס קאופמן

ג'ויס קאופמן (באנגלית: Joyce Kaufman) היא מגישת רדיו אמריקאית. נודעת כאחת הדוברים מלאי הלהט של השמרנים בארצות הברית.

ביוגרפיה

קאופמן נולדה בניו יורק להורים ממוצא יהודי-פורטוריקני. למדה באוניברסיטת העיר ניו יורק. תחילה, עסקה בהוראת ילדים הלוקים באוטיזם ועבדה עם מבוגרים הלוקים בסכיזופרניה. ברבות הימים החלה מגישה את תוכנית הרדיו Joyce Kaufman Show, המשודרת בתחנת 850 WFTL, מפלורידה, ונעשתה באמצעותה ידועה ומפורסמת בציבור. לעיתים מזומנות, נוטלת קאופמן חלק בהפגנות תנועת מסיבת התה ואף נושאת נאומים. קאופמן התגרשה ונישאה בשנית.

השקפת עולם

קאופמן מתנגדת באופן גלוי וציבורי להגירה בלתי-חוקית, מותחת ביקורת חריפה על מדיניותו הכלכלית והמדינית של נשיא ארצות-הברית, ברק אובמה, וכן תומכת נלהבת במדינת ישראל.
נסיכות סרביה

רקע

בדצמבר 1371, עם מותו של סטפן אורוש החמישי, מלך סרביה אשר היה ערירי, קרסה ממלכת סרביה והתפרקה למספר ישויות. קרבות קשים ומתמשכים עם מניין נפגעים גבוה מול צבאו של מוראט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית, בלווי חולשת הממשל המרכזי הסרבי הובילו לשחיקה ביציבותה של הממלכה עד לקריסתה. עד 1459 השלימו העות'מאנים בהדרגה את השתלטותם על כל שטחי סרביה. לאורך השנים השתלטה לפרקים ממלכת הבסבורג שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה על חלקים מסרביה וזאת במהלך מלחמות אזוריות מול העות'מאנים.

המרד הסרבי

תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית לווה בהחלשות מנגנון הממשל המרכזי על האיילטים השונים ונקיטת מדיניות עצמאית על ידי הוואלים. בשנת 1804 טבחו כוחות יניצ'רים מקומיים במאות בני אצולה סרבית במטרה לחזק את אחיזתם באיילט, ובעקבות אירוע זה פרץ המרד הסרבי הראשון בהובלתו של קאראג'ורג'ה פטרוביץ'. בשנת 1813 עלה בידי העות'מאנים לדכא את המרידה, אך תוצאותיה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) אילצו אותם להסכים להעניק אוטונומיה לסרבים. ב-1815 התחדשה המרידה בהובלתו של מילוש אוברנוביץ' והעות'מאנים נאלצו לסגת מאזור בלגרד. לאחר משא ומתן הסכימו העות'מאנים להכיר בנסיכות סרבית אוטונומית במסגרת האימפריה. דה פקטו מדובר היה במתן עצמאות לסרבים. בנובמבר 1817 מינה אוברנוביץ' את עצמו לנסיך סרביה וארגן את רציחתו של מנהיג המרד הראשון קאראג'ורג'ה פטרוביץ' אשר שב לסרביה מהגלות.
פיטר בויל

ילדות ותחילת הקריירה

בויל נולד בנוריסטאון, פנסילבניה, ומאוחר יותר עבר לפילדלפיה השכנה. הוא למד בבית הספר התיכון West Philadelphia Catholic High School, ובשנת 1957 סיים את לימודיו באוניברסיטת לה סאל בפילדלפיה. הוא שירת בחיל הים האמריקני, אולם הקריירה הצבאית שלו נקטעה בשל התמוטטות עצבים. בויל עסק בהוראת דרמה בבתי ספר קתוליים בפיטסבורג לפני שפנה למשחק בעצמו. לאחר מכן למד משחק בניו יורק והחל לשחק בתור מורי השוטר בגרסה הנודדת של "הזוג המוזר" של ניל סיימון, תפקיד אותו עזב בשיקגו על מנת להצטרף לאנסמבל אלתור בעיר. בויל הופיע בתפקיד קצר בסרט "מדיום קול" בשנת 1969.

קולנוע ותיאטרון

בויל כיכב לראשונה בסרט "ג'ו" בשנת 1970. בתקופה זו הוא התיידד עם השחקנית ג'יין פונדה, ואף השתתף עמה בהפגנות רבות נגד מלחמת וייטנאם. תפקידו הבא בקולנוע היה לצדו של רוברט רדפורד בסרט "המועמד" (1972). בשנת 1974 שיחק בויל בתפקיד המפלצת של פרנקנשטיין בסרט "פרנקנשטיין הצעיר" של מל ברוקס.
בויל קיבל את מועמדותו הראשונה לפרסי האמי בשנת 1997, על תפקידו בסרט הטלוויזיה "Tail Gunner Joe". במהלך השנים הוא הופיע בסרטים רבים נוספים, בהם "נהג מונית" של מרטין סקורסזה (1976), "מלקולם אקס" (1992), "ירח דבש בלאס וגאס" (1992) ו"מונסטר בול" (2001).
בתקופה זו השתתף בויל גם בהפקות תיאטרון שונות ובמספר סדרות טלוויזיה, שהמוכרת ביניהן היא, ככל הנראה, כולם אוהבים את ריימונד.
ב-1990 עבר בויל שבץ שהותיר אותו אילם למשך חצי שנה. לאחר התאוששותו, הוא זכה בפרס אמי בשנת 1996 על תפקיד אורח שגילם בפרק "מנוחתו האחרונה של קלייד ברוקמן" של הסדרה "תיקים באפלה". אולם כאמור, הוא התפרסם במיוחד על גילום תפקידו של פרנק ברון הנרגן בקומדיית המצבים "כולם אוהבים את ריימונד", בשנים 1996–2005. על תפקידו זה היה בויל במשך מספר שנים מועמד לפרסי אמי, אולם מעולם לא זכה בפרס. לעומתו, כוכבי הסדרה האחרים - ריי רומנו, פטרישיה היטון, בראד גארט ודוריס רוברטס - זכו כל אחד בפרס אמי אחד לפחות על תפקידיהם בסדרה.

מותו

בשנת 1999 לקה בויל בהתקף לב על הסט של "כולם אוהבים את ריימונד", אולם התאושש במהרה ושב לשחק.
ב-12 בדצמבר 2006 נפטר פיטר בויל בבית חולים בניו יורק, לאחר מאבק במיאלומה נפוצה ובמחלת לב. הוא השאיר אחריו אלמנה, לוריין, ושתי בנות, לוסי ואיימי. דרך לוריין וחברתה יוקו אונו התחבר בויל עם ג'ון לנון, ולנון אף שימש שושבין בחתונתו של בויל בשנת 1977.
רצח הלנה ראפ

הפיגוע

סמוך לשעה 07:30 בבוקר רצח פואד עבד אל האני אל עומרין את הנערה הלנה ראפ, בת 15 וחצי, בדקירות סכין בצומת הרחובות בן-גוריון וז'בוטינסקי בבת ים, בזמן שהייתה בתחנת אוטובוס כדי להגיע לבית ספרה. בתחנה עמדו באותה עת גם אישה שעמדה מחוץ לתחנה וילדה שהייתה עם הלנה ראפ בתוך התחנה. הרוצח דקר את הלנה ראפ 3-4 דקירות והמשיך לדקור אותה לאחר שנפלה. לאחר מכן הוא ברח ועוברים ושבים רדפו אחריו ותפסו אותו. 
הרוצח נעצר, והודה בחקירתו שיצא מביתו בנוסייראת עם שני סכינים במטרה לרצוח יהודי. הוא טען שהוא התרגז בגלל שלא הייתה לו עבודה והוא היה צריך להתחתן ולכן החליט לרצוח יהודי. 
בית משפחתו של הרוצח בעזה, בה התגורר עם הוריו ואחיו, בהם שני אחים נשואים עם נשותיהם, נהרס לאחר שעתירה לבג"ץ נגד הריסת המבנה כולו נדחתה ברוב דעות של השופטים גבריאל בך ודב לוין, נגד דעתו החולקת של מישאל חשין שטען שאין להרוס את הדירות של האחים הנשואים. מאחורי הרצח עמד הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והרצח היה לאחת הסיבות לחיסולו של פתחי שקאקי ב-1995.
הרוצח הורשע ברצח ונדון למאסר עולם, ביולי 1992. הוא שוחרר מהכלא על ידי ממשלת ישראל באוקטובר 2011, במסגרת עסקת שליט. אביה של הלנה ראפ טען בעת השחרור שבידיו התחייבויות בכתב של אריאל שרון ואהוד אולמרט שהרוצח לא ישוחרר לעולם.

השלכות הפיגוע

בעקבות הפיגוע הפגינו אלפים מתושבי בת ים ברחובות העיר במשך חמישה ימים, מקצת המפגינים תקפו בעלי חזות ערבית שעברו בעיר. בין מארגני ההפגנות היה גם ברוך מרזל, שמאוחר יותר נשפט לשמונה חודשי מאסר על תנאי בגין חלקו באירוע. לאחר חמישה ימים בהם עודד את ההפגנות, נענה זאב ראפ לבקשת המשטרה וביקש מהמפגינים להתפזר וההפגנות שככו.
זכרה של הלנה ראפ הונצח בדרכים רבות, בהן אמבולנס שנתרם על שמה, אנדרטה במקום הרצח, חניון ביער בן שמן וקריאת חצר בית ספרה על שמה. ב-18 במרץ 2009 נחנך בבת ים גן הנצחה לזכר הלנה ראפ וחללי פעולות האיבה בני בת ים.
בכניסה לגן מרחוב אנה פרנק יש לוח שיש ועליו שיר מאת הלנה ראפ:
רציתי לקטוף פרח קטן

אמא אמרה לי אסור הוא מוגן

בכל העולם יש חוקים –

אסור לקטוף פרחים מוגנים!

אז מה אם אני סתם ילדה קטנה

שלא יודעת ולא מבינה

אבל אני חושבת שזה מוזר

                       שפרחים אסור!

                            וילדים מותר…
בחלק האחורי של לוח השיש חקוקים שמותיהם של 48 תושבי בת ים, חללי פעולות האיבה.
זאב ראפ, אביה של הנרצחת, הקדיש לאחר האירוע את חייו להנצחתה ולפעילות ציבורית כיושב ראש ארגון נפגעי פעולות איבה.
הרצח אירע במהלך מערכת הבחירות לכנסת השלוש עשרה ופוליטיקאים רבים הגיעו לבת ים או התבטאו בנושא הרצח. רוני מילוא, שר המשטרה, הגיע להלוויה וכן הגיע רחבעם זאבי ממולדת. דובר של מרצ אמר, במקביל לגינוי הרצח, שמדיניות הליכוד של שליטה בשטחים משחקת לידי הטרוריסטים והרוצחים. שמעון פרס הגיע לסיור בבת ים ולמרות החששות התקבל בשמחה על ידי התושבים. הוא ביטל סיורים אחרים שתוכננו ויצא לסיור של שש שעות ברחבי בת ים כדי לפגוש את תושבי העיר. יגאל סרנה כתב שבאותה תקופה יצחק שמיר היה יותר שנוא בבת ים משמעון פרס, שכן שמיר היה האחראי להיעדר הביטחון בעיר, בהתאם להרגשה הרווחת בבת ים שהממשלה אשמה בכול. תמונות מההפגנות בבת ים הוקרנו בתעמולת הבחירות של מפלגת העבודה תוך האשמת הממשלה של הליכוד במצב המדרדר של הביטחון. מיכל שמיר ואשר אריאן כתבו בספרם על מערכת הבחירות שבניגוד לבחירות קודמות בהן נתפסו התקפות מחבלים באופן כללי כמסייעות לימין, הטרגדיה בבת ים נוצלה על ידי מפלגת העבודה והשמאל ולא ברור מי יצא מורווח בקלפי מהאירוע.
זמברוב

יהודי זמברוב

עד מלחמת העולם השנייה גרו בזמברוב למעלה מ-3,500 יהודים, רוב תושביה.
כשהוקם הממשל הצבאי הגרמני בעיר באוגוסט 1941, הועברו היהודים בה לגטו מקומי, מוקף בגדר תיל. במועד זה רצחו הגרמנים כ-800 מיהודי העיר, ובהם נכבדי הקהילה, ביער גלמבוקיה הסמוך.
תוך זמן קצר הועברו לגטו בעיר יהודים מויסוקה מזובייצק, ובתחילת ספטמבר 1941 בוצעה בגטו אקציה, בה נרצחו ביער ליד רוטקי קוסאקי הסמוכה יהודים שנמצאו "בלתי כשירים לעבודה", ובהם קשישים ונשים הרות.
במחצית השנייה של 1942 הועברו לגטו בעיר גם יהודים מצ'יז'בו, ובתקופה זו שררו בו תנאי רעב, תוך העסקת יהודי המקום בעבודות כפייה. בתחילת נובמבר 1942 הועברו יהודי הגטו למחנה צבאי נטוש, בו רוכזו כ-14,000 עד 17,000 מיהודי הסביבה, ושבו התקיימו תנאי מחיה קשים ביותר. בינואר 1943 שולחו כל יושבי מחנה זה לאושוויץ, תוך רצח כ-500 עד 800 יהודים בשעת האקציה. 
זמברוב היא עיר הולדתם של הרב שלמה גורן ושל ד"ר יום-טוב לוינסקי.
מלון ענבל

היסטוריה

המלון הוקם על ידי חברת לרום שהייתה שותפות של אל על וחברת סנשיין אינטרנשנל הוטלס. לצורך בניית המלון הוקצה לחברה מגרש במתחם עמרייה עליו הייתה חורשת זיתים. המלון תוכנן על ידי האדריכל, חתן פרס ישראל, יעקב רכטר. הבנייה במתחם, שתוכנן במקור לכלול שמונה מגדלי מגורים ושני בתי מלון רבי-קומות, זכה להתנגדות רבה, ובעקבות זאת נבנה במקום רק מגדל אחד, מגדל משהב. בעקבות הבקורת קבעה ועדת הבנייה המחוזית שהמלון יכלול רק 7 קומות, בהם 350 חדרים, במקום 11 קומות עם 500 חדרים. כמו כן המלון תוכנן סביב חצר פנימית. שינויים אלו לא ספקו את המתנגדים, בהם דמויות ידועות כמו פרופ' מיכאל ברונו, דן פטינקין, יהודה האזרחי, אשר דרשו לבטל את בניית המלון, אך עמדתם נדחתה על ידי הוועדה בספטמבר 1973, בלחץ הדרג הפוליטי. במהלך הבנייה, עלתה טענה שהמלון הוסיף על 40,000 המטרים הרבועים שהותרו לבנייה עוד 4000 מ"ר בעצה אחת עם גורמים בעריית ירושלים ומשרד הפנים, בטענה שמדובר בשטחי שירות ולא חדרי מלון. מהלך זה נדון בדו"ח ביקורת של יורם בר סלע, היועץ המשפטי של עיריית ירושלים. בניית המלון החלה בסוף שנות ה-70 והוא נפתח בסוף 1982, ללא רישיון עסק מהעירייה בגלל סכסוך על בריכת השחייה. ממזרח למלון הוקם גן הפעמון.
בשנת 2000 הופסקה ההתקשרות בין המלון לרשת והמלון שינה את שמו ל"מלון ענבל" על שם העתק פעמון הדרור שמוצב בגן הפעמון הסמוך. היום המלון מנוהל על ידי לרום אך עדיין נקרא "ענבל".
המלון נבחר על ידי מגזין התיירות קונדה נסט למלון הישראלי הטוב ביותר בישראל והרביעי במזרח התיכון לשנת 2011. ובאותה השנה היה המלון הישראלי היחיד ברשימת מלונות היוקרה של קבוצת Preferred hotel.
בחודש יוני 2016 הותקנה על גג המלון מצלמה פנוראמית המצלמת ב-360 מעלות את נופי העיר הנשקפים מהמלון ומשדרת אותם באתר האינטרנט של המלון.
בחודש נובמבר 2016 החלו במלון עבודות להרחבתו, בעלות משוערת של כ-90 מיליון ש"ח הכוללות שיפוץ השטחים הציבוריים והחדרים, הגבהת האגף המזרחי של מבנה המלון בשתי קומות נוספות כך שיתווספו לו 52 חדרים וסוויטות והקמת בריכת שחייה חדשה. את השיפוץ תכנן האדריכל מייקל שוורץ והוא הסתיים בנובמבר 2018.
אדם רגיש מאוד

אדם רגיש מאוד (באנגלית: Highly Sensitive Person או HSP) הוא מונח מתחום הפסיכולוגיה אשר הפך פופולרי החל מאמצע שנות ה-90 בעקבות יציאתו לאור של ספר בעל אותו שם, שנכתב על ידי הפסיכולוגית והחוקרת איליין ארון.
אדם רגיש מאוד, על פי ארון, הוא אדם בעל תכונה מולדת של רגישות גבוהה בעיבוד חושי (או רגישות מולדת כמו שקרל יונג טבע אותו במקור). לדברי ארון וחוקרים אחרים, אנשים רגישים מאוד, שמהווים כחמישית מהאוכלוסייה (מספר שווה של גברים ונשים), יכולים לעבד מידע חושי בצורה יותר עמוקה ויסודית, בשל הבדל ביולוגי במערכת העצבים שלהם. זוהי תכונה ספציפית, עם השלכות חשובות על האופן בו אנשים אלו מרגישים ומתנהגים. על פי ארון, בעבר נהגו לבלבל מזג זה עם ביישנות מולדת, בעיות חרדה חברתית, פחדנות מולדת, והסתגרות. ארון טוענת כי ניתן למדוד מזג של אדם רגיש מאוד באמצעות שאלון, שהוכח כבעל תוקף.

השימוש במושג

המונח "אדם רגיש מאוד" (HSP) נטבע על ידי ארון בספרה ב-1996, והוא צובר פופולריות משום שהוא מציג את המזג כדבר מולד מחד, ובעל מאפיינים שונים חיובים ושליליים כאחד. הספר טוען כי ביישנות, עכבות ורגישות יתר, מונחים המשמשים לעיתים קרובות כדי לתאר אנשים רגישים מאוד, עשויים להיות לא נכונים לגביהם. השאלה אם אנשים אלו רכשו את התכונות הללו, תלויה רק בגורמי לחץ סביבתיים.
מספר ספרים נכתבו סביב השימוש במונח זה: ארון כתבה את הספרים: אדם רגיש מאוד, ילד רגיש מאוד (אשר תורגמו לעברית בהוצאת פוקוס), אדם רגיש מאוד באהבה, וחוברת עבודה לאנשים רגישים מאוד; טד זף כתב את הספרים: מדריך ההישרדות של האדם הרגיש מאוד, בן הלוויה של האדם הרגיש מאוד, והילד הרגיש; וג'נה פורסט כתבה את הספר: עזרת ספר הזיכרונות היא בדרכו.

דוגמאות לאנשים רגישים מאוד

ארון תיארה אנשים כקארל יונג, אמילי דיקנס וריינר רילקה כאנשים רגישים מאוד, והוסיפה שאנשים רגישים מאוד רבים הם משוררים, סופרים, כותבים, מורים, רופאים, מרפאים, פילוסופים ותאולוגים. רבים מהם רוחניים ובעלי מוסריות גבוהה."

אבחון

ארון חיברה שאלון של 27 שאלות לאנשים מאוד רגישים, אשר בו מגוון רחב של שאלות הקשורות לרגישות, כגון: "האם אתה המום בקלות על ידי קלט חושי חזק" או "האם אתה נוטה להיות רגיש יותר לכאב?"
השאלון נחשב מדד לרגישות עיבוד חושי, עם מקדם מהמינות מקובל (α = 0.87). עם זאת, מחקרים עדכניים יותר מראים כי HSPS ניתן לחלק לשלושה גורמים שונים: רגישות אסתטית, סף חושי נמוך, וקלות עירור.
הדוקטור (אתר אינטרנט)

רקע והקמת האתר

האתר נוסד על ידי לביא סיגמן ודקל שחף כאתר המתמחה בחדשות, מחקרים ומאמרים בתחום הרפואה והבריאות בישראל.
בשנים 2013–2014 החל האתר להציע תכנים מגוונים יותר, ועדכונים תכופים גם בסוגי תכנים אחרים מעולם הבריאות והרפואה, וביניהם מדור ובו מדריכים שימושיים, אינדקס אתרים, סרטוני הכוונה וטיפים לגולשים.

מבנה האתר ותכניו

האתר מכיל מדורים שונים בעברית לגולשים בישראל וכולל מאמרים, מחקרים, וכתבות חדשותיות בתחום הרפואה מישראל ומהעולם וכמו כן מחקרים, טיפים, הדרכות, וסרטוני וידאו בנושאי בריאות, מידע רפואי וטיפוח הגוף במגוון תחומים ממחלות לב ועד רפואה משלימה.
באתר מידע מגוון בנושאים רבים וביניהם : הריון ולידה, רפואת ילדים, משפחה והורים, דיאטה והרזייה, פעילות גופנית, גנטיקה ודם טבורי, רפואת נשים, בריאות הנפש, רפואה אלטרנטיבית, תזונה- צמחי מרפא, תוספי מזון, ויטמינים ומינרלים, אימון אישי-קואצ’ינג, יחסים ומיניות, הגיל השלישי, רפואת לב וכלי דם, טיפוח יופי ואסתטיקה, רפואת שיניים, רפואת עיניים, מידע שימושי אודות מוסדות וארגונים רפואיים ועוד.
בכל נושא מופיע מידע לפי תחומי ידע ובהם מחקרים, מאמרים וחדשות, סקירות ספרים, אנציקלופדיה, תרופות סבתא, מדור הטיפ היומי, הידעת? אינדקס רופאים ועוד.