איורי ספר איוב (ויליאם בלייק)

איורי ספר איוב מאת האמן הבריטי ויליאם בלייק, מתייחסים בעיקר לסדרה של עשרים ושניים הדפסים חרוטים (אשר פורסמו ב-1826 על ידי בלייק) הממחישים את ספר איוב המקראי. איורי ספר איוב מתייחס גם לשמן של שתי סדרות איורים בצבעי מים מאת בלייק, על אותו נושא (1806 ו-1821). האיורים החרוטים נחשבים יצירות המופת הגדולות ביותר של בלייק באומנות החריטה, והם גם היוו הישג מסחרי ומשמעותי נדיר מסוגו עבור בלייק.

מקורות

לכל המוקדם ב-1785, בלייק שרטט מספר דוגמאות דיו עבור האיורים לספר איוב. בשנת 1793 בלייק חרט קומפוזיציה המבוססת על רישומים אלה, אשר אותם הוא הציע למכירה במסגרת התשקיף לציבור (Prospectus to the Public) בעבור שנים עשר שילינג. קומפוזיציה זאת, לצד חריטה של יחזקאל, מהוות את הדוגמאות הקיימות היחידות, המיועדות לסדרה של איורים לתנ"ך אשר לא הושלמו מעולם. בלייק עיבד את הלוח לספר איוב, כנראה, אחרי 1804, אבל את ההדפס המוגמר הוא לא כלל במסגרת ה-איורים.
האיור הבא של בלייק, היה ציור הטמפרה איוב ובנותיו (1800), שהוזמן על ידי תומאס באטס (ראה 'גלריה' להלן). לציור זה יש דמיון ללוח מס' 20 הכלול בסדרת האיורים החרוטים, אבל לא ברור אם ההדפס הכלול ברשימה מסתמך ישירות על ציור טמפרה זה.

האיורים בצבעי המים

האיורים החרוטים לספר איוב נוצרו במקור כסדרת ציורים בצבעי מים אשר בלייק צייר ב 6–1805, אשר הוזמנו גם הם על ידי תומאס באטס. 19 הציורים הללו ידועים בכינוים "סדרת באטס" (במסגרת האוסף של ספריית ומוזיאון מורגן).
קבוצה שנייה של ציורים בצבעי מים, הידועה בשמה "סדרת לינל" (הכלולה בעיקר באוסף של מוזיאון פוג לאמנות), הופקה בשנת 1821 לבקשתו של ג'ון לינל. לינל העתיק את הציורים שהיו כלולים בגלריית באטס; העתקים אלה, אם כן, נצבעו שוב על ידי בלייק. כתוצאה מתהליך יוצא דופן זה, קווי המתאר של גלריית לינל, עבים יותר והצביעה כהה יותר באופן אחיד, עם מגוון צבעים מצומצם יותר מאשר גלריית באטס. בלייק אף הוסיף שני עיצובים חדשים לגלריית לינל, והוסיף העתקים של אותם שני עיצובים לגלריית באטס. שני העיצובים שנוספו היו לוחות מס' 17 ו-20, אשר שמם בהתאמה, הוא החזון של ישו ואיוב ובנותיו.

יש גם גלריה נוספת של ציורים בצבעי מים המכונה גלריית ניו זילנד. בתחילה היה מקובל להאמין שציורים אלו הם פרי עטו של בלייק, אבל האותנטיות שלהם הופרכה על ידי חוקרים כמו מרטין באטלין ובו לינדברג. קרוב לוודאי שאלה הם עותקים שנוצרו לאחר התחריטים המקוריים, על ידי מישהו במעגל החברים של ג'ון לינל, זאת מפני שאין להם תכונות ייחודיות.

התחריטים

בשנת 1823 הזמין לינל באופן רשמי את בלייק כדי להתחיל בעבודת החריטה של הלוחות המיועדים להדפסה. בניגוד לעבודות אחרות של בלייק, שנוצרו בתהליך של צריבת תבליטים, יצירה זו, כמו יצירות אחרות שהוזמנו במסגרת העבודה הנוכחית, הופקה באמצעות שיטת חריטה הידועה בשם אינטגליו. עם זאת, בלייק דחה את "השיטה המעורבת" שהייתה פופולרית בקרב יצרני התחריטים המסחריים של זמנו. "השיטה המעורבת" שילבה באופן קליל, חריטת קווי מתאר לתוך לוח הנחושת. הציור היה אם כן נחרט באמצעות שיטת שרטוט הנקודות והמעוינים ובאמצעות שיטת חריטה שנקראה stippling. במקום זאת, בלייק חרט את איוריו בשורות אחידות וללא שימוש ראשוני בתצריב.
התחריטים הושלמו בשנת 1825 ומהדורה של 315 עותקים הופקה בשנת 1826. העתקים אלה היו הסט האחרון של האיורים שבלייק השלים. איוריו לקומדיה האלוהית של דנטה נותרו בלתי גמורים עם מותו.
התחריטים הגמורים נבדלים מציורי צבעי המים המקוריים שבלייק צייר, בעיקר, מפאת מורכבות השוליים המעוצבים המשולבים בהם. תחריטים אלה מפרשים את הטקסט, בצירוף ציטוטים ופרפראזות מהתנ"ך ומכילים גם תמונות המעצימות את הנושאים המרכזיים של האיורים הראשיים.
לאחר שסיים את הגילופים, בלייק אייר יצירת טמפרה נוספת הידועה בשם השטן נוגף את איוב בשחין, ב-1826.

ניתוח

ספר איוב היווה השפעה חשובה על כתביו של בלייק ועל אמנותו; בלייק ככל הנראה הזדהה עם איוב, כיוון שהוא חי את חייו כאדם לא מוכר וכאדם עני. הרולד בלום פירש את שירו המפורסם ביותר של בלייק, "הנמר" (The Tyger), כמעין ניסוח מחדש של שאלותיו הרטוריות של האלוהים בספר איוב, בנוגע לבהמות ולווייתן. בנוסף לכך, בלייק גם תיאר את סיפורו של איוב לאורך הקריירה שלו כאמן. שירה של Enion בלילה השני של ואלה, או ארבע הזואות גם מדגים את העובדה שבלייק היה מזוהה עם איוב.

סמליות

בלייק השתמש בסמלים באופן נרחב במסגרת האיורים; הבולט ביותר הוא השימוש בגפיים, הן הימנית והן השמאלית, בתיאור הדמויות. הגפה הימנית מייצגת את הרוחניות ואת הטוב; הגפה השמאלית, את החומר ואת הרע. בתוך הלוח השישי, השטן נוגף את איוב עם שלפוחיות באמצעות ידו השמאלית, ובלוח מס' 15 אלוהים מסמן את הבהמה והלווייתן עם ידו השמאלית. בניגוד לכך, אלוהים מגרש את השטן עם יד הימין שלו, כפי שמתואר בלוח ה-16, והוא דובר אל איוב מן הסערה בלוח מס' 14, כשרגלו הימנית פשוטה קדימה. כמה חוקרים, לעומת זאת, טענו כי פרשנות שיטתית זו לא מצליחה להסביר את חוסר העקביות שבסמליות מן הסוג הזה והיא סובייקטיבית יתר על המידה.
השפה העברית המשולבת בציור צבעי המים (גלריית באטס), חלומותיו הרעים של איוב וגם בתחריטים של לוח השער ובלוח מס' 2 הֲשַׂמְתָּ לִבְּךָ עַל-עַבְדִּי אִיּוֹב, מנותח במסגרת 'הקליגרפיה העברית של בלייק'.
נושא הפולחן היהודי האורתודוקסי, בו משתמש בלייק ביצירתו של לוח מס' 17, לְשֵׁמַע-אֹזֶן שְׁמַעְתִּיךָ; וְעַתָּה, עֵינִי רָאָתְךָ, מוסבר 'בברכת הכוהנים של בלייק: אלוהים מברך את איוב'.

השפעות אמנותיות

מתחילת הקריירה האמנותית שלו, בלייק החל לאסוף את תדפיסיו של אלברכט דירר. מקובל להאמין שתיאור הבהמה בלוח מס' 15 הוא בהשראת הציור "הקרנף של דירר".
ב"נאומו לציבור", (אולי מ-1810), בלייק גם מציין את "מארק אנטוניו" (Marcantonio Raimondi), כאמן שהעניק לו את ההשראה באיור הליניארי במסגרת טכניקת החריטה שלו. "'ג'וליו רומאנו", רפאל, מיכלאנג' לו מוזכרים גם הם על ידי בלייק בנאום זה.

הכרת המבקרים ומורשת

מן המהדורה בת 315 העותקים, רק 20 איורים נמכרו במהלך חייו של בלייק, בעיקר לאנשים ממעגל חבריו הקרוב של בלייק (כגון סמואל פאלמר). עם זאת, האיורים הביאו לבלייק פרסום והכרה במידה חסרת תקדים. האקדמיה המלכותית וספריית המלך, בהתאמה, קנו כל אחת עותקים מן היצירה; המוסד הראשון אף העניק לבלייק סכום כסף לא מבוטל, 25 פאונד. אנשים מכובדים כמו ג 'ון קונסטבל וגברת קרוליין למב, הזמינו אותו לסעוד עמם, והאספן צ'ארלס אלדרס הציגו בפני סמואל טיילור קולרידג'. לאחר מותו של בלייק האיורים זכו להכרה חשובה יותר מהר מאשר ספרי הנבואה שלו. לכל המוקדם ב-1857, ג'ון ראסקין כתב על בלייק בספרו "יסודות הציור" ש:
ספר איוב, שנחרט על ידיו, בכבודו ובעצמו, הוא בעל הדרגה הגבוהה ביותר מבחינת מאפיינים מסוימים של דמיון וביטוי; מבחינת האופן שבו משיגים אפקטים מסוימים של אור, ספר זה יוכיח את עצמו בתור דוגמה שימושית מאוד בעבורך, הקורא. מבחינת הבעת המצבים שבו האור בוהק ומנצנץ, בלייק הרבה יותר ענק מרמברנדט.
מקובל להאמין שעיצוב שלושת המראות ברקע של לוח מס' 20, איוב ובנותיו, השפיע על ויליאם הולמן האנט כאשר השתמש באותו מוטיב בציור שלו הגבירה משאלוט; בלייק היה מוערך מאוד על ידי הפרה-רפאליטים.
רייף ווהן ויליאמס ביסס את יצירת הבלט שלו איוב: מסכה לריקודים (הועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1931) על האיורים.