המחאה

הַמְחָאָה (המכונה גם שֵק, שיק או צֶ'ק) היא שטר שבו מורה אדם או ישות משפטית אחרת (המכונה "המושך" בדיני השטרות) לבנק (המכונה "הנמשך" או "הקבל" בדיני השטרות) למשוך מחשבונו כסף לצד ג' (המכונה "הנפרע" בדיני השטרות), בזמן שנקבע מראש.
ההמחאה, כשטר, ניתנת להסבה (אלא אם כן הגביל המושך את הסבת ההמחאה על פני ההמחאה, והתקיימו התנאים המשפטיים המאפשרים זאת), ובמקרה זה יכול הנסב (הוא האדם לטובתו הוסבה ההמחאה) לדרוש את הפרעון מן המושך או מן המסב.
ההמחאה היא אמצעי תשלום נפוץ, ובמדינת ישראל השימוש בה מוסדר הן בדיני השטרות והן בחוק שיקים ללא כיסוי, תשמ"א-1981.

גיזרון

המילה העברית "המחאה", היא ממקור תלמודי. בבבא מציעא (קי"ב ע"א) ישנו דיון בפועל המקבל את שכרו מהמעביד על ידי כך ש"המחהו אצל חנווני או שולחני", דהיינו שלח אותו אל החנווני או השולחני שיקבל מהם שכרו על חשבון מה שהם חייבים למעביד. במילה "המחאה" במשמעות של העברת חיוב מנושה אחד למשנהו, נעשה שימוש גם בחוק המחאת חיובים, תשכ"ט-1969.

היסטוריית ההמחאה

מכשירים פיננסיים המזכירים את ההמחאה היו נהוגים כבר בעולם העתיק, אצל הרומאים הקדמונים. אצל הפרסים בימי האימפריה הסאסאנית, במהלך המאה ה-3 לספירה, הוציאו מכתבי אשראי שכונו "צ'אק". בימי הביניים נהגו הטמפלרים להשתמש במכשיר דומה בעת מסעותיהם לארץ ישראל. הם היו מפקידים סכום מסוים בבית המסדר באירופה, ויכלו למשוך אותו בהגיעם לארץ ישראל או לבית מסדר אחר באירופה, לאחר שהראו מסמך המעיד על ההפקדה. בעולם המוסלמי היה נהוג מכשיר פיננסי דומה, במיוחד לסחר עם המזרח ועם האימפריה המונגולית. בגניזה הקהירית נמצאו מסמכים בני המאה ה-12 המזכירים מאוד המחאה מודרנית.
עם התפתחות המערכת הבנקאית המודרנית נוצר שטר החליפין. מוסד שטר החליפין קידם את הסחר בכך שפטר את הסוחרים מהצורך לשאת עמם סכומים גדולים של כסף מזומן. פיתוחו של המשפט המקובל מנע את התפתחות מוסד השטר באנגליה, שכן נוהג הסוחרים בשטרות היה מנוגד להלכות העתיקות של המשפט המקובל. באמצע המאה ה-18 נכנעו אף האנגלים לצורכי המסחר המודרני, ובתי המשפט של המשפט המקובל הניחו את הבסיס לדיני השטרות המודרניים. ב-1882 קיבל הפרלמנט הבריטי את חוק השטרות, המהווה בסיס לדיני השטרות בארצות המשפט המקובל, ובכללן מדינת ישראל.
במדינות מסוימות, כגון גרמניה, שווייץ ומדינות סקנדינביה, ההמחאות מעולם לא זכו לפופולריות. במדינות אלו מקובל שהעברה של כספים מבוצעת על ידי המעביר ולא על ידי המוטב. מוסדות, חנויות ועסקים נוהגים לפרסם את פרטי החשבון שלהם באופן פומבי (על גבי כל מסמך של הארגון, למשל); אדם שמעוניין לשלם ממלא טופס העברה בנקאית, עם פרטי החשבון שלו ופרטי החשבון של המוטב, ומפקיד את הטופס בעצמו בסניף הבנק.
במשך שנים רבות הייתה ההמחאה אמצעי תשלום נפוץ; מאז אמצע שנות ה-90 היא נמצאת בדעיכה. בתשלום ישיר בחנויות ובעסקים מעדיפים יותר ויותר לקוחות להשתמש בכרטיסי אשראי או במזומן, אולם מאות אלפי בתי-עסק קטנים וגדולים כאחד ממשיכים לסחור באמצעות המחאות בין ספקים (אם כי יש בהם שעברו להעברת כספים אלקטרונית). כרטיסי האשראי נוחים ומהירים יותר לשימוש, התשלום באמצעותם מובטח מבחינת המוטב, ובנוסף מציעות חברות האשראי מבצעים, הטבות ומתנות ללקוחותיהן. תשלומים אחרים - חשבונות חשמל ומים, קנסות ועוד - ניתן כיום בדרך כלל לשלם באמצעות הוראת קבע, אינטרנט, הוראה טלפונית לבנק או בהפקדה ישירה בבנק (במוסדות ממלכתיים, על פי רוב, בבנק הדואר).

כיבוד המחאה וחילולה

על פי הוראות הבנקאות (שירות ללקוח) (מועד זיכוי וחיוב בשיקים), תשנ"ב-1992, בנק שהוצגה לו המחאה לפרעון, יזכה את חשבון לקוחו בסכום השיק עוד באותו יום עסקים. אך המדובר בזיכוי ארעי. הזיכוי הופך לזיכוי של קבע לכל היותר לאחר שלושה ימי עסקים נוספים. במהלך ימים נוספים אלו הזיכוי ניתן לביטול למפרע, אם הבנק לו הוצג השיק לפרעון סירב לפרוע אותו. דהיינו, אם ההמחאה הוצגה במהלך יום העסקים של 1 בחודש, אזי ייתכן שהזיכוי יבוטל לא יאוחר מ- בחודש. אם במהלך 3 ימים נוספים אלו חלו ימי שבתון של כלל המשק, המועד ידחה בהתאם, בהתאם להגדרה הרגילה של ימי עסקים.
ההמחאה עצמה עוברת במערכת של מסלקה בין בנקאית, שבה היא נבדקת, ומאושרת לפרעון תוך ביצוע התחשבנות הדדית בין הבנקים. ישנן המחאות שלא תיפרענה, אם מסיבה טכנית, כגון פגם בחתימה או בהיסב, אם בשל הוראת ביטול שניתנה להמחאה על ידי המושך, ואם בשל אי כיסוי מספיק בחשבון המושך. אי כיבוד המחאה על ידי הבנק הנמשך קרוי בפקודת השטרות "חילול".
המחאה שלא כובדה בשל אי כיסוי מספיק, קרויה "שיק שסורב". בשיקים שסורבו עוסק בישראל חוק שיקים ללא כיסוי, תשמ"א-1981, הקובע סנקציות שונות לבעלי חשבונות בנק שבהם סורבו עשרה שיקים במשך שנים-עשר חודשים (ובלבד שחלפו חמישה-עשר ימים בין הסירוב הראשון לסירוב האחרון). החשבון ייקרא "חשבון מוגבל" ובעליו ייקרא "לקוח מוגבל". על חשבון מוגבל ולקוח מוגבל מוטלות הגבלות שונות, והוא מפורסם ברשימה שמנהל בנק ישראל (ראו מערכת איתור חשבונות מוגבלים).
על פי סעיף 432 לחוק העונשין, המושך שיק מתוך ידיעה שאין חובה על הבנקאי לפרוע את השיק מן התאריך הנקוב בו עד 30 יום לאחריו, או אין לו יסוד סביר להניח שיש חובה כאמור על הבנקאי, והשיק הוצג לפרעון תוך התקופה האמורה וחולל, דינו - מאסר שנה או קנס.
לעיתים המחאה יכולה להיות מסורבת או מוחזרת מטעמים טכניים, למשל תאריך לא חוקי, או אי חתימה של המוטב על גב ההמחאה. במקרה שיש להפקיד המחאה בידי צד שלישי, (כך שאיננו יכול לחתום במקום המוטב) על הפקיד של הבנק של בעל החשבון המוטב להחתים את ההמחאה בחותמת "זיכינו".
במקרים בהם הבנק לא מכבד את ההמחאה, כי אין די כסף בחשבון מושך ההמחאה, נוהגים להחתים את ההמחאה באותיות נל"ם, שהן ראשי תיבות של "נא לפנות למושך".

המחאה בנקאית

המחאה בנקאית היא המחאה שהוצאה על ידי הבנק עבור לקוח פרטי ששילם כסף מזומן תמורתה. על המחאה בנקאית חתומים מורשי חתימה של הבנק בלבד. הלקוח בוחר אם ברצונו שיהיה כתוב "למוטב בלבד" או קרוס על גבי ההמחאה. ההמחאה ניתנת לתאריך יום הוצאתה, ולהבדיל מהמחאה רגילה אין לה תוקף של חצי שנה לפירעון, אלא תכובד בכל זמן (עד 7 שנים מתאריך פרעונה). מכיוון שהבנק ערב לתשלומה של המחאה כזו, קיימת סבירות גבוהה מאוד שיהיה לה כיסוי. קניית המחאה בנקאית כרוכה בעמלה בהתאם לתעריפון הבנק. הצורך בהמחאה בנקאית מתעורר כאשר מקבל ההמחאה רוצה לדעת בוודאות שההמחאה תיפרע (להבדיל מהמחאה אישית שעלולה להתגלות כחסרת כיסוי).
כלומר המחאה מבטיחה שבמידה וההמחאה לא זויפה הכסף אכן קיים וניתן להעברה (בניגוד לצק רגיל שגם אם הוא לא מזויף הכסף לא בהכרח קיים/ניתן להעברה), קיים בלבול שגורם לאנשים לחשוב שהמחאה בנקאית היא בטוחה יותר מהמחאה רגילה אך המחאה בנקאית כמו כל המחאה אחרת ניתנת לזיוף.

המחאת נוסעים

המחאת נוסעים היא המחאה בסכום קבוע המאפשרת לחותם לבצע תשלום בלתי מותנה לצד ג', וזאת מאחר שנותן ההמחאה שילם מראש לבנק האמור לפרוע את ההמחאה. בשל העובדה שהמחאות נוסעים שאבדו או נגנבו יכולות להיות מוחלפות על ידי הבנק, הן משמשות בעיקר אנשים היוצאים לחופשה או לעסקים מחוץ לארצם, כתחליף לתשלום במזומן. עם התבססות מעמד כרטיס האשראי פחת השימוש בהמחאת נוסעים. המחאות נוסעים נקובות במספר מטבעות כגון דולר ארצות הברית, דולר קנדי, לירה שטרלינג, ין יפני ואירו, והן מגיעות לרוב בפנקסים בני חמש או עשר המחאות בסכומים שונים. ההמחאה אינה נוקבת בתאריך, תוקפה אינו פג, וניתן להשתמש בה בכל מועד עתידי. מסיבה זו, היות שעל פי רוב זמן רב חולף בין רכישת ההמחאות לתשלום בהן, נוהגים רוב הבנקים שלא לגבות עמלה על ההמחאות, שכן למעשה המדובר בתזרים מזומנים הניתן חינם לבנק, ומאפשר לו בינתיים לעשות שימוש בכסף לצורכי מסחר. גם כאשר גובים בנקים עמלה על המחאות נוסעים, בדרך כלל מדובר בעמלה נמוכה, לרוב כאחוז מסכום ההמחאות שנמכרו.

נכיון המחאות

נכיון המחאה הוא הסבתהּ על ידי הנפרע לצד ג' כלשהו, בתמורה הפחותה מהסכום הנקוב בהמחאה. אותו צד ג' יכול להיות בנק, חברה פרטית או ציבורית. נכיון שטרות מקביל, למעשה, להלוואה שנותן צד ג' לנפרע, כאשר הרווח הצפוי לצד ג' מעסקת הנכיון, המקביל לריבית על ההלוואה, הוא ההפרש שבין הסכום הנקוב בשיק ובין התמורה ששולמה על ידי צד ג' לנפרע. על-פי האקדמיה העברית, "ניכוי" פירושו "הפחתה" ו"חיסור" – בעיקר מסכום כסף והפועל מגיע מספרות חז"ל (ראה https://hebrew-academy.org.il/2018/01/08/מילים-מתבלבלות/ ). בעת ביצוע ניכוי המחאה מקבל הנפרע סוכם כסף מופחת מזה הנקוב בהמחאה ומכאן השימוש במונח "ניכוי".