google/wiki40b huggingface dataset:
פאולו ורונזה

נעוריו

המקור היחיד לתאריך לידתו של ורונזה הוא מפקד האוכלוסין של ורונה, ועל פיו ורונזה נולד בסביבות 1528 לסתת בשם גבריאל ולקטרינה. בגיל 14 היה ורונזה שוליה של אנתוניו באדיל, מאסטר מקומי, וייתכן גם שהיה שולייתו של ג'ובאני פרנססקו קארוטו. קישוט מזבח שצויר על ידי באדיל ב-1543 כלל חלקים שצייר ורונזה בן ה-15. בשנת 1544 כבר הציג ורונזה ציורים שלו וכבר לא היה שוליה. ורונזה התאמן בתרבות המנייריזם שהייתה פופולרית בפארמה, ואימץ את הסגנון הזה.

ונציה

בשנת 1548 עבר למנטובה (שם צייר פרסקו של כנסיית העיר, הדואומו) ומשם לוונציה. חמש שנים אחר כך קיבל את עבודתו הראשונה בוונציה, ציור הקיר של אולם מועצת העשרה (הגוף הממשלתי ברפובליקת ונציה בין השנים 1310 - 1797). לאחר מכן צייר את "ההיסטוריה של אסתר" לתקרת כנסיית סן סבסטיאנו. ציור זה הפך אותו למאסטר בוונציה, שם הושווה לאנטוניו דה קורג'ו ולמיכלאנג'לו.

החתונה בקנה והחתונה של ורונזה

בשנת 1556 קיבל ורונזה הזמנה לצייר סצנת סעודה, הראשונה שלו, "הסעודה בביתו של שמעון", שאותה עתיד היה לסיים רק בשנת 1570. במקביל, בסוף שנות ה-50, עיצב ורונזה במאזר (Maser) את וילה ברבארו, שאותה בנה אנדראה פלדיו. ציורי הקיר איחדו בין התרבות האנושית לבין הרוח הנוצרית. ציורי הקיר כללו גם דיוקנאות של משפחת ברבארו ועל התקרה צייר ורונזה שמים כחולים ודמויות מיתולוגיות. עיצוביו של ורונזה בווילה הושפעו מטכנולוגיית טרומפ-לויל (Trompe-l'œil) והשילוב של ציוריו של ורונזה ובנייתו של פלדיו פרסם את שניהם באופן משמעותי.
"החתונה בקנה" צוירה בין השנים 1562 - 1563 עבור חדר אוכל במנזר סן ג'ורג'ו באי סן ג'ורג'ו מג'ורה. כמו בציורי סעודה אחרים, הסצנה שיקפה את החגיגות והחיים בוונציה. הציור היה כביר: למעלה ממאה דמויות, כולל דיוקנאות בולטים של טיציאן, טינטורטו וורונזה עצמו. האנשים בחלקו הקדמי של הציור חגגו, האנשים היו בבגדי פאר וישבו בשתי קומות ומאחור שמים מבריקים.
בציורי חדר האוכל, כגון ב"משפחת דריוס לפני אלכסנדר" (צוירה בין השנים 1565 - 1570), סידר ורונזה שהאדריכלות תיבנה במקביל לתכנוני הציור, להדגיש את דמויות התהלוכה שביצירה. עיצוביו הגאוניים של ורונזה היו במטרה להפיג את השיעמום הקיים במקומות תפילה או במקומות אירוח, וליצור עניין בחדר הודות לציור .
בשנת 1565 נשא ורונזה לאישה את אלנה באדיל. אלנה, בתו של אנתוניו באדיל, ילדה לימים ארבעה בנים ובת.

ביתו של לוי

בשנת 1573 השלים ורונזה את הציור הידוע כיום בשם "הסעודה בביתו של לוי" על הקיר האחורי של חדר האוכל של כנסיית סנטי ג'ובאני ופאולו בוונציה. הציור היה אמור להיות תיאור של הסעודה האחרונה, שהיה מתוכנן להחליף ציור של טיציאן, שנשרף. הציור היה בגובה של למעלה מחמישה מטרים וברוחב של שנים-עשר מטרים, שמתאר עוד חגיגה ונציאנית והיה שיא בציורי הסעודות, אך הפעם כלל הציור לא רק את הסעודה האחרונה, אלא גם חיילים גרמנים, גמדים מצחיקים ומגוון בעלי חיים. ציור זה נשמר גם באינקוויזיציה.

עבודות נוספות

בנוסף לציורי התקרה ולציורי הקיר, ורונזה הציג גם קישוטי מזבח (כגון "הקידוש של סנט ניקולאס", שצויר בשנים 1561 - 1562 ונמצא בגלריה הלאומית בלונדון), ציורים מיתולוגיים ("ונוס ומארס", 1578, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק), ודיוקנאות ("דיוקן אישה", 1555, מוזיאון הלובר בפריז). ורונזה הכין גם סקיצות בעט, בקסת דיו, בציורים מכובסים ואף בגיר.
ורונזה ניהל בית מלאכה משפחתי, שהמשיך להתקיים אחרי מותו בשנת 1588. עבדו בו אחיו בנדטו קליירי, ובניו קארלו קליירי וגבריאלה קליירי. עם תלמידיו נמנו ג'ובאני בטיסטה זלוטי, ג'ובאני אנטוניו פאזולו ולואיג'י בנפטו.
היימדייל

דמותו של היימדאל

היימדאל היה בנו של אודין ושל תשע אמהות שונות, כולן אחיות, אשר הולידו אותו. על פי אחת הסברות, מדובר בתשע בנותיו של אל הים אייגיר. כדי להצליח בתפקידו כשומר אסגארד ניחן היימדאל בחושים מחודדים במיוחד. ראייתו כה חדה עד כי הצליח לראות למרחק של כמאה ליגות (כ-500 קילומטר) ביום ובלילה ושמיעתו אפשרה לו לשמוע את צמיחת הדשא על האדמה והצמר על גבי כבשים. בנוסף, לא היה זקוק כלל לשינה (אלים אחרים, ביניהם אודין וסיף - אשתו של תור - כן ישנים בסיפורים מסוימים). אחת הפואמות של האדה הפואטית מתארת את היימדאל כבעל כוח פיזי אדיר, בסיפור אחר בו נגנבת מקבתו של תור (מְיוֹלְניר) על ידי הענק תְרים, מעלה היימדאל את הרעיון כיצד לקבלו בחזרה ובכך מוצג כחכם, במיוחד לאור העובדה כי תפקיד ממציא הרעיונות שמור בדרך כלל ללוקי.
היימדאל היה שומר הקרן גְיאַלְהוֹרְן (בתרגום חופשי "הקרן המצלצלת", קשורה גם לצעקה ושירה), אשר הייתה שייכת ככל הנראה לאודין. משכנו של היימדאל נקרא הימינְבְיוֹרְג (בתרגום מילולי "הר שמיים") אשר נמצא בקרבה לבּיפְרוֹסְט, גשר הקשת הענן המוביל לאסגארד. האדה הפרוזאית טוענת כי מבין הסוסים השונים אשר היו בבעלות האלים, הסוס גוּלְטוֹפ (בתרגום חופשי "מכוסה בזהב") היה שייך להימדאל. העובדה לא מופיעה בשום מקור אחר וייתכן כי מדובר באחד מניסיונות האדה הפרוזאית להכניס סדר במיתולוגיה, בנוסף לא ברור מדוע היה זקוק שומר השער לסוס.
היימדאל היה יריבו של לוקי. הפואמה הוסדראפה (Húsdrápa) מתארת בין השאר כיצד לוקי נלחם עם "בנם של תשע אמהות" על חפץ מסוים הקרוי האַפְנירַה (כנראה חתיכת ענבר). האדה הפרוזאית מספרת כי לוקי גנב מחרוזת מהאלה פריה והיימדאל יצא להחזיר אותה. לוקי הפך את עצמו לכלב ים והתחבא ביניהם. היימדאל מצא אותו, הפך עצמו גם כן לכלב ים, הביס את לוקי והחזיר את המחרוזת. בסיפור הראגנארוק יזעיק היימדאל את האלים לקרב כאשר ינשוף בקרן גְיאַלְהוֹרְן. בקרב עצמו ילחם מול האל לוקי, שניהם יהרגו. בנוסף לזאת, מזכירה האדה הפרוזאית פואמה אחרת - "הֵיימְדַאלגַאלד" - אשר ככל הנראה עסקה בהיימדאל אולם לא נשתמרה.
היימדאל היה ידוע במספר שמות נוספים - האל הלבן, הַאלינְסְקידי ("מקל מכופף"), גּולינְתַאני ("שיני זהב") ווינְדְלֶר ("מחסה מפני הרוח"). שלושת הכינויים הראשונים מקשרים את היימדאל לאיל, הכינוי הַאלינְסְקידי ("מקל מכופף") הוא גם שם ציורי לאיל, ככל הנראה בגלל הצורה המעוקלת של הקרניים. הכינוי גּולינְתַאני יכול להתייחס לשיניים הצהובות של אילים מבוגרים ואילו "אל לבן" קשור לצבע הפרווה. הקשר לאיל מתחזק מכוון שהמונח "ראשו של היימדאל" הוא שם ציורי לחרב.
סמל העיר באר שבע

סמל העיר באר שבע עוצב בשנת 1972 על ידי חזי מור. בסמל נראה עץ אשל המסמל את בנינה ופיתוחה של העיר. העץ נטוע מעל בניין עיריית באר שבע, המיוצג על ידי שנים עשר עמודים, המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל, ומייצגים את רעיון קיבוץ הגלויות בעיר. מימין לעץ ניצב המגדל של בניין העירייה, הנראה כידיים האוחזות בעץ, ואלה מסמלות את רעיון מיזוג הגלויות. בתחתית הסמל מופיע הפסוק: 
"ויטע אשל בבאר שבע"
— בראשית כ"א, ל"ג

הסמל הקודם

סמלה הקודם של העיר אומץ עם הקמתה בשנת 1950, ונראו בו עץ אשל אשר סימל את הנגב, צינור מים שהביא אליו חיים ומפעל וארובה ברקע, שייצגו את הקמת אזור התעשייה בבאר שבע. 
הסמל עוצב על ידי יקיר באר שבע, אברהם חלילי, העיתונאי הראשון שפעל בעיר.
בשנת 1965 הוציא השירות הבולאי בול המציג את סמל העיר בעיצובם של מקסים וגבריאל שמיר תחת הסדרה "סמלי ערים א' 1965 - 1967" ובערך נקוב של 0.08 לירה ישראלית.
לנר ולבשמים

מבנה הפיוט ותוכנו

הפיוט בנוי משישה בתים כנגד ששת ימי המעשה, הפיוט פותח במצוות ההבדלה הכוללת נר בשמים וכוס יין (יבנ"ה), בפיוט מורגש מצוקת המשורר הסובל מ'יגון' 'כאב' ו'מחסור', ומתפלל לשבוע טוב. 
פיוט זה נפוץ בעיקר בקרב קהילות עדות המזרח, יהודי תימן נוהגים לשוררו לפני או אחרי ההבדלה. לפיוט זה לחנים שונים בהם הלחן המפורסם של אביהו מדינה המושר במקאם נהוונד. לחן זה זכה לגרסאות כיסוי של זמרים שונים כמו אורי שבח, ציון גולן ועוד.
Hollywood

ביקורות והצלחה

לשיר נעשו מספר רמיקסים על ידי תקליטנים כמו ז'אק לו קונט, The Micronauts, פול אוקנפולד, וויקטור קלדרון אשר שוחררו באופן רשמי ברחבי העולם. מבקרי המוזיקה שיבחו את היותו של השיר כקליט אך מתחו ביקורת על מילות השיר.
השיר לא זכה להצלחה בארצות הברית כאשר לא הצליח להיכנס למצעד האמריקאי הרשמי אך הצליח להגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס ולמקום ה-4 במצעד המכירות. אם כי השיר זכה להצלחה במקומות אחרים בעולם למשל בקנדה הגיעה למקום ה-5 והיה לשיר השישי ברציפות של מדונה שמגיע לעשירייה הפותחת במדינה ובנוסף הגיע למקום הראשון בפינלנד, איטליה, רומניה ולמקום שני בבריטניה. באופן כללי השיר זכה להצלחה באירופה כאשר הגיע למקום ה-3 במצעד האירופאי הכללי.

וידאו קליפ

לשיר יצא קליפ אשר בוים על ידי ז'אן-בטיסט מונדינו ומדגיש את העליות והמורדות של הוליווד. לאחר פרסום הקליפ, הגיש בנו של הצלם הצרפתי גיא בורדין תביעה פדרלית שהאשימה את מדונה בכך שהעתיקה מעבודתו של אביו, והראה סצנות של הקליפ, בדומה לתצלומים של אביו שצולמו בשנות ה-80.
השיר הוצג לראשונה בסיבוב הופעות לקידום האלבום בגרסה אקוסטית. באוגוסט אותה שנה היא ביצעה את השיר גם בטקס ה-VMA בהופעה הידועה עם בריטני ספירס, כריסטינה אגילרה, ומיסי אליוט בה מדונה נישקה את ספירס ואגילרה על שפתיהם הופעה שעוררה רעש רב בעולם ונחשבת עד היום לאחד ההופעות הידועות של הטקס.
יער אילנות

יער אילנות הוא גן בוטני יערני (ארבורטום) המשתרע משני צדדיו של כביש 4 באזור השרון, בין קדימה בדרום לפרדסיה בצפון. ביער צמחייה מגוונת ונדירה - ריכוז גדול של אירוס הארגמן, תורמוסים, צבעוני השרון, אזוביון דגול ועוד. בצדו המזרחי של היער, שוכנת הקהילה הטיפולית לנפגעי סמים "אילנות".

הארבורטום הלאומי

בתקופת המנדט הבריטי נרכשו אדמות היער בידי הקרן קיימת לישראל. בחלקו הצפוני של היער פעל פרדס ערבי שבו נתגלו איורי קיר נדירים. משנות ה-50 המוקדמות ועד 1986 שימש האזור כארבורטום (גן אקלום לעצים) הלאומי של ישראל, במסגרת אגף חקר היערות של משרד החקלאות. נבדקו שם 170 מיני אקליפטוס ובסך הכל מעל 750 מינים של עצי ושיחי נוי ויער שנאספו מרחבי העולם כדי לבדוק את התאמתם לאקלים ארץ ישראל. הידע שנרכש בארבורטום יוּשם בפרויקטי ייעור ברחבי הארץ.
ב-1986 נסגר אגף חקר היערות, האתר נעזב, כוסה בעשבי בר, וחלק מעציו נבלו מההזנחה. ב-1993 החלה קק"ל בתהליך שימור ושיקום היער, כולל נטיעה מחדש של חלק מהמינים שנבלו, הצבת שלטי הסבר, וסלילת שבילי הליכה. האתר נפתח מחדש כארבורטום הלאומי, ומתוכנן להיפתח בו מרכז מבקרים על שם אילן רמון. באוגוסט 2014 הכריזו משרד החקלאות והמועצה לגנים בוטניים על הגן כגן בוטני.

קהילה טיפולית "אילנות"

בצדו המזרחי של היער, סמוך לכביש 4, שוכנת הקהילה הטיפולית לנפגעי סמים "אילנות". הקהילה מיוזמתה של "עמותת בית אור אביבה", הוקמה על ידי הקרימינולוג הקליני ומנכ״ל העמותה איתן סלע, בשנת 1989, והיא יכולה לקלוט כמאה מטופלים. בקהילה ניתנים שירותים מיוחדים למגזרי אוכלוסייה שונים ובהם בני 18–24 ועולים חדשים צעירים.
עד היום הסתייעו וחזרו לחיים נורמלים כ-1000 מכורים לסמים.
בית אור אביבה היא עמותה לקידום קהילות טיפוליות בישראל לטיפול בהתמכרויות. העמותה מפעילה מספר רב של מסגרות.

המאבק נגד כביש 561

תוכנית הפיתוח של כביש 561, לכיוון אבן יהודה איימה להכחיד חלקים רבים מהיער. מאבק משותף של קק"ל, המשרד להגנת הסביבה והחברה להגנת הטבע, הביא לפשרה לפיה הכביש יעבור בשוליו הדרומיים של היער ובחלקו המזרחי בלבד.
לריסה גרשטיין

תולדות חייה

משפחת אמה נשלחה לגלות בקירגיזסטן בשנת 1940 מאוקראינה המערבית. בשנת 1952 עברה המשפחה לבישקק, קירגיזסטן, ובשנת 1961 - לסנקט פטרבורג
לריסה גרשטיין סיימה את לימודיה בפקולטה לכימיה של  האוניברסיטה על שם הרצן בסנקט פטרבורג. בשנת 1975 עלתה ארצה עם הוריה. עבדה בטכניון בחיפה. התחתנה עם אדוארד קוזנצוב בשנת 1990. עבדה עם בעלה בתחנת הרדיו "אירופה חופשית".
בשנת 1993 נבחרה לתפקיד סגנית ראש עיריית ירושלים וכיהנה בתפקיד זה עד 2003. הייתה פעילה בישראל בעליה ומאוחר יותר בישראל ביתנו,  והביעה עמדות פוליטיות נציות נגד פשרה בסכסוך הישראלי-ערבי.
מאז תחילת 1980 מופיעה בקונצרטים עם שירי בולט אוקוג'בה.
אליאורה רון

ביוגרפיה

רון נולדה ב-1939 בתל אביב. בת לצבי צנציפר, יבואן תבואות ומספוא, ולזאידה צנציפר, מורה לביולוגיה לגיל הרך בסמינר לוינסקי, תל אביב. אחות למנחם צנציפר. סבתה הייתה רופאה שנספתה בשואה. אביה עלה לישראל בשנת 1926 מרוסיה.
היא גדלה בתל אביב. למדה בבית הספר היסודי בלפור, ובתיכון עירוני א'. שירתה בצבא והחלה את לימודיה האקדמיים. רון סיימה בהצטיינות תואר שני (מיקרוביולוגיה) באוניברסיטה העברית בירושלים, ודוקטורט באוניברסיטת הארוורד בבוסטון בהדרכתו של פרופ' ברנרד דוויס (Bernard D. Davis). עם חזרתה לארץ היא תרמה רבות להקמת הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת דרכה המקצועית בחרה לעסוק במיקרוביולוגיה מתוך כוונה לעבוד בבית חולים ולהשקיע את עיקר זמנה בבית, אך ברבות הימים התאהבה במקצוע ופיתחה קריירת מחקר. שימשה דיקן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב בשנים 2000–2004.
במרוצת השנים עסקה בלימוד התגובה של חיידקים לשינויים סביבתיים – נוכחות מזהמים, שינויי טמפרטורה ומגע עם מאחסן. לימוד תגובתם של החיידקים לשינויי טמפרטורות הביא להבנה של מערכות הבקרה הגלובליות, המווסתות את התגובה התאית להלם חום. מחקריה על חיידקי קוֹלי, המביאים ליצירת זיהומים סיסטמיים, תרמו רבות להבנת ההיבטים המולקולריים והגנומיים של החיידקים האלה, שהם אחד מגורמי התמותה החשובים ביותר בזמננו.
בנוסף, היא חוקרת שימוש בבקטריה כדי לפנות זיהומים סביבתיים, ויחד עם יוגן רוזנברג כבר הצליחה לפנות מספר זיהומי נפט בדרך זו.
רון נשואה לאליהו רון, מהנדס, ואם למיכל רון-וולפמן, איתי רון וענת לוין.
רבי שבתי

רבי שבתי היה אמורא מן הדור הראשון והשני לאמוראי ארץ ישראל. רבו של רב אסי.

שמו

שמו של רבי שבתי מופיע בכמה צורות: שבתאי, שובתיי, שובתי.
בין בעלי התוספות מצויה דעה כי השם שבתאי (ב-א') אינו שם יהודי, והשם שבתי מצוי יותר בקרב יהודים, אבל שבתאי היא רוח רעה (שיבתא). לפי דעה זו, סביר להניח כי שמו של האמורא היה שבתי.

ביוגרפיה

רבי שבתי היה מראשוני האמוראים, ובמספר מקומות הוא אף מסר בשם חזקיה. לדעה אחת בגמרא, היה תלמידו של רבי יצחק מגדלאה ומסר בשמו, אך לדעה אחרת שם, דווקא רבי יצחק מגדלאה הוא שמסר בשמו של רבי שבתי.
כמו כן מצינו שאף רבי יוחנן וריש לקיש דנו במאמריו ושאלו עליהם.
בגמרא מסופר שכאשר הוא נפטר, תפסה אלמנתו שק מלא מעות למזונותיה, "ולא היה כח ביד חכמים להוציא מידה".

בניו ותלמידיו

בניו היו רבי חייה ורבי כרוספדאי.
בין תלמידיו נמנו: בנו רבי כרוספדאי ורב אסי
פוינט פלזנט (ניו ג'רזי)

היסטוריה

סביב 1500 לספירה, האיזור שכלל את פוינט פלזנט העתידית היה נקודת המפגש הטקסי של אינדיאני שבט לֶנַפֵּה שקראו לה "ארץ העצים הגבוהים". ב־1665 לערך, המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו למקום, בעיקר דייגים, חקלאים ובוני סירות.
ב־15 בפברואר 1850, המושל דניאל היינס וחוקת ניו ג'רזי הפרידה את מחוז אושן ממחוז מונמאות' ויצרו את עיירת בריק שכללה את אזור פוינט פלזנט. פוינט פלזנט קיבלה עצמאות מהעיירה ב־1920 אם כי משרד הדואר המקומי נקרא "פוינט פלזנט המערבית" עד 1956. לפי האתר הרשמי של הרובע, תושבים ותיקים עדיין משתמשים בשם זה. ראש העיר הראשון של העיירה היה מלוויל ב. פרקר שנבחר לאחר ש־ג'יי אייץ' הארווי סירב לשרת בתפקיד לאחר שזכה בבחירות. העיירה הייתה בתחילה עיירת נגרות אם כי נגרות לא הייתה דומיננטית בכלכלה המקומית.

גאוגרפיה

בהתאם למרשם האוכלוסין האמריקאי, לרובע שטח כולל של 10.790 קמ"ר הכולל בתוכו 9.035 קמ"ר שטח קרקעי ו־1.755 שטח ימי (16.26%).
גבול הרובע מצפון נושק לנהר המנסקאן, ממזרח על־ידי פוינט פלזנט ביץ', מדרום על־ידי ביבר דאם קריק וממערב על־ידי בריק טאונשיפ. הרובע מהווה בית לתעלת פוינט פלזנט שהושלמה ב־1925.
רוקפורד

היסטוריה

בשנים 1834 – 1835 הגיעו לראשונה מתיישבים אל רוקפורד, ג'רמניקוס קנט, תאצ'ר בלייק, ולואיס למון. הם הגיעו מגלנה והחלו להתיישב בגדה המערבית של נהר רוק.
אזור זה שהיה בין שיקגו לגלנה נקרא בקיצור Midway (אמצע הדרך) אך נודע במהרה כרוקפורד בגלל ה-Ford (מעבר) נהר שחוצה את נהר רוק. בשנת 1837 הוקם סניף דואר, בשנת 1939 ההתיישבות הפכה לכפר ובשנת 1852 אושרה כעיר. העיתון השבועי הראשון פורסם בשנת 1840 והעיתון היומי המצליח הראשון הופיע ב-1877. בין 1830 עד 1930 היו לעיר כבר שלושה עיתונים יומיים מקומיים.

המחצית הראשונה של המאה ה-20 ומלחמות העולם

במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, רוקפורד עברה מספר שינויים שהרחיבו את נוכחותה מבחינה אזורית ולאומית. במחצית הראשונה של המאה ה-20, רוקפורד ראתה נהירה של מהגרים מאיטליה וממזרח אירופה. בנוסף, גורמים כלכליים בזמנו הובילו את העיר לגוון את הבסיס התעשייתי שלה. בשנת 1910 נוסד זיכיון הארלי דוידסון בפריפורט, אילינוי, על ידי ג'וזף קגל. ג'וזף קגל והחברה שהקים עברו לרוקפורד בשנת 1923. בשנת 1917 הקים צבא ארצות הברית את מחנה גרנט, אחד ממתקני האימונים הגדולים ביותר בארצות הברית, במטרה לאמן את חיל הרגלים במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה, המתקן שגודלו היה 73 קמ"ר נסגר. במהלך מלחמת העולם השנייה, מחנה גרנט שירת כלשכת גיוס עבור צבא ארצות הברית וכמו כן גם כבית מעצר לשבויים. ספינת המלחמה 'USS Rockford' נקראה על שם העיר ובמרץ 1944 קיבלה שני 'כוכבי שירות' עבור שירותה במלחמת העולם הראשונה.

גאוגרפיה ואוכלוסין

השטח הכולל של העיר הוא 160.4 קמ"ר אשר מתוכם 158.2 קמ"ר יבשה ו-2.3 קמ"ר מים. קהילות סמוכות שגובלות עם רוקפורד ונחשבות בתוך אזור המטרופולין של רוקפורד הם הערים: לאבס פארק, מצ'אסני פארק, בלווידר.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2010, בעיר היו 152,871 תושבים ו-66,700 משקי בית.
סטיקי טופי פודינג

סטיקי טופי פודינג (באנגלית: Sticky Toffee Pudding) הוא קינוח מהמטבח הבריטי המורכב מעוגת ספוג לחה מאוד שבלילתה מכילה תמרים קצוצים, ומרוטב טופי, שמוגשים עם רפרפת או גלידה בטעם וניל. המנה נחשבת כיום לקינוח בריטי קלאסי.
פרנסס דה לה טור

ביוגרפיה

דה לה טור נולדה בכפר בובינגדון שבדרום-מזרח אנגליה למויירה ולצ'ארלס דה לה טור.
דה לה טור היא אחותו של השחקן אנדי דה לה טור.
למדה בבית ספר לדרמה "מרכז בימת לונדון".

קריירת משחק

בתחילת דרכה כשחקנית תיאטרון קיבלה דה לה טור שני פרסי תיאטרון ע"ש לורנס אוליביה
התפרסמה לראשונה בסיטקום הבריטי "Rising Damp", בו הופיעה בתפקיד ראשי בתור מנהלת הקולג' מיס רות' ג'ונס.
בשנת 1980 שיחקה לצידו של בוב הוסקינס במיני סדרה הקומית "Flickers".
בשנת 2005 התפרסמה בשובר הקופות "הארי פוטר וגביע האש", בתפקיד מנהלת בית הספר לצרפתית מאדאם אולימפה מקסים.
ב-2006 זכתה בפרס טוני על הופעתה במחזה "נערי ההיסטוריה", בתור המורה להיסטוריה גברת לינטוט. באותה שנה הופיעה בתפקיד גם בעיבוד הקולנועי המצליח והייתה מועמדת לפרס באפט"א.
ב-2010 שיחקה בסרט הפעולה הבדיוני "הנבחר", בפנטזיה התלת ממדית הכושלת "מפצח האגוזים" והשתתפה בתפקיד קטן בהפקתו הרווחית ביותר של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות".
בשנת 2015 שיחקה בסרט הקולנוע "הליידי בקרוואן" (The Lady in the Van) לצדה של השחקנית זוכת האוסקר מגי סמית'. את הסרט ביים ניקולס הייטנר.

חיים אישיים

לדה לה טור בן ובת מגרושה השחקן טום קמפינסקי.
Das Erste

היסטוריה

השידורים הניסיוניים של הערוץ החלו ב-27 בנובמבר 1950 כערוץ טלוויזיה של מה שהיה אז NWDR, תאגיד השידור הציבורי של המבורג שיותר מאוחר התפצל ל-NDR ו-WDR ב-1956. ב-27 נובמבר 1950 השיק הערוץ תוכנית פיילוט, ששודרה בשלושה ימים בשבוע. שידורי ספורט ניסויים, חדשות שודרו גם הם. ב-26 באוקטובר 1952 הונח בהמבורג אבן היסוד לבניין החדש של הטלוויזיה. ב-25 בדצמבר 1952 החלו רשמית השידורים של הערוץ. עד אז 5000 מכשירי טלוויזיה נמכרו. מעתה ואילך, התבצעו השידורים בכל יום בין 20:00 ל-22:00. קליטתו של הערוץ הייתה בתחילה מוגבלת למערב גרמניה וצפון ברלין.
ב-23 באוקטובר 1953 עבר הערוץ לאולפן הטלוויזיה החדש בהמבורג. זה היה הראשון שהותאם במיוחד לאולפן טלוויזיה באירופה. [4] מספר מנויי הטלוויזיה הרשומים עלה מ-3000 בקיץ 1953 ל-40,000 באוגוסט 1954.
שידור בכל רחבי גרמניה החל ב-1 בנובמבר 1954 במסגרת תאגיד השידור הציבורי ARD. לאחר שתאגידי שידורים אזוריים מקומיים הצטרפו גם הם, הערוץ נהיה ל-Deutsches Fernsehen (הטלוויזיה הגרמנית). היה זה ערוץ הטלוויזיה היחידי בגרמניה המערבית עד ייסודו של ערוץ ZDF ב-1963.
ב-1 באוקטובר 1956 החל הערוץ בשידור היומי של חדשות הערב. ב-2 מארס 1959, חדשות הערב הוקראו בפעם הראשונה באמצעות שדר.
ב-30 בספטמבר 1984 שינה הערוץ את שמו ל-Erstes Deutsches Fernsehen (הטלוויזיה הגרמנית הראשונה). מאז 1997 מותג הערוץ שוב כ"ערוץ הראשון".
סעד חדאד

ביוגרפיה

חדאד נולד בשנת 1938 בעיר מרג' עיון שבדרום לבנון למשפחה נוצרית (יוונית קתולית). 
ב-17 באוקטובר 1976 שיחררה קבוצת לוחמים מהכפר קליעה את העיר מרג' עיון בקרב בו נהרגו 30 מחבלים מוסלמים מצבא לבנון הערבי ואש"ף. הצלחת הלוחמים בקרב הביאה את צבא לבנון להקים בשנת 1977 את "יחידת אל-קליעה", יחידה בת 400 חיילים מארונים, רובם מכפר קליעה שעל גבול ישראל-לבנון בפיקודו של קצין הז'נדראמיה הלבנוני ע'סאן אל-חומסי.
בשנת 1977 מונה חדאד להחליף את אל-חומסי בפיקודו על היחידה. חדאד, החל לנתק את יחסיו עם הצבא הלבנוני והפך את היחידה למיליציה חזקה בשטח, בין השאר, בזכות קשריו עם ישראל. מטרת המיליציה, הייתה למגר את הכוחות המוסלמים החמושים ולמנוע את השתלטות אש"ף על דרום לבנון ולהפכה ל"מולדת חלופית" תוך כדי פעולות אלימות נגד הנוצרים. 
לאחר מינויו, שינה חדאד את שמה של המיליציה ל"צבא לבנון החופשית", ובשנת 1981 הכריז על שהשטח שבשליטתו "מדינת לבנון החופשית". צעד זה בא, על פי ראיון עם הגנרל אנטואן לאחד, בתגובה לניתוק החשמל, המים והאספקה לאזור מרג' עיון, קליעה, בנת ג'ביל ורמיש שהיו תחת שליטה של יחידות נוצריות מצבא לבנון על ידי כוחות אש"ף וצבא לבנון הערבי. הכרזה זו לא זכתה להכרה בינלאומית מחד והכעיסה את הממשלה הלבנונית מאידך שתבעה את פיטוריו וסלים אל-חוס, ראש ממשלת לבנון, הדיח בעקבות ההכרזה את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורותיהם של כל חייליו, והרשיעו שלא בפניו בבגידה. חדאד בתגובה פנה למועצה המייעצת של הממשלה (גוף משפטי עליון בלבנון אשר ביכולתו לבטל את החלטות הממשלה) וזו ביטלה את החלטת ראש הממשלה, אך בפועל, החלטת המועצה מעולם לא בוצעה.
על אף ההדחה מצבא לבנון, נהנה חדאד מאהדת האוכלוסייה המקומית. הוא ניצל את ערוצי התקשורת שיצרו תושבי האזור עם ישראל על מנת לקבל את המימון והחימוש שנדרשו להם והמיליציה התחזקה רבות מבחינה צבאית. הקשר בין המיליציה שהפכה לחטיבה בהסכם עם ממשלת ישראל וממשלת לבנון בשנת 1983(ולאחר מותו של חדאד שונה שמה על פי הסכם זה לצבא דרום לבנון- צד"ל) לישראל נשמר גם לאחר פלישת ישראל ללבנון. מערכת היחסים שהייתה נמשכה עם הקמת רצועת הביטחון והייתה חלק מהסכם זה שבוטל חד צדדית על ידי ממשלת לבנון לאחר רצח באשיר ג'ומאייל, ונמשך עד לנסיגת ישראל מדרום לבנון בשנת 2000.
חדאד היה מקורב לאטיאן סאקר, מנהיג מפלגת ומיליציית "שומרי הארזים". בתקופת פיקודו של חדאד על צבא לבנון החופשית שיתפו שתי המיליציות פעולה בלחימה נגד אש"ף והמיליציות הפלסטיניות בדרום לבנון. עם פטירתו של חדאד ומינויו של אנטואן לאחד למפקד החטיבה נותק קשר זה, ובין שני המנהיגים אף התפתחה יריבות.
חדאד נודע גם כמפעילה של תחנת הרדיו הנוצרית "קול התקווה" בדרום לבנון, שהוקמה ומומנה על ידי הכומר האוונגליסטי האמריקני פט רוברטסון.

טבח סברה ושתילה

לאחר הטבח בסברה ושתילה הועלתה הטענה כי כוחותיו של סעד חדאד השתתפו בו, לצד הפלנגות הנוצריות. אולם ועדת כהן קבעה כי שום כח בפיקודו של חדאד לא נטל חלק במבצע במחנות ולא בטבח, כך גם טען רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה.

משפחתו

בתו, ארזה חדאד, נולדה בראשית שנות השמונים. לאחר שסיימה את בית הספר התיכון היגרה לישראל וסיימה בשנת 2012 תואר שני באוירונאוטיקה בטכניון.
סעד חדאד נפטר ב-14 בינואר 1984 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
את תפקידו כמפקד צבא דרום לבנון תפס הגנרל אנטואן לאחד. 
בשנת 1985 הוצב במרג' עיון פסל לזכרו של חדאד שיצר הפסל מרדכי כפרי.
בעקבות נסיגת ישראל מלבנון הוסר הפסל בסוף מאי  2000 בידי אנשי החזבאללה, שהשתלטו על הכפר.
קואליציה מהותית

הגדרה

נתחיל מהגדרת המושג קואליציה לא מהותית.
יהי  משחק בצורה קואליציונית. קואליציה  נקראת לא מהותית (inessential) במשחק  אם קיימת חלוקה  של  שבה 
כך שמתקיים .
קואליציה מהותית היא קואליציה שאינה לא מהותית.

חשיבות בחישוב הליבה

1. לצורך חישוב הליבה של משחק , יש למצוא את כל וקטורי התשלומים  כך ש:
 וגם . 
מדובר ב- 
 
אי שיוויונים ושוויון אחד שיש לפתור כדי למצוא את הליבה. 

ניתן לראות כי אפשר להסתפק אך ורק באי השיוויונים עבור הקואליציות המהותיות.
כלומר וקטור  נמצא בליבה של  אם ורק אם:
 וגם  לכל  מהותית ב . 
2. יהיו  שני משחקים בצורה קואליציונית המקיימים
ש  לכל קואליציה מהותית ב- או ב- .
אז לשני המשחקים יש את אותן קואליציות מהותיות ואת אותה הליבה.

נוכיח זאת במספר שלבים:
א. נראה כי קואליציה  היא קואליציה מהותית ב- אם ורק אם היא קואליציה מהותית ב-. 
נניח שהטענה לא נכונה. תהי  קואליציה מינימלית שהיא מהותית באחד המשחקים,  ולא מהותית בשני .
 
כאשר המעבר האחרון נובע מההנחה ומכך ש  מהותית לפי  
(מסעיף א נובע כי ניתן להציג את הסכום כך ש  מהותיות לפי ).
כל הקואליציות  הן תת-קואליציות ממש של , בסתירה. 
ב. מכאן נסיק שאם  אז הליבה של  שווה לליבה של . 
ג. נראה כי אם הליבות של  ושל  אינן ריקות אז .
יהי  בליבה של ,  בליבה של . 
- אם  מהותית לפי  או לפי  אז מהתנאי .
- אם  אינה מהותית לפי  ולפי  אז:
.
קיבלנו . 
באופן סימטרי נקבל  ולכן בסה"כ 
. 
מכך שהווקטורים יעילים נקבל ש . 
נשים לב שמטענות ב ו-ג נובע כי אם הליבות של  ושל  אינן ריקות אז הן שוות זו לזו. קיבלנו כי לשני המשחקים הנ"ל יש את אותן הקואליציות המהותיות ואת אותה הליבה, כנדרש.
פרננדינה

גאוגרפיה

שטח האי הוא 642 קמ"ר והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת הקלדרה שלו בגובה 1,476 מטרים מעל פני הים. הקלדרה היא ברוחב של כ-6.5 ק"מ וב-1968 ארעה בה קריסה של כ-300 מטרים מקרקעיתה. מדי פעם נוצר אגם קטן בחלקה הצפוני של הקלדרה, בפעם האחרונה ב-1988. ניתן לראות במקום שני סוגים של לבה: לבת טרשים ולבת פָּהוֹיהוֹי.

בעלי חיים וצמחים

בשל פעילותו הגעשית אין צמחייה רבה על האי ורוב רובה של הקרקע בו טרשית. המבקרים באי יכולים לצפות רק בשולי המכתש מסיבות בטיחותיות. בצפון מזרח האי משתרעת רצועת אדמה בשם פונטה אספינוסה (Punta Espinoza) שבה חיות מאות איגואנות ימיות הנאספות בקבוצות גדולות על גבי סלעי הלבה השחורים. האי הוא מקום משכנם של קורמורן גלאפגוס, של פינגווין גלאפגוס של האיגואנה המצויצת של סוג מקומי של אוגר (Oryzomyini) ושל אריות ים. עצי המנגרובים נמצאים באי בשפע. פרננדינה ייחודי מכל איי גלאפגוס בכך שאף מין של יונק לא קיים עליו.

ההתפרצות של 1825

ב-14 בפברואר 1825 תיעד בנג'מין מורל (Benjamin Morrell), רב חובל אמריקני של ספינת ציידי כלבי ים, את ההתפרצות הגדולה ביותר שנצפתה בהר הגעש של פרננדינה. ספינתו מצאה מחסה בטוח והתיעוד שלו השתמר.

ההתפרצות של 2009

ב-10 באפריל 2009 אירעה התפרצות שסיכנה את עולם החי של האי. פגיעות בנפש לא נגרמו מאחר שהאי לא מיושב. פקחים של הפארק הלאומי ותיירים שחלפו במקום בסירה ראו את התפרצות ההר בשעה 10 בערב. עקב דלילות האוכלוסייה בחלקים המערביים של איי גלאפגוס הפעילות הגעשית שמתרחשת באזור זה לא נצפית או מדווחת מיד עם תחילתה. בתחנה הסייסמולוגית בפוארטו איורה שבאי סנטה קרוס נרשמו רעידות אדמה שיוחסו להתפרצות זו.
נציבין

היסטוריה

העיר הוזכרה לראשונה בשנת 852 לפנה"ס כמקום מושבו של נציב אשורי. לאחר התקופה הבבלית עברה לשליטת הפרסים. עם חורבנה של האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר מוקדון צורפה לאימפריה הסלאוקית. לאחר התפוררותה הארמנים ניסו להשתלט עליה, אך נהדפו על ידי הרומאים בהנהגת לוקולוס. הרומאים איבדו את העיר זמן קצר לאחר מכן, אך ב-115 הקיסר טראיאנוס השתלט עליה. במרד התפוצות הצבא היהודי השתלט על העיר לזמן קצר, אך עם דיכוי המרד הפסיד אותה ולוסיוס קווייטוס השתלט עליה מחדש. ספטימיוס סוורוס קבע בה את מפקדתו במהלך מסעות כיבושיו במזרח בעשור האחרון של המאה השנייה. באמצע המאה השלישית נכבשה על ידי הפרסים בהנהגת המלך שאפור הראשון. בעקבות הסכם שלום העיר חזרה לשליטת רומא. ב-363 הרומאים נהדפו והפרסים חזרו לשלוט בעיר. בתקופה זו העיר התחילה לשמש כאחד ממרכזי הנצרות ובה נקבע מושב ארכיבישוף.