גז טבעי בישראל

גז טבעי הוא אחד ממקורות האנרגיה העיקריים המשמשים את ישראל, החל מראשית המאה ה־21. עד לתחילת המאה ה-21 כמעט לא היה הגז בשימוש כמקור אנרגיה, והשימוש המסיבי בו החל בעקבות התגלית המהותית הראשונה של שדות גז על ידי חברות ישראליות בים התיכון, בתחום המים הכלכליים של ישראל, בשנת 1999. במקביל לגילוי הראשוני של גז טבעי בישראל נעשה שימוש בגז טבעי שיובא משדות גז במצרים, אך לאחר חבלות חוזרות ונשנות בצינורות הגז בסיני, בעקבות ההפיכה במצרים, נפסקה אספקת הגז ממקור זה. כיום מסופקים צורכי הגז של ישראל בעיקר ממאגרי הגז הישראלים, לצד שימוש מועט בגז טבעי נוזלי מיובא לגיבוי. השימוש העיקרי בגז הטבעי בישראל הוא לצורך הפעלתן של תחנות הכוח של חברת החשמל ושל יצרנים פרטיים, ובשימוש משני גם חברות עתירות אנרגיה, כגון בז"ן, צורכות את הגז כתחליף למזוט ולסולר.
חיפוש והפקה של גז טבעי בישראל מוסדרים באמצעות חוק הנפט, התשי"ב-1952. הולכה של גז טבעי לצרכנים מוסדרת באמצעות חוק משק הגז הטבעי, התשס"ב-2002.

שימושים

שימוש עיקרי בגז טבעי בישראל הוא הנעתן של תחנות כוח של חברת החשמל. התחנה הראשונה שהוסבה לשימוש בגז טבעי היא תחנת הכוח אשכול באשדוד. הגז הטבעי מסופק לתחנה באופן ישיר מאסדה באתר "ים תטיס". האסדה שואבת את הגז מבאר אשר נקדחה בקרקעית הים, מול חופי אשקלון, ומספקת את הגז באמצעות צינור באורך 40 קילומטר היישר אל מתקני קליטת הגז שבתוך מתחם תחנות הכוח. המעבר לייצור בגז הפחית באופן משמעותי את רמת זיהום האוויר באשדוד, שסבלה מהערפיח שמקורו מתחנת הכוח מיום היווסדה.
בהדרגה בוצעה הסבה של תחנות כוח נוספות לעבודה בגז טבעי. בגז טבעי מופעלות תחנות כוח של חברת החשמל בחגית, גזר, רדינג, צפית ורמת חובב (זאת בנוסף לתחנת כוח אשכול). כמו כן מופעלות בגז טבעי תחנות כוח פרטיות באשקלון (במשולב עם מתקן התפלה), אשדוד (משולבת בפז בית זיקוק אשדוד) ורמלה (משולבת במפעל נשר) ומפעלי ים המלח באזור סדום.
בשנת 2018 קרוב ל-70% מתפוקת החשמל בישראל סופקה באמצעות גז טבעי.

צריכת גז טבעי בישראל

לאור התגליות, פעלה מדינת ישראל להקמת תשתיות להולכת גז בהיקף של מאות מיליוני דולרים. צריכת הגז על ידי חברת החשמל ממאגר "מרי" החל משנת 2004 ועד 2010 נאמדה על ידי ועדת ששינסקי בכ-17 מיליארד מטר מעוקב (BCM). הצריכה הכוללת במשק נאמדה בשנת 2010 לבדה במעל 5 מיליארד מטר מעוקב (BCM), בהיקף של כשלושה מיליארד שקל. תחזיות הוועדה אמדו את היקף הצריכה בשנת 2015 ב-10 מיליארד מטר מעוקב (BCM) לשנה, ולקראת 2030 ב-17 מיליארד מטר מעוקב.

הכנסות המדינה מתגליות הגז

רווחיהן של מפיקות הגז הטבעי בישראל חייבים במס חברות, כמקובל ביחס לכל החברות בישראל. בנוסף חייבות מפיקות הגז בתמלוגים למדינה בשיעור הקבוע בחוק הנפט - 12.5% משווי הנפט או הגז בפתח הבאר. בעקבות התגליות המשמעותיות של גז טבעי במים הכלכליים של ישראל בשנת 2009 מינה שר האוצר יובל שטייניץ ועדה ציבורית בראשות פרופסור איתן ששינסקי, שנודעה בשם ועדת ששינסקי, לבחינת מדיניות המיסוי של תגליות גז ונפט בישראל. על פי המלצותיה נחקק חוק מיסוי רווחים ממשאבי טבע, שמכוחו מוטל היטל על רווחי נפט - היטל שהוטל בהדרגה לפי ההכנסות המצטברות. ההיטל אינו מוטל כלל לפני שהמפיקות יחזירו לעצמן את השקעתן במלואה בתוספת 50% (לפני מס חברות). בפועל, נכון לקיץ 2019, טרם נכנס כסף מהיטל רווחי הנפט ממאגר תמר, והוא צפוי להתחיל להיכנס בסוף 2020. הכנסות המדינה מההיטל צפויות להגיע למיליארדים רבים, בהתאם למחיר שנקבע עבור הגז. כדי שהכנסות אלה לא יגרמו להשפעה שלילית על המשק, וכדי שגם הדורות הבאים ייהנו מפירותיהן, הוחלט על הקמת קרן לאזרחי ישראל, שתשקיע בחו"ל את ההכנסות מההיטל, ורק פירותיהן של הכנסות אלה יועברו לאוצר המדינה מדי שנה.

מחלוקת בעלות עם לבנון

לאחר הגילוי ב-"תמר 1", טענה לבנון שהשדה נמצא בשטחי המים המשויכים לה וטענה לבעלות על הגז. היא המשיכה לדרוש בעלות גם על "דלית 1" ו-"לוויתן", ואף איימה שהדבר ישמש עילה לפעולות התקפיות מצידה בעתיד. הטענות נדחו על ידי חברת "נובל אנרג'י".

יבוא גז טבעי נוזלי לישראל

בתחילת 2011 הורה שר התשתיות, עוזי לנדאו, לקדם מיזם לייבוא גז טבעי נוזלי (LNG), שיצמצם את התלות של ישראל בגז טבעי המיובא ממצרים. ביולי 2012 החלו העבודות לבניית מצוף ימי לקליטת גז טבעי ממכליות גז טבעי נוזלי מגזזות, כ-10 ק"מ מול חופי חדרה. באמצעות המצוף תוכל מערכת ההולכה הארצית לקבל גז טבעי בנפח של כ-2-3 BCM בשנה. על פי השר לנדאו, הפרויקט הזה בלבד יוכל לספק כמעט מחצית מכמות הגז הטבעי השנתית הדרושה למדינת ישראל.
בינואר 2013 החלו לראשונה לקלוט גז מונזל אוניה המגזזת, כאשר האחריות על המצוף מוטל על חברת "הנתג"ז" ואילו הזמנת האונייה המגזזת ותכולתה הוטלו על חברת החשמל. ב-28 במרץ 2013 פורסם כי גז יחל לזרום מהמאגר כבר באפריל 2013.

יצוא גז מישראל

ב-23 ביוני 2013 החליטה ממשלת ישראל כי ניתן לייצא עד 40% מהגז הטבעי, תוך אימוץ רוב המלצות ועדת צמח, עם הוספה של כ-100 BCM לכמות האסורה לייצוא. בעקבות ההחלטה הוגשו עתירות לבג"ץ בטענה ש-"החלטת הממשלה הינה החלטה בעלת השפעות אסטרטגיות, מרחיקות לכת והשלכות ארוכות טווח על אזרחי המדינה, על החברה ועל המשק בישראל ועל כן החלטה זו צריכה להתקבל רק לאחר דיון בכנסת". בדיון שנערך בבג"ץ ב-20 באוקטובר, בהרכב מורחב של 7 שופטים, נדחו העתירות.
יצוא גז החל בפועל במרץ 2017, עם חיבורם של חברות תעשייה ירדניות למאגר "תמר".
במהלך שנת 2018 הגיעו נובל אנרג'י ודלק קידוחים להסכם לרכישת צינור הגז הטבעי שמונח בין מצרים לישראל, צינור ששימש בעבר ליבוא גז טבעי לישראל. הצינור נרכש, ביחד עם חברת EMED המצרית,  כדי לאפשר יצוא גז טבעי מישראל למצרים. 
בחודש יוני 2019 השלימו נובל אנרג'י ודלק קידוחים את ההערכות לייצוא גז טבעי למצרים, ממאגרי תמר ובהמשך מלויתן, באמצעות הצינור ששימש בעבר לייבוא גז מצרי לישראל.

גז מצרי

לאחר משא ומתן ממושך עם מצרים שנמשך כחמש שנים, נחתם ב־21 ביולי 2005 ההסכם לרכישת גז טבעי ממצרים בכארבעה‬ מיליארד דולר בכמות של 7 מיליארד מטר מעוקב (BCM) בשנה, במחיר של 3 דולר ליחידת גז (מליון BTU). לפי הסכם זה, אמור היה להיות מסופק גז טבעי החל מראשית שנת 2008 באמצעות הצינור התת-ימי מאל עריש לאשקלון למשך 15 שנה, עם אופציה להרחבת העסקה עד ל-20 שנה. ישראל ומצרים חתמו גם על הסכם הנותן עירבון לכל עסקת הגז. בייצוא הגז לישראל עסקה חברת EMG המצרית באמצעות המקטע הישראלי של צינור הגז הערבי המחבר בצינור תת-ימי את אל עריש לאשקלון ומשם מתחבר למערכת הולכת הגז הישראלית. בפברואר 2008 החל לזרום הגז ממצרים.
ב-5 בפברואר 2011, פוצץ צינור הגז הטבעי בסיני, אשר גרם להפסקה מוחלטת באספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום. מאז אין אספקת גז סדירה ממצרים. עם חידוש ההזרמה סופקו כמויות גז חלקיות בלבד. 
ב-27 באפריל 2011 צינור הגז הטבעי בסיני פוצץ בשנית, והפיצוץ השבית את הזרמת הגז לישראל ולירדן למשך 45 יום. 
ב-12 ביוני 2011 חודשה הזרמת הגז הטבעי לחברת החשמל, כאשר כמויות הגז שסופקו היו נמוכות מההתחייבויות החוזיות. ההזרמה כללה גם אספקה לצרכנים חדשים שחתמו בינתיים הסכמים נוספים עם חברת הגז המצרית (בתי הזיקוק לדוגמה). 
ב-4 ביולי 2011 פוצץ בשלישית צינור הגז הטבעי בסיני, ובעקבותיו הופסקה הזרמת הגז הטבעי לישראל ולירדן. ההזרמה חודשה כעבור יומיים. 
ב-12 ביולי 2011 פוצץ ברביעית צינור הגז הטבעי בסיני, והופסקה הזרמת הגז לישראל. 
ב-30 ביולי 2011 פוצץ בחמישית צינור הגז הטבעי, עוד בטרם חודשה אספקת הגז שהופסקה עקב הפיצוץ הקודם. ההזרמה חודשה ב-21 באוקטובר.
ב-10 בנובמבר 2011 פוצץ בשישית צינור הגז הטבעי בסיני, בעקבותיו הופסקה שוב הזרמת הגז הטבעי לישראל. ההזרמה חודשה ב-19 בנובמבר 2011. 
ב-28 בנובמבר 2011 התרחש פיצוץ נוסף, ומאז לא חודשה האספקה.
באפריל 2012 הודיעה חברת הגז הממשלתית של מצרים EGAS באופן חד צדדי על ביטול ההסכם לחברת הגז הישראלית EMG, בגין אי עמידה בהתחייבויות כספיות מצד האחרונה. הפסקת העברת הגז מכיוון מצרים אילצה את משק החשמל בישראל לעבור לדלקים יקרים ומזהמים יותר כגון סולר ומזוט עד לתחילת אספקת הגז ממאגר "תמר" באפריל 2013. חברת החשמל תבעה את חברות הגז המצריות לקבלת פיצוי בסכום של 4 מיליארד דולר ופנתה לבוררות בינלאומית במטרה לקבל פיצוי על הפסקת הגז. בדצמבר 2015 נפסק כי חברות הגז המצריות צריכות לפצות את חברת החשמל ב-1.76 מיליארד דולר לאחר התנגדות המצרים ובעקבות הקפאת המשא ומתן על ייבוא גז מישראל הסתמנה פשרה על מחצית הסכום.

הפחתת זיהום אוויר

על-פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, הגז הטבעי הוא דלק המאובנים הנקי ביותר, והשימוש בו לייצור אנרגיה מביא לרמת פליטות נמוכה בסדרי גודל מאשר בפחם או במזוט וסולר. ייצור חשמל בפחם מזהם עד פי 30 מאשר ייצורו בתחנות שמפיקות חשמל מגז טבעי.
משרד האנרגיה והמשרד להגנת הסביבה הובילו החל משנת 2016 מהלך להפחתת השימוש בפחם בתחנות כוח, וזאת בעיקר בהתבסס על אספקת הגז הטבעי למשק הישראלי ממאגר תמר שהחל לספק גז למשק בשנת 2013.
לפי נתוני המשרד להגנת הסביבה, מאז שנת 2012 (אז סופק גז ממאגרי ים תטיס וממצרים) חלה ירידה של כ-42% בשימוש בפחם לייצור חשמל, וזאת בזכות המעבר לשימוש בגז טבעי. הדבר הביא להפחתה של מעל 60% בפליטות תחמוצות גפרית, כ-45% בפליטת תחמוצות חנקן ובמקביל בפליטת מזהמים נוספים.
ממשלת ישראל קבעה כי חיבור מאגר לווייתן למשק הישראלי יאפשר לסגור עד לשנת 2022 מחצית מכוח הייצור של תחנת הכוח בחדרה ולהחליפה ביחידות שיונעו בגז טבעי. בהמשך להחלטה זאת הודיע משרד האנרגיה כי עד לשנת 2030 תופסק לחלוטין עבודתן של תחנות הכוח הפחמיות אורות רבין בחדרה ורוטנברג באשקלון, והן ימשיכו להוות גיבוי בלבד. להערכת המשרד להגנת הסביבה עלות התחלואה כתוצאה מזיהום האוויר שמקורו בייצור חשמל מפחם נאמדת ב-3.6 מיליארד שקל
וגובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים.