העבריים מדימונה

יסוד הקבוצה בארצות הברית

הקבוצה נוסדה בשיקגו על ידי פועל פלדה נוצרי-בפטיסטי אפרו-אמריקאי בשם בן קרטר (Ben Carter;י 1939–2014), אשר שינה את שמו לבן-עמי בן-ישראל עם הגעתו לישראל ב-1969. הרקע להקמת הקבוצה היה תחושת הזדהות שחשו נוצרים אדוקים מהציבור האפריקאי-אמריקאי עם סיפור יציאת מצרים של בני ישראל, על רקע זה שהם היו עבדים בצפון אמריקה כמותם. קרטר טען כי שינוי שמו נבע מכך שהמלאך גבריאל נגלה אליו ואמר לו שהאפרו-אמריקאים צאצאי העבדים הם מצאצאי עשרת השבטים. עם השנים פיתחו חברי הקבוצה תפיסה לפיה בני ישראל האמיתיים הם בני הגזע השחור, שגלו למערב אפריקה לאחר חורבן בית שני והובלו לאמריקה במסגרת סחר העבדים האטלנטי.

הגירה מאפריקה לישראל

המאמינים התיישבו בשנת 1967 בליבריה שבמערב אפריקה, וב-1969 החלו להגר לישראל. קבוצת חלוץ ראשונה הגיעה לישראל והשתכנה בערד.
קבוצה שנייה של שחורים עבריים, שמנתה 34 נפשות בשש משפחות, הגיעה לישראל בדצמבר 1969 בלא תיאום בכרטיסי טיסה שרכשו באופן עצמאי. השלטונות בישראל החליטו לתת להם אשרות זמניות ומשרד הקליטה מסר להם עשר דירות לעולים בדימונה, על סמך ההנחה שבכוונת חברי הקבוצה להתגייר. במרץ 1970 הגיעה קבוצה שלישית, של 49 נפשות, בתוכה הגיע המנהיג בן-עמי בן ישראל. בשלב זה הודיע מנהיג הקבוצה שאין בכוונתם להתגייר ולקבל את חוקי ההלכה המקובלים במקום המנהגים שלהם. בעקבות זאת, פנה הרב של דימונה ורבנים אחרים שניסו לקרב את בני הקבוצה, למשרד הפנים וביקשו שלא ייקלטו יותר חברים של הקבוצה בישראל, והמוסדות הפסיקו לסייע להם.

משרד הפנים הפסיק להאריך את אשרות השהייה של חברי הקבוצה, אולם לא נקט בתחילה צעדים נגד אלו שאשרת השהייה שלהם פגה. בנמל התעופה בחנו הרשויות באופן מדוקדק קבוצות של שחורים שהגיעו מארצות הברית כדי למנוע כניסת חברים נוספים בקבוצה. חברי הקבוצה שזוהו בנמל התעופה נשלחו חזרה לארצות הברית, אולם חלקם הצליחו בכל זאת להיכנס ולהגדיל את מספר חברי הקבוצה בישראל. עם הזמן, חברי הקבוצה החלו להתנגד לגירושם, בין השאר על ידי השמדת מסמכיהם מארצות הברית או ויתור על אזרחותם האמריקנית. במשך השנים גם גורשו מספר משפחות מהקבוצה שאשרות השהייה שלהן פגו.

טענות לאנטישמיות מצד ישראל

בשנות ה-70, קהילת העבריים הואשמה באנטישמיות עקב כך שהם הכחישו את הקשר של העם היהודי המודרני לבני ישראל מהמקרא, ובכך הכחישו בעקיפין את זכות השיבה של היהודים לארץ ישראל. דבר זה הוביל למתיחות רבה באותה עת בין הרשויות בישראל לבין קהילת העבריים ומייסדה, בן-עמי בן ישראל.
לקראת סוף 1971 עלו בדימונה טענות כנגד הקבוצה. נטען שחלק מחברי הקבוצה אינם עובדים לפרנסתם, שהצטרפו אליהם תיירים נוספים ללא אישורי שהייה שהגדילו את הצפיפות בדירות וכן שהם נהגו בפוליגמיה. כן עלו מצד שכנים תלונות על לכלוך, רעש והעלמות חפצים. הרב מאיר כהנא אף טען שהם אנטישמים. מנגד, היו שיצאו נגד הטענות וטענו שאינן מבוססות. חברי הקבוצה ניהלו בתי ספר משל עצמם, לא נרשמו אצל השלטונות ולא היה מעקב מסודר בישראל אחר מספרם.
בשנת 1974 נמסר שיש בישראל כ-500 נפשות מהקבוצה, המשתייכות לכ-100 משפחות: 50 בדימונה, 30 ב-מצפה רמון ו-20 בערד. חברי הקבוצה ביקשו שיוקם עבורם יישוב משלהם בערבה.
בשנים 1979–1980 בחנה ועדה בראשות חבר הכנסת דוד גלס, בה היו חברים גם צבי צילקר, אריה מאיר וזאב קצנלבוגן, את סוגיית העבריים מדימונה והמליצה לתת להם מעמד של תושבי קבע בישראל ולהקים עבורם יישוב מיוחד. בסוף שנת 1980 הושכר מרכז הקליטה הנטוש של דימונה לחברי הקבוצה ששיפצו אותו ורבים מחברי הקבוצה עברו להתגורר בו.
בשנת 1985, בעקבות מעצר מספר חברים בכת בארצות הברית באשמת גניבה וזיוף, החלה ישראל לנסות שוב לגרש את חברי הכת.

הסדרה בישראל

בשנת 1990 הגיעה הקבוצה להסכמה עם הממשלה לפיה יזכו חבריה באשרות תייר עם רישיון עבודה. ב-1991 ניתן לחברי הקבוצה מעמד של תושב ארעי לפרק זמן של חמש שנים, שחודש לשלוש שנים נוספות ב-1995. בסוף 2002 הוציא מינהל מקרקעי ישראל מכרז לבניית שכונה לחברי הקבוצה במזרח דימונה.
למרות שבמשרד הפנים הצטבר חומר רב ובעייתי אודות הקבוצה (עבר פלילי של כמה ממנהיגיה, שימוש בזהויות שאולות, גיורים פיקטיביים בחו"ל על מנת לקבל אשרות עולה, פגיעה בבודדים בקבוצה, התבטאויות בעייתיות בחו"ל ועוד - מידע שקיבל תימוכין מן הרשויות בארצות הברית) העניק משרד הפנים, בסוף 2003 בהובלת השר אברהם פורז, לכל חברי הקבוצה מעמד של תושב קבע. בשנת 2006 הוכרה הקהילה בדימונה כקיבוץ עירוני.
בשנת 2004, למרות נטייתם הפציפיסטית לסרבנות משירות בצבא, החלו חלק מבני הקבוצה להתגייס לצה"ל, ומאז עשו כן רבים מבני הקהילה, כולל כמה ששירתו בתפקידים קרביים. שר הפנים דאז גדעון סער קבע ב-2012 כי כל חבר בקהילה המתגייס לצה"ל יקבל אזרחות ישראלית מלאה, הוא ובני משפחתו. בין מקבלי האזרחות באותה שנה היה גם נשיא הקהילה, בן-עמי בן ישראל, זאת בעקבות עתירה שהגיש לבית המשפט העליון.

מוסדות

מוסד נוסף שהקימו העבריים מדימונה הוא הסוכנות לפיתוח האפריקאים העבריים (ADHD). ארגון הפיתוח הוא עמותה לא-ממשלתית אשר פועלת בעיקר ביבשת אפריקה. הארגון מספק עזרה טכנולוגית, אימון וייעוץ (לדוגמה: בריאות, חקלאות ופיתוח כפרי). בנוסף לכך, הארגון שיתף פעולה עם ארגונים נוספים העוסקים בילידים אפריקאים על מנת לעזור לנייד את "יוזמת הקדחים האפריקאית", ה-ABI. ה-ABI הוא עסק חברתי המשמש ליבוא מי שתייה נקיים לכפרים באפריקה אשר אין דרך אחרת לספק להם מים. 

אורח חיים ואמונות

רוב חברי הקבוצה חיים בקהילה שיתופית בשכונה צמודת-קרקע בדימונה. קהילה זו מארחת מאות מבקרים בשנה. הקהילה דוגלת בתזונה טבעונית. לקהילה רשת מסעדות המגישות אוכל טבעוני (כגון מוצרי סויה וסייטן), אותן מתפעלים חבריה. לקהילה גם מפעל בגדים הפופולרי במיוחד בקרב אישים מהאליטה השחורה בארצות הברית.
נישואים פוליגמים (גבר אחד נושא כמה נשים) הם אחד מהדברים בו דוגלים בני קהילת העבריים, ואורח חייהם מאופיין בקהילתיות ובעזרה הדדית רבה בין המשפחות.
הקבוצה מבססת את אורח חייה על התורה והברית החדשה, כפי שהיא מפרשת אותה. העבריים בין השאר גם רואים בישו בתור אחד משרשרת המשיחים ששלח האלוהים בשביל לשמור על צדקת ישראל. בני הקבוצה אינם מקבלים את מסורת חז"ל והם דוחים את היהדות הרבנית והתלמוד כחלק מהדת העברית האמיתית. מאז הגעתם לישראל, ראשי הקהילה עמדו על כך שאין ברצונם להתגייר ולקבל על עצמם את חוקי ההלכה במקום אלו הייחודים לדת שלהם, למרות שטרם הגעתם הם הבטיחו אחרת לרשויות בישראל.
בנוסף למועדים הנזכרים במקרא, הם חוגגים גם שני חגים נוספים. האחד באמצע מאי, המציין את יציאת הקבוצה מארצות הברית שבאמריקה אל ליבריה שבאפריקה. השני בסוף פברואר ומטרתו חיזוק הנתינה והאחדות בתוך הקהילה. בני הקהילה צמים בכל שבת, והם מסבירים כי למדו זאת ממצוות השמיטה, שעל פיה נחה אדמת הארץ אחת לשבע שנים.
מלבד טענתם שהיהודים אינם הצאצאים האמיתיים של בני ישראל לעומת הקהילה שלהם, הם טוענים שהערבים-הפלסטינים אינם צאצאים של ישמעאל, ולפי ה'מחקר' שלהם אף אחד מהלאומים באזור אינו צאצא של העמים המקוריים שהתגוררו בארץ הקודש והם אף טוענים כי "ארץ ישראל היא חלק מיבשת אפריקה".