בית היתומים של יאנוש קורצ'אק

בית היתומים היהודי בהנהלת יאנוש קורצ'אק פעל  בוורשה משנת 1912 ועד אוגוסט 1942. שותפתו העיקרית של קורצ'אק בניהול המקום הייתה סטפניה וילצ'ינסקה (1899 - 16 באוגוסט 1942). בית היתומים עבר בין בניינים שונים מספר פעמים, עד לסגירתו, כאשר נלקחו הילדים וסגל העובדים למחנה ההשמדה טרבלינקה. בית היתומים היווה ניסיון ראשוני, מוצלח וממושך בחינוך דמוקרטי בעולם.

הקמת בית היתומים

ביקוריו של קורצ'אק בבתי-יתומים אחרים הם שדרבנו אותו להקים את בית יתומים משלו. בתי-היתומים האחרים הזכירו לו בתי סוהר; יחסם של המורים לילדים היה משפיל ושתלטני, הילדים היו נתונים בהרגשה מתמדת של פחד, ולא היה כל שיתוף פעולה בינם לבין המורים. קורצ'אק הבחין כי החברה מתחלקת לשני חלקים - מבוגרים וילדים - כשהאחרונים הם תמיד הצד החלש.
קורצ'אק שאף לשנות כל זאת, ולבסס את בית היתומים שלו על הבנה הדדית בין המבוגרים לילדים ועל כבוד והערכה לילדים. הוא נעזר רבות בסטפניה וילצ'ינסקה, והיא סייעה בידו להוציא לפועל את תוכניותיו.
בשנת 1912 החל לנהל עם סטפניה וילצ'ינסקה את בית היתומים, שנבנה לפי תוכניותיו ברחוב קרוכמלאנה 92 בוורשה.

מבנה בית היתומים

הבית הלבן ברחוב יאקטורובסקה 6 היה מגרש גדול מוקף חומה אשר לצד שערו עומד שוער. מעבר לחומה הייתה חצר גדולה ושקטה ולפנים היה בנין לבן, רב חלונות בעל 3 קומות, מרתף ומעל הקומה ה-3 היה בית קטן מרובע שקבוע בו חלון גדול קמרוני שבו התגורר קורצ'אק.
הבניין הגדול נועד ל-130 ילדים, ובקרבתו היו ארבעה בתים קטנים מבודלים שנקראו "בתי המתבודד", ונועדו לילדים שלא היו מסוגלים או יכולים לחיות בחברה או לאלה שהחברה עִייפה אותם והם היו מעוניינים בבדידות. חלק מבתי המתבודד היו ריקים וחלקם מרוהטים עם ספרים וצעצועים.
מעבר לדלת הבניין הגדול היה מסדרון שיש מרווח ומדרגות שיש שהובילו לכיוונים שונים: למטה – למרתף, למעלה – לתוך הבית. עלייה במדרגות השיש הרחבות הובילה לאולם גדול, מהעבר האחד של האולם הייתה חצר גדולה ומהעבר השני הייתה דלת, שהובילה למשרד שבו קורצ'אק היה מקבל הורים וילדים לשיחה.
האולם הריק היה ארוך מאוד כמעט כמידת אורכו של כל הבית ונתחלק לשני חלקים: בחציו האחד שולחנות ומסביבם כיסאות – החלק לאכילה, ובחציו השני לא היו רהיטים והוא שימש כאזור משחקים כשמזג האוויר לא איפשר לשחק בחצר. ברוב האולם התקרה הייתה גבוהה בשיעור שתי קומות, אך מצידה האחד הייתה (מרפסת) שהנמיכה את התקרה בקומה אחת והייתה משווה לאולם מראה של תיאטרון.
על הקירות נתלו הודעות שונות בהן הודיעו הילדים לחבריהם על פעילויות, ושיתפו את הילדים בסקרים ובהצעות שונות. בקיר השמאלי של האולם היה ארון גדול המחולק למגירות, כל מגירה הייתה שייכת לחניך אחר ושם הוא הניח את חפציו האישיים.
דלתות הובילו מהאולם אל חדרים צדדיים שהיו מרוהטים ככיתות בית הספר: החדרים שימשו כבית כנסת, ללימוד יידיש ועברית, להכנת שיעורים, למקום פגישה של חוגים שונים, לדיונים של בית המשפט, לקריאת העיתון השבועי של בית היתומים ועוד.
היו בבית היתומים שני חדרי מיטות אחד לבנים ואחד לבנות. בחדר לבנים היו 50 מיטות ובחדר לבנות היו 56 מיטות. ליד כל מיטה היה מונח כיסא עליו היה מניח החניך את בגדיו. היו חדרי רחצה נפרדים לבנים ולבנות. וכאמור, בית היתומים מילא אחר כל צורכיהם של הילדים.

פעילויות חברתיות

על מנת להפיג את החד-גווניות של בית היתומים דאג קורצ'אק להכניס הזדמנויות רבות ככל האפשר לשמחה, להתפרקות ולעליזות. קורצ'אק שידל לחגיגיות מרובה בימי חג ומועד וניסה להרבות במועדים על ידי קביעתם של ימים מיוחדים המוקדשים לנושאים שונים שנתנו הזדמנות להעלאת מצב הרוח, כגון: "יום שלא כדאי לקום בו" (היום הקצר ביותר בשנה) ו"יום השלג הראשון". ימים אלו היו ימי התעוררות כללית, משחק ומעשי קונדס בהם גם קורצ'אק השתתף.
כמו כן היו גם פינות עיון ופינות למשחק, הייתה תזמורת ועיתון שבועי ומדי פעם יצאו להצגות.
קורצ'אק ראה בעיתון הילדים ("מאלי פשגלונד") מכשיר חינוכי רב חשיבות שנכתב ונערך על ידי נערים וילדים והיה מיועד עבורם. העיתון היה מרכז לפעילות חברתית, לעבודה משותפת ולבירור רעיוני חברתי. העיתון היה כלי ביטוי ליחיד, פורקן למחשבותיו ולרגשותיו ואמצעי להתלבטותם של אותם פרטים הנבוכים ומסתגרים בשיחה ובוויכוח בעל פה. כל ילד שכתב לעיתון קיבל שכר סמלי על כתיבתו, "שכר סופרים".

בית היתומים בתקופת מלחמת העולם השנייה

כשהועבר בית היתומים לגטו ורשה, בשלהי 1940, יאנוש קורצ'אק היה בן 64, מצבו הבריאותי לא היה טוב. בית היתומים היה במבנה בית ספר רגיל בתוך תחומי הגטו. בית היתומים פעל במתכונת רגילה ועל אף הצפיפות הרבה שבה היו נתונים הילדים (כ-250 ילד) נשמרו חיי התרבות, הועלו הצגות והספרייה המשיכה לפעול. בבית היתומים היה סדר וניקיון, לא פרצו בו המגפות שהשתוללו אז ברחובות הגטו.
הבעיה בגטו הייתה השגת אוכל לילדים הרעבים. קורצ'אק עשה מאמצים רבים להציל את ילדיו מרעב וממוות לשם כך נפגש עם כל מנהיגי הגטו, גם אלו שהיו שנואים על כולם, צעק, תבע ואיים.

סופו של בית היתומים

סופם של הילדים היהודים ושל סגל העובדים בבית היתומים היה לעלות לרכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה באוגוסט 1942. הגרמנים הציעו ליאנוש קורצ'אק חנינה ואפשרו לו להישאר בגטו, אבל קורצ'אק דחה הזדמנות זו והעדיף להישאר עם ילדיו ברגעיהם האחרונים. קורצ'אק העדיף להסתיר מהילדים את המקום אליו מועדות פניהם, ויש האומרים כי זהו השקר היחיד אשר סיפר קורצ'אק לילדיו. הילדים צעדו בטור בגאווה ממבנה בית היתומים האחרון שברחוב שיינה (Sienna) בדרום הגטו הקטן בורשה, אל האומשלגפלץ שבצפון הגטו הגדול, ומשם למחנה המוות טרבלינקה, כאשר קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה הובילו בראש זקוף ובגאון בעודו מחזיק בדגל בית היתומים הירוק. דגל זה שרד את המחנה, וניתן לראותו בבית קורצ'אק כיום.