google/wiki40b huggingface dataset:
קסטוריה

היסטוריה

במאה החמישית לפני הספירה הייתה העיר בירתם של מלכי מוקדון (ונקראה קילטרון). היא נחרבה ככל הנראה בסוף המאה השנייה, ובמאה השלישית הוקמה מחדש. במהלך המאה ה-13 ניהלו האימפריה הביזנטית ונסיכות אפירוס מאבקי שליטה על העיר, וב-1331 היא הייתה לחלק מהאימפריה הסרבית. בסביבות 1385 כבשה אותה האימפריה העות'מאנית, שהחזיקה בה עד מלחמת הבלקן הראשונה (1912), אז יוון תפסה את השליטה בה. במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים היוונית ניזוקה העיר קשות.
חסידות טאלנה

חסידות טאלנה (ביידיש: טָאלנא), היא חצר חסידית, ענף מחסידות צ'רנוביל, שמקורה מהעיר טאלנה (Talne, Тальне́, כיום באוקראינה). מקים השושלת היה המגיד מטאלנא, רבי דוד טברסקי.
כיום מכהנים שני אדמו"רים מהשושלת. האדמו"ר המרכזי הוא רבי יצחק מנחם וינברג, בירושלים. בנוסף מכהן אחיינו, רבי אמיתי (מלכיאל) טברסקי, באשדוד.

החסידות כיום

נכדו של רבי יוחנן (בן חתנו הרב ישראל צבי וינברג) רבי יצחק מנחם וינברג משמש כאדמו"ר בירושלים. בית מדרשו בשכונת נווה צבי בירושלים (בין שכונת הבוכרים לתל ארזה). נודע כדרשן וכמחנך.
בתי כנסת נוספים קיימים בבני ברק ובצפת.
נינו (נכד חתנו ישראל צבי, בן חתנו רם (אפרים) מלכיאל), הרב אמיתי טברסקי, חתנו של רבי יעקב אלימלך רבינוביץ מביאלה פשיסחא אשדוד, משמש כאדמו"ר מטאלנא באשדוד. הקים שם את מוסדות "תפארת יוחנן" לזכר סבו. בבית שמש משמש כרב חסידי טאלנה הרב ישעיהו דוד מלכיאל, אחיו של רבי אמיתי.
בית כנסת נוסף בשם טאלנה הוקם בבני ברק בהוראתו של רבי יוחנן, שרצה שיהיה בית כנסת סמוך לבית הקברות פוניבז' כדי שישמש את העולים לקברים. רבי יוחנן התפלל בבית כנסת זה בסוף ימיו.

שיטת החסידות

שיטת החסידות מיוסדת על עבודת השם מתוך צניעות, כדרכה של חסידות צ'רנוביל. בחסידות טאלנה היה דגש על עבודת השמחה. אבי החסידות, רבי דוד, התבטא כי העצבות היא איסור חמור יותר מאשר איסור אשת איש, שכן האחרונה היא עבירה ידועה ומקובל לעשות עליה תשובה; לעומת זאת, השרוי במרה שחורה אינו רואה בכך חיסרון ואינו חושב לחזור בתשובה על כך.
רימון יד דגם 10

רימון יד דגם 10 (ביפנית: 十年式手榴弾 Jyūnen-shiki Teryūdan) היה רימון הרסס הראשון שתוכנן ויוצר ביפן.

היסטוריה

לאחר מלחמת יפן-רוסיה ב-1904–1905 ערך הצבא היפני הקיסרי ניסויים במגוון רימוני יד, אך אף דגם לא הגיע לשלב הייצור ההמוני. משקיפים יפנים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה ראו בעניין את הפיתוח הטכנולוגי המואץ של רימוני היד ואת שילובם הנרחב בקרבות כנשק מסייע לחיל הרגלים. לאור הלקחים שהביאו עימם הוטל על האגף הטכני של הצבא לפתח רומה רימונים שניתן יהיה להשתמש בו בצירוף עם רובה דגם 38, הרובה הסטנדרטי של חיל הרגלים היפני. פרויקט זה נכשל מכמה סיבות: קנה ארוך מדי, קוטר קטן מדי, וקשיים שבהם נתקלו המתכננים בהרכב חומר הנפץ ההודף. בשל הקשיים בתכנון פנו המתכננים לתכנון גרמני ממלחמת העולם הראשונה למרגמה קטנה. היפנים פיתחו מתכנון זה את רומה הרימונים דגם 10 שנועד לפעול כנשק עצמאי, ולא בצמוד לרובה. רימון דגם 10 תוכנן כתחמושת לרומה רימונים זה, ונועד להיות מחובר לתחל ולמטען הודף. הרימון פותח כך שניתן יהיה להשתמש בו גם עצמאית, ללא הרומה, בהשלכה ידנית. אפשרות נוספת לשימוש הייתה בירי מרומה רימונים הצמוד לרובה, כאשר לרימון חוברו מעין "זנב" שנועד לייצב את מעופו.

מאפיינים

הרימון הוצג לראשונה בשנת 1921. משקלו היה 530 גרם, מתוכם 50 גרם חומר נפץ מסוג TNT. אורכו היה 4.71 ס"מ וקוטרו 5 ס"מ. הרימון דמה מאד לרימון רימון דגם 91 המאוחר יותר. גופו היה חרוץ בחריצים לאורך ולרוחב, שכונו "אננס" או "טבלת שוקולד". מטרת החריצים הייתה ליצור רסיסים שיפוזרו לכל עבר עם התפוצצות הרימון. ההבדל העיקרי בין רימון דגם 10 לרימון דגם 91 היה בראשו המחורץ של הרימון, לעומת ראשו המעוגל יותר של דגם 91. בתחתית הרימון היה שקע שאיפשר חיבור של מיכל עזר ובו מטען הודף, לשימוש בעת ירי מרומה רימונים. לחלופין ניתן היה לחבר לתחתית הרימון "זנב", לירי מרובה. המרעום הופעל בהקשה, והיה בעל השהיה. להפעלת הרימון היה החייל מסיר ניצרה ומקיש בראש הרימון, ואז הייתה השהייה של 7 - 8 שניות. כאשר נורה הרימון מרובה או ממרגמה היה המרעום מופעל אוטומטית על ידי דחיפת הטובלן בעת הירי. אחת הבעיות של הרימון הייתה חוסר האמינות של המרעום, שהביאה לכך שזמן ההשהייה לא היה אחיד. בשל כך היה הרימון עלול להתפוצץ מוקדם מדי או לאחר זמן רב מדי, שאיפשר לאויב להשליך את הרימון חזרה לפני שהתפוצץ.

שימוש מבצעי

צבא יפן עשה שימוש ברימון בתחילת מלחמת סין-יפן השנייה, אך הרימון הוחלף במהירות ברימון דגם 91. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש רימון זה בעיקר כנורים לתאורה ולסימון.
שידורי AM

שידורי AM הוא כינוי לשימוש בתחום מסוים של תדרי רדיו מתוך הספקטרום האלקטרומגנטי לטובת לשידורי רדיו. אפנון השידורים בתחום זה הוא לרוב אפנון משרעת (AM) ומכאן מגיע שמו המקובל של התחום. כינוי נוסף לתחום הוא MW (גלים בינוניים), והוא מתייחס לאורך הגל של אות השידור.
במרבית האזורים בעולם, התדרים הנכללים בתחום זה הם בין 531 ל–1,611 קילוהרץ (kHz) עם מרווח של 9 kHz בין התחנות, אך ביבשות אמריקה (אזור 2 של ITU) התחם הוגדל לתדרים שבין 540 ל-1610kHz ולמרווח של 10 kHz בין התחנות. באזור זה של ITU הוקצה גם תחום ה-AM המורחב בתדרים שבין 1610 ל-1700kHz, והשימוש בו קיים גם מחוץ ליבשות אמריקה.
על פי רוב, השידורים בתחום זה מבוצעים במונו. עם זאת, קיימות מספר תחנות בעולם אשר משדרות בשיטות AM-סטריאו, אך לא קיים תקן אחיד ונפוץ לשידורים בשיטה זו.
החסרון של תחום שידור זה הוא רוחב הסרט הנמוך, הן לתחום כולו, והן לתחנות המשדרות בו. היתרון בתחום הוא השימוש בגלי רדיו אשר מאבדים את עוצמתם במרחק רב יותר, בהשוואה לתחום ה-FM ותחומים גבוהים יותר.
הנס כריסטיאן גראם

ביוגרפיה

הנס כריסטיאן גראם היה בנו של פרדריק טרקל יוליוס גראם (Frederik Terkel Julius Gram), פרופסור למשפטים ולואיז כריסטיאן רולונד (Louise Christiane Roulund).
גראם למד בוטניקה באוניברסיטת קופנהגן והיה עוזר בתחום הבוטניקה לזואולוג יפטוס סטיינסטרופ (Japetus Steenstrup). תוך כדי מחקריו על הצמחים הוא התמחה ביסודות הפרמקולוגיה ובשימוש במיקרוסקופ.
הוא החל ללמוד בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת קופנהגן וקיבל את תואר הרופא (MD) בשנת 1878.
בין השנים 1878 ל-1883 עבד כרופא מתמחה בבית החולים העירוני של קופנהגן (Kommunehospitalet).
גראם טייל ברחבי אירופה בין 1883 ל-1885, כשהוא לומד פרמקולוגיה בשטרסבורג, מרבורג וברלין. עבודת המחקר הראשונה שלו עסקה במחקר תאי דם אדומים בגברים. הוא היה בין הראשונים להבחין שמקרוציטים היו מאפיינים של אנמיה ממארת.
ב-1884, כאשר עבד בבית החולים העירוני של ברלין יחד עם קרל פרידלנדר (Carl Friedländer‏; 1887-1847) הוא פיתח שיטה להבחנה בין שתי מחלקות עיקריות של חיידקים. שיטה זו, צביעת גראם ממשיכה להיות פרוצדורה תקנית במיקרוביולוגיה רפואית.
ב-1891 החל לעבוד במרצה בפרמקולוגיה, ומאוחר יותר באותה שנה מונה לפרופסור באוניברסיטת קופנהגן.
ב-1900 הוא התפטר ממשרתו כפרופסור בפרמקולוגיה, על מנת לקבל משרת פרופסור לרפואה.
לאחר מינויו לפרופסור לרפואה ב-1900, פרסם גראם ארבעה כרכים של הרצאות קליניות, בהם נעשה שימוש נרחב בדנמרק.
ב-1923 הוא פרש לגמלאות.
יחסי איטליה–הממלכה המאוחדת

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין בריטניה ואיטליה קדמו הן לאיחוד בריטניה והן לאיחוד איטליה, אשר החלה בחילופי דיפלומטים בין מדינת האפיפיור וממלכת אנגליה. היחסים הדרדרו במהלך מאבק האינווסטיטורה  בין המלכים ויליאם השני וג'ון, לבין הארכיבישופים של קנטרברי אנסלם ולנגטון. הסכסוך הסתיים לאחר נידויו של ג'ון, ושבועת האמונים שלו לאפיפיורות. מאוחר יותר, היו לממלכת בריטניה הגדולה, אשר הפכה בשנת 1801 לממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שגרירים במדינות שונות בחצי האי האיטלקי, כולל בממלכת נאפולי ובסרדיניה.
הממשלה הבריטית נתנה תמיכה מוסרית ומדינית ל-"Risorgimento" (איחוד איטליה).
איטליה ובריטניה חתמו ב-26 באפריל 1915 על ברית לונדון, ובעקבות כך, הצטרפה איטליה למדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.לאחר עליית מוסוליני לשלטון, נחתם הסכם בין בריטניה לאיטליה על חלוקת ההשפעה באתיופיה (אתיופיה המודרנית). עם זאת, ההסכם לא זכה לפופולריות, בשל חבירת מוסוליני לציר בין ממלכת איטליה ולגרמניה הנאצית בראשות היטלר.בשנת 1940 איטליה הצטרפה למלחמת העולם השנייה לצד גרמניה, ובעקבות כך לחמו בריטניה ואיטליה ביניהם, עד הפלישה של בעלות הברית לסיציליה אשר הביאה לכניעת הממשלה האיטלקית בסתיו 1943. הממשלה האיטלקית הדיחה את מוסוליני, החליפה צדדים, והצטרפה לבעלות הברית. אולם, הגרמנים בינתיים פלשו לחציה הצפוני של איטליה, מוסוליני שוחרר, והוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, שלחמה לצד הגרמנים, עד לתבוסתם באביב 1945.
כיום, בריטניה ואיטליה מקיימים יחסים חמים וידידותיים. המלכה אליזבת השנייה, ביקרה 4 פעמים בתקופת שלטונה באיטליה, בשנת 1961, 1980, 2000, ובאפריל 2014.

יחסי תרבות

בין 4 ל-5 מיליון תיירים בריטיים מבקרים באיטליה מדי שנה, בעוד מיליון תיירים איטלקים מבקרים בבריטניה. כ-30,000 אזרחים בריטיים חיים באיטליה, וכ-200,000 איטלקים חיים בבריטניה.
ב-2011, 7,100 סטודנטים איטלקים למדו באוניברסיטאות בבריטניה, מה שהעמיד אותה במקום השביעי מבין מדינות האיחוד האירופי ובמקום ה-15 ברחבי העולם.
התאחדות הכדורגל, בצורתה המודרנית, הגיעה לאיטליה על ידי בריטים גולים בשנת 1880. מועדון הכדורגל גנואה, נוסד על ידי האנגלים בשנת 1893, ובשנת 1896 מונה הבריטי ג'יימס ריצ'רדסון למנהל הראשון של המועדון.

פוליטיקה

שתי המדינות הן חברות האיחוד האירופי, נאט"ו, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה וה-G8

יחסים דיפלומטיים

איטליה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-19 קונסוליות באברדין, בדפורד, בלפסט, ברמינגהאם, בריסטול, קרדיף, צ'שנט, אדינבורו, גלאזגו, גרינוק, גרנסי, ג'רסי, ליברפול, מנצ'סטר, ניוקאסל, נוטינגהאם, פיטרבורו, ווטפורד וווקינג. מאידך, בריטניה מחזיקה באיטליה שגרירות ברומא ו-7 קונסוליות בבולוניה, קליארי, קטאניה, ג'נובה, מילאנו, נאפולי וונציה.
דולב קליפורני

תיאור

עץ זה מגיע לגובה של 35 מטרים ולקוטר גזע של עד מטר אחד. הגזע בדרך כלל מתחלק לשניים או יותר גזעים גדולים ולסניפים רבים. הקליפה עשויה טלאים בצבעי בז', לבן, צהבהב, אפור, ורדרד, וחום בהיר. קליפה מבוגרת הופכת כהה יותר ומתקלפת.
עלה גדול עשוי להגיע עד לרוחב של 25 סנטימטר ולו שלוש או חמש אונות.
עלים חדשים הם בצבע ירוק שקוף בהיר וצמרי במקצת. בסתיו, העץ משיר כמויות עצומות של עלים יבשים בגוון זהוב אדמדם. התפרחת מורכבת מכמה ראשי פרחים כדוריים. נקבת הפרח מתפתחת לאשכולות פרי כדוריים שכל אחד מהם הוא פרי יבש בעל זרע בודד בצבע חום-אדום-צמריו שעיר.

שימושים

העץ הקשה גס ומחוספס, וקשה לפיסול ועבודה. 
העץ ניטע כעץ נוף בנופי גינות ציבוריים ופרטיים, במטרה להצל על המבנים ולקררם, כחלק מבנייה ירוקה.
האבקה והשערות על עלים ופרחים יכולה לגרום לתגובות אלרגניות .
ברנרד

קריירה

ברנרד התחיל לשחק ב-2006 בקבוצת הנוער של אתלטיקו מיניירו. עם זאת, עקב גובהו הנמוך יחסית הוא שוחרר פעמיים מהקבוצה. ב-2010 הוא הושאל לקבוצת דמוקרטה לשנה אחת. לאחר שהיה המבקיע המצטיין בדמוקרטה (14 שערים ב-16 משחקים בלבד) הוא חזר לשחק בקבוצה הבוגרת של אתלטיקו מיניירו.
ב-2013 הוא נמכר לקבוצת שחטאר דונצק מאוקראינה. ב-9 באוגוסט 2018 חתם באברטון מהפרמייר ליג לארבע שנים.

נבחרת ברזיל

ברנרד זומן לנבחרת ברזיל על ידי המאמן מאנו מנזס לקראת הסופרקלאסיקו דה לאס אמריקס ב-2012, צמד משחקי כדורגל מדי שנה בין נבחרת ברזיל ונבחרת ארגנטינה. ב-21 בנובמבר 2012, במשחק השני של הסופרקלאסיקו, ברנרד רשם את הופעת הבכורה שלו.
ב-2014 הוא נכלל בסגל נבחרת ברזיל למונדיאל 2014.
מרסל אשאר

מרסל אשאר (בצרפתית: Marcel Achard;‏
5 ביולי 1899 - 4 בספטמבר 1974), מחזאי צרפתי.
מרסל אשאר הוטבל כמרסל אוגוסטן פראול בסן-פואה-לה-ליון (כיום פרבר של העיר ליון) במחוז רון שבצרפת. הוא אימץ לעצמו את שם העט מרסל אשאר כאשר החל לפרסם את מחזותיו אחרי מלחמת העולם הראשונה.
הצלחתו הראשונה היה המחזה "התרצי לשחק אתי?" שהוצג בפריז ב-1923, קומדיה רגשנית על אודות הקרקס והליצנים. מחזה זה שימש כדגם למחזותיו הבאים שרובם נחשבים לשחזור של מצבים שמקורם בקומדיה האיטלקית בהשתתפות דמויות כמו פיירו וקולומבין הגורמות לצופים לצחוק ולבכות בעת ובעונה אחת.
הפופולריות שלו והצלחותיו הגדולות הגיעו לשיאן בין שתי מלחמות העולם, כאשר המבקרים השוו את מחזותיו עם אלה של פייר דה מאריבו ושל אלפרד דה מיסה. שני מחזותיו הפופולריים ביותר בתקופה זו היו "ז'אן החולמני" (1929) ו-"דומינו" (1932).
הביקורת שלאחר מלחמת העולם השנייה לא היטיבה עמו ותיארה אותו כ"מומחה לאהבה". אך למרות ביקורת זו הוא המשיך לכתוב מחזות ובהם: "מחלת האהבה" (1955) ו-"האידיוטית" (1960) - מחזה שעליו התבסס המחזה הבא "ירייה באפלה" (1961).
מרסל אשאר נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית ב-1959.
ארבעה ממחזותיו של מרסל אשאר הוצגו בתיאטראות של ברודוויי בעיר ניו יורק. הצגת המחזה "דומינו" הופסקה אחרי שבע הופעות בלבד (1932), אך המחזה "לפני הבלונדינית שלי" שנכתב מחדש בשם "אני מכיר את אהובתי" זכה ב-247 הופעות בתיאטרון שוברט בניו יורק (1949–1950). הצגת המחזה "פאטאט" הופסקה גם היא לאחר שבע הופעות (1958 ) אך המחזה "ירייה באפלה" הוצג בניו יורק 389 פעמים (1961 -1962).
רבים ממחזותיו של מרסל אשאר עובדו לקולנוע ובהם: "מאיירלינג" (1936), "סופת רעמים" (1938) "פליסי נאנטיי" (1942), "שני הביישנים" (1943), "ולס בפריז" (1949) ו-"ז'אן החולמני" (1949).
מרסל אשאר מת בפריז ב-1974.
פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג

היסטוריה

העיתון נוסד בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, על ידי קבוצת עיתונאים, שחלקם עבדו בעבר בעיתון פרנקפורטר צייטונג, שראה אור מאז 1856 ועד שנסגר על ידי השלטון הנאצי ב-1943. גליונו הראשון של FAZ ראה אור ב-1 בנובמבר 1949. למרות ההערכה הרבה שחשו כלפי העיתון הוותיק, הצהירו מייסדיו במאמר המערכת הראשון שה-FAZ איננו יורשו של הפרנקפורטר צייטונג אלא עיתון חדש.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 התרחב העיתון, נוסף על מרכזיו בפרנקפורט ובמיינץ נוספו לו סניפים ראשיים במינכן ובברלין. לעיתון International New York Times התווסף בסינדיקציה מוסף בן שמונה עמודים של ה-FAZ באנגלית שישה ימים בשבוע ובו מבחר מתורגם ממאמרי אותו יום. מוסף זה הצטמק בהיקפו ובתפוצתו עד לטבלואיד פעם בשבוע.

אופי העיתון

כותרות העיתון מוצגות באופן מסורתי באותיות גותיות ועד 2007 לא הוצגה בו אף תמונה בעמודו הראשי. עקרון זה נשבר פעמים ספורות, למשל ביום האחדות הגרמנית ב-4 באוקטובר 1990 הוצגה בעמודו הראשון תמונת בניין הרייכסטאג בברלין וב-12 בספטמבר 2001 הוצגו בו עקב אסון התאומים בנייני מרכז הסחר העולמי הקורסים ותמונתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש.

בהקשר היהודי והישראלי

העיתון הביע תמיכה בהסכם השילומים ואף הביעה תמיכה בעמדת ישראל נגד זו של ממשלת גרמניה במהלך המשא ומתן. עם זאת, העיתון פרסם דו"ח אוהד לתוכנית חלופית הבאה לתת את השילומים שלא דרך מדינת ישראל.
בשנת 1965 העיתון יצא נגד ביטול ההתיישנות על פשעי הנאצים, בטענו שהשינוי לא יביא למשפטים רבים. 
במהלך מלחמת יום הכיפורים סירב מערכת העיתון לפרסם מאמר פרו ישראלי כמודעה, בצעד שעורר ביקורת בישראל.
בשנת 1986 פרסם העיתון בהמשכים את מנוחה נכונה של עמוס עוז.
אמאדו מוטארי

קריירת מועדונים

מוטארי החל לשחק באקוקאנה המקומית, ובשנת 2012 עבר לשחק בלה מאן ב', קבוצת המילואים של לה מאן הצרפתית.
בחודש ינואר 2014 חתם מוטארי במטאלורג דונצק מליגת העל האוקראינית, וכך הפך לשחק הניז'רי הראשון בתולדות הליגה. ב-15 במרץ 2014 ערך מוטארי את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בתיקו 1-1 נגד איליצ'יבץ מאריפול במסגרת המחזור ה-21 בליגה. הוא ערך במועדון 6 הופעות ליגה בלבד.
ב-2 ביולי 2014 חתם מוטארי על חוזה ל-4 שנים באנז'י מחצ'קלה מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה. בעונתו הראשונה במועדון ערך מוטארי 29 הופעות ליגה בהן הבקיע 6 שערים, ולקח חלק בעליית המועדון לליגת העל הרוסית.
ב-25 בינואר 2017 חתם בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.

קריירה בינלאומית

ב-23 בינואר 2012 ערך מוטארי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניז'ר, כשנכנס כמחליף בדקה ה-57 בהפסד 0–2 לנבחרת גבון במסגרת גביע אפריקה לאומות 2012.
הנפטונז

ביוגרפיה

פארל ויליאמס וצ'אד הוגו נפגשו במחנה קיץ, בלהקה שבה פארל ניגן על קלידים ותופים, והוגו ניגן על סקסופון טנור. יחד עם הוגו, למד פארל בתיכון "פרינסס אן", שם הם ניגנו בתזמורת בית ספרית. בשנת 1990, הקימו פארל והוגו הרכב רית'ם אנד בלוז עם שי היילי ומייק הת'ריג', בשם הנפטונז. בתיכון הופיע ההרכב בתחרות כשרונות בית ספרית, ושם הם התגלו על ידי המפיק טדי ריילי, חבר להקת הבלקסטריט ומי שמזוהה עם יצירת הג'ק סווינג החדש ועבד עם מייקל ג'קסון. לאחר סיום לימודיהם בתיכון, חתמו השלושה, כהרכב, אצל ריילי.
פארל והוגו הפכו רשמית לצמד מפיקים תחת שמם הישן, "הנפטונז", בשנת 1994. הם הפיקו את השיר, "Tonight's The Night" מאלבומם השלישי של הבלקסטריט.
הם זכו לתשומת לב גדולה כשהפיקו את השיר "Superthug" של N.O.R.E אשר דורג במקום ה-36 בבילבורד הוט 100, בשנת 1998.
הצמד הפיק לקליס את אלבומה הראשון, Kaleidoscope, בשנת 1999, וזכה להצלחה מסחרית עם שירים שהפיק לג'יי זי, מיסטיקל, באסטה ריימס ואשר.
בשנת 2001, הפיקו הנפטונז את השיר "I'm a Slave 4 U" של בריטני ספירס, איתו הגיעו לצמרת המצעדים ברחבי העולם.
באותה שנה הגיעו למקום הראשון בארצות הברית עם השיר, "Hot in Herre", של נלי.
הנפטונז הפיקו את אלבומם של הקליפס,‏ Lord Willin', בשנת 2002. האלבום דורג במקום הרביעי במצעד האלבומים של הבילבורד.
הם הוציאו אלבום בכורה בשם The Neptunes Present... Clones, הכולל רמיקסים ושיתופי פעולה עם אמנים שונים, בשנת 2003.
הנפטונז הפיקו את השיר, "Drop It Like It's Hot" של סנופ דוג בשיתוף עם פארל, בשנת 2004. השיר הגיע למקום הראשון בשלושה מצעדי בילבורד (בילבורד הוט 100, בילבורד רית'ם אנד בלוז, בילבורד שירי ראפ) ובמצעדים נוספים ברחבי העולם. בנוסף, השיר היה מועמד לשלושה פרס גראמי.
הנפטונז זכו בשלושה פרסי גראמי מתוך 11 מועמדויות. הראשון בקטגוריית "מפיק השנה" והשני בקטגוריית "אלבום הפופ של השנה" על עבודתם באלבומו של ג'סטין טימברלייק, Justified, בשנת 2004.
הם קיבלו את פרס הגראמי השלישי שלהם, בקטגוריית "שיר הראפ של השנה" על עבודתם בשיר "Money Maker" של לודקריס, בשנת 2008.
הצמד השתתף בהפקת אלבומה האחד עשר של מדונה, Hard Candy, באפריל 2008.

הקול של הנפטונז

הקול של הנפטונז מאופיין בקטעי סינתיסייזר, סימפול קלידים ומלווה במכונת תופים.
רבים מהפקותיהם כוללים שירת פלסטו של פארל כמו בשירים, "Excuse Me Miss" של ג'יי זי ו- "Beautiful" של סנופ דוג.

.N.E.R.D

N.E.R.D. הוא הרכב מוזיקלי הכולל את פארל, הוגו ואת שי היילי. שם ההרכב הוא ראשי תיבות של No one Ever Really Dies (אף אחד לעולם לא באמת מת).
ההרכב הוציא ארבעה אלבומים: In Search Of ‏ (2001),Fly Or Die ‏(2004), Seeing Sounds‏ (2008) ו-Nothing ‏(2010).
טייק

טייק (באנגלית: Take) הוא הקלטה רציפה אחת של הופעה (לרוב של שחקן או של זמר). במונח נעשה שימוש הן בתעשיית הקולנוע והן בתעשיית המוזיקה לצורך סימון ומעקב במהלך ההפקה (שלב הצילומים בקולנוע, הקלטת קול באולפן במוזיקה).

בקולנוע

בקולנוע, "טייק" הוא כל אחת מהגרסאות השונות המצולמות של שוט מסוים. טייקים שונים של אותו השוט ממוספרים, בדרך כלל, החל ממספר 1, בסדר עוקב, רצוף ועולה, עד שצילומי השוט נשלמים (על פי שיקול דעתו של הבמאי). בדרך כלל, בתחילת כל טייק מצולם הקלאפר - לוח שעליו רשומים מספרי הטייק, השוט והסצנה.
רק טייקים שנבדקו על ידי מנהל תסריט, ואשר אושרו על ידו שאינם פוגעים בהמשכיות, נשלחים אל עורך הסרט.

one-take

מצב בו עבור שוט מסוים מצולם טייק אחד בלבד (בדרך כלל בשל אילוצי תקציב/זמן).

long take

שימוש בשוט ארוך מאוד (long takes), ללא התערבות של עריכה, דבר הדורש היערכות מיוחדת של השחקנים ואופן הצילום.
דוגמה לשימוש בכך היא בסרט "החבל" של אלפרד היצ'קוק, המפורסם בזכות היותו מורכב מתשעה שוטים רצופים וארוכים, באורך של ארבעה עד עשר דקות כל אחד מהם. בחירה זו של הבמאי דרשה מהשחקנים לדרוך על כבלי חשמל ועל מסילות דולי במהלך הצילומים, ומפועלי הבמה להזיז מהדרך של המצלמה רהיטים ואביזרים, כשהיא נעה סביב החדר. רגלו של הצלם נשברה במהלך צילומי אחד הטייקים, והוא נגרר אל מחוץ לאולפן על מנת שהצילומים יוכלו להמשיך ללא הפרעה. הפתיחה בת שמונה הדקות של הסרט "השחקן" כוללת דיאלוג בין מספר אנשים, המשוחחים ביניהם על השימוש ב-long takes בסרטים אחרים.
מקס הרץ פאשא

רקע: משפחתו ולימודיו

מקס הרץ נולד ב-19 במאי 1856 במשפחה יהודית מרובת ילדים בכפר אוטלאקה (Ottlaka), אז בממלכת הונגריה, חלק מהאימפריה האוסטרית, בימינו הכפר גרניצ'ר (Grăniceri), במחוז ארד שברומניה. אביו היה חקלאי. אמו הייתה בת למשפחה בשם רוזנפלד ונפטרה כשמקס היה ילד. אחרי מותה בשנת 1868 עבר האב עם ילדיו לגור בעיר טימישוארה באזור באנאט שהיה גם הוא חלק ממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה. שם נרשם לבית הספר פרטי של ויזנר אך נאלץ זמנית להפסיק לימודיו בגלל קשייו הכלכליים של אביו, ששלחו לעבוד כחניך אצל סוחר בעיר. הרץ חזר ללימודיו וסיים בשנת 1874 את שנות התיכון בבית ספר חדש שנפתח באותן השנים. מקס הרץ למד אדריכלות בבודפשט באוניברסיטה הטכנית ע"ש המלך יוזף עד שנת 1877 והמשיך את לימודיו בפקולטה לאדריכלות בווינה, אותה סיים בשנת 1880.

חייו ופעילותו במצרים

בשנת 1881, בהיותו גיל 25, ביקר לראשונה במצרים ושימש כבן-לוויה ומורה פרטי לילדי בעל בית המלון הוטל דו ניל (Hôtel du Nil). הוא הועסק על ידי משפחה זו עוד באיטליה שם בילה את זמנו הפנוי בחקר המונומנטים האדריכליים האיטלקיים.
בשנת 1882 צורף מקס הרץ כאדריכל לצוות המשרד לענייני הוקף, רכש שם את בקיאותו באמנות המוסלמית וקנה לעצמו שם בתחום האדריכלות האסלאמית.
בשנת 1888 התקבל כחבר בוועד לשימור מורשת האמנות הערבית (Comité de Conservation des Monuments de l'Art Arabe) בניהולו של יוליוס פרנץ פאשא (שהיה האדריכל הראשי של הח'דיו תאופיק פאשא), וכעבור שנתיים מונה לתפקיד האדריכל ראשי ומנהל בפועל של הוועד.
בשנת 1892 נשלח מקס הרץ בתוקף מעמדו לארצות הברית כאחראי על הביתן המצרי בתערוכה העולמית בשיקגו המשחזר רחוב שלם בקהיר ("A Cairo street").
מקס הרץ נדרש לפקח על קיטלוג הפריטים של המוזיאון לאמנות אסלאמית בקהיר, ובשנת 1903 מוסד זה נפתח מחדש בהנהגתו בבּאבּ אל-חאלק.
בזמנו הפנוי הירבה לבקר בשטחי יוון שהיו עדיין בשליטה טורקית, בטורקיה עצמה, בבולגריה, בסרביה, בצרפת, בגרמניה, בבריטניה ובאיטליה.
בשנת 1895 קיבל מיורשו של תאופיק פאשא, החדיו עבאס חלמי השני, שלמד בווינה והיה למעריץ של התרבות האוסטרית), את התואר ביי וב-1910 הועלה למעמד הרם של פאשא.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הודח הח'דיו עבאס השני, ומצרים הפכה למדינת חסות של בריטניה. אזרחי אוסטרו-הונגריה נחשבו בעיני השלטונות בקהיר לנתינים של מעצמה אויבת. כנתין זר גם מקס הרץ, למרות זכויותיו בחיי החברה והתרבות המצרית, נאלץ להתפטר מכל תפקידיו ולעזוב את מצרים.
מקס הרץ פאשא נשא לאשה את פרלה קולורני, בת למשפחה יהודית ממילנו ולזוג נולדו 3 בנות - פאני, לימים נשואה סרני, טרי, ילידת קהיר ונשואה למריו דה בנדטי, אוולין שחיה בניו יורק, ובן בשם גזא, שנפטר בדמי ימיו בשנת 1913 ונקבר במילנו.
האדריכל מקס הרץ נפטר בציריך ב-5 במאי 1919 ונקבר בקבר שעיצב לעצמו מראש בבית עלמין יהודי במילנו.
משנת 1890 היה מקס הרץ חבר בוועד הבינלאומי של המונומנטים מצרפת - המחלקה המזרחית, והחל משנת 1891 היה אחד מחמישים החברים במכון המצרי (Institut Égyptien) בקהיר.
בשנת 1895 קיבל אות צלב האביר מהקיסר של אוסטרו-הונגריה, פרנץ יוזף.
אנציקלופדיה איראניקה

אנציקלופדיה איראניקה (Encyclopædia Iranica) היא אנציקלופדיה המוקדשת ללימודי איראן. ערכי האנציקלופדיה נוגעים למספר רב של דיסציפלינות מדעיות, מתחום מדעי הטבע, הרוח והחברה: גאוגרפיה, בוטניקה, זואולוגיה, היסטוריה, לימודי תרבות, ספרות, לימודי דתות, מדע המדינה, יחסים בינלאומיים ועוד. הערכים עוסקים מזוויות שונות בעמים הדוברים בשפות איראניות, תולדותיהם ותרבותם, ובארצות במרחב שבו הם חיים, או חיו בעבר. מרחב זה כולל את איראן עצמה וכן את אפגניסטן, טג'יקיסטן, אנטוליה, כורדיסטן ואזורים נוספים באסיה ובקווקז.
האנציקלופדיה מיועדת הן לתועלת העוסקים בלימודי איראן, והן לקהל המתעניין הכללי.
האנציקלופדיה היא מיזם רב-לאומי, שיצא לדרכו ב-1973, ופועל במסגרת המרכז ללימודי איראן באוניברסיטת קולומביה שבארצות הברית. המימון למיזם מגיע מאז 1979 מקרן ממשלתית אמריקנית לתמיכה במדעי הרוח, וכן מקרנות שונות ותורמים פרטיים. עם התמשכות הפרויקט גדל חלקם של תורמים פרטיים במימונו וקטן חלקו של המימון הממשלתי, וב-2007 הגיע רק שליש מן התקציב מהקרן לתמיכה במדעי הרוח.  
מעל 1200 חוקרים ממדינות שונות בעולם כתבו ערכים באנציקלופדיה. את מלאכת הכתיבה והעריכה מנהל העורך הראשי, הנעזר בעורך מנהל, בעורכי משנה, בוועדה מייעצת בינלאומית וב-44 יועצים מקצועיים. מייסד המיזם והעורך הראשי מ-1973 עד 2017 היה אהסן ירשאטר (Ehsan Yarshater), פרופסור אמריטוס באוניברסיטת קולומביה. 
הכרך הראשון יצא לאור ב-1982, ועד 2005 יצאו לאור 12 כרכים. הטקסט זמין במלואו בחינם ברשת האינטרנט. 
מפעל האנציקלופדיה איראניקה מעניק אחת לשנתיים את הפרס ע"ש לטיפה יארשאטר לעידוד מחקר הספרות האיראנית, בדגש על נשים במרחב האיראני והפרסי. בין מקבלות הפרס המשוררת סימין בהבאני, החוקרת פרזאנה מילאני והסופרת שהרנוש פארסיפור.
נובו שיראזה

ביוגרפיה

שיראזה נולד בעיר קונורה, במחוז דיווה (כיום ניקאהו שבמחוז אקיטה) ב-20 ביולי 1861. הוא עצמו טוען באוטוביוגרפיה שלו כי הוא נודע בילדותו כילד חצוף ולא ממושמע. בצעירותו, הוא קרא את הקלאסיקות הסיניות וספרים על כריסטופר קולומבוס, פרדיננד מגלן וג'ון פרנקלין. בהשראת זה האחרון, החליט שיראזה להיות חוקר קוטב בעצמו.
ביולי 1879 הוא החל לעבור הכשרה כאיש דת, אך חודשיים מאוחר יותר התגייס לצבא. בין השנים 1881 ל-1905, שיראזה הכשיר עצמו למסע אל הקוטב על ידי חקר איי קוריל. לאחר מכן הוא השתתף במלחמת רוסיה-יפן. לאחר שקרא כי מסעו של רוברט פירי אל הקוטב הצפוני נכשל, החליט שיראזה לשנות כיוון ולחקור את הקוטב הדרומי במקום.
לקח לשיראזה זמן עד שהצליח לשכנע את הממונים עליו לערוך את המסע, והוא נאלץ להצטרף קודם למשלחת אחרת אשר חקרה את איי קוריל. במהלך מסע זה הוא איבד את קבוצתו, נדבק בצפדינה וכמעט מת מרעב. בסופו של דבר המשלחת היפנית לאנטארקטיקה יצאה מטוקיו באונייה קיינאן מארו בדצמבר 1910, הגיעה אל הקרח ב-26 בפברואר 1911 והפליגה הלאה, אל תוך ים רוס. בגלל המועד המאוחר מאוד בעונה האנטארקטית, לא יכלה האונייה להתקדם מעבר לאי קולמן, וחזרה לסידני, אוסטרליה לחרוף שם.
במהלך העונה הבאה נעשה ניסיון שלישי להגיע לטווח ראייה של יבשת אנטארקטיקה, במטרה מוגדרת לחקור את ארץ אדוארד השביעי. קבוצה קטנה ירדה לחקור את הארץ שם נתקלו אנשיה בתנאי מזג אוויר קשים, שאילצו אותם לשוב על עקבותיהם. קיינאן מארו חזרה ליפן; היא הגיעה ליוקוהמה ב-20 ביוני 1912. הממונים על שיראזה זלזלו בהישגיה העלובים של המשלחת, אולם הוא התקבל כגיבור עממי בשובו אל יפן. הוא נפטר בקורמו צ'ו ב-4 בספטמבר 1946.