פול ריינו

קריירה מוקדמת

ריינו נולד בשנת 1878 בעיירה ברסלונט שבחבל האלפים של פרובנס עילית. אביו הצליח בעסקי הטקסטיל, ולריינו התאפשר ללמוד משפטים בסורבון. בשנת 1919 נבחר לבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי ושימש כנציג מחוז הולדתו עד שנת 1924. לאחר הפסקה קצרה נבחר שוב לפרלמנט בשנת 1924 מטעם אחד ממחוזות פריז. בתחילה נתפס כשמרן, אך במהלך השנים החל להיות מזוהה עם מפלגת הברית הרפובליקנית בעלת הנטיות הימניות-מרכזיות. בשנות העשרים השמיע דעות מתונות בשאלות הנוגעות לפיצויי המלחמה מגרמניה, אך בשנות השלושים החל להיות תקיף יותר בשאלה הגרמנית, ותמך בברית הדוקה עם בריטניה כנגד הגרמנים, וכן בהידוק היחסים עם ברית המועצות כמשקל נגד להשפעתה של גרמניה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החל לשמש כשר במשרות שונות, לרבות שר המושבות בממשלתו של פייר לאוואל בשנים 1931–1932. בשל עמדותיו במדיניות החוץ לא היה פופולרי במפלגתו, ולא שימש בתפקיד ממשלתי עד לשנת 1938 בה נמסר לידיו תיק המשפטים.
מזה זמן רב היה ריינו בצרפת, כוינסטון צ'רצ'יל באנגליה, ער לסכנה שאותה ייצג משטרו של אדולף היטלר בגרמניה. ריינו היה בין היחידים שתמכו בגנרל דה גול, שקרא להקים צבא המבוסס על דיוויזיות שריון ניידות, במקום התפיסה הנייחת שאותה ייצג קו מאז'ינו. קולם של השניים לא נשמע, והתפיסה האסטרטגית הצרפתית הוסיפה להיות תפיסה מיושנת ומאובנת, המתאימה למלחמת חפירות נוסח מלחמת העולם הראשונה.

שירותו בממשלת דאלדיה

ריינו שב לממשלה בשנת 1938 כשר המשפטים בממשלתו של אדואר דאלאדיה. משבר חבל הסודטים שהחל מעט לאחר מכן, גילה את הפער בין השקפת עולמו של ריינו וזו של יתר חברי מפלגתו. הוא התנגד בתקיפות לנטישת צ'כוסלובקיה על ידי צרפת, ובשל עמדתה הפייסנית של המפלגה עזב אותה והיה למועמד עצמאי. הוא נהנה מאמונו של דאלדיה.
ריינו, שהיה ימני בהשקפת עולמו, חשק בתפקיד שר האוצר, ובנובמבר 1938 מונה לתפקיד. בתפקידו זה הפך רבות מן הרפורמות הכלכליות שיצרה ממשלת החזית העממית של לאון בלום, על מנת להביא את המשק הצרפתי לרמת יעילות שתאפשר לו להתמודד עם המשק הגרמני המתחמש והולך לקראת מלחמה. כן תמך בפיחותו של הפרנק כמוצא לבעיותיה הכלכליות של צרפת. מדיניותו הקפיטליסטית של ריינו הייתה פופולרית בקרב קהילת העסקים הצרפתית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה הימין הצרפתי בעל רגשות מעורבים באשר למלחמה. רבים חשו כי האיום האמיתי הוא מצד ברית המועצות. פלישת ברית המועצות לפינלנד החלה את מלחמת החורף, וזו הביאה למשבר בממשלת צרפת עקב סירובו של ראש הממשלה דאלאדיה לשלוח חיילים לסייע לפינלנד, כל עוד עומדת צרפת במלחמה עם גרמניה הנאצית. ב-19 במרץ 1940 נפלה ממשלתו של דאלדיה. יומיים לאחר מכן מונה ריינו לראש ממשלת צרפת.

ראש ממשלת צרפת

ממשלתו של ריינו הייתה מורכבת מגורמים רבים. ביניהם קולות לוחמניים כז'ורז' מנדל, אך גם תבוסתנים רבים. בחירתו של ריינו לראש הממשלה אושרה על ידי הפרלמנט הצרפתי על חודו של קול. מפלגתו שלו נמנעה בהצבעה, ולמעלה ממחצית הקולות בעדו באו מאנשי המפלגה הסוציאליסטית של צרפת. מצב זה של ראש ממשלה מן הימין הנתמך על ידי אנשי שמאל פגע ביציבותה של הממשלה.
בהתמנותו לראשות הממשלה בתקופת מלחמה, ראה עצמו ריינו כתואמו של צ'רצ'יל וכממשיכו של ז'ורז' קלמנסו. ב-28 במרץ טס ללונדון, שם חתם על הסכם עם הממשלה הבריטית (אז עדיין בראשותו של נוויל צ'מברליין), לפיו לא יחתום אף אחד מן הצדדים על הסכם שלום נפרד עם גרמניה.
ריינו שאף להכריע את המלחמה, וסבר כי המדיניות של הכרעת המלחמה בטווח הארוך באמצעות מלחמת התשה היא שגויה. הוא חשב כי ניתן להרחיב את המלחמה לשטחי הבלקן או צפון אירופה. מכיוון שכך היה לו תפקיד חשוב בייזום המערכה של בעלות הברית בנורווגיה.

לאחר התפטרותו

ריינו נועד להיות בין הנאשמים במשפט ריום שנפתח בפברואר 1942, ונועד להטיל את האחריות לתבוסת צרפת על ממשלותיהם של בלום, דאלאדיה וריינו, אך בסמוך לפתיחת המשפט החליט פטן למחוק את שמו מרשימת הנאשמים. באוקטובר 1942 הוסגר לגרמנים. הוא שהה בבתי כלא גרמניים עד תום המלחמה, ושוחרר רק ב-7 במאי 1945.
לאחר המלחמה חזר אל הפוליטיקה. בשנת 1946 נבחר שוב כחבר הפרלמנט. הוא החזיק במספר משרות ממשלתיות בתקופה שלאחר המלחמה, ונותר דמות מפתח בחיים הציבוריים הצרפתיים. בשנים 1952 ו-1953 ניסה להרכיב ממשלה, ולהיות לראש הממשלה, אך כשל. ריינו היה בין התומכים העיקריים ברעיונות של איחוד אירופה. ריינו היה בין מנסחי חוקת הרפובליקה החמישית. בשנת 1962 התנגד לדה גול כאשר זה ניסה לשנות את שיטת הממשל לבחירות ישירות. בעקבות זאת, בבחירות בנובמבר 1962, הציבו הגוליסטים מועמד נגדו במחוז הבחירה שלו, והודות לפופולריות הרבה של דה גול, הלה גבר על ריינו. בעקבות ההפסד פרש ריינו מן הפוליטיקה.
מבחינה אישית שיקם ריינו את חייו לאחר המלחמה, ונישא שוב בשנת 1949. על אף גילו המתקדם (בן 71 כשנישא) הביא לעולם עוד שלושה ילדים בטרם נפטר בשיבה טובה בשנת 1966.