google/wiki40b huggingface dataset:
ארוו פרט

קורות חיים

פרט נולד בפאידה (Paide). השכלתו המוזיקלית של ארוו החלה בגיל 7, ובגיל 14 או 15 כבר כתב יצירות משלו. כאשר למד קומפוזיציה (אצל המורה היינו אלר) בקונסרבטוריון של טלין, נאמר עליו, "נדמה שדי לו לנער את שרווליו והתווים פשוט נושרים מתוכם." ההשפעות מן העולם שחוץ לברית המועצות היו מועטות מאוד בשנים ההן, לא יותר מאי-אילו סרטי הקלטה ופרטיטורות, שהגיעו באופן בלתי חוקי.
אף כי בשנותיו הראשונות של פרט הייתה אסטוניה מדינה עצמאית, ברית המועצות כבשה אותה בשנת 1940 כתוצאה מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ בין הסובייטים לנאצים. אסטוניה נשארה בשלטון סובייטי (מלבד תקופה של שלוש שנים בכיבוש גרמני) למשך 51 השנים הבאות.
מכלול יצירתו של פרט מתחלק באופן כללי לשתי תקופות. יצירותיו המוקדמות כתובות בסגנון נאו-קלאסי מחמיר, בהשפעת שוסטקוביץ', פרוקופייב וברטוק. אחר החל להשתמש בחיבוריו בטכניקת שנים-עשר הטונים ובשיטה הסריאלית של שנברג. גישה זו לא רק העלתה עליו את חמת הממסד הסובייטי, אלא התגלתה גם כמבוי סתום מבחינה יצירתית. אומר הביוגרף של פרט, פול הילייר:
"...הוא הגיע למצב של יאוש מוחלט, שבו הלחנת מוזיקה הצטיירה בעיניו כמחווה הסתמית וחסרת התוחלת ביותר שבנמצא, והוא לא מצא בעצמו את האמונה המוזיקלית וכוח הרצון לכתוב ולו תו יחיד."
בהצהרה זו יש אולי מן ההגזמה, מאחר שהסימפוניה השלישית שלו, המצביעה על סטיה מן הסגנון הקודם (1971), חוברה בתקופה זו. עם זאת, ברור שפרט חוה משבר אישי עמוק. בתגובה למצב זה של בין המצרים השתקע המלחין במוזיקה עתיקה - חזר, למעשה, לשורשי המוזיקה המערבית. הוא חקר את הקנטוס פירמוס, המזמור הגרגוריאני מן המאה השישית, ואת הופעת הפוליפוניות בתקופת הרנסאנס. באותה זמן החל לרדת לעומקה של הדת והצטרף לכנסייה האורתודוקסית הרוסית, מה שמצביע אולי על כך, שהמשבר שעבר נבע, בחלקו, מסיבות רוחניות, ולא רק ממניעים מוזיקליים בלעדיים.
המוזיקה שהחלה להגיח לאוויר העולם לאחר תקופה זו הייתה שונה באופן קיצוני. פרט מתאר אותה כ"טינטינאבולרית" - דומה לצלצול פעמונים. המוזיקה מאופיינת בהרמוניות פשוטות, לא פעם צלילים בודדים, נטולי קישוטים, או אקורדים משולשים, שהם הבסיס להרמוניה המערבית. אלה מזכירים צלצולי פעמונים, ומכאן השם. האקורדים הפעמוניים כתובים במקצבים פשוטים ובמהירות קבועה. השפעת המוזיקה העתיקה ברורה. מאפיין נוסף ביצירותיו המאוחרות של פרט הוא, שלעיתים קרובות הן כתובות לטקסטים מעבודת הקודש, אם כי על פי רוב הוא בוחר בלטינית או בשפה הסלבונית המקובלת בליטורגיה האורתודוקסית, במקום בשפת אמו, אסטונית.
פרט נודע ביותר ביצירותיו אלה, המאוחרות, ומצבו יוצא דופן כמלחין מודרני בהיותו פופולרי מאוד עוד בחייו.
פרט אמר, כי המוזיקה שלו דומה לאור העובר דרך מנסרה: המוזיקה עשויה להגיד משהו שונה במקצת לכל מאזין, וכך היא יוצרת ספקטרום של חוויה מוזיקלית, בדומה לקשת הצבעים של שבירת האור.
המוזיקה שלו שימשה ביותר מ-50 סרטי קולנוע בין השנים 1962 ל-2004. ה"שיר לזכר בנג'מין בריטן" הופיע בסרט "הנאהבים מפריז" של לאיוש קאראס (1991) ובסרטו של מייקל מור "פרנהייט 9/11", כרקע למתרחש לאחר התקפות ה-11 בספטמבר 2001 בניו יורק.
בישראל, קטע מתוך היצירה "Te Deum" הופיע בסדרת הדרמה טירונות.
מריו לנצה

ביוגרפיה

מריו לנצה נולד בפילדלפיה, פנסילבניה בשם אלפרדו ארנולד קוקוצה. הוא החל לשיר בגיל צעיר בהפקות מקומיות עד שיום אחד שמע אותו המנצח המפורסם סרגיי קוסביצקי, שנתן לו מלגה ללימודים בטנגלווד, מסצ'וסטס. קוסביצקי אמר ללנצה כי קול כמו שלו מתגלה פעם במאה שנים.
לנצה נתן את הופעת הבכורה שלו בטנגלווד ב-7 באוגוסט 1942, באופרה "נשות וינדזור העליזות" של אוטו ניקולאי, וזכה לביקורות נלהבות. בניו יורק טיימס נכתב עליו, כי "טנורים בודדים יכולים להשתוות לקולו מבחינת איכות, חמימות ועוצמה".
הקריירה האופראית שלו נקטעה בגלל גיוסו לצבא במלחמת העולם השנייה. הוא שירת בחיל האוויר בהופעות לפני חיילים.
בשנת 1945 הופיע לנצה בסדרת תוכניות ברשת הטלוויזיה CBS ופתח במסע קונצרטים ברחבי ארצות הברית, קנדה ומקסיקו. בקונצרט ב"הוליווד בול" שמע אותו לואי ב. מאייר, מנהל מטרו גולדווין מאייר, שהחתים אותו על חוזה לשבע שנים. הייתה זו נקודת מפנה בקריירה הקצרה של לנצה, ששינה את שמו לקראת ההופעות בסרטים למריו לנצה, בהוקרה לאמו, מריה לנצה.

לנצה ככוכב סרטים

לנצה לא היה שחקן גדול. בכל סרטיו הפגין את כשרונו הייחודי - קול הטנור שלו. שני סרטיו הראשונים "נשיקת חצות" ו"הזמיר מניו אורלינס" היו הצלחות גדולות וב-1951 הופיע בסרטו המפורסם ביותר, "קארוזו הגדול", בו גילם את הטנור אנריקו קארוזו. לנצה היה אז בשיאו. הוא הוכתר על ידי השבועון טיים כאליל וכמלך עולם תקליטי הפופ, הרבה לפני אלביס פרסלי והחיפושיות.
בשנת 1954 הופיע בסרט "הנסיך הסטודנט". הוא הסתכסך עם הבמאי ועם אולפני ההסרטה ופוטר. הוא הוחלף בשחקן אחר אבל היה זה קולו של לנצה שהופיע בפסקול של סרט זה. פיטוריו של לנצה סימנו את תחילת ההתדרדרות שלו. הוא החל לעלות במשקל ולצרוך אלכוהול. בשנת 1956 הופיע פעם אחרונה בהוליווד בסרט "סרנדה", שלא הצליח כקודמיו.
ב-1957 החליט לנצה החליט לעזוב את הוליווד ולעבוד באיטליה. הוא הופיע בסרט "שבע הגבעות של רומא" (הידוע גם כ"להתראות רומא") והופיע בקונצרטים רבים ברחבי אירופה. בריאותו החלה להתערער. הוא סבל מהתקף לב ובעקבותיו מדלקת ריאות ותסחיף ריאתי. הוא מת ברומא בגיל 38.
לאחר מותו היו שמועות שהוא נרצח על ידי זריקת רעל בהוראתו של המאפיונר לאקי לוצ'יאנו לאחר שסירב להופיע בקונצרט לכבוד המאפיה. שמועות אלה לא הוכחו עד היום. אשתו ההמומה של לנצה חזרה לארצות הברית ומתה כעבור 4 חודשים ממנת יתר של סמים.
הקריירה של לנצה הייתה קצרה וטרגית. נער פשוט שעלה במהירות לשיאים וסיים את חייו בגיל צעיר. זמרת הסופרן היווניה מריה קאלאס ציינה על לנצה: "האכזבה הגדולה ביותר שלי הייתה, שלא התאפשר לי להופיע עם הטנור הטוב ביותר ששמעתי".
מאקאי

היסטוריה

האירופאי הראשון שביקר באזור היה ג'יימס קוק שהגיע למקום ב-1770. ההתיישבות המעשית הראשונה החלה ב-1860 על ידי קבוצת חוואים בראשות ג'ון מאקאי שהקימה שם חוות לגידול בקר. ב-1865 ניטע באזור מטע קני הסוכר הראשון ומועצת העיירה הוקמה ב-1875. ב-1903 הוכרזה מאקאי כעיר.
ב-1918 הכתה סופת ציקלון חזקה את העיר שגרמה לנזקים ולהרוגים שאליהם נוספו אנשים שמתו עקב מגפת דבר.
ב-1943 אירע במאקאי אסון התעופה הגדול ביותר בתולדות אוסטרליה. בהתרסקות מטוס B-17 מבצר מעופף שהמריא משדה התעופה של העיר, נהרגו 40 מתוך 41 אנשי הצוות שהיו על סיפונו.
בפברואר 1958 אירע בעיר אחד מהשיטפונות החזקים ביותר בתולדות אוסטרליה. 878 מ"מ גשם שירדו תוך 24 שעות הציפו את רובה של העיר. תושבים חולצו מגגות הבתים ונלקחו למרכזי סיוע חרום.
בפברואר 2008, בדיוק 50 שנה לאחר השיטפון הקודם, נפגעה מאקאי שוב משיטפון שהחריב את העיר. מעל 600 מ"מ גשם ירדו תוך 6 שעות וכ-2,000 בתים נחרבו או ניזוקו.
במרץ 2010 הכתה סופת ציקלון באזור. מעל 60,000 בתים נותקו מזרם החשמל וכן נפגעה רשת הטלפונים. לא דווחו פגיעות בנפש.

כלכלה

בעבר הייתה ידועה מאקאי כבירת הסוכר של אוסטרליה עקב מטעי קנה הסוכר שבסביבתה שהם מקור האספקה הראשי של הסוכר לתצרוכת מקומית וליצוא. אך מאז תחילת המאה ה-21 פינתה תעשיית הסוכר את הבכורה לטובת ענף כריית הפחם. 34 מכרות פחם באזור מספקים 100 מיליוני טונות פחם בשנה.
תעשיית הסוכר החלה באמצע המאה ה-19 כאשר ניטעו מטעים קטנים של קנה סוכר כשבצמוד לכל אחד מהם הוקמה טחנה לריסוק קני הסוכר. בהמשך הוקמו קואופרטיבים שניהלו את גידול קנה הסוכר ועיבודו. במהלך המאה ה-20 נסגרו רוב רובן של טחנות עיבוד קנה הסוכר עד שנותרו רק שלוש טחנות. בשנים האחרונות שטחי גידול קנה הסוכר באזור משתרעים על פני 860 קמ"ר והם מייצרים 6.5 מיליוני טונות של קנה סוכר בשנה. מיבול זה מופקים כל שנה כ-850,000 טונות של סוכר ו-180,000 טונות של מוצרי לוואי. נמל מאקאי משמש כשער ליצוא התוצרת ברחבי העולם.

תיירות

באופן יחסי לאזורים אחרים בקווינסלנד תעשיית התיירות במאקאי קטנה יחסית ועדיין נמצאת בתהליך התפתחות. זאת למרות היותה קרובה לאתרי טבע כמו פארקים לאומיים ולשונית המחסום הגדולה. מספר התיירים הפוקדים את העיר ואת סביבתה עומד על 685,000 תיירים בשנה. מספר הלינות במלונות העיר עומד על 2.7 מיליון בשנה, גידול של מיליון לינות ביחס לשנת 2000.
איי מלכיור

גילוי האיים

האיים התגלו על ידי משלחת החקר הגרמנית בפיקודו של אדווארד דאלמאן.
דאלמאן לא נתן לאיים שם.
האיים התגלו מחדש ומופו באופן גס על ידי המשלחת הצרפתית השלישית באנטארקטיקה בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו קרא לאי המזרחי ביותר שגילה בקבוצת איי מלכיור על שמו של סגן אדמירל ז'ול מאלכיור (Jules Melchior) מחיל הים הצרפתי.
לימים התברר כי האי שכונה על ידי שארקו "האי מלכיור" ( Île Melchior) הוא למעשה שני איים - האי אטא והאי אומגה, והשם הפך לשמה של קבוצת האיים כולה.
קבוצת האיים מופתה חלקית בשנת 1927 על ידי ספינת המחקר דיסקברי במסגרת סקרי דיסקברי, ומופתה על ידי משלחות ארגנטינאיות ב־1942, ב-1943 וב-1948.

מקור השם

במהלך סקרי דיסקברי מופו האיים והסוקרים קראו לקבוצות האיים מלכיור, בהתבסס על השם שנתן שארקו.
שירלי טילמן

חייה האישיים

טילמן נולדה בטורונטו שבקנדה ב-1946. היא סיימה את לימודיה בבית ספר תיכון קווין שבוויניפג, ועברה לאונטריו ללימודי תואר ראשון בכימיה ב-1968. טילמן הייתה מורה מחליפה בבית ספר בסיירה לאון שבמערב אפריקה דרך " canadian University Services Overseas (CUSO) Program" היא נישאה לג'וסף טילמן ב-1970 והם התגרשו ב־1983. שירלי זכתה במשמורת על ילדיהם המשותפים. טילמן קיבלה את הדוקטורט שלה בביו כימיה באוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה, תחת הנחייתו של ריצ'רד הנסון. שם עבודת הדוקטורט שלה היה "הויסות ההורמונלי של PEPCK". ב-2001 ירשה טילמן את מקומו של ארנולד שפירו ונהייתה לנשיאה ה-19 של אוניברסיטת פרינסטון, ולאישה הראשונה בתפקיד זה.

מחקרים

עבודתה של טילמן מתמקדת בביולוגיה מולקולרית בכלל ובוויסות הגנים במהלך ההתפתחות בפרט. בזמן עבודתה על הדוקטורט, טילמן וחבריה לקבוצה המחקר שיכפלו לראשונה גן של יונק. בהמשך הוכיחה טילמן כי גן הגלובין הוא גן מאוחה, משמע חלבון הגלובין הוא חלבון מאוחה אשר נוצר משילוב של 2 גנים,  הוכחה שאיששה רבות מתאוריות הרבולוציוניות על התנהגות הגן . היא המשיכה לגלות פריצות דרך בתחום המדע כחוקרת עצמאית במכון לחקר הסרטן בפילדפיה, וכעוזרת לפרופסור לגנטיקה האנושית באוניברסיטת פנסילבניה. ב־1988 הצטרפה טילמן למכון הווארד יוס לרפואה כחוקרת. טילמן הייתה חלוצה בתחום השימוש בעכברים על מנת להבין את התנהגות הגנים על ידי חקירת ההשפעה של החדרת גנים בתאים עובריים. בשנת 1998 היא לקחה על עצמה תחומי אחריות נוספים כמייסדת של המכון הרב- תחומי לחקירת גנים מאוחים, באותו זמן שבו היא חקרה איך גנים של נשים וגברים נארזים והשלכת ההבדלים על וויסות צמיחת העובר.

קריירה כנשיאת אוניברסיטת פרינסטון

טילמן הפכה לנשיאה ה-19 באוניברסיטת פרינסטון בשנת 2001. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת אוניברסיטת פרינסטון. תחת הניהול שלה, האוניברסיטה בנתה בית מגורים שישי, מכללה על שם מג ויטמן, כדי להכיל הרחבה של 11 אחוזים סטודנטים ומשתלמים (גידול של כ 500 תלמידים).
רענן שקד

עיתונות

שקד נולד בחיפה. כשהיה בן חמש אביו נהרג בתאונת עבודה. החל את הקריירה העיתונאית שלו כששירת בביטאון חיל הים. התגורר בסן פרנסיסקו וניו יורק במשך שלוש שנים, והשלים תואר שני בארצות הברית. באותה תקופה עבד עבור ה-CNN, וכתב ל"מעריב" טור שבועי בו תיאר את החוויה האמריקאית. במשך שנים אחדות שימש כעיתונאי ועורך ב"עיתון תל אביב" ו"זמן תל אביב" ובהמשך כמבקר טלוויזיה ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות" (בתפקידו זה היה מעורב בשנת 2006 בעימות מתוקשר עם דודו טופז).
שקד נמנה עם צוות פיתוח התוכן של אתר האינטרנט ynet בטרם עלה לאוויר, ולאחר עלייתו הקים וערך את אשכול התרבות באתר. כן כתב גם ב-Xnet. בהמשך עבר לשמש כסגן עורך המוסף "7 ימים" ב"ידיעות אחרונות", וכמבקר הטלוויזיה היומי של העיתון. באוגוסט 2007 מונה לעורך המוסף היומי "24 שעות", עד שפרש בנובמבר 2010.
בספטמבר 2017 מונה לתפקיד העורך הראשי של מגזין "בלייזר", במקביל לכתיבת הטור השבועי הקבוע במוסף "7 ימים" וכתבות המגזין. שקד גם מוסר הרצאות בנושאי עיתונות, ומלמד בבית הספר לכתיבה "סדנאות הבית", שם הוא מנחה סדנה לכתיבה בגוף ראשון - "לכתוב את עצמי", יחד עם הסופר והתסריטאי עומר ברק. בדצמבר 2018 ביקש לסיים את תפקידו כעורך מגזין בלייזר.
ב-2006 התחתן בטקס רפורמי לאשת התקשורת דורית גבירצמן. לזוג בן ובת, והם מתגוררים בתל אביב.

רדיו ותסריטי טלוויזיה

במשך כשלוש שנים הגיש את תוכנית הרדיו "מבקר בשישי" בגלי צה"ל. כן שימש כמגיש אורח בתוכנית "המילה האחרונה" בגל"צ.
ב-2007 יצר יחד עם גיא מרוז את סדרת הדוקו-ריאליטי "איפה הכסף", עבור שידורי קשת בערוץ 2 (4 פרקים). בהמשך יצר יחד עם סיגל אבין את הקומדיה "בלתי הפיך", עבור רשת בערוץ 2.

התבטאויות וביקורת

התבטאויותיו עוררו סערה מספר פעמים. ביוני 2016 פרסם את הטור "החיים הסודיים של אשתי", שעורר עליו ביקורת רבה וטורי תגובה, הוא עצמו כתב את טור התגובה "החיים הכבר לא–סודיים של אשתי". עם חטיפת ורצח שלושת הנערים בקיץ 2014, התבטא בעמוד הפייסבוק שלו כנגד הורי הנערים ובחירתם של תושבי יו"ש היהודים במקום מגוריהם.
פייר אנרי

חייו

פייר אנרי החל לערוך ניסויים בגיל 15 בקולות שהפיק מחפצים שונים, והמיזוג של רעשים אל תוך מוזיקה קסם לו. הוא למד אצל נדיה בולנז'ה, אוליביה מסייאן ופליקס פאסרון בקונסרבטואר של פריז בשנים 1938 - 1948.
משנת 1949 עד 1958 עבד אנרי באולפן ההקלטות האלקטרוני של רדיו צרפת (RTFׂ) שייסד פייר שפר בשנת 1943. במהלך תקופה זו כתב עם שפר את "סימפוניה לאדם בלבד", שהתפרסמה ב-1950; כן חיבר את המוזיקה הקונקרטית הראשונה שהופיעה בסרט מסחרי, הסרטון "Astrologie ou le miroir de la vie". בהמשך כתב אנרי מוזיקה לאין-ספור סרטים ובלטים. 
שנתיים לאחר שעזב את אולפן ההקלטות RTF ייסד אנרי, עם ז'אן בארונה, את האולפן האלקטרוני הפרטי הראשון בצרפת, אולפן אפסון-קאבאס.
בין יצירותיו הנודעות ביותר של אנרי הבלט משנת 1967, Messe pour le temps présent, שנכתב בשיתוף פעולה עם מישל קולומביה ועם הכוראוגרף מוריס בז'אר, שעמו עבד על עוד כמה וכמה יצירות. 
המלחין כריסטופר טינג הושפע כל כך מ"פסיכה רוק" של אנרי בכתיבת הנושא לתוכנית ההנפשה הפופולרית שלו, "פוטוראמה", עד שהנושא איננו אלא וריאציה על המקור.
סטנדל

ביוגרפיה

מארי-אנרי בל נולד בעיר גְרֶנוֹבְּל שבצרפת בשנת 1783 למשפחה בורגנית, שלה רחש הערכה מעטה מאוד. אמו מתה כאשר היה בן שבע. בשנת 1796 החל את לימודיו באקול סנטרל ובשנת 1800 עזב את גרנובל לאיטליה, מקום אשר הותיר בו חותם עמוק ומתמשך.
בהמשך שנותיו הצטרף למסע האיטלקי של צבא נפוליאון, ועם סיומו שב לפריז, שם ניסה לעשות חיל במסחר, בכתיבה ספרותית ובפיתוין של נשים. לקחי שנים אלו מילאו מאוחר יותר תפקיד חשוב בעיצוב דמותו של ז'וליאן סוֹרֶל, גיבור הרומן החשוב שלו "האדום והשחור" (Le Rouge et le Noir). החל משנת 1810 מילא תפקיד של קצין מִנהלה ואספקה במלחמות נפוליאון ועם נפילתה של האימפריה הראשונה של נפוליאון בשנת 1814 בחר להתיישב במילאנו שבאיטליה. בשנים אלו החל סטנדל לכתוב את יצירותיו הראשונות, כולל "היסטוריה של הציור באיטליה" ו"רומא, נאפולי ופירנצה" וכן "האהבה". במהלך כתיבת יצירה אחרונה זו נאלץ סטנדל לפרסם בפריז, שכן הוא נחשד בהשתייכות לתנועת הקרבונרים (אגודה חשאית של מתנגדי המשטר שפעלה באיטליה), ונאלץ לעזוב את איטליה.
עם שובו לפריז, במצב כלכלי מעורער אחרי מותו של אביו, נכנס סטנדל לחוגים הספרותיים של העיר וביקר בסלונים הספרותיים. הוא הצטרף לקבוצה קטנה שהושפעה מפרוספר מרימה, וכתב מאמרים ומסות. בשנת 1827 פרסם את ספרו הראשון, "ארמנס" ובשנת 1830 את "האדום והשחור", שהושפע במידה מסוימת מאירועי מהפכת יולי 1830. אחרי המהפכה, מונה לתפקיד קונסול בעיירה צ'יוויטווקיה (Civitavecchia) שבסמוך לרומא.
סטנדל היה משועמם בעיירה הקטנה והירבה במסעות ברחבי אירופה. הוא לא הצליח להשלים את היצירות שבכתיבתן עסק אז, "זכרונותיו של אגוטיסט" (Souvenirs d'égotisme) ו"לוסיין לוון" (Lucien Leuwen), אחרי שהשלים את כתיבת הרומן החשוב השני שלו - "מנזר פרמה" (La Chartreuse de Parme) בשנת 1839.
סטנדל נפטר בלילה שבין ה-22 ל-23 במרץ 1842 ונקבר בפריז.
מיכאל רומניגה

באיירן מינכן

רומניגה החל את הקריירה שלו בבורוסיה ליפשטאט מעיר הולדתו, ובשנת 1981 עבר לשחק בנוער של באיירן מינכן. כעבור שנה עלה לבוגרים, וסבל תחילה מהשוואות בלתי פוסקות לאחיו הגדול קרל היינץ, שכבר היה כוכב גדול בבאיירן מינכן באותם ימים, שהקשו עליו להתקדם. עם זאת, החל לתפוס מקום של קבע בקבוצה, ושיחק בה שש עונות, בהן כבש 44 שערים ב-152 הופעות, וזכה בשלוש אליפויות הבונדסליגה ברצף, שני גביעים מקומיים וסופר קאפ אחד. כמו כן, פתח בהרכב הקבוצה בהפסד 2-1 לפורטו בגמר גביע אירופה לאלופות 1987.

בורוסיה דורטמונד

בקיץ 1988 חתם רומניגה בבורוסיה דורטמונד, שאוהדיה היו חשדניים כלפיו תחילה עקב ייחוסו המשפחתי וקבוצתו הקודמת. עם זאת, כבר בעונתו הראשונה זכה עם בורוסיה דורטמונד בגביע הגרמני ובסופר קאפ, בו דורטמונד ניצחה בגמר את באיירן מינכן. בשנת 1992 מונה רומניגה לקפטן הקבוצה על ידי המאמן אוטמאר היצפלד. בשנת 1993, בעונתו האחרונה בבורוסיה דורטמונד, העפיל רומניגה עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א, בו הפסידה דורטמונד ליובנטוס במפגש כפול. סך הכל שיחק רומניגה חמש עונות בבורוסיה דורטמונד, בהן צבר 157 הופעות וכבש 36 שערים.

אוראווה רד דיימונדס

בשנת 1993 עבר רומניגה לליגת העל היפנית שרק החלה לפעול באותה תקופה, וחתם באוראווה רד דיימונדס מהעיר סאיטאמה. רומניגה שיחק שנתיים במועדון היפני, צבר 42 הופעות וכבש 13 שערים. עם זאת, נאלץ לפרוש בשנת 1995 בגיל 31, עקב פציעה.

קריירה בינלאומית

לרומניגה שתי הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, אך מעולם לא שיחק בטורניר גדול.

חיים אישיים

לאחר הפרישה, עבר רומניגה לתחום העסקים והפיננסים, ולקח חלק בעסקים שונים, ביניהם הקמת בית ספר לכדורגל הקרוי על שמו בדורטמונד.
רומניגה לקח חלק בקמפיין נגד שימוש בסמים, ובקמפיין אחר לעמותה המסייעת לילדים החולים במחלות סופניות ולילדים מעוטי יכולת.
רומניגה הוסמך לאימון כדורגל בשנת 2007 באוניברסיטת קלן לספורט.
רומניגה נשוי לקרוליין, ולהם שלושה בנים.
יחסי ניו זילנד–פקיסטן

היסטוריה

שר החוץ והמסחר בניו זילנד, פיל גוף, ביקר בפקיסטן בסוף שנת 2004.
בשנת 2005, ביקר נשיא פקיסטן, פרובז מושראף את ראש הממשלה הלן קלארק בניו זילנד. במהלך שיחותיו עם מנהגי ניו זילנד, הדגיש מושארף והציע לשתי הממשלות לבנות קשרים קרובים בעיקר בתחומי החינוך, טכנולוגיה, תקשורת, מידע, חקלאות ומוצרי חלב.
ניו זילנד יצרה תוכנית להכשרת מוקשים בעיר קואטה בפקיסטן. באוקטובר 2005, בעקבות רעידת אדמה הרסנית, הודיעה שר הסיוע של מרילנד כי המדינה תכפיל את תרומת הסיוע במיליון וחצי דולר. הטלוויזיה הפקיסטנית שיבחה את ניו זילנד ואת תרומתה. כעשרה ארגונים לא ממשלתיים בניו זילנד קיבלו תרומות מהציבור לסיוע הקורבנות בפקיסטן. כמו כן, ראיי ג'וליאן (מנכ"ל המועצה לפיתוח בינלאומי) שיבח את ניו זילנד וציין כי "התגובה של ממשלת זילנד והציבור לטרגדיות של סוף השבוע בפקיסטן כבר מצוינות". בנובמבר 2005, דיווח הצלב האדום של ניו זילנד כי התרומות הגיעו לסך 620,000 דולר.

סחורה

בשנת 2004, ייצאה ניו זילנד סחורה בשווי 24.4 מיליון דולר אל פקיסטן. עד שנת 2007 שווי הסחורה הגיע ל85 מיליון דולר. פקיסטן ייצאה סחורה בשווי 67.7 מיליון דולר ניו זילנדי. רוב הייצוא של ניו זילנד מורכב ממשאבים כגון : מוצרי חלב, מוצרי צמר ומוצרי בעלי חיים אחרים בעוד שפקיסטן מייצאת בעיקר מוצרי הלבשה.
בשנת 1990 חתמו שתי הממשלות על הסכם סחר. כחלק מהסכם זה, שני הצדדים יצרכו לקיים את פגישת ה- JTC (ועדת המסחר הפדרלית של ניו זילנד) . הפגישה הראשונה התקיימה במרץ 2002 שבה הועלו דיונים על מנת לשפר את השיתוף הכללי בין שתי המדינות.
הבית הכחול

היסטוריה

ייתכן שהאחוזה ניצבת במקום בו עמד ארמון עתיק שנבנה ב-1068, שנה לאחר שסאול הייתה לאחת משלוש בירותיה של שושלת גוריאו. הארמון במקום, שנודע בשם "גיונגמודאי" (경무대), שימש לטקסים ולאימונים צבאיים עד כיבוש קוריאה בידי יפן בשנת 1910. ב-1869 שכנו באחוזה חמישה ביתנים, וב-1905 נוסף להם ביתן שישי. לאחר הכיבוש היפני נהרסו רוב המבנים במקום, והיפנים הקימו ב"גיונגמודאי" את משכנו של המושל הכללי של קוריאה.
לאחר עצמאות קוריאה ב-1945 החל ארמון המושל היפני לשמש כלשכתו וכמקום מגוריו של נשיא המדינה. ב-30 בדצמבר 1960 שונה שם האחוזה באופן רשמי ל"בית הכחול", בשל צבע רעפי הגג של המבנה המרכזי בה. שינוי השם נועד להשכיח את זכרו של הכיבוש היפני, ומסיבה זו הוחלט על הקמת מבנה מרכזי חדש, אשר ישמש כמקום מגוריו ועבודתו של הנשיא. המבנה החדש, אשר הוקם לפי עקרונות האדריכלות הקוריאנית המסורתית, הושלם ב-1991. הבניין כולל מבנה מרכזי בן שתי קומות ומשני צדדיו שני אגפי משנה. גגו של המבנה המרכזי עשוי מ-150,000 רעפים כחולים. ב-1993 נהרס המבנה אשר שימש את המושל היפני הכללי.
חיל החינוך והנוער

תג חיל החינוך והנוער

תג היחידה של חיל החינוך והנוער מורכב מארבע לשונות המשתלבות ללהבה אחת: שלוש מהן מייצגות את שלושת המרכזים השונים של החיל, והרביעית - את מפקדת החיל. יחד, בפעילות משותפת מתואמת - הם יוצרים להבה המסוגלת להניע אחרים. התג החילי משקף את שילוב הכוחות.
התג מיועד לשימושם של החיילים בקורסים השונים שבבה"ד, אנשי מטה/מפקדת החיל, ויחידות שאינן כפופות למרכזים השונים, ביניהן בה"ד החינוך והנוער, גלי צה"ל, "במחנה", ויחידות ההסברה השונות.

הלהקות הצבאיות ותרבות בצה"ל

הלהקות הצבאיות היוו מאז ומתמיד את אחד ממרכזי העשייה של חיל החינוך והנוער. פעילות הלהקות מרוכזת בענף תרבות, השייך למפקדת החיל. הענף אחראי, בין היתר, על מיון הלהקות הצבאיות ואיתור חבריהן, העברת סדנה מקצועית, חלוקה ללהקות, בחירת רפרטואר, הפקת הלהקות ושיבוצן בפיקודים השונים. חברי הלהקות הצבאיות מופיעים גם בפני קהילות יהודיות בחו"ל במסגרת משלחות של ארגונים יהודיים בינלאומיים.
בחודש ספטמבר 2011 יצא לאור דיסק שמכיל שירים מקוריים, הדיסק נמכר בחנויות המובחרות. השירים בדיסק מבוצעים על ידי להקת חינוך, יחד עם רוני דלומי, משי קלינשטיין ושחר חסקי. בין הכותבים והמלחינים של השירים בדיסק ניתן למנות את אהוד מנור, נורית הירש, יוסי גיספן ורמי קלינשטיין.
משנת 1986 פועלת גם התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער בניצוחו של הלל צרי.
בענף ישנו מדור הפקות שנותן מענה לכלל ההפקות והאירועים בצה"ל.
יחידה נוספת שעוסקת בתרבות בחיל החינוך היא תיאטרון צה"ל, שמעלה הצגות קלאסיות מהארץ והעולם, וכן מחזות מקוריים שעוסקים בחיי חיילי צה"ל וערכים מרכזיים.
נוסף על כך עוסק ענף תרבות בפרויקט "תרבות יום א'" ובפרויקט "תרבות ברשות" החושפים מדי שנה עשרות אלפי חיילים מכל יחידות צה"ל (בעיקר חיילים קרביים ותומכי לחימה) לאירועי תרבות מובחרים של תיאטרון, מחול, מוזיקה וקולנוע.
בענף תרבות נמצא מוקד שירותי חינוך שבו נמצאות מוקדניות שנותנות מענה לכל הצרכים החינוכיים של השטח (אמנים בשכר, מילואים, להקות והרכבים, תיאטרון צה"ל, תזמורת צה"ל, הגברה ותאורה, מפעילי סדנאות ועוד).

מחצבי"ם

מַחְצַבִּי"ם (מנהיגות חינוכית צה"לית בירושלים), היא אחת מיחידות חיל החינוך והנוער. היחידה הוקמה במאי 2007, ומתקיימות במסגרתה השתלמויות לקצינים בדרג הביניים (סרן-רס"ן) וקצינים בדרג הבכיר (סא"ל-תא"ל).
תחומי התוכן כוללים שני צירים מרכזיים: זהות ישראלית-יהודית וזהות פיקודית-חינוכית. ההשתלמויות נועדו לחזק את הזיקה ותחושת השייכות של מפקדי צה"ל לעם, למדינה ולארץ, להגביר את מודעותם של המפקדים לצורך בעיסוק החינוכי, ולסייע להם במתן כלים לשם מימוש תפקידם.
היחידה נמצאת באתר גבעת התחמושת שבירושלים.

עמותת החינוך בצה"ל

ב-2012 הוקמה "עמותת חיל החינוך והנוער" ביוזמתם של קצין החינוך הראשי דאז תא"ל אלי שרמייסטר וכמה מבוגריו הבכירים של החיל לדורותיו. יו"ר העמותה הראשון היה ד"ר דובי אורבך, בעבר מפקד מקא"ם. מנכ"ל העמותה בהתנדבות הוא רוני קלינסקי. סמל העמותה מבטא את הקשר לחיל החינוך והנוער כשהכוונה היא לגבות ולסייע להשגת אתגרי החיל בצה"ל ובחברה בישראל.
באוקטובר 2014 נערכה אספה כללית של העמותה בה הוחלט על שינוי שם העמותה ל"עמותת החינוך בצה"ל". כמו כן ביקש דובי אורבך לסיים תפקידו כיו"ר העמותה ובמקומו נבחר מנשה סמירה.
אפקט הול

אפקט הול הוא תופעה פיזיקלית בה נוצר מתח חשמלי בכיוון ניצב לכיוון זרימת זרם במוליך, כאשר מופעל עליו שדה מגנטי. האפקט קרוי על שם הפיזיקאי האמריקאי אדווין הול שגילה אותו בשנת 1879. הול חקר את הנושא בעקבות טענה שהופיעה בספר של מקסוול כי כח מגנטי, שפועל על מוליך נושא זרם, פועל על המוליך ואינו משפיע על הזרם. התגלית של הול הפריכה טענה זו, הביאה להבנה כי זרם חשמלי מורכב מחלקיקים טעונים נעים, ואפשרה לקבוע את סימנם.

הסבר איכותי

את אפקט הול ניתן להסביר באופן הבא:
באיור 1 מופיע מוליך בו זורם זרם  בכיוון ציר  ופועל עליו שדה מגנטי  בכיוון ציר . נניח שהזרם נובע מתנועת מטענים חיובים, הנעים בכיוון הזרם. על מטענים אלו יופעל כח מגנטי (כח לורנץ) בכיוון  (באיור: כלפי מטה), והמטענים יסטו לכיוון זה. כך יווצר עודף של מטען חיובי בצידו התחתון של המוליך ועודף של מטען שלילי בצידו העליון של המוליך. הפרדת מטענים זו תגרום ליצירת שדה חשמלי בכיוון מעלה. שדה זה יפעיל כח בכיוון מעלה על המטענים, ולאחר זמן קצר המערכת תגיע למצב שיווי משקל בו הכוח המגנטי והכוח החשמלי מאזנים זה את זה. במצב שנוצר, הצד התחתון של המוליך (הטעון חיובית) נמצא בפוטנציאל גבוה יותר מאשר הצד העליון. מתקבל אם כן מתח (הפרש פוטנציאלים) בכיוון ניצב לכיוון זרימת הזרם במוליך. מתח זה מכונה מתח הול.
אילו הזרם היה נובע מתנועת מטענים שליליים, הנעים בכיוון הפוך לזרם, היה מתקבל גם כן הפרש פוטנציאל אך בכיוון ההפוך - צידו התחתון של המוליך בפוטנציאל נמוך יותר מצידו העליון (ראו איור 2). על ידי מדידת הפרש הפוטנציאל ניתן לפיכך לקבוע את סימן נושאי המטען במוליך. במדידות ראשונות התקבל כי סימן נושאי המטען הוא שלילי (אלקטרונים). מאוחר יותר התגלו גם חומרים בהם הסימן הוא חיובי (חורים).
בית המוטור

היסטוריה

בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי האגרונום משה ברמן מנהל חוות כנרת בשם המשרד הארצישראלי. המבנה נועד לשמש בית למשאבת מים לצורכי השקיה של שדות עמק הירדן ממי הירדן, המשאבה הראשונה ששאבה מים מהירדן או מהכנרת. המשאבה פעלה בספיקה של 60 מטר מעוקב מים בשעה והופעלה במנוע בוכנה קורטינג שהופעל בגז. באותה עת לא הייתה הספקת חשמל במקום. בבניין גרו "שלישית יחד": בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי. מנחם שמואלי (ממש"י), מחברי קבוצת כנרת, התגורר אף הוא במקום לתקופה קצרה עד שנרצח. החברים גויסו לעבודה ולהשגחה במקום על ידי בן ציון ישראלי.
בשנת 1912 באו למקום עולים מתימן שהתגוררו בצריפים ובמבני טיט ליד הבית וניסו לגדל ירקות. חלק מתימני כנרת השתכנו בבית המוטור ובראשם הרב דוד בן דוד ישראל צאירי. רבים מהם חלו במחלת המלריה ונפטרו. התגלעו מריבות בין התימנים ובין קבוצת כנרת על הקרקע ועל המים בשל מחסור במשאבים אלה. בשנת 1929 גורשו העולים מתימן לכפר מרמורק שליד רחובות. המשאבה עבדה עד שנת 1928, שנה שבה הגיעה הספקת חשמל לאזור. הבית שוקם בשנת 1988 ביוזמתו של אהרון ישראלי מקבוצת כנרת והפך למוזיאון. המוזיאון הוקם בשנת 1994 והוא מציג משאבה דומה לזו שהופעלה בעבר, אך פועלת בכוח החשמל במקום בגז. המוזיאון מציג את שלושת האישים שגרו בבית וכן את העולים מתימן. הבית סגור רוב הזמן ויש לתאם ביקור בו בקבוצת כנרת.