google/wiki40b huggingface dataset:
שטר אירוסין

בהלכה היהודית, שטר אירוסין הוא אחד מהדרכים בהם ניתן לבצע קידושין, במהותו ודיניו הוא דומה לשטר במשפט העברי ולגט, אך קיימים שינויים רבים בין שטר זה לשאר השטרות.
הקניין הנפוץ יותר לקדש בו אשה כיום, הוא כסף, אך ייתכן כי בעבר, השטר היה נפוץ ביותר. כך למשל, על פי המדרש יוסף הצדיק הראה לאביו יעקב אבינו, את שטר האירוסין שלו, כדי להראות שקידש את אשתו כדת וכדין.

מהות השטר

באופן רגיל, שטר הוא מסמך אותו כותב המקנה לקונה, וחלותו היא מעשה קניין הנעשית על ידי ראייה משפטית. לעומת זאת, שטר אירוסין נכתב על ידי הקונה למקנה, שכן הבעל הוא הקונה ולמרות זאת הוא כותב את השטר לאשה. שוני זה בין שטר זה לשאר השטרות, מתפרש בתלמוד בשני אופנים שונים: האחד נוטה להסביר זאת בהלכה שנמסרה למשה מסיני, והשנייה - בשוני הלשון בפסוקים: בעוד שהכתוב המדבר בשטרות כותב "ואקח את ספר המקנה מידו" שמכך משמע שהקונה לקח את השטר מהמוכר, הרי שבמעשה קידושין הבעל הוא זה שעושה את מעשה הקניינים, כאמור בפסוק "כי יקח איש אשה".

דעת האשה בכתיבת השטר

מכיוון ששטר זה שונה במהותו משטר השטרות, עלו מחלוקות בין חכמי האמוראים, האם על השטר להכתב מדעת המקנה - שהיא האשה שמקנה את גופה לבעל לשם אישות, ככל שטר שצריך להכתב מדעת המקנה שהוא המוכר, ואם לא - אין לו תוקף משפט, או שמא די בכך שהשטר נכתב מדעת הבעל, שהוא זה שמוסר את השטר לאשה, כמו כל שטר שהמקנה מוסר את השטר לקונה, ולכן על השטר להכתב מדעתו. רבא ורבינא, פסקו שאין השטר צריך להכתב מדעתה, ורב פפא ורב שרביא פסקו שכמו כל שטר, על השטר אירוסין להכתב מדעתה של האשה.

כוונה בכתיבת השטר

ריש לקיש, מראשוני אמוראי ארץ ישראל, פסק שכשם שהגט צריך להכתב לשם גירושין, כך על שטר האירוסין להכתב לשם קידושין, שכן התורה הקישה את הגירושין לנישואין - " וכתב לה ספר כריתות, ויצאה והייתה לאיש אחר".
ארנסט זלין

ביוגרפיה

זלין למד תאולוגיה ושפות המזרח הקרוב באוניברסיטאות רוסטוק, ארלנגן ובאוניברסיטת לייפציג. הוא קיבל את הדוקטורט ב-1889 ואז עבד כמורה בתיכון בפרכים (Parchim) בשנים 1894-1891. לאחר מכן, בשנים 1897-1894  הרצה בארלנגן, והתמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה (1908-1897), ולימד גם ברוסטוק (1913-1908), אוניברסיטת קיל (1921-1913) ובאוניברסיטת הומבולדט (1935-1921).
זלין זיהה מוקדם את חשיבותה של הארכאולוגיה בהקשר לעבודתו התאולוגית והוביל חפירות עם בדז'יך הרוזני בתל תענך בארץ ישראל (1904-1902). מוקד נוסף של עבודתו היה המחקר הארכאולוגי של יריחו (תל א-סולטאן; 1909-1907) ושכם (תל בלאטה; 1914-1913).
זלין פרסם ספרים רבים, והחשוב בהם, המבוא ללימוד התנ"ך (1910, מהדורת 1969 נערכה לאחרונה על ידי גיאורג פוהרר Georg Fohrer), שימש כספר לימוד סטנדרטי לתלמידים רבים.
בתחילת המאה ה-20 ארנסט זלין פיתח תזה הטוענת, כי משה היה מרטיר שנהרג בידי בני ישראל. זיגמונד פרויד התבסס בספרו משה האיש ואמונת הייחוד (Der Mann Moses und die monotheistische Religion) על תובנותיו של זלין.
בין תגליותיו הגדולות ביותר היה פתרון לשאלה גדולה בהבנת סצנה מהברית החדשה, האם ריפא ישו אדם עיוור בדרך ליריחו או לאחר שהגיע לשם (לוקס 18:35 ומארק 10:46). זלין גילה ערים תאומות ביריחו, אחת מהם היא עיר העתיקה המוזכרת בספר יהושע, והשנייה היא העיר הרומית החדשה. המרחק ביניהן הוא כקילומטר וחצי ושתיהן נקראו "יריחו". לכן שיער כי האירוע המדובר אירע במעברו של ישו בין "יריחו של לוקס" אל "יריחו של מארק", וכך ניתן ליישב בין המקורות.
מנשה לוין

מנשה לוין (1903, גרודז'ינסק – 13 באפריל 1981, ט' בניסן תשמ"א, תל אביב) היה סופר, מתרגם ומשורר עברי.

ביוגרפיה

לוין (נדפס גם לווין על תרגומיו), נולד בסתיו שנת 1903 בעיירה גרודז'ינסק שבפולין הקונגרסאית, והחל כבר שם בכתיבה עברית. בהיותו בן 20 התפרסמו סיפוריו לראשונה בעיתון "קולות" שבעריכת אליעזר שטיינמן.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל כחלוץ בן העלייה הרביעית. עם הגיעו לארץ השתקע בתל אביב הקטנה, והשתלב בחיי הרוח בעיר ובחוגי הבוהמה. על תקופה זו כתב בשנת 1929 רומן מפתח שהיה גם רומן ביכורים שלו: "חולות כחולים". זהו רומן גנוז, שראה אור רק לאחר מותו. באחרית דבר לרומן שכתבה פרופ' זיוה שמיר היא מנסה לקשר בין הדמויות שברומן לדמויות מציאותיות של סופרים וציירים בתל אביב הקטנה. הרומן נחשב לרומן התל אביבי הראשון, והוא מתאר את לבטיהם של חבורת צעירים אידיאליסטים מבני העלייה השלישית.
לוין היה מקורב לחיים נחמן ביאליק, לאברהם שלונסקי ולנתן אלתרמן. כמותם, ניסה לחדש את פניה של הספרות העברית, וערך ניסויים בכתיבה סוריאליסטית בספרים כגון "הרקדנית המעופפת" או "שלושה מלאכים מושלגים". כן כתב את הספרים "טחנת מים באביב" ו-"מאה לילות ביפו העתיקה", וספר שירה בשם "פתיחה ללילה".
עיקר פרסומו כמתרגם נודע של מיטב יצירות הספרות הקלאסית מצרפתית לעברית. ידוע תרגומו ל"טיסת לילה" של אנטואן דה סנט-אכזופרי, ל"בית טיבו", הסאגה המשפחתית רחבת היריעה של רוז'ה מרטן די גאר, וכן ל"הקמיע" של אונורה דה בלזאק, שהופיע בשנת 1964 בהוצאת עם עובד. מאנגלית הוא הראשון שתרגם לעברית את "למי צלצלו הפעמונים" של ארנסט המינגוויי. כן תרגם את יצירותיו של ז'ורז' אמאדו.
בשנת 1950 נישא למאשה חייט בקפה פילץ. הזוג היה חשוך ילדים
מנשה לוין זכה פעמיים בפרס טשרניחובסקי לתרגום, בשנים 1951 ו-1956.
לוין נפטר בשנת 1981 בתל אביב. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
ספר ההתגלות היזידי

ספר ההתגלות (בכורדית: کتێبی جلوە; כִּתאב ג'לוה או כתאב קילווה) הוא אחד משני ספרי האמונה של הדת היזידית (השני הוא הספר השחור). שני הספרים כתובים בניב הקורמאנג'יי של כורדית.

טקסט הספר

לפי האמונה היזידית כולל הספר את דבריו של מלאכ טאוס (מלאך הטווס) כפי שנמסרו לאדם הראשון. הטקסט המקורי של הספר מצוי, לפי האמונה היזידית בכפר ביידן אולם חוקרים מודרניים תמימי דעים שהספר פורסם בכתב לראשונה בראשית המאה ה-20, לאחר שתוכנו הועבר במשך דורות בעל-פה ושמי שכתב אותו היו מלומדים שאינם בני הדת היזידית.
מישל מירובסקי

ביוגרפיה

נולד בוורשה בירת פולין כמרדכי פרידמן (Mordechai Frydman). אמו נפטרה ממחלת לב בגיל 34, בהיותו ילד. בהמשך, אביו, שחשש מאנטישמיות, שינה את שם המשפחה לשם שיישמע פולני יותר - מירובסקי, ושינה גם את שמו הפרטי של בנו למייצ'יסלב (Mieczysław).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ברח מזרחה לאוקראינה, שם הסתתר במשך חמש השנים הבאות בזהות בדויה. ב-1944 התגייס ושימש כקצין ברגימנט פולני. בתום המלחמה נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת גדנסק. הוא גילה כי כל משפחתו נספתה בשואה, היה לציוני ועלה לארץ ישראל. ואולם, היות שבארץ לא פעלו באותה תקופה בתי ספר לרפואה, הוא שב לאירופה ולמד רפואה בליון שבצרפת.
בשנת 1954 חזר לישראל הצעירה, והחל לעבוד בבית החולים תל השומר כאסיסטנט הבכיר לפרופ' הרי הלר. אחר כך התמחה בקרדיולוגיה במכון הקרדיולוגי במקסיקו סיטי. עם חזרתו לארץ שימש כקרדיולוג בבית החולים אסף הרופא.
בשנת 1966 החל פרופ' הלר לסבול מטכיקרדיה חדרית (הפרעה בקצב הלב), ונפטר כעבור שבועיים.
מירובסקי ניסה להגות שיטה שתוכל למנוע מוות כמו זה של הלר. הוא הגה את הרעיון של מכשיר שיושתל בלב, יזהה בעיות בקצב הלב וינסה לתקנן באמצעות זרם חשמלי. בשנת 1968 היגר מישראל לבולטימור שבמרילנד, ארצות הברית, שם החל בניסויים קלינים בבעלי חיים. בשנת 1970 פרסם לראשונה את התוצאות, אולם זכה לתגובות סקפטיות מהקהילה הרפואית. בשנת 1975 הושתל המכשיר בלב של כלב. בשנת 1980 הושתל המכשיר הראשון בלב אדם, בבית החולים ג'ונס הופקינס (המסונף לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור). המכשיר שיוצר נמכר על ידי חברת Intec-Medrad, שהקים מירובסקי עם שותפים, חברה שנמכרה בשנת 1985 לענקית התרופות אלי לילי.
היה נשוי לאנה ואב לשלוש בנות. נפטר בשנת 1990, בן 66 במותו.
מירובסקי דיבר שפות רבות, בהן אנגלית, צרפתית, יידיש, עברית, פולנית, ספרדית ורוסית.
אחד הבניינים של אוניברסיטת "ג'ון הופקינס" וגם הקתדרה לקרדיולוגיה שם קרויים על שמו.
הוא זכה להיכלל ב"היכל התהילה הלאומי של הממציאים" (National Inventors Hall of Fame, מוזיאון ממשלתי אמריקני באוהיו).
כיכר סאו פרנסיסקו

היסטוריה

סאו קריסטובאו נוסדה ב-1 בינואר 1590, בתקופת מלכותו של פליפה הראשון, מלך פורטוגל, והיא שימשה כבירת מדינת סרז'יפה עד 1855. העיר נוסדה סמוך למקום בו שוכנת כיום העיר אראקז'ו, על מצר יבשה שיוצר נחל פושים (Poxim). מיקום זה נבחר כדי לאפשר את הגנתה מפני אוכלוסיית האינדיאנים העוינת שחייתה בסביבתה, ומפני מבריחי סחורות צרפתים שפעלו בנהרות הסמוכים. קיומה של העיר היה תלוי בשמירת עורקי התעבורה שקישרו בינה לבין המרכזים העירוניים החשובים של צפון-מזרח ברזיל באותה עת - הערים סלבדור ואולינדה. העיר הועברה למקום אחר בשנים 1594-1595, ומוקמה על גבעה במיקומה הנוכחי ב-1607. עד אמצע המאה ה-19 שמשה העיר כמרכז שלטוני ומסחרי וכנקודת היציאה לכיבוש פנים הארץ. ב-1855 אבדה סאו קריסטובאו את תפקידה כבירת המדינה, ומבני הציבור ובתי המגורים שלה השתמרו כעדות לעברה.

הכיכר

הכיכר הוקמה כמרכז האזרחי והדתי של היישוב, בראש הגבעה עליה ניצבת העיר, בגובה של 40 מטרים מעל פני הים. העיר התחתית שסביב לכיכר שמשה את אזורי התעשייה והנמל ולמגורי האוכלוסיות החלשות. אורכה של הכיכר הוא 73 מטרים ורוחבה 51 מטרים. הכיכר מרוצפת בפיסות אבן ובמרכזה ניצב צלב עץ על בסיס אבן.

כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו

כנסיית ומנזר סאו פרנסיסקו (Igreja e Convento de São Francisco) הידוע גם ככנסיית ומנזר הצלב הקדוש (Igreja e Convento de Santa Cruz), שוכנים בצידה הצפוני של הכיכר, מקום בו היא מתרחבת בכעשרה מטרים נוספים. הקמת המנזר החלה בשנת 1693 ומומנה בכספי תרומות של תושבי העיר. באמצע המאה ה-19 התערערו יסודות מגדל הפעמונים, והוא נהרס כדי לפנות מקום למגדל חדש, אך בנייתו של זה הופסקה עם העתקת הבירה לאראקז'ו. עד העתקת הבירה שימש המנזר גם כבית האוצר של הפרובינציה, וב-1897 השתכנו בו חיילים אשר דכאו מרד שפרץ בסמוך. הקלויסטר שמהווה את עיקר המבנה, הוקם מחדש בידי נזירים גרמנים בשנת 1902, לאחר שהיה נטוש במהלך הרבע האחרון של המאה ה-19. לאחר מספר תהפוכות הושלם גם מגדל הפעמונים בשנת 1943.
הכנסייה בולטת מעט אל שטח הכיכר. הפורטיקו שבחזיתה עשוי מארבע קשתות אבן ומוקף במעקה מתכת. לאולם הכנסייה תקרת קמרון חבית מעוטרת בסגנון טרומפ ל'איי. המזבח המרכזי שוכן מתחת לחופה הנישאת על ידי שמונה עמודים מעוטרים בזהב. משני צידי המזבח המרכזי, שני מזבחות משניים שמעל כל אחד מהם קשת הנישאת על ידי ארבעה עמודים.
המנזר צמוד לכנסייה ממזרח. בקלויסטר שש קשתות בכל אחד מצידי הגינה המרכזית, והן מעוטרות במוטיבים מעולם הצומח בצידן הפנימי ובמוטיבים גאומטריים בצידן החיצוני. כיום משמש המנזר כמוזיאון לאמנות עתיקה.

כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה

מבנה כנסיית סנטה קזה דה מיזריקורדיה (Antiga Igreja e Santa Casa de Misericórdia) ניצב בצידה המזרחי של הכיכר. המבנה המקורי הוקם בעת ייסוד העיר ושימש ככנסייה. המבנה הנוכחי, שלו חזית פשוטה עם עיטורי בארוק, נבנה במאה ה-18, ותפקד כבית חולים עד שאיבד את התמיכה הממשלתית בשנת 1870. המבנה ננטש עד שנת 1922, עת החל פועל בו בית יתומים. כיום משמש המבנה כבית ספר יסודי וכבית אבות לנזירות. המבנה כולל את הכנסייה ואת אגף בית החולים הישן, שביניהם ניצב מגדל הפעמונים. בתוך המבנה חצר פנימית רבועה שבמרכזה גינה.

ארמון הפרובינציה

הארמון בן שתי הקומות שוכן בצידה הדרומי של הכיכר. המבנה שימש כמשכנו של נשיא פרובינציית סרז'יפה עד שהבירה עברה לאראקז'ו ב-1855. כיום שוכן במבנה המוזיאון ההיסטורי של מדינת סרז'יפה. המבנה נבנה בשנת 1826 במקום מבנה קודם שמועד הקמתו המדויק אינו ידוע. ממזרח לו ניצב מבנה נוסף, גם הוא בן שתי קומות, אשר שימש את אספת הפרובינציה.
זירעין

היסטוריה

הכפר שימר את שם העיר יזרעאל שהייתה בירתו של המלך אחאב. 
בתקופת הצלבנים הייתה במקום עיירה קטנה שנקראה Parvum" Gerinum" או בשם הצרפתי "Le Petit Gérin" בהשוואה לג'נין הסמוכה שנקראה "Le Grand Gérin".
הנוסע רבי בנימין מטודלה מספר כי "זרעין היא יזרעאל ושם מעין גדול ובה יהודה [יהודי] אחד והוא צבע". אשתורי הפרחי ביקר במקום בראשית המאה ה-14 וכתב: "יזרעאל של יששכר וקורין לו זרעין". בשנת 1632 עבר בארץ נזיר צרפתי והוא מספר שבמקום יושבים ערבים ומעט יהודים: "ובה כעת כמאה וחמישים בתים של מאורים (מוסלמים) ושל יהודים... ועוסקים התושבים בשוד כמו הערבים ולפיכך אין לבוא אליה בהרגשה של ביטחון".
ב-1830 הושיב איברהים פאשה בכפר משפחות מצריות שקיבלו כ-25,000 דונם לחקלאות. ב-1858 השתלטו במרמה על רוב אדמות הכפר בני חמולת "עבד אל-האדי" מהכפר עראבה שבשומרון והושיבו במקום אריסים מכפרם.

תקופת המנדט ומלחמת העצמאות

בתקופת המאורעות התנכלו בני הכפר לתחבורה היהודית באזור ולכפרי העמק.
הכפר היה שייך לנפת ג'נין מחוז שומרון, על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שטחי אדמותיו היו 23,920 דונם ובשנת 1945 מנה 1,420 נפשות. את מי השתייה לכפר סיפק מעיין עין יזרעאל שהורחב ושופץ על ידי הבריטים בתקופת המנדט.
בתחילת מלחמת העצמאות התבססה בזירעין יחידה צבאית של צבא ההצלה שהטרידה באש את התחבורה היהודית ואת יישובי עמק חרוד. הנשים והילדים פונו והכפר כולו הפך למשלט מבוצר של אנשי הכנופיות. קרבתו של הכפר לכביש ועליונותו הטופוגרפית היוותה איום קשה על היישובים. התנועה בכביש העמק התנהלה בכלי רכב משוריינים. ב-21 באפריל 1948 נעשה ניסיון ראשון לכיבוש הכפר על ידי כוח גדול של "גדוד העמק" (הגדוד הראשון) מחטיבת יפתח של הפלמ"ח בשיתוף תגבורת מגולני ואלכסנדרוני. בקרב הקשה בין הצדדים פוצצו בניין בית הספר ונהרגו למעלה מ-20 ערבים, אך הכוחות נאלצו לסגת לאחר שנתקלו בהתנגדות חזקה. מבין אנשי ההגנה נהרגו 6 לוחמים.
בליל ה-28/29 במאי כבש כוח של חטיבת גולני את זירעין בקרב קל יחסית, והדף את התקפת הנגד שבאה מכיוון ג'נין למחרת.
על אדמות הכפר הקימו משוחררי הפלמ"ח שלחמו בזרעין את קיבוץ יזרעאל. על תל יזרעאל, במקום הצופה על העמק, הוקמה אנדרטה ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בקרב בזירעין ובסביבה. בראשית שנות ה-50 פעלה במקום מעברה בשם מעברת זרעים (זרעין).
יערה יפנית

תכונות הצמח

הצמח מטפס, התופס מרחב רב, ופריחתו הבולטת והריחנית בחודשי האביב והקיץ. גם בחודשי הסתיו והחורף הוא שומר על צבע ירוק ועליו אינם נושרים. הוא נחשב למטפס מבוקש בגינות ציבוריות, שכן אין לו דרישות גבוהות להשקיה ולקרקע נוחה.
ליערה קצב צמיחה מהיר. יש לה כושר פיתול, בדומה לעלי הגפן. היא עשויה להגיע לגובה עד 10 מטר. העלים הם צרים וקטנים: 3-8 ס"מ אורך 2-3 רוחב. הפרח נחלק כמו לשון כפולה ובעל צבע לבן עם נטייה לצהוב. הפרי עגולי בצבע כחול כהה, בקוטר 5-8 ס"מ וכולל גרעינים בודדים.

הגבלות ושימוש

היערה היפנית נחשבת לצמח פולשני במדינות ארגנטינה, ברזיל ומקסיקו. מקור במדינות אילינוי ווירג'יניה שבארצות הברית יש הגבלות על גידולה. בנוסף, פיתוליה עלולים לגרום לחניקת עצים מסוימים. יש לה ערך רפואי ברפואה הסינית המסורתית.

גלריית תמונות

צולם בקדומים - סיון תשס"ז - יוני 2007
ג'ורג' קראם

חייו

ג'ורג' קראם נולד בצ'ארלסטון להורים מוזיקליים והשתתף מגיל צעיר בביצועי מוזיקה ביתיים, שיצרו אצלו קשר עמוק לרפרטואר הקלאסי והרומנטי. אחרי לימודים באוניברסיטת אילינוי באורבנה, למד במלגת קרן פולברייט אצל בוריס בלכר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין והשלים את לימודיו לתואר דוקטור למוזיקה באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אחרי תקופת הוראה באוניברסיטת קולורדו התמנה ב-1964 למלחין הבית במרכז באפאלו לאמנויות יצירה וביצוע. בשנים אלה חיבר את יצירותיו הבוגרות הראשונות, "חמישה קטעים לפסנתר" (1962), "מוזיקה לילה I" ‏ (1963) ו"ארבעה נוקטורנים" (1964), שם חוברים אפקטים של צליליים מעודנים עם פוינטיליזם בנוסח וברן והדים למורשת פולקלורית מווירג'יניה ליצירת אווירה בנוסח ציור האור-צל (קיארוסקורו), שהיה לסימן ההיכר של סגנונו.
ב-1965 התמנה קראם למשרת הלחנה באוניברסיטת פנסילבניה, שם נשאר עד לפרישתו כעבור 30 שנה. בין תלמידיו הרבים המלחינים הישראלים-אמריקאים אורי קיין ועופר בן-אמוץ והמלחין היהודי-אמריקאי ג'רלד לווינסון.
Empire Earth

משחקיות

Empire Earth הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת מבוסס היסטוריה ובכך הוא דומה רבות לסדרת Age of Empires. המשחק עצמו כולל מאפיינים רבים אשר מבדילים אותו מסדרת Age of Empires, כגון גיבורים (hero), "מורל" אשר משפיעה ישירות על עוצמת הכוח הלוחם ואפשרות ליצור מפות וציוויליזציות מותאמות אישית.

משחק רגיל

במשחק רגיל יש אפשרות לשלוט על 21 צבאות, למשל: הממלכה של ישראל, ארצות הברית, יוון, צרפת, אנגליה, גרמניה. ניתן גם ליצור ציוויליזציות.
השחקן יכול לקבוע את רמת הקושי, כמות המשאבים, גודל המפה, האוכלוסייה המותרת ומספר האזרחים שאיתם מתחיל לשחק. המשחק כולל אפשרות ליצור מפות על ידי עורך מפות וגם ליצור סרטים. בעורך אפשר לבטל עידנים, ועל ידי כך למנוע מהשחקן להתקדם מעבר לרמה מסוימת.

משחקי המשך

למשחק נוספו משחקי המשך: Empire Earth II ו-Empire Earth III. ל-Empire Earth II נוספה גרסת הרחבה בשם Empire Earth II: The Art of Supremacy.
הכחשה (סרט)

העלילה

דברה ליפשטדט אמריקאית, פרופסור ללימודי השואה, מעוררת את זעמו של דייוויד אירווינג, היסטוריון של גרמניה הנאצית, מטעם עצמו, שמתעמת איתה באמצע נאום שהעבירה. בנוסף הוא תבע אותה ואת הוצאת הספרים פינגווין תביעת דיבה, על כך שהאשימה אותו בהכחשת שואה, ובכך פגעה בפרנסתו. את התביעה הוא הגיש בבריטניה ששם נטל ההוכחה הוא על הנאשם. לכן, היה עליה ועל הצוות המשפטי, בראשות אנתוני ג'וליוס, כראש הצוות, וריצ'רד רמפטון כעורך הדין שהופיע בבית הדין, להוכיח כי אירווינג ידע כי הראיות שהציג שגויות, ולמרות זאת הציג אותם כדי להוכיח שהשואה לא התרחשה.
לקראת המשפט רמפטון וליפשטדט נוסעים ומבקרים במחנה ההשמדה אושוויץ עם כמה חוקרים מקומיים. ליפשטדט מזועזעת משאלותיו של רמפטון המזלזלות במעמד. היא רוצה לפעול על מנת לטהר את שמה, אך הצוות המשפטי מבקש ממנה להגביל את עצמה לגיוס כספים. זאת מתבררת כמשימה לא פשוטה כיוון שראשי הקהילה היהודית בלונדון רוצים שהיא תגיע להסדר פשרה עם ארווינג. הצוות המשפטי מנצל את יהירותו של אירווינג כדי לשכנע אותו להסכים למשפט עם שופט אחד ולא עם מושבעים. זאת על מנת למנוע מאירווינג להפעיל מניפולציות על מושבעים ולהשיג בכך יתרון.
אירווינג מייצג את עצמו, ומתייחס אל עצמו כאל דוד מול גוליית, מול הצוות המשפטי המרשים של ליפשטדט. אירווינג, כשהוא משתמש במניפולציות, וסטנדרטים כפולים, מצליח לעוות את טענותיהם של הצוות המשפטי לטובתו. לליפשטדט ניגשת ניצולת שואה, שמתחננת אליה לעלות על דוכן העדים ולהתעמת עם שקריו של אירווינג. אבל הצוות המשפטי התעקש שניצולי שואה לא יעלו לדוכן העדים, וגם לא ליפשטדט. מטרתם היא לא להסיח את דעתו של השופט מהסוגיה האמיתית של המשפט, שהיא הכשלים הרבים בעבודתו של אירווינג. ההגנה עוברת משבר, כאשר חקירתו של אירווינג בנוגע להריסות תאי גזים של אושוויץ (הוא טוען כי לא נמצאו חורים על הגג, ולכן כל התאוריה של הכנסת הגז למבנה מופרכת) מצליחות מאוד, ויוצרות סערה תקשורתית, עם אירווינג המשווייץ בססמתו החדשה, אין חורים, אין שואה. ליפשטדט זועמת על העיוות של העובדות, ודורשת מהצוות המשפטי לתת לה, ולשאר הניצולים להעיד. ג'וליוס מגיב בכעס, ומסביר לה, שזאת בדיוק ההזדמנות שאירווינג רוצה. הוא רוצה לחקור את הניצולים חקירה נגדית צולבת. הניצולים כבר מבוגרים, ולפעמים מתבלבלים, ואירווינג ינצל את הבלבול הזה עד תום. העלאת העדים תפגע בתיק נואשות הוא מסביר. ליפשטדט מתוסכלת. 
רמפטון מגיע לביתה של ליפשטדט ומסביר לה את מטרתו, וכיצד הוא באמת מרגיש כלפי התיק. הוא זוכה באמונה. סבלנותה בצוות המשפטי משתלמת, לאחר שרמפטון חוקר את אירוינג וחושף את שקריו. עדויות מומחה חושפות את העיוותים הבוטים בכתביו של אירווינג.
עם סיום המשפט, השופט הלחיץ את צוות ההגנה בטענתו, כי אם אירווינג הוא אכן אנטישמי, והוא באמת מאמין בליבו כי לא הייתה שואה, אז הוא בעצם לא משקר. למרות זאת לאחר כמה שבועות מורטי עצבים השופט צארלס גריי פסק לטובת ההגנה ואמר שהראיות הוכיחו כי טענותיה של ליפשטדט כנגד אירווינג על כך שהוא מכחיש שואה נכונות. בהמולה התקשורתית אחרי המשפט שיבחו את האיפוק שליפשטדט גילתה לאורך המשפט. האיפוק הוא שאיפשר למשפט להתרכז בכשלים של אירווינג ולא בשואה עצמה. ג'וליוס בא לליפשטדט ואמר לה שלמרות שהפגינה איפוק ולא הרגישה שתרמה למאבק, היא לא הייתה צריכה להגיד דבר במשפט כי הספר שלה דיבר בשבילה. הספר היווה את כל הבסיס לניצחון.

ביקורות

הסרט זכה בעיקר לביקורות טובות. באתר עגבניות רקובות הסרט זכה לציון 81. המבקרים טוענים שגם אם הסרט לא מגיע למיצוי מלוא הפוטנציאל שלו, הוא מתקרב בהחלט. לעומת זאת שמוליק דובדבני מציין כי הסרט ריקני.
ווקלטק

ווקלטק בע"מ (באנגלית: .VocalTec Ltd) היא חברת טכנולוגיה ישראלית המתמחה בפיתוח ושיווק פתרונות תקשורת VoIP. פתרונות אלה כוללים ציוד מיתוג ותוכנות המאפשרות לחברות טלקומוניקציה לספק שירותים כגון תעבורת נתוני קול.
ווקלטק הייתה החברה הראשונה בעולם שהצליחה להעביר קול על-גבי רשת האינטרנט ונחשבת היום כחלוצה שהמציאה את התחום ה-VoIP - העברת קול באינטרנט.

היסטוריה

החברה נוסדה בשנת 1989 על ידי אלון כהן וליאור הרמתי. בתחילה פיתחה החברה תוכנות ייעודיות לעיוורים, כרטיס קול שיחד עם התוכנה שצורפה אליו איפשר לעיוורים לשמוע על אילו אותיות הקישו במקלדתם. בשנת 1990 הצטרף אילון גנור, ששימש כמנכ"ל החברה, ובהמשך פיתחה תוכנה להעברת קול על גבי רשת האינטרנט. בשנת 1995 יצאה המוצר שנקרא בפשטות Internet Phone לשוק וזכה להצלחה.
בשנת 1996 הנפיקה החברה לראשונה את מניותיה לציבור בבורסת נאסד"ק.
בשנת 1997, הקימה עם שותפים נוספים חברה בת בשם Internet Telephony Exchange Carrier ITXC, שסיפקה שרות מסלקת דקות שיחה בינלאומית בטלפוניית אינטרנט. ווקלטק סיפקה ל-ITXC את הטכנולוגיה והמוצרים לניהול שיחות באינטרנט. באוקטובר 1999, הונפקה ITXC בבורסת נאסד"ק ובשיא בועת הדוט-קום נסחרה בשווי של 5 מיליארד דולר, אך שווייה נפל אחר כך לכ-100 מיליון דולר בלבד. ווקלטק מימשה את כל אחזקותיה בחברה בשנת 2002.
בשנת 1998, רכשה את "רדלינקס" (RADLINX) מ"קבוצת רד-בינת" תמורת כ-10 מיליון דולר.
בתחילת שנת 2000 הוקמה חברת טרולי-גלובל (TrulyGlobal), חברה בת של ווקלטק, לשירותי טלפוניה באינטרנט לצרכנים. וזאת שלוש שנים לפני שהושק שירות דומה על ידי סקייפ. החברה נסגרה 18 חודשים לאחר שהוקמה בהשקעה של 50 מיליון שקל עקב חוסר יכולתה לגייס הון חיצוני בזמן התפוצצות בועת הדוט-קום.
בשנת 2005, התמזגה ווקלטק עם חברת Tdsoft הישראלית, במיזוג הפוך בו בעלי המניות של Tdsoft קיבלו 75% מהחברה הממוזגת, ושאר המניות עברו לבעלי המניות של ווקלטק.
בשנת 2010, התמזגה ווקלטק שוב הפעם עם חברת YMAX האמריקאית שפיתחה את מכשיר ה-MagicJack - מתאם המאפשר חיבור של מכשיר טלפון ביתי רגיל דרך המתאם לשקע ה-USB של כל מחשב אישי.
כלבי רוח

כלבי רוח הם סוג של כלבים, אשר צדים בעיקר בעזרת מהירותם וחוש הראיה שלהם, במקום בחוש הריח.

מאפיינים

כלבים אלו מתמחים במרדף אחר טרפם, תוך שמירה עליו בטווח ראייתם, ותפיסתו בזכות מהירותם וזריזותם הרבה. הם חייבים לזהות תנועה במהירות, ועל כן ראייתם חדה. לכלבי רוח גב גמיש, רגליים ארוכות וצעדים ארוכים; הם בעלי לב גדול (יחסית לכלבים אחרים), וריאות חזקות ויעילות במיוחד, המתאימות לריצות אירוביות ואנאירוביות כאחד. גופם רזה, דק ושרירי, ולכן משקל גופם מינימלי. כל אלה הופכים את הכלבים הללו לזריזים ומותאמים לייעודם ככלבי ציד או ככלבי מרוץ.

היסטוריה

כלבי רוח כמו הסלוקי קיימים לפחות 5,000 שנה. השרידים הקדומים ביותר לכלבים אלו נמצאו בחפירות בשומר ומתוארכים ל-6,000-7,000 לפני הספירה. התיעוד המוקדם ביותר לכלבים אלו בהיסטוריה האירופאית היה בכתביו של אריאנוס במאה ה-2 לספירה. אף על פי שהיום כלבים אלו משמשים בעיקר כחיות מחמד, הם הורבעו אלפי שנים על מנת לזהות תנועה, לרדוף, לתפוס, ולהרוג טרף בעזרת מהירותם, ולכן עד היום קיים בהם האינסטינקט לרדוף אחר חיות.
כיום, כלבים אלו משמשים גם בתעשיית מרוצי הכלבים, ועל פי ההערכות כ-60 אלף כלבי רוח משתתפים בהם. עמותות שונות למען בעלי חיים מוחות על השימוש בכלבים למטרות מרוצים.
רמי פייג

ביוגרפיה

רמי פייג גדל ברמת אביב ולמד בבית הספר להנדסאים. בשנים 1991–1994 למד הנדסת חשמל בטכניון וב-2001 סיים תואר שני בתחום באוניברסיטת תל אביב.
שירת בצה"ל במשך 26 שנים, ובתפקידו האחרון, בשנים 2010–2014, היה ראש מחלקת אלקטרוניקה ביחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין בדרגת אלוף-משנה. במסגרת שירותו קיבל בשנת 2005 את פרס ביטחון ישראל.
לאחר שחרורו מצה"ל, נמנה, בשנת 2016, עם מקימי חברת "יוניספקטרל", שעסקה בפיתוח מצלמה דיגיטלית בעלת יכולת לנתח את תכונות החומר המצולם, וכמנכ"ל החברה הוביל אותה תוך חודשים אחדים לגיוס הון של 7.5 מיליון דולר. בהמשך אותה שנה נמנה עם מקימי חברת "היילו" (Hailo), העוסקת בבינה מלאכותית בתחום האינטרנט של הדברים.
ניגן בגיטרה חשמלית והשתתף בהרכבים מוזיקליים אחדים.
נישא לגילה ונולדו להם שלושה ילדים. בשנת 2015 נישא בשנית לבלה קפשייב, שאותה הכיר במהלך שירותם המשותף באגף המודיעין. 
ב-22 ביולי 2017 טבע למוות בחוף הבונים. נטמן בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
גטו לחווא

גטו לחווא (בפולנית: Łachwa) היה גטו שהתקיים בין קיץ 1941 לקיץ 1942 סמוך לעיירה לחווא בפולין הכבושה (עד ל-1939 ברפובליקה הפולנית השנייה; מאז 1991 בבלארוס).
גטו זה היה מראשוני הגטאות (וכנראה הראשון) שהתמרדו כנגד הנאצים בתקופת השואה.

היסטוריה

הכוחות הגרמניים כבשו את לחווא ב-8 ביולי 1941, שבועיים לאחר תחילת מבצע ברברוסה. בעיר הוקם יודנראט בראשות המנהיג הציוני דב לופטין (Lopatyn). ב-1 באפריל 1942 הועברו יהודי העיר לגטו, שהכיל רק שני רחובות ו-45 בתים, והוקף גדר תיל. בגטו שוכנו כ-2,350 בני אדם, בצפיפות של מטר רבוע עבור כל תושב.
השמועות על מעשי הטבח ברחבי האזור התפשטו אל לחווא, והצעירים היהודים אורגנו במחתרת בהנהגתו של יצחק רוחצ'ין (Rochczyn), ראש קבוצת בית"ר המקומית. בסיועו של היודנראט, הצליחה המחתרת לאסוף סכינים ומוטות ברזל, אך המאמצים לצבור נשק לרוב לא צלחו.
עד אוגוסט 1942 היו היהודים בלחווא מודעים לחיסולם של הגטאות הסמוכים, בעיירות לוניניץ ומיקשביץ (מיקאשאוויצ'ה), וב-2 בספטמבר נודע להם כי חקלאים מקומיים הצטוו לחפור בורות מחוץ לעיר בהוראת הנאצים. מאוחר יותר באותו יום, 150 חיילי האיינזצגרופן ו-200 שוטרים מקומיים הקיפו את הגטו. רוחצ'ין ואנשי המחתרת רצו לתקוף את גדר הגטו בחצות על מנת לאפשר לאוכלוסייה לברוח, אך אחרים סירבו לעזוב את הקשישים והילדים. ראש היודנראט לופטין ביקש כי הפעולה תידחה לבוקר. ב-3 בספטמבר הודיעו הגרמנים ללופטין כי הגטו עומד להתחסל והורו להכין את תושביו לגירוש. על מנת להבטיח את שיתוף הפעולה של מנהיגי הגטו, הבטיחו לו כי חברי היודנראט, רופא הגטו ו-30 עובדים, שאותם יוכל לבחור, יינצלו מהגירוש. לופטין סירב להצעה, ומסר בתגובה "או שכולנו נחיה, או שכולנו נמות".
כאשר נכנסו הגרמנים לגטו, התקיף לופטין באש את מפקדת היודנראט, וזה היה האות להתחלת המרד. מבנים נוספים התקיפו באש, וחברי המחתרת תקפו את הגרמנים שנכנסו לגטו באמצעות גרזנים, מקלות, בקבוקי תבערה ובעזרת ידיהם החשופות. קרב זה ייצג את מרד הגטאות הראשון של המלחמה.
כ-650 יהודים נהרגו בלחימה או באש הלהבות, ועוד כ-500 נלקחו אל הבורות החפורים ונורו שם. שישה חיילים גרמנים ושמונה שוטרים גרמנים ואוקראינים נהרגו. גדר הגטו נפרצה, וכ-1,000 יהודים הצליחו לברוח, מתוכם כ-600 הצליחו לתפוס מחסה בביצות פריפיאט. רוחצ'ין נורה ונהרג כשקפץ לתוך נהר. על אף שעל פי ההערכות 120 מהבורחים הצליחו להצטרף לפרטיזנים, מרבית האחרים אותרו ונהרגו. כ-90 מתושבי הגטו שרדו את המלחמה.
לופטין הצטרף ליחידת פרטיזנים קומוניסטים, ונהרג על ידי מוקש ב-21 בפברואר 1944. לחווא שוחררה על ידי הצבא האדום ביולי 1944.
קרחון קטספו

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי תומאס גריפית' טיילור, שהיה חלק ממשלחת טרה נובה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913) בשל דמיונו לכף רגל של חתול.

לקריאה נוספת

• Kelly Chan-Yam, Characterisation of microbial communities in a water track in an Antarctic Dry Valley, 2017
• Charles Neider, Edge of the World: Ross Island, Antarctica, P 349