חובת הזהירות

ההתפתחות ההיסטורית של הדוקטרינה

מקורה של חובת הזהירות הכללית היא בהלכת הפסיקה במשפט האנגלי, שביססה את הצורך ביחסי קירבה בין המזיק לניזוק כדי שתוטל עליו אחריות.
בפסק דין האנגלי, Donoghue v. Stevenson, נקבע לראשונה איזשהו קונספט לרשלנות אך היא לא הוגדרה כעוולה. שם נקבע שאסור להתרשל כאשר יש קרבה של אנשים.
פסקי הדין האחרים שעקבו את Donoghue הרגישו שמבחן הקרבה שקבע פסק הדין הוא מבחן מאוד מרחיב וצריך לצמצם אותו ולכן, בא פסק דין ANNS שקבע את חזקת חובת הזהירות: אפשר להחליט שאף על פי שיש קרבה, לא הכרחי שמישהו יחוו חובת זהירות כלפי אחר.
כמה שנים אחר כך, הנשיא ברק קבע גם כן חזקת חובה לארץ.

רשלנות רפואית

תביעה ברשלנות רפואית היא תביעת נזקין לפיצוי בגין נזקי גוף שנגרמו עקב טיפול רפואי כושל שבו הפר הרופא או המוסד הרפואי חובת זהירות שאלמלא הפרתה לא היה מתרחש הנזק או שהנזק שנגר לא היה מוחמר. על מנת להוכיח תביעה ברשלנות רפואית, על התובע לעמוד במספר תנאים: צריך להוכיח קיומה של חובת זהירות, להוכיח שהייתה הפרה של חובה זו מצד הנתבע, להראות שנגרם לו נזק ושלנזק יש קשר סיבתי להפרת חובת הזהירות.

הפרת חובת הזהירות בעבודה

על העובד ועל המעביד חלה חובת זהירות הדדית במסגרתה העובד חייב להשתמש בזהירות ברכוש של המעביד ולא להפר את כללי הבטיחות בעבודה ואילו המעביד חייב להנהיג נוהלי עבודה בטוחים, לספק כלי עבודה נאותים ולהדריך את העובד כיצד לבצע את העבודה.

הוראות החוק הרלוונטיות

יסודות עוולת הרשלנות מוגדרות בסעיפים 35–36 לפקודת הנזיקין, תשכ"ח 1968. שם מוגדר סטנדרט הזהירות באמצעות מושג האדם הסביר.
ס' 36 מציב את מבחן הצפיות כמבחן לקיומה של חובת הזהירות. מבחן שקובע שני סוגים של צפיות: טכנית ומהותית.
שאלת הצפיות הטכנית שואלת: האם האדם הסביר יכול היה לצפות את גרימת הנזק, ואילו שאלת הצפיות המהותית/נורמטיבית שואלת האם האדם הסביר צריך היה לצפות את גרימת הנזק.
חובת הזהירות מתקיימת כאשר האדם הסביר היה צריך לצפות שבאותה סיטואציה ייגרם נזק: מדובר בניסוח עמום. הסעיף לא כל כך משמעותי בפסיקה וההתפתחות ההיסטורית של חובת הזהירות מראה שהפסיקה הישראלית נורא התבלבלה כשהיא פירשה את החובה הזאת.

סבג נ' אמסלם

בפסק הדין השופטת דורנר קובעת את ההלכה הבאה: (קוראים לזה הנחת עבודה) כל פעם שנזק היה צפוי, אז ישנה הנחת עבודה שהייתה התרשלות.

מדינת ישראל נ. לוי

בפסק דין לוי השופט שמגר מציע לבטל את חזקת החובה של הזהירות. פסק דין לוי מאוד חשוב ברטוריקה שלו. בסוף, אף על פי שהייתה התרשלות של הנתבע, היה קושי לקבל פיצוי. פסק הדין בא לצמצם הרבה דברים ברצף. בית המשפט מקפיד להגיד הרבה דברים: ביטול חזקת החובה של גורדון, זהירות בדרישת פיצויים...

ועקנין נ' המועצה המקומית בית-שמש

על מנת לקבוע אחריות בעוולת הרשלנות שבפקודת הנזיקין [נוסח חדש] יש להשיב על שלוש שאלות:
האחת, האם הנתבע חב חובת זהירות לתובע, כאשר התשובה לשאלה זו מצויה במבחן הציפיות הכולל בחובו שני היבטים: ההיבט העקרוני – קיומה או העדרה של "חובת הזהירות המושגית" – ו'ההיבט הספציפי – קיומה או העדרה של "חובת הזהירות הקונקרטית".
השאלה השנייה, האם הנתבעת הפרה את חובת הזהירות המוטלת עליה והשאלה השלישית – האם הפרת החובה היא שגרמה לנזק.
בית המשפט העליון קבע כי יש לבדוק האם מתקיימת במקרה זה חובת זהירות ספציפית או מושגית.
ספציפית – אם ביחס לניזוק פלוני בנסיבותיו של אירוע אלמוני קיימת חובת זהירות ספציפית.
מושגית – האם אדם סביר צריך היה לצפות את הנזק.
בית המשפט העליון מודע לכך שבקביעת חובות זהירות טכניות ומושגיות כלפי קטגוריות שלמות של מקרים, הוא מבצע חקיקה שיפוטית, מתוך מטרה לאזן בין האינטרס לחופש פעולה לבין האינטרס הפטרנליסטי של הגנה על שלמות הגוף והרכוש. האינטרסים הנבחרים בקביעת חובות זהירות מושגיות משתנים בהתאם לתקופה.
יישום המבחנים לקיום חובה מושגית בפסק הדין:
ביהמ"ש הגיע למסקנה כי החובה קיימת גם במקרה של מפעיל בריכה וגם במקרה של מועצה מקומית לה שייכת הבריכה. יותר קל לענות על שאלה זו במקרה של מפעיל הבריכה, שם ביהמ"ש קבע כי למפעיל אחריות לגבי המבקרים, לא רק בבריכות שחייה אלא בכל מקום הנאה. במקרה של בעלי הבריכה, השאלה היא האם העברת הטיפול בבריכה פוטרת את המועצה המקומית מאחריות לרוחצים? לדעת השופט ברק, התשובה לכך שלילית.
הקשר בין הזהירות הקונקרטית להתרשלות: שאלת הצפיה של הנזק הספציפי
על מנת לענות על שאלה זו ניתן להתבונן בפסק דין פריצקר נ' פרידמן:
בפסק דין זה, המנוח הורה לנהג המשאית לנסוע אחורה, כאשר זה דרס אותו. האם ראוי להטיל על נהג המשאית אחריות? ניתן לראות כי קיימת חובת זהירות מושגית במקרה זה. השאלה היא האם נהג המשאית יכול היה לצפות את התוצאה? השופט זילברג מציין כי לא הייתה כאן התרשלות. הוא טוען כי הנהג חב חובת זהירות קונקרטית לניזוק, אבל הוא קיים את חובה זו בעצם כך שהניזוק היה נתון להגנתו של האב מכל נזק שהיה יכול להיגרם מהנסיעה לאחור. לפי דעת השופט, אין לבחון את הנהג מפרספקטיבה של התרשלות אלא מפרספקטיבה של זהירות. הנהג אינו חב למנוח חובת זהירות, משום שהוא זה שנתן לו את ההוראה לנסוע אחורה. כמו כן, החלטה אחרת למעשה תגרור מצב אבסורדי, שבו למעשה לא יהיה זה מספיק להשתמש באדם נוסף על מנת לכוון את נהג המשאית בנסיעה לאחור.

מבט ביקורתי - לפי הגישה הפמיניסטית למשפט

הביקורת מסתמכת על מאמרה של יפעת ביטון: "חוויית-חיים נשית" וצפיות של נזק
מבחן הצפיות:
במשפט הישראלי ניכרת מגמה של חקיקה שיפוטית בדיני הנזיקין בדבר זיהויים של אינטרסים חברתיים והכרעה נורמטיבית-מאזנת ביניהם. בית-המשפט עצמו השתמש בעוולה על מנת להרחיב את תחומי האחריות הנזיקית, בטכניקת הגדרת מעגלי האחריות ברשלנות.
יסוד הצפיות הוא מרכזי ומופיע בכל אחד מיסודותיה של עוולת הרשלנות, ובחובת הזהירות, יסוד אשר מכתיב את גבולות התפרסותה על פעולות והתנהגויות אנושיות מגוונות. הפעלה לא מבוקרת של קווי-הצפיות, תשפיע על סיכויי הנאתן של נשים מעוולת הרשלנות ומן ההגנה שהיא מעניקה לפרט ותערים עליהן קשיי שכנוע בשלבי הוכחת התקיימותה: שלב החובה, ההתרשלות והקשר הסיבתי.
ניתן להבחין בין סוג של סיכונים, הנעדר ייחוס מגדרי כלשהו, לבין סוג אחר של סיכונים, המשקפים חוויית-חיים מיוחסת מגדר, הנדמית כ"נשית" באופן מובהק. כאלה הם הסיכונים שההבניה החברתית מייעדת בעיקר לנשים ושהסטטיסטיקות מראות את התממשותם הטיפוסית אצלן. לדוגמה, הסיכון להיאנס, כבגירה, בביתך, והסיכון לסבול מהכאה מצד בן-זוגך, סיכונים המעמידים אתגר רב יותר לבית-המשפט, מאשר סיכונים נטולי-ייחוס מגדרי. אלה הם סיכונים שמערכת המשפט הנזיקית תופעל בגינם בעיקר לטובת נשים ולהגנתן, ובית-המשפט יידרש להוכיח את נכונותו לכך.
בפס"ד יעקובוב דן ביהמ"ש בפעם הראשונה "בעקרוני-היסוד של דין הרשלנות על אחריותו ועל חובותיו של בעל מכה ועל אישה מוכה השולחת יד בנפשה" ( דברי השופט חשין).
בפס"ד טענת הנאשם הייתה שעם התאבדותה הרצונית של גלינה, נותק הקשר בין מעשה הרשלנות שבאלימותו לתוצאת מותה, שכן קשר-סיבתי ברשלנות אינו יכול לעמוד מקום בו רשלנותו של אחר או מעשה מכוון שלו היו גדולים מאלה של המזיק העיקרי. בית-המשפט דחה טענה זו תוך שימוש בהלכה הנזיקית המוכרת לפיה כאשר מעשהו המתערב של צד שלישי יכול היה להיות צפוי על ידי המזיק, אין בו כדי לנתק את הקשר הסיבתי בין מעשהו לנזק.
השופטת דליה דורנר הדגישה כי שאלת צפיות השתלשלות הליך הגרימה של הנזק תלויה ביכולת הצפייה הטכנית של המזיק, כמו גם ביכולת הצפייה הנורמטיבית שלו, המיועדת לשקף את ערכי החברה ומטרותיה באותו הקשר. בהתאם לכך, במישור הצפיות הטכנית, היא מצביעה על כך שמציאות החיים מלמדת שנשים מוכות משתמשות באמצעים בלתי-שגרתיים כמו התאבדות, כדי למלט עצמן ממצבן הנורא, ולכן התאבדותה של גלינה, על אף שנעשתה על-ידה במכוון, הייתה יכולה להיות צפויה, גם כעניין טכני, על ידי בעלה.
פס"ד יעקובוב הוא הוכחה ליעילות ההכרעה השיפוטית תוך שבאת חוויית החיים הנשית בחשבון, והמיוחד בעוולת הרשלנות (תוך שימוש בחובת הזהירות).
סוגיית האדם הסביר
הסטנדרט לקביעת אחריותו של המזיק הספציפי אינו נמדד לפי יכולת הצפייה הספציפית שהייתה לו, אלא לפי יכולת הצפייה המיוחסת לאדם הסביר במצבים אלה.
עיקר הביקורת הפמיניסטית כלפי דמות האדם הסביר הופנתה אל מלבושו האובייקטיבי, כאשר בפועל ייצג דפוסי חשיבה והתנהגות של הגבר הסביר ולא של האישה הסבירה.

הצעת חוק דיני ממונות

ע"פ ההצעה, הולכים להחליף את הסעיפים 35 ו 36 לפקודה, שעניינים חובת הזהירות, בסעיף אחד (387) תחת כותרת העוולות הכלליות. השינוי בעיקרי בעוולת הרשלנות בעצם נעשה כאן: עוברים משני סעיפים לסעיף אחד בעל 3 התפצלויות.
בהצעה גם משנים את השם של החובה מחובת זהירות לחובה שלא להתרשל. דבר שיכול באופן מסוים להעיד על הרחבת עוולת הרשלנות מכיוון שמדובר בחובה יותר כללית (לא דורשים רק זהירות שיכולה לפטור מהתרשלות אלא דורשים חובה שלא להתרשל).
בהצעת דיני הממונות (הצעת הקודיפקציה) ישנו סייג לאחריות ברשלנות הקבועה בס' 35,36 לגבי עבירות של הסגת גבול. הסעיף עוסק באחריות מסיג גבול בשטח צבאי ורק בשטח צבאי והוא לא כולל הוראה לגבי מסיגים באופן כללי ומכך הוא שלגבי מסיג גבול בכלל אומרים דברי ההסבר לקודקס שחובת הזהירות כלפיו תהיה בהיקף שונה על פי מבחני הצפיות מאשר במקרה שהתובע אינו מסיג גבול. הקודקס נותן לבית המשפט שיכריע על פי הכרעה שיפוטית.

הערות כלליות

רואים שבאיזון שנעשה על ידי בית המשפט בבואו לבחון את חובת הזהירות בעוולת הרשלנות, האינטרסים הנבחרים בכל מקרה ומקרה, משתנים לפי התקופה. בעשור האחרון רואים ששיקול מכריע הוא האינטרס הציבורי. לדעתנו, תחום השתרעותו של האינטרס הציבורי הוא רחב למדי ויש צורך לקבוע מסגרת ספציפית בתחומים השונים כדי למזער את האקטיביזם השיפוטי כשבית המשפט יושב לדון בתביעות רשלנות.
בנוסף, צריך לדון בשאלת האדם הסביר (שהתייחסנו אליה במהלך הכתיבה) ושאלת מושג הסבירות באופן כללי, לדעתנו, מושגים אלו צריכים להיות מוגדרים לפי מאפיינים ברורים ומוסכמים, כדי להיפטר מהעמימות בתחום הזה שיכולה ליצור אי וודאות במשפט.