כריש ארך-גף

טקסונומיה

הכריש ארך הגף תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע הצרפתי רנה לסון בכתביו שנגעו לתצפיות שערך בזמן מסע שערך על אונייה בשנים 1822–1825. לסון תיאר שני פרטים שראה בארכיפלג Tuamotu בפולינזיה הצרפתית, וכינה את המין בשם "Squalus maou", שם שנגזר מהמילה הפולינזית המקבילה ל"כריש". עם זאת, תיאורו של לסון והשם שהעניק לכריש נשכחו עם הזמן.
לאחר מכן, הכריש תואר על ידי הזואולוג פליפה פואי (Felipe Poey) ב-1861, שכינה אותו בשם Squalus longimanus. שמו הספציפי של המין, longimanus, שמשמעותו בלטינית היא "ידיים ארוכות", מתייחס לגודלם של הסנפירים הצדיים. למרות שהחוקים למינוח בעלי חיים קובעים שקיימת עדיפות לשם הראשון שניתן למין, השם שהעניק לסון נשכח כאמור, ולכן השם המקובל כיום הוא Carcharhinus longimanus.

תפוצה ובית גידול

כריש ארך גף שוכן במים עמוקים ופתוחים בכל רחבי העולם, בטמפרטורות הגבוהות מ-18 מעלות צלזיוס. הוא מעדיף טמפרטורות מים שבין 20 ל-28 מעלות צלזיוס, ונוטה להימנע מכניסה לימים בעלי טמפרטורות נמוכות יותר. בעבר היה נפוץ מאוד ומבוזר, וגם כיום הם מאכלסים רצועה רחבה מסביב לעולם. עם זאת, המחקרים האחרונים מצביעים על ירידה משמעותית במספרם. ניתוח של יומני אוניות באזור צפון-מערב ומרכז האוקיינוס האטלנטי בין השנים 1992 ו-2000 מצביע על ירידה של 70% במספר הפרטים במהלך תקופה זו.
ניתן למצוא אותם בכל רחבי העולם מצפון לקו רוחב 45° ומדרום לקו רוחב 43°. אף על פי כן, בשנת 2004, נמצא כריש ארך גף מת בחוף המערבי של שוודיה - הרבה מעבר למה שנחשב הגבול הצפוני של בית הגידול הטבעי שלו.
הכריש מבלה את מרבית זמנו בשכבה העליונה של האוקיינוס - בעומק של עד 150 מטר - והוא מעדיף אזורים עמוקים המרוחקים מהחוף. על פי ניתוח יומני האוניות, נראה כי קיים קשר הדדי בין המרחק מהחוף לבין גודל האוכלוסייה - ככל שמתרחקים מהחוף, כך אוכלוסיית הכרישים גדולה יותר. לפעמים מתקרב הכריש לחוף, לסביבה שבה עומק המים הוא 37 מטר בלבד, בעיקר ליד איים באמצע האוקיינוס, כגון הוואי, או בחופים שבהם יש מדף יבשתי. הוא בדרך כלל מתבודד, אף שנצפו התקהלויות בסביבת מזון. בשונה מבעלי חיים רבים, אין לכריש ארך גף מחזור יומי - הוא פעיל גם ביום וגם בלילה. הוא שוחה לאט עם סנפירי החזה פרושים לצדדים. חרף ההתרחקות מבני מינם, הם מסתובבים לעיתים עם דגי נווט, רעמתן כחלחל, ודגי רמורה.

אנטומיה וצורה

המאפיין הבולט ביותר של הכריש ארך הגף הוא סנפיריו הצדיים והגביים הארוכים דמויי הכנף. סנפיריו גדולים משמעותית מאלו של כרישים אחרים, והם בולטים בצורתם המעוגלת. אפו של הכריש מעוגל. עיניו מעגליות, והן בעלות קרום מצמוץ (Nictitating membrane).
גופו של הכריש ארך הגף דומה לגוף הטיפוסי של הכרישים במשפחת הכרישיים, על אף שהוא מעט שטוח יותר, והוא בעל מראה מגובנן קמעא. בטנו של הכריש לבנה, וצבעו של גבו משתנה בהתאם לאזור החיות שלו - הוא עשוי להיות בצבע ארד, חום, כחלחל או אפור. גודלו המרבי של הכריש הוא ארבעה מטרים, למרות שלרוב אורכו אינו עולה על שלושה מטרים. משקלו המרבי הוא 170 קילוגרם. הנקבה גדולה יותר מהזכר.
מרבית הסנפירים של הכריש (גביים, צדיים, ירכיים וסנפירי הזנב) הם בעלי קצוות לבנים, אף על פי שמאפיין זה עשוי לא להתקיים אצל כרישים צעירים או אצל חלק קטן מהבוגרים. בנוסף לקצוות הלבנים, הסנפירים עשויים להיות בעלי גוון מנומר, ועל סנפיריהם של הכרישים הצעירים עשויים להופיע כתמים שחורים. לכריש מספר סוגי שיניים: השיניים שבלסת התחתונה בעלות קצה משונן, הן קטנות באופן יחסי וצורתן דמוית משולש. מצדו האחד של הסימפיזיס (Symphysis) נמצאות 13 שיניים, ומצדו האחר 15. השיניים שבלסת העליונה משולשות גם הן, אולם הן גדולות ורחבות יותר, וקצותיהן מחודדים לחלוטין. באופן דומה, מכל צד של הסימפיזיס נמצאות 14 או 15 שיניים בלסת זו.

תזונה

תת-המין C. longimanus ניזון בעיקר מדיונונים ודגי גרם בעלי העצמות. עם זאת, הדיאטה שלהם יכולה להיות יותר מגוונת ופחות בררנית - הם נצפו אוכלים גם טריגונים, צבי ים, עופות ים, חילזונות, סרטנים, פגרים ממחלקת היונקים, ואפילו זבל שהופך מספינות. דגי גרם מהם הם ניזונים כולל Alepisaurus, דגי משוט, ברקודות, צניניתיים, רעמתניים, שפודניים, טונות, ומקרלים. שיטות הטריפה והאכילה העיקרית היא לנעוץ שיניים בקבוצה של דגים ולשחות עם פה פתוח לתוך להקות של טונה. כאשר הוא צד מזון עם מינים אחרים, הוא הופך להיות אגרסיבי, ולעיתים אף תוקף את "אחיו" לצייד.

התנהגות

כריש ארך-גף נוהג בדרך כלל להתבודד ולנוע באיטיות. אף שאינם נחשבים לכרישים מהירים, הם מסוגלים לפרוץ בשחייה מהירה בפתאומיות. פעמים רבות ניתן לצפות בהם מתחרים על מזון זמין עם כרישים אחרים ממין כריש משי, כשהם מפצים על השחייה הנינוחה באמצעות התנהגות אגרסיבית.
כאשר מספר פרטים נפגשים במקור מזון יכול להתרחש מה שקרוי "טירוף אכילה". כריש ארך-גף הוא טורף תחרותי ואופורטוניסטי אשר יעדיף לנצל בכל מחיר את משאבי המזון הקרובים על פני הימנעות מצרות לטובת ארוחה קלה יותר בעתיד.
בשונה ממינים אחרים, לא נראה כי קיימת הפרדה לפי מין או גודל. כריש ארך-גף מתלווה לעיתים ללהקת דגי טונה או להקת דיונונים לאורך מרחק רב. בנוסף, הוא מתלווה למיני לווייתנאים כגון דולפינים וגלובי שחור כאוכל נבלות. היצר להלוות ללהקות דגים כה חזק, עד כי הם יתלוו גם לספינות וכלי שיט אחרים. כאשר ציד לווייתנים נעשה במים חמים, היו כרישים ארכי-הגף אחראיים פעמים רבות לנזק שנעשה לאותן ספינות.
מין דג שנצפה בצמוד לכריש זה במקרים רבים הוא נווט כלל-ימי.

רבייה

עונת הייחום מתחילה בתחילת הקיץ בצפון-מערב האוקיינוס האטלנטי ובדרום-מערב האוקיינוס ההודי, אולם ניצפו נקבות הרות באוקיינוס השקט בכל עונות השנה, דבר המצביע על תקופת ייחום ארוכה יותר באזור זה. עובר הכריש מתפתח וניזון (באמצעות שק השליה) בתוך רחם הדומה לרחם של יונק. תקופת ההריון היא שנה אחת. מספר הוולדים נע בין אחד ל-15, כאשר אורכו של הוולד בעת ההמלטה כ-60 סנטימטר. הצעיר הזכר מגיע לבגרות מינית כשאורכו כ-175 סנטימטר, והצעירה - 200 סנטימטר.

סיפורה של מתקפת הכרישים הנוראה בהיסטוריה

ב-16 ביולי 1945 הפליגה סיירת קרב אמריקאית כבדה בשם "אינדיאנפוליס", מסן פרנסיסקו אל האי טיניאן שבאוקיינוס השקט, ובבטנה חלקים מהפצצה הגרעינית "ילד קטן", אשר הוטלה בהמשך, ב-6 באוגוסט על הירושימה וסייעה לסיומה של מלחמת העולם השנייה. הסיירת הגיעה לאי ב-26 ביולי 1945, פרקה בו את מטענה, המשיכה אל האי הסמוך גואם, ולאחר מכן קיבלה פקודה לצאת לאי לייטה שבפיליפינים, כדי לחבור למשחתת "איידהו", לקראת הפלישה ליפן. במסעה מגואם ללייטה, ב-30 ביולי בשעה 00:14, בים הפיליפינים, היא טובעה בידי צוללת יפנית. 
כ-900 מ-1,199 המלחים והקצינים, שהיו על סיפונה שרדו את המתקפה ונותרו לצוף במים. חלק מהשורדים הללו מתו במשך ארבעת הימים שעברו עד שהתגלה דבר טביעת הספינה, תחת השמש הקופחת, ללא מזון או מים לשתייה ומפני שחגורות ההצלה שלהם לא החזיקו מעמד והתפוצצו. אך חלק אחר נטרף בזה אחר זה על ידי להקת כרישים רעבים. 
מדענים מתעקשים, כי למרות סיפורי האימה, כרישים אינם נחשבים בדרך כלל לאיום כלפי בני אדם. ואולם, באזור הזה של האוקיינוס, שורץ מספר גדול של כריש ארך-גף, הנחשב תוקפני באופן חריג.
בלילה הראשון, ניזונו הכרישים בעיקר מגופותיהם הצפות של המלחים, שלא שרדו את הפיצוץ על הספינה. בהמשך, נמשכו הכרישים גם אל הניצולים. ראשונים הותקפו הפצועים, שהכרישים קלטו את ריח הדם שלהם ממרחק מאות מטרים מהספינה הטובעת. אחר כך הותקפו גם הבריאים. רק כעבור ארבעה ימי אימה הבחינו האמריקאים בחבריהם הניצולים. מטוס ימי, הצניח למלחים מזון וסירות הצלה, והטייס נחת על המים כדי להבהיל את הכרישים ולסייע לניצולים.
מתוך 1,199 מלחים וקצינים שהיו על סיפון ה"אינדיאנפוליס", רק 317 שרדו לבסוף את המתקפה היפנית ואת ארבעת הימים בים הכרישים. היסטוריונים אינם יודעים לומר בוודאות כמה מלחים נטרפו למוות וכמה מתו בהתקפה היפנית עצמה, או טבעו, אך ההערכות על מספר ההרוגים במתקפת הכרישים נעות בין 50 ל-150. כך או כך, מדובר באחד האסונות החמורים ביותר בתולדות צי ארצות הברית.