google/wiki40b huggingface dataset:
אלברטו סנטוס דימון

אלברטו סנטוס דימון (פורטוגזית: Alberto Santos Dumont‏; 20 ביולי 1873 - 23 ביולי 1932) היה מהנדס (על אף שלא היה בעל השכלה אקדמית רשמית בתחום זה) וחלוץ תעופה ברזילאי חשוב. למרות שגדל ונפטר בברזיל, תרומותיו לתעופה נעשו בזמן שהותו בצרפת.

ביוגרפיה

סנטוס דימון נולד בעיר פלמאירה, הקרויה כיום סנטוס דימון במדינת מינאס ז'ראיס שבברזיל.
אביו היה המהנדס בעבודות בניית מסילת רכבת פדרו השני המקשרת בין ריו דה ז'ניירו לבין מינאס ז'ראיס.
בתום עבודת בניית המסילה, רכש אביו מטע קפה בסאו פאולו. בזכות הידע ההנדסי והשקעה בציוד חדיש הפך את המטע לאחד המרשימים ביותר ולמכניס רווחים גדולים מאוד.
במשפחות האמידות של אותה התקופה התבסס חינוך הילדים על שיעורים פרטיים. אביו, שנולד בצרפת הביא מורות מצרפת ללמדו. גם המשפחה, בעיקר אחותו הייתה משתתפת בהענקת ההשכלה. מאוחר יותר למד בבתי-ספר באזורים גדולים יותר וגם בבתי-ספר יוקרתיים במינאס ז'ראיס.
ב-1890 מכר אביו את המטע אחרי תאונה שהותירה אותו משותק. ב-1891 נסע לצרפת יחד עם אביו, שם למד בהדרכה פרטית פיזיקה, כימיה, מכניקה וחשמל.

ספינות אוויר

דימון תיכנן, בנה והטיס את ספינת האוויר המעשית הראשונה שניתן היה לנווטה. בכך הפך לאדם הראשון שהצליח לבצע טיסה נשלטת שגרתית. "כיבוש" זה של האוויר, וזכייתו בפרס Deutsch de la Meurthe ב-19 באוקטובר 1901 עבור טיסה סביב מגדל אייפל, הפכוהו לאדם מפורסם ביותר בתחילת המאה ה-20.
בנוסף להישגיו החלוציים בספינות אוויר, הטיס סנטוס דימון את הטיסה הפומבית והמתועדת הראשונה במטוס באירופה, בפריז ב-23 באוקטובר 1906. בטיסה זו הוא טס למרחק של כ-60 מטרים בגובה של 2 - 3 מטרים. המטוס בו טס, 14 Bis, שכונה "ציפור טרף" (בצרפתית: Oiseau de proie), נחשב לראשון שהמריא, טס ונחת בכוחות עצמו, ללא שימוש בקלע, רוחות, מסילת שילוח או כל עזרה חיצונית אחרת. כחודש לאחר מכן חזר על הישגו זה בטיסה למרחק של 220 מטרים בגובה של כ-6 מטרים. כתוצאה מכך חלקים בקהילה המדעית והאווירונאוטית, בעיקר בברזיל ארץ מוצאו, מחשיבים את דימון ל"אבי התעופה" ולממציא המטוס.

השנים האחרונות

ב-1914, כאשר נכבש צפון צרפת בידי הכוחות הגרמניים במלחמת העולם הראשונה, נכלא דימון באשמת ריגול, דבר שהתברר כלא נכון. ב-1915 חלה הידרדרות במצבו הבריאותי ודימון שב לברזיל. ב-1926 פנה לחבר הלאומים בבקשה למנוע את השימוש של מטוסים ככלי מלחמה. מצבו הבריאותי החמיר, הוא חזר לצרפת והתאשפז בשווייץ ובצרפת.
בשנת 1931 חזר לברזיל, נבחר כחבר באקדמיה הברזילאית לשפה וספרות (שנוסדה לפי המודל של האקדמיה הצרפתית). ב-1932 הביע התנגדות לשלטון ז'טוליו ורגאס ואת רצונו שלא תהיה מלחמה בין הברזילאים.
המהפכה החוקתית בברזיל השפיע לרעה על מצב רוחו הדיכאוני בו היה שרוי במרוצת השנים האחרונות, וב-23 ביולי אותה השנה שם קץ לחייו. דימון לא התחתן מעולם ולא היו לו ילדים.
שבטים ילידים בברזיל

שרידים ארכאולוגיים

כמעט כל התגליות הארכאולוגיות מתוארכות אחרי גל ההגירה הראשון לאמריקה. ילידי ברזיל לא פיתחו כתב ולא השתמשו באבן ליצירת פסליהם. לכן, כמעט כל העדויות לא שרדו את מהלך הדורות.

מקור האינדיאנים

מקור הילידים הברזילאים עדיין שנוי במחלוקת, אך רוב הארכאולוגים מסכימים שמקורם בגלי הגירה שבאו מאזור סיביר דרך מצר ברינג. עמדתם נתמכת בעדויות אנתרופולוגיות וגנטיות רבות. לדעת רוב החוקרים, ילידי ברזיל הגיעו בגל ההגירה הראשון שחצה את מצר ברינג בסביבות 9,000 לפנה"ס.
חוקרים אחדים טוענים שנמצאו שרידי אדם בני 20,000 שנה באמריקה, לכן לא ייתכן שבאו בגל הגירה שהתרחש כ-11,000 שנה לאחר מכן. הם מציינים את שלד לוזיאה כעדות שתומכת בהנחתם.

אינדיאנים בעת גילוי ברזיל

בראשית המאה ה-16, ילידי ברזיל פיגרו בצורה קשה אחרי אירופה מבחינה טכנולוגית. הם השתמשו בכלי עצם ואבן להרכבת נשקיהם. הקדרות הייתה מפותחת יחסית לטכנולוגיות אחרות. הקדרים הברזילאים השתמשו בחומרים מתוחכמים על מנת ליצור כלים מהודרים לטקסים. חלק מהכלים היו מקושטים בציורים שונים. יחד עם זאת, הקדרים הבריזלאים לא השתמשו באובניים ליצירת כליהם.
כלכלתם של האינדיאנים התבססה בעיקר על ליקוט מזון, ציד ודיג. ילידי ברזיל לא בייתו בעלי חיים לתחבורה או חרישת שדה. לכן, החקלאות הייתה בחיתוליה. הגידולים העיקריים היו תירס וקסאווה.
אמונה רווחת בקרב הילידים היא שקיימת תרנגולת (קורנת) שמטילה ביצי חיים, מי שאוכל אותם יזכה לחיי אל מוות

אינדיאנים אחרי הגעת האירופים

הפורטוגלים הראשונים מצאו אוכלוסייה גדולה, ככל הנראה בת כמיליון בני אדם, בשטחה של ברזיל. המתיישבים הפורטוגלים הראשונים דיווחו על קבלת פנים יפה ותיאורי הקרקע והאינדיאנים משכו פורטוגלים נוספים לאזור.
יחסי השכנות הטובים נגמרו תוך פרק זמן קצר. המתיישבים הפורטוגלים שאפו להתעשר בקולוניה הברזילאית ולשם כך טבחו באינדיאנים, גנבו את זהבם ואף שעבדום לעבודה במטעים. בנוסף לכך, רבבות אינדיאנים נספו במחלות שהפורטוגלים הביאו עמם מהעולם הישן, שכן המערכת החיסונית שלהם לא יכלה להתמודד עם מחלות אלו, שלא היו מוכרת בעולם החדש. השבטים שהצליחו לשרוד את הרדיפה הפורטוגלית נאלצו לברוח ליערות העד של האמזונאס. חוסר עמידותם של האינדיאנים לא אפשר להסתמך על כוח עבודתם במטעים, על כן פרח ושגשג סחר העבדים מאפריקה.

האינדיאנים כיום

במאה ה-20 אימצה הממשלה הברזילאית גישה הומנית יותר והחלה להגן על האינדיאנים. במסגרת המאמצים לשיקום האוכלוסייה הוקמו מספר שמורות והוקם המוסד הלאומי למען האינדיאנים ("Fundação Nacional do Índio"). תפקידו לדאוג לפתרון הבעיות של האינדיאנים כגון הקצאת קרקעות הוגנת, מאבק באפליה ושמירה על זכויותיהם. במסגרת זה השבט שוקורו זכה לאוטונומיה במקום מגוריהם.
סימון וייל (פוליטיקאית)

קורות חיים

וייל נולדה בניס בשם סימון אנני ז'אקוב, בתו של ארכיטקט יהודי. במהלך מלחמת העולם השנייה, במרץ 1944, היא גורשה מצרפת עם משפחתה. יחד עם אמה ואחותה נשלחה וייל לאושוויץ-בירקנאו. אמה נפטרה כעבור זמן קצר, טרם שחרור המחנה ב-1945. אביה ואחיה נפטרו גם הם בתקופה זו, בעוד וייל ושתיים מאחיותיה ניצלו ונותרו בחיים. בתום המלחמה שבה לצרפת והחלה בלימודי משפטים ומדע המדינה, במהלכם פגשה באנטון וייל ונישאה לו ב-26 באוקטובר 1946.
בשנים 1974–1979 כיהנה וייל כשרת הבריאות בממשלותיהם של ראשי הממשלה ז'אק שיראק וריימון באר. במהלך כהונתה נחקקו חוקים המרחיבים את היתר השימוש באמצעי מניעה (1974) ולראשונה, לאחר מאבק פוליטי קשה, ניתן היתר חוקי לביצוע הפלות. בשנת 1979 נבחרה לכהן בפרלמנט האירופי ומיד לאחר מכן נבחרה לנשיאתו.
כהונתה כנשיאת הפרלמנט האירופי נמשכה עד 1982. וייל הייתה האישה הראשונה בתפקיד והייתה הראשונה לשאת בתפקיד כאישיות נבחרת (על פני מינוי פוליטי כפי שהיה נהוג עד אותה עת). בשנים 1984–1993 כיהנה פעם נוספת בפרלמנט האירופי ועד 1989 שימשה מנהיגת הגוש הליברלי-דמוקרטי בפרלמנט. במהלך שנים אלו הייתה יו"ר הוועדה לעניינים משפטיים (1982-1984), חברת הוועדה לאיכות הסביבה, בריאות וצרכנות (1984-1992), חברת הוועדה לנושאים מדיניים (1989 ובשנית בין 1990-1992), חברת הוועדה לענייני חוץ וביטחון ובמסגרתה בוועדת המשנה לזכויות אדם (1992-1993) וממלאת מקום בוועדה למעמד האישה (1989 - 1992). בין השנים 1989-1993 הייתה וייל חברת המשלחת של הפרלמנט האירופי לאספת הנבחרים המשותפת של נציגי האיחוד האירופי ונציגי מדינות אפריקה, הקריביים והאוקיינוס השקט שחתמו על אמנת לומה. עד 1992 כיהנה באספה זו כסגנית יו"ר.
בשנים 1993–1995 שבה וייל לכהן בממשלת צרפת בתפקיד שרת הרווחה והבריאות והממונה על הרשויות המקומיות.
משנת 1998 כיהנה וייל כחברה באספה החוקתית של צרפת. בשנת 2005 לקחה חלק בקמפיין לעידוד יצירת חוקה עבור האיחוד האירופי. מעורבותה זו הייתה נתונה לביקורת פנימית בצרפת, לאור סתירות שקיימות מתוקף תפקידה באספה החוקתית במדינה ועל אף יציאתה לשבתון במהלך תקופה זו. משנת 2003 חברת מועצת הקרן לסיוע לקורבנות שהוקמה במסגרת בית הדין הפלילי הבינלאומי. בנובמבר 2008 נבחרה לחברה באקדמיה הצרפתית, וב-2010 נכנסה לתפקידה, במושב הקרוי על-שם ז'אן ראסין. 
בשנת 1979 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן. וייל היא כלת פרס קרל הגדול לשנת 1981, כלת פרס נסיך אסטוריאס לשנת 2005 ומשנת 1998 היא נושאת בתואר דיים במסגרת מסדר האימפריה הבריטית.
וייל נפטרה ב-30 ביוני 2017, שבועיים לפני יום הולדתה ה-90. במלאת שנה למותה הועברה לקבורה בפנתיאון של פריז. וייל היא האישה החמישית שנקברה בפנתיאון.
אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי

ראשית חייו

אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי נולד בכפר סארווש שבאזור בקש במשפחה לותרנית ממוצא סלובקי שהיגרה מהעיר בקשצ'אבה. ב-1904 החל בלימודי משפטים באוניברסיטה על שם "פרנץ יוזף" בקלוז'-נאפוקה. בהמשך, ב-1908 רכש דוקטורט במדע המדינה באוניברסיטת היידלברג. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בצבא האוסטרו-הונגרי בקרבות החזית האיטלקית ובהמשך בקרבות החזית המזרחית.

הקריירה הפוליטית

לאחר מלחמת העולם הראשונה התיישב בסגד והצטרף למפלגת האחדות בהנהגת גיולה גמבש וב-1922 נבחר מטעמה לפרלמנט. ב-1923 הקים ביחד עם גיולה גמבש את מפלגת העצמאות הלאומית של הונגריה. ב-1930 ייסד את המפלגה הלאומית-רדיקלית של הונגריה וב-1935 נבחר מטעמה לפרלמנט. ב-1938 התאחדה המפלגה הלאומית-רדיקלית עם מפלגת החוואים ועובדי האדמה של הונגריה. הוא נודע בהתנגדותו לתפישת מרחב המחיה של הנאציזם. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התנגד בייצ'י-ז'ילינסקי להצטרפות כוחות צבא הונגריים לקרבות החזית המזרחית.

הטבח בדרום באצ'קה ואחריתו

בינואר 1942 ביצע הצבא ההונגרי את הטבח בדרום באצ'קה. משנודעו האירועים לבייצ'י-ז'ילינסקי, הוא הוביל גל מחאות מול הממשל ותבע להעמיד לדין את הקצינים האחראים לטבח. בעקבות המחאות הורה הממשל ההונגרי להפסיק את הפעילות בבאצ'קה. במרץ 1944, לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית במסגרת מבצע מרגרטה, נעצר בייצ'י-ז'ילינסקי על ידי הגסטפו. ב-11 באוקטובר 1944 שוחרר ממעצרו, ולאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה ירד למחתרת. בראשית נובמבר 1944 הוא נלכד ונעצר. ב-24 בדצמבר 1944 הוא הוצא להורג בתלייה על ידי הגסטפו במתקן כליאה בכפר שופרונקהידה. ב-27 במאי 1945 הובא לקבורה בהלוויה ממלכתית בכפר טארפה שבמחוז סבולץ'-סטמאר-ברג.
משפט ההתכנסות הנשלטת

בתורת המידה, משפט ההתכנסות הנשלטת של אנרי לבג הוא משפט על האינטגרל של הגבול של סדרת פונקציות מדידות, המתכנסת נקודתית. לפי המשפט, אם כל הפונקציות בסדרה חסומות בערכן המוחלט (כלומר, "נשלטות") על ידי פונקציה אינטגרבילית, אז האינטגרל של הגבול שווה לגבול של האינטגרלים. בפרט, האינטגרלים של פונקציות הסדרה קיימים וסופיים.
המשפט מנוסח עבור פונקציות שהן אינטגרביליות לבג, ובפרט תקף גם עבור פונקציות אינטגרביליות רימן.
משפט זה הוא מקרה פרטי של משפט ההתכנסות של ויטלי.

נוסח פורמלי

יהי  מרחב מידה. תהי  סדרה של פונקציות ממשיות או מרוכבות מדידות, אשר מתכנסת כמעט בכל מקום לפונקציה גבולית . אם קיימת פונקציה אינטגרבילית לבג  שהאינטגרל שלה סופי כך ש- עבור כל  כמעט בכל מקום, אזי כל הפונקציות בסדרה והגבול הנקודתי הן אינטגרביליות עם אינטגרל סופי, ומתקיים .

הוכחה

הוכחת המשפט מתבססת על הלמה של פאטו, אשר מטפלת בצורה כללית יותר במקרה הפרטי שבו כל הפונקציות בסדרה הן אי שליליות. ניתן יהיה להשתמש בלמה בזכות העובדה ש- חוסמת את כל אברי הסדרה.
כיוון ש- אז  היא פונקציה אי שלילית כמעט בכל מקום, ניתן להשתמש עליה בלמה של פאטו ולקבל:
, כאשר  מסמן את הגבול התחתון של הסדרה.
לאחר חיסור  משני האגפים (דבר שעבורו נדרש שהאינטגרל יהיה סופי) מקבלים:
ניתן לעשות את אותו הדבר גם עם הפונקציה האי שלילית , ולקבל:
 כאשר  הוא הגבול העליון. כלומר:
ומהשוואת שתי התוצאות קיבלנו:
מכיוון שאגף שמאל תמיד לא קטן מאגף ימין, כל אי השוויונים הופכים לשוויונות, ולכן קיבלנו את התוצאה המבוקשת.
אוטו פרוינדליך

ביוגרפיה

נולד בשטולפ (Stolp) בפומרניה שבפרוסיה (כיום סלופסק, Słupsk, שבפרובינציית פומרניה הפולנית). למד רפואת שיניים לפני שבחר להפוך אמן. עבר לפריז ב-1908, והתגורר בקומונה במונמארטר, שנקראה לה באטו-לאוואר - "סירת המכבסה" (Le Bateau-Lavoir), שבה גרו גם פאבלו פיקאסו, אמדאו מודיליאני וז'ורז' בראק. ב-1914 חזר לגרמניה. אחרי מלחמת העולם הראשונה הפך פעיל פוליטית, כחבר קבוצת נובמבר. ב-1919 ארגן את תערוכת הדאדא הראשונה בקלן, יחד עם מקס ארנסט ויוהאנס תיאודור בארגלד .
לאחר 1925 עבד בעיקר בצרפת. בגרמניה, עבודתו הוקעה על ידי הממשל הנאצי כמנוונת, והוסרה מתערוכות. כמה מעבודותיו המוחרמות הוצגו בשנת 1937 בתערוכת האמנות "אמנות מנוונת", שהציגה את מה שהיה בעיני הנאצים מושחת, מנוון וסוטה באמנות המודרנית. פסלו המונומנטלי "Der Neue Mensch" ("האדם החדש") הוצג בתערוכה, וצילום לא-מחמיא שלו הוצג כאיור העטיפה של קטלוג התערוכה. הפסל לא התקבל מעולם בחזרה, וההנחה היא שהוא נהרס. אחד מפסליו האחרים שהוחרם, מ-1925, נמצא בחפירות לתוואי רכבת תחתית בברלין, ומוצג כיום במוזיאון החדש בברלין.
בצרפת הצטרף ל"איחוד האמנים הגרמנים החופשים" (Union des Artistes Allemands Libres), אגודת אמנים גרמנים שחיו בפריז לאחר עליית הנאצים לשלטון, לצד מקס ארנסט, הנס הארטונג וגרט וולהיים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נעצר פרוינדליך על ידי השלטונות הצרפתיים, אך שוחרר לאחר זמן קצר, בעקבות לחצים שהפעיל פאבלו פיקאסו. ב-1943 נעצר ונשלח למיידנק, ונרצח ביום הגיעו לשם.
בשנת תשל"ח 1978, במלאת מאה שנה להולדתו, הוצגה במוזיאון ישראל תערוכה לזכרו, שאצר יונה פישר. גם ב-2017 הציג מוזיאון ישראל תערוכה עם יצירותיו.  
למרות שמאז החרמתו על ידי הנאצים התעלם עולם האמנות מפרוינדליך, סרט תיעודי בשם "Das Geht Nur Langsam" ("זה הולך רק לאט", דָאס גֵט נוּר לַאנְגְזָם) יצא ב-2012. הסרט עוקב אחר חזונו לפסלים נעים ברחובות אירופה, המסמלים רעיונות אוטופיים שלו על העולם והחברה.
Pocket God

Pocket God: Journey to Uranus

Pocket God: Journey to Uranus (כיסי האל: מסע לאורנוס) הוא גרסה נוספת של Pocket God רק ששם העניינים מתנהלים אחרת: אפשר להביא אותם לחלל, משחקים חדשים וכוכבי לכת שם אפשר לנחות. צ'ארלי, תום ושמש לא משתתפים בגרסה הזו ויש רק 2 איים שנמצאים גם בגרסה המקורית.
מיפוי עצמות

מיפוי עצמות היא בדיקה רפואית שמטרתה העיקרית היא להראות תהליכים שונים בעצמות ובפרקי הגוף, כמו שברים (במיוחד, שברים קלים שבלתי אפשרי לראות בצילום רנטגן), בעיות באספקת הדם, דלקות מפרקים ואף גידולים סרטניים.
לצורך ביצוע הבדיקה מחדירים לגוף חומר רדיואקטיבי, טכנציום מתילן דיפוספונאט, על ידי הזרקה לווריד. הודות לחומר שנקלט בעצמות, בעיקר בעצמות המתחדשות, ניתן לקלוט ולצלם את האזור הפגוע וכך ליצור דימות רפואי מדויק של אזורים אלה. כמות החומר המוחדרת לגוף היא קטנה מאוד והדעה הרווחת היא שלא נגרם סיכון בריאותי כל עוד הבדיקה אינה נעשית באופן תדיר ושוטף.

מהלך הבדיקה

לצורך החדרת החומר הרדיואקטיבי עובר הנבדק למחלקת רפואה גרעינית, שם יוזרק החומר לוריד בהתאם למשקל גופו של הנבדק לעיתים כאשר יש לבדוק תהליך זיהומי יבוצעו סדרת צילומים מיד לאחר הזריקה לאחר מכן יש להמתין לפחות שלוש שעות לקליטת החומר בעצמות . במהלך הבדיקה שוכב המטופל על המיטה או לחלופין עומד, תלוי בהתאם לסוג הבדיקה הדרושה, ומצלמת גמא סורקת את הגוף ומאתרת את החומר הרדיואקטיבי.   
ישנם מקרים בהם חוזרים על הבדיקה בשלישית כעבור 24 שעות מהחדרת החומר.
לאחר הזריקה מומלץ לשתות כמות רבה של נוזלים כדי לפנות מהגוף במהירות את החומר הרדיואקטיבי. 
הבדיקה היא בעלת רמת רגישות גבוהה בתחום הנבדק, אם כי אינה יכולה לסקור תחומים רבים והסגוליות שלה נמוכה.
לנשים בהיריון ולנשים מיניקות מומלץ להימנע מן הבדיקה, אלא אם אין חלופה אחרת.
נגרשט-אואש

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

יהודי נגרשט-אואש

יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-18 ועיקרם היו חוכרים ומבשלי יי"ש שהגיעו מגליציה. עד סוף המאה ה-19 כבר הוקמו בקהילה בית כנסת, מקווה ובית עלמין. משנת 1897 פעלה במקום גם ישיבה שנקראה "ישיבת הרמה דק"ק נעגרעשט" בה למדו כ-50 תלמידים.
במפקד קהילות הונגריה בשנת 1944 חיו בכפר 532 יהודים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הועברו יהודי הכפר לגטו בסאטו מארה ומשם הועברו ביוני 1944 למחנה ההשמדה אושוויץ.
מעט מניצולי השואה של הקהילה ניסו לחזור לאחר מלחמת העולם השנייה ולשקם את הקהילה אך רובם עלו בסופו של דבר לארץ ישראל.
ענת רפאלי

ביוגרפיה

נולדה בחיפה לשמואל אביטל, פרופסור להוראת המתמטיקה, וברכה אביטל. בילתה חלק מילדותה בטורונטו, רוב לימודיה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה והייתה פעילה מאוד בגדוד שדה-יואב של השומר הצעיר. שירתה בצה"ל כמוכ"מת ביחידת יב"א 528 (הצפרא) של חיל האויר. סיימה תואר ראשון באוניברסיטת חיפה בפסיכולוגיה ומתמטיקה. את הדוקטורט קיבלה מאוניברסיטת מדינת אוהיו בשנת 1985 בפסיכולוגיה ארגונית. את פוסט-הדוקטורט עשתה במחלקה לתעשייה וניהול באוניברסיטת סטנפורד משם עברה להיות חברת סגל בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תרומותיה של רפאלי בתחום הרחב של התנהגות ארגונית עוסקות במגוון רחב של נושאים. היא ביצעה מספר מחקרים מרכזיים אשר ערערו את השימוש בגרפולוגיה בתהליכי מיון עובדים, וסדרה של עבודות אשר בחנו את השימוש במודעות דרושים על ידי ארגונים, בהן ערערה על הכדאיות הכלכלית של שימוש במודעות דרושים אולם הציגה תועלות אחרות של מודעות אלה. בנוסף עסקה רפאלי בבחינת מעגלי איכות והשפעתם לחיוב על תחושות של עובדים. 
תרומתה המרכזית של רפאלי היא בהגדרת הנושא של רגשות ובעיקר של עבודת רגשות כמרכיב משמעותי בתהליכים ארגוניים. היא פיתחה את נושא  הניהול של עבודת הרגשות כתחום עיסוק מרכזי בהתנהגות ארגונית, תוך זיהוי מנגנונים של מיון, הדרכה ותגמול לעובדים אשר מביעים רגשות הנדרשים על ידי עבודתם. כמו כן חקרה את חשיבות הלבוש במקומות עבודה בכלל, ובמערכות שירות בפרט, כחלק מניתוח רחב יותר של סוגיית סמלים וארטיפקטים בסביבת העבודה. מחקריה של רפאלי רלוונטיים לתהליכי שירות לקוחות, ובתחום זה עסקה גם בנושא ניהול תורים והפסיכולוגיה של ההמתנה בתור; כן חקרה הבעות והשפעות של כעס של לקוחות כלפי עובדים. 
רפאלי היא חברת הוועד המנהל והוועדה לקשרי קהילה של העמותה להעצמה כלכלית לנשים, אשר מפתחת תוכניות של "עסק משלך": תוכניות המסייעות לקידום העצמה כלכלית לנשים בעלות קשיי הכנסה על ידי קורסי הדרכה, הלואות זעירות, ותמיכה שוטפת. כמו כן הקימה יחד עם אחיה, יהוא, את קרן אביטל (על שם אביהם) המעניקה את פרס אביטל לעידוד מצוינות בהוראת המתמטיקה באמצעות המחלקה להוראת המדעים בטכניון.
נשואה לפרופסור שיזף רפאלי ואם לשלושה ילדים.
אלכוהוליזם

אבחנה של הרעלת אלכוהול

ה- DSM-IV-TR מציין מספר סוגים של אבחנות הקשורות לשימוש באלכוהול, הרעלה ותסמונת גמילה. באופן כללי, הצורך בשימוש יומי של כמויות גדולות של אלכוהול לצורך תפקוד, שתייה כבדה וקבועה במהלך סוף השבוע, חוסר היכולת להפסיק או לעצור את השתייה, תקופות של אמנזיה וניסיון להגביל את השתייה לרגעים מסוימים ביום והתנהגויות דומות מצביעות על התמכרות לאלכוהול.

דרכי טיפול

בין דרכי הטיפול באלכוהוליזם ניתן למצוא תוכניות גמילה (דטוקסיפיקציה, סילוק רעלים) במכוני גמילה. טיפולים אלה כרוכים בדרך-כלל בשהיה של מספר שבועות במכון רפואי מיוחד (או אגף מיוחד בבית חולים כללי, גישה שאינה נפוצה בישראל), תוך שימוש בתרופות כדי להימנע מתסמיני הגמילה.
לאחר הגמילה, ניתן להשתמש בצורות שונות של טיפול קבוצתי או פסיכותרפיה כדי להתמודד עם הבעיות הפסיכולוגיות המובילות לתלות באלכוהול. כמו כן, ישנם טיפולי סלידה בעזרת תרופות הגורמות לחמרמורת חזקה מיד לאחר שתיית אלכוהול. נעשה גם שימוש בתרופות נוגדות דיכאון ותרופות פסיכוטרופיות כדי לטפל בתופעות כמו דיכאון, נרבוזות ופסיכוזות שנגרמות לעיתים בשל ההתמכרות לאלכוהול.
תוכנית טיפול אחרת, נפוצה פחות, מבוססת על תזונה. אלכוהוליסטים רבים סובלים מתנגודת לאינסולין, הפרעה מטבולית שבה תאי הגוף מתקשים לקלוט גלוקוז, עקב רגישות נמוכה של התאים לאינסולין שאחראי לקליטת הגלוקוז בתאים. ניתן לטפל בבעיה זו בעזרת תזונה דלת פחמימות, אולם לתזונה זו יכולות להיות השפעות על התנהגות ורגשות המטופל, בדומה לתופעות הלוואי של אלכוהוליסטים בגמילה.
גישת הטיפול המבוססת על עזרה עצמית קבוצתית צברה פופולריות והצלחה במהלך המאה ה-20, והיא עדיין פופולרית. קבוצות התמיכה של "אלכוהוליסטים אנונימיים" (א"א) היא הדוגמה המוכרת ביותר והיא מהוות את הבסיס של תוכנית שנים עשר הצעדים.

השפעה חברתית

הבעיות החברתיות הנובעות מאלכוהוליזם כוללות אובדן מקום העבודה, בעיות כספיות, בעיות בחיי הנישואין (עד כדי גירושין) ואף אלימות במשפחה, פשעים כגון נהיגה בשכרות והפרת הסדר הציבורי, ואובדן הכבוד בעיני החברה.
מחקרים מקיפים מראים כי אלכוהוליזם משפיע לא רק על המכור, אלא גם על בני המשפחה הסובבים אותו. ההשפעה על ילדיהם של אלכוהוליסטים עשויה להימשך גם לאחר התבגרותם. תופעה זו מכונה לעיתים "סינדרום הילדים הבוגרים של אלכוהוליסטים".
בשנת 1910 פרסמה אתל מ. אלדרטון מחקר שלפיו אלכוהוליזם מועבר בירושה. בהמשך התברר שמחקר זה שגוי.
רבים מניחים בטעות כי לאחר שהאלכוהוליסט חדל משתיית אלכוהול, הכול בא על מקומו בשלום, אך נגמלים רבים עדיין רואים בעצמם "אלכוהוליסטים" או "אלכוהוליסטים מתאוששים", משום שחלק מהבעיות נמשכות גם לאחר סיום הגמילה הפיזית.
רגימנט הארטילריה המלכותי

היסטוריה

הארטילריה התחילה להשתלב בצבא הבריטי במאה ה-14, אך בדומה לרוב היחידות, לא היו אלו יחידות סדירות, אלא יחידות שהוקמו ופוזרו לפי צורכי המדינה והמונרך. רגימנט הארטילריה המלכותי הוקם כיחידה סדירה רק בשנת 1715 במהלך מרד היעקוביטים, כאשר היה ברור שיש צורך בכוח סדיר שיהיה מסוגל להתמודד עם המשימות הביטחוניות השונות של הצבא הבריטי. עד אותה שנה, גיוס וניוד של יחידת ארטילריה היה תהליך מסורבל שלקח הרבה זמן מרגע הגיוס לרגע הכניסה לקרב. בנוסף, הייתה עדיפות רבה ליחידת ארטילריה הומוגנית על פני צוותי תותחים פזורים בין שורות הצבא.
בשנת 1793 הוקמו היחידות הראשונות של 'ארטילריית הפרשים' (Horse Artillery), יחידות שבתחילת דרכם נועדו להעניק תמיכה ארטילרית ליחידות פרשים. יחידות ארטילריה העניקו לפרשים את האפשרות לא להיות תלויים בתותחי השדה שפעלו יחד עם חיל הרגלים, אלא לפעול בקצב שלהם עם יחידות תותחי שדה קלות ומהירות שתמכו בהם.
במהלך המאה ה-18, רגימנט הארטילריה אימץ את שיטות הארגון המוצלחות אשר פותחו באירופה, בעיקרן את שיטת הסוללות שפותחה בצבא הפרוסי. לפי עקרון זה, יחידות הארטילריה התחלקו לסוללות אשר הכילו מספר תותחים קלים שנגררו על ידי סוסים בנוסף לכמות רבה של תחמושת. סוללות אלו היה ניתן לפרוס על פני שדה הקרב לפי הצורך.
לאורך ההיסטוריה של הרגימנט, הרכב היחידות והמבנה הארגוני שלו עברו שינויים רבים. בין השנים 1899 עד 1924, הרגימנט חולק לשלושה חלקים; הראשון כלל את ארטילריית הפרשים וארטילריית השדה, קבוצה שנייה כללה את סוללות הגנת החופים, הסוללות הכבדות, סוללות ההרים והמצור - כל אלו נקראו 'ארטילריית חיל המצב המלכותית', קבוצה שלישית שנקראה פשוט 'הארטילריה המלכותית' כללה יחידות אספקה ותחמושת.

מבנה וייעוד

מבין יחידות הארטילריה המלכותית, ישנם ארבעה רגימנטים אשר שייכים ל-'ארטילריית הפרשים המלכותית'. ההבדל בין סוגי יחידות התותחנים הוא בעיקר הבדל מסורתי והיסטורי שכן במאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, תפקדו יחידות ארטילריית פרשים כיחידות תותחים קלים בעלי צוותי פרשים. מקומם בשדה הקרב היה באיגוף או בתנועה מהירה ולכן השתמשו בתותחים קלים יותר ובסיוע פרשים, זאת לעומת יחידות הארטילריה הרגילות שהתנהלו באופן מסורבל יותר ופרסו את הסוללות שלהן מאחורי הצבא. כיום ישנו מעט הבדל בין סוגי הרגימנטים, מלבד כך שהיחידות הקלות יותר נמצאות בארטילריית הפרשים. 
היחידות השונות ברגימנט הארטילריה משרתות כיום במקומות שונים בצבא תחת ייעודים שונים. מלבד הייעוד הקלאסי של הרגימנט כיחידת ארטילרית שדה, ישנם יחידות הפועלות בתפקיד הגנה אווירית, ארטילריה קלה מוצנחת ויחידות לסיור ורכישת מטרות.
אמנון ותמר

תכונות

אמנון ותמר הוא צמח נוי הפורח בחורף. הוא צמח חד-שנתי הגדל לגובה 10–20 ס"מ ומוצאו באזורים הקרים של אירופה, שם הוא צמח רב-שנתי. לפרח חמישה עלי כותרת רכים במרקם קטיפה, בגודל של סנטימטרים ספורים ועד 12 ס"מ, כאשר ישנם צמחים בעלי פרחים גדולים וצמחים עם פרחים קטנים.
פרחי האמנון ותמר מופיעים בשלל צבעים. הם נוחים לגידול ומשתמשים בהם לעיתים קרובות למטרות נוי באזורים עירוניים. הפרי הוא הלקט תלת קשוותי רב זרעי. הריבוי נעשה באמצעות זרעים או על ידי חלוקה של הצמח.

שמו העברי של הפרח

הפרח זכה ברוסית לכינוי "איבן דה-מריה" (Иван-да-марья), וסופרה עליו אגדת עם על אח ואחות אשר נפרדו בילדותם, ובבגרותם התאהבו מבלי לדעת את קרבתם; משנודע להם שהם אחים, הם מתו מחובקים זה בזו והפכו לפרח האמנון ותמר. באופן דומה, באנגלית ניתן לפרח הכינוי העממי "ג'ק וג'יל". כאשר שאול טשרניחובסקי תרגם את אגדת העם הרוסית לעברית הוא השתמש בשמותיהם של אמנון ותמר (בסיפור התנ"כי היו השניים אחים, ואמנון אנס את תמר). בנוסף שמותיהם דומים פונולוגית לשמות הרוסיים. בתרגומו לאגדת העם הוא כתב: "וַיְהִי אַמְנוֹן – פֶּרַח-שָׂדֶה / תְּכֵלֶת כֵּהָה עֵין עָלֵהוּ, / וַאֲחוֹתוֹ תָמָר הָיְתָה / עַיִן צְהֻבָּה עַל חָזֵהוּ".
בעברית נקרא הפרח בתחילה "סגל". עם זאת, הצעתו של טשרניחובסקי לשינוי שם הפרח גברה על הצעות אחרות שהועלו, כמו הצעתו של יוסף קלויזנר "קטיפנית", בשל רכות הפרח, והצעת ועד הלשון העברית "שרעפת", בהשפעת הצרפתית.
יש הטוענים כי ספרו של אברהם מאפו "אהבת ציון", שגיבוריו הם אמנון ותמר, תרם גם הוא ליצירת הצירוף "אמנון ותמר" ככינוי לזוג אוהבים ולהשתרשות השם "אמנון ותמר" כשם לפרח.
החתול במגפיים

עלילה


טוחן זקן הוריש לשלושת ילדיו את ירושתו לאחר שימות. הבכור קיבל את טחנת הקמח, השני קיבל חמור, והצעיר קיבל חתול והתעצב. אך החתול אמר לו "אל תדאג תביא רק שק ומגפיים ואתה תהיה עשיר" הצעיר נדהם מכך שהחתול יכול לדבר אך הלך לקנות לו את אשר ביקש. החתול לקח את השק מילא אותו בחסה והלך להתחבא. עבר זמן קצר וארנבת הגיע לאזור והתחילה לחרסם את החסה. החתול זינק במהירות, תפס את הארנבת והכניס אותה לתוך השק. אחרי שאסף ארנבות רבות הלך החתול לארמון וחמק לחדר המלך. החתול הביא למלך את הארנבות שהיה ידוע שהמלך אוהב והציג את עצמו כמשרתו של המרקיז מקראבס המלך אמר שלא שמע עליו אך בכל זאת הודה לו ונתן לו צידה לדרך. כך כל יום הביא החתול את הארנבות ולקח צידה לאדונו. לאחר זמן קצר נודע לחתול במגפיים שהמלך ובתו עומדים לנסוע לאורך הנהר. הוא לקח את אדונו אמר לו שיכנס למים ויחביא את בגדיו. הוא עלה על השביל וכשהכרכרה של המלך עברה שם הוא סימן לה לעצור. המלך שמח לראות את החתול ושאל אותו מה מעשיו באזור. החתול סיפר בעצב שאדונו המרקיז נכנס לרחוץ בנהר ומישהו גנב את בגדיו. המלך שלח במהירות את הרכב לארמון וזה הביא לו בגדים הדורים. לאחר שהתלבש הצעיר הציע החתול להראות להם את טירתו של המרקיז על אף גמגומיו של הצעיר. לאחר שצעיר עולה למרכבה החתול ממהר לטירה בה שלט מכשף עשיר ורשע בנוסף לשדות ותושבים רבים באזור. כשהחתול מגיע לטירה המכשף משנה צורה לאריה ולוכד את החתול. החתול משכנע את המכשף לעכבר קטן בטענה שזו לא חכמה גדולה להפוך למשהו גדול ממך. כאשר המכשף הופך לעכבר חיש קל מזנק עליו החתול ובולע אותו. התושבים שהיו באזור מודים לו על כך ששיחרר אותם מהמכשף ומסכימים בשמחה לקבל את מרותו של "המרקיז" החתול מראה למלך ולנסיכה את הטירה הגדולה וכך הרשים "המרקיז" את המלך עצמו שנתן לו את הסכמתו לשאת את בתו.
לשם

לֶשֶׁם היא האבן הראשונה בטור השלישי בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט דן.

הלשם במקורות

וְהַטּוּר, הַשְּׁלִישִׁי--לֶשֶׁם שְׁבוֹ, וְאַחְלָמָה.
— שמות, כ"ח, י"ט
וְהַטּוּר, הַשְּׁלִישִׁי--לֶשֶׁם שְׁבוֹ, וְאַחְלָמָה.
— שמות, ל"ט, י"ב
דן על לשם, ונקרא אטופסי, ובו פרצוף אדם מהופך על שם שהפכו שבט דן את הקערה על פיה, והפכו לשם לסמל בפסל מיכה. וכתיב בספר יהושע בחילוק הארץ ויקראו ללשם דן כשם דן אביהם, שהוא עיר מארץ ישראל.
— הרב אליהו הכהן, מדרש תלפיות
לשם היה גם כינוי לעיר ששבט דן כבש, והסב את שמה ל-'דן'. כנראה שלשם וליש הם שמות נרדפים לאותה עיר. כנראה שבעיר זו הוקם המקדש של שבט הדני, בו הוצב פסל מיכה, ובו שירתו בני השושלת של יהונתן בן גרשום ככוהנים עבור השבט.