google/wiki40b huggingface dataset:
נקודת התכה

נקודת התכה או טמפרטורת ההיתוך של חומר מוגדרת כטמפרטורה שבה מצבי הצבירה המוצק והנוזל נמצאים בשיווי משקל תרמודינמי. טמפרטורת ההיתוך היא הטמפרטורה שבה נוזל שמתקרר מתגבש למוצק, ולחלופין מוצק שמתחמם ניתך לנוזל. טמפרטורת ההיתוך (וגם הרתיחה) תלויה בלחץ. מקובל להציג טמפרטורת התכה (או רתיחה) בלחץ חיצוני של אטמוספירה אחת (בנקודת ההתכה, שיעור לחץ האדים של המוצק נמוך בדרך כלל מאטמוספירה אחת).
חומר יכול להישאר במצב הצבירה הנוזלי גם מתחת לנקודת ההתכה, ולהיות במצב של קירור יתר אם אין בו אתרי התגרענות, שתהליך מעבר הפאזה מתחיל סביבם.
את תלות נקודת ההתכה בהרכב תערובת מוצקים מתארים בעזרת דיאגרמת פאזות מוצק-נוזל. שינויי הנפח במעבר מוצק-נוזל קטנים מאוד. על כן אין שינוי משמעותי בנקודת ההתכה בלחץ חיצוני משתנה.
בזכוכיות ובפולימרים נהוג לדבר על טמפרטורת מעבר זכוכיתי (glassing temperature) ולא על נקודת התכה (melting point) מכיוון שאין נקודה חדה ומדויקת, טמפרטורה מסוימת, בה החומר הופך ממוצק מסודר לחומר נוזלי אמורפי, אלא מדובר בתחום שלם בו הזכוכית או הפולימר מתרכך ונהיה לאמורפי.
במונח נקודת התכה נעשה שימוש בדרך כלל כאשר דנים בחומרים שנמצאים במצב צבירה מוצק בטמפרטורת החדר, למשל במתכות. בחומרים המהווים נוזל או גז בטמפרטורת החדר, למשל מים, משתמשים במושג נקודת קיפאון.

נקודת התכה של תערובת

נקודת התכה עשויה לשמש קנה מידה לניקיון של חומר מוצק. נוכחות חומר זר (אף בכמות קטנה), מורידה את נקודת ההתכה של התערובת, אף אם נקודת התכתו של החומר הזר עצמו גבוהה יותר. יתר על כן, תחום טמפרטורת ההתכה נעשה רחב יותר ונקודת ההתכה אינה חדה. נקודת התכה חדה (תחום של פחות ממעלה אחת) מצביעה על היות החומר נקי. בגלל המספר הרב של היוצאים מן הכלל, זו אינה עדות מספיקה. יש להסתייע גם בשיטות של כרומטוגרפיה.
אם בידינו שני חומרים שנקודת התכתם שווה, ניתן לקבוע במקרים רבים אם הם זהים או שונים, על ידי קביעת נקודת התכה מעורבת. לצורך זה כותשים היטב תערובת של מספר גבישים מכל אחד משני החומרים וקובעים את נקודת ההתכה של התערובת. אם נקודת ההתכה של התערובת נמצאה זהה לזו של כל אחד ממרכיבי התערובת, אזי בידינו שני חומרים זהים. אם החומרים שונים, תהיה נקודת ההתכה של התערובת נמוכה מזו של כל אחד ממרכיביה וירידה זו יכולה להגיע על לכדי 20-30 מעלות מתחת לנקודת ההתכה של המרכיבים.
מריה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו

חיים

מריה נולדה ב-14 באפריל 1940 בפראג, שהשתייכה אז לפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה אשר היה בפועל חלק מגרמניה הנאצית. אביה היה פרדיננד קרל קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ואמה הייתה הנרייטה קרולינה, רוזנת לדבור-ויכלן. ב-1945, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נמלטו בני משפחתה מפראג והשתקעו בגרמניה. מריה התחנכה בבאדן-וירטמברג. היא בילתה תקופות בבריטניה ובצרפת, ולמדה אנגלית וצרפתית. היא עבדה כגרפיקאית עבור חברת הדפסה בעיר דכאו. ב-30 ביולי 1967 היא התחתנה עם בן דוד מדרגה שנייה שלה הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין. הנישואים נערכו בקתדרלת סנט פלורנטין שבעיר ואדוץ. ב-1989 נפטר אביו של הנס, פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין והנס ירש ממנו את השלטון בליכטנשטיין.

תואר

מריה ירשה את התואר "רוזנת וצ'יניץ וטטאו". לאחר נישואיה היא קיבלה את התואר "הוד מעלתה נסיכת ליכטנשטיין".
שמסיה הסאני

ביוגרפיה

הסאני נולדה ב-1988 בטהראן, לשם היגרו הוריה באופן זמני מקנדהאר שבאפגניסטן במהלך המלחמה המתמשכת בין המוג'אהדין לברית המועצות.
הסאני גילתה עניין בציור כבר מגיל צעיר. בזמן לימודיה בטהראן לא הייתה רשאית ללמוד אמנות משום שהדבר נאסר על פליטים מאפגניסטן.
כאשר חזרה לקאבול בשנת 2005, החלה ללמוד לתואר באומנות מסורתית באוניברסיטת קאבול. לאחר זמן מה הצטרפה לאוניברסיטת קאבול כמרצה, ולאחר מכן כפרופסורית לפיסול מן המניין.
הסאני גם הקימה את "Rosht", קולקטיב לאמנות עכשווית. היא משתמשת בצבעוניות של הגרפיטי כדי לכסות, לטענתה, את הזיכרונות השליליים של האנשים מימי המלחמה.
הסאני טוענת, בין היתר, כי לתמונה יש יותר השפעה מאשר למילים, וזוהי דרך ידידותית יותר לתקשר מאשר להילחם]. היא גם משתמשת באמנות שלה כדי להילחם למען זכויות הנשים, כשהיא מעוררת אנשים לשים את לבם לטרגדיות שפוקדות את הנשים באפגניסטן].
האסני למדה לצייר גרפיטי בצורה מקצועית בסדנה בקאבול בדצמבר 2010 בחסות צ'ו, אמן גרפיטי בריטי. 
בעקבות הסדנה החלה לתרגל אמנות רחוב על קירות בתים ברחובות קאבול. בזמן זה אימצה הסאני את שיטת האמנות הזו, משום שהמוצרים הנצרכים כדי ליצור אותה זולים ונפוצים בהרבה מציוד מקצועי ליצירת אמנות מסורתית.

סגנון אמנות והשקפה

ב-2013 אמרה הסאני ל-ART RADAR: "אני רוצה לצבוע את הקירות מחדש בצבעים מאירים כדי לכסות את הזיכרונות הרעים של המלחמה. אני רוצה שיכירו את אפגניסטן בגלל האמנות שבה, ולא בגלל המלחמות".]
האסני מייצרת בעיקר תמונות מונומנטליות מסוגננות של נשים לובשות בורקה. בראיון על הנושא אמרה: "אני רוצה להראות שנשים חזרו לחברה האפגנית בצורה חדשה וחזקה יותר. זאת אישה חדשה, מלאת אנרגיה, אשר רוצה את החיים מחדש". באותו ראיון הסבירה גם ש"אני מאמינה שיש הרבה ששכחו את כל הטרגדיות שנשים מתמודדות איתן באפגניסטן. אני משתמשת בציורים שלי כאמצעי להזכיר את זה לאנשים. אני רוצה להדגיש את העניין הזה בחברה, עם ציורים המשקפים נשים בבורקה בכל מקום. אני מנסה להראות אותן גדולות יותר משהן במציאות, בצורות מודרניות של אושר ותנועה. אני מנסה לגרום לאנשים להסתכל עליהן בצורה שונה".
אחת מיצירותיה צוירה על קירות מרכז התרבות של קאבול. ביצירה נראית אישה לובשת בורקה היושבת מתחת למדרגות, כשתחת היצירה כתוב: "המים יכולים לחזור לנהר יבש, אבל מה עם הדגים אשר מתו?".
הסאני משלימה את עבודתה בתוך 15 דקות, כדי להימנע מהטרדות במהלך עבודתה, משום שלדעת אנשים רבים היא נראית "לא-אסלאמית".
האסני מוטרדת במהלך עבודתה לעיתים קרובות. בראיון על כך אמרה: "זה מאוד מסוכן בשביל אישה לצייר ברחובות בקאבול. לפעמים אנשים באים להטריד אותי משום שהם לא חושבים שהאסלאם מתיר לאישה לעמוד ברחוב ולעשות גרפיטי".

אמנות דיגיטלית

האסני מעורבת גם בהצגת עבודת אמנות בפורמט דיגיטלי באמצעות פרויקט שכותרתו: "חולמים גרפיטי".
בפרויקט היא מציגה ומציירת על גבי תמונות דיגיטליות "כדי לחקור בעיות של ביטחון לאומי ואישי", לטענתה.

פרסים

ב-2014 הייתה האסני מועמדת לקבלת פרס Artraker על הפרויקט: "קסם האמנות הוא קסם החיים".]
ארמיית האוויר הראשונה

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-10 במאי 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות. היחידה הוקמה על בסיס יחידות חיל האוויר שהיו מוצבות בגזרת החזית המערבית. היא השתתפה בכל המבצעים של החזית לרבות קרבות מגננה במהלך שנת 1942 ו-1943, מבצע קוטוזוב, מבצע בגרטיון ומבצע פרוסיה המזרחית. החל משנת 1943 בין יחידות הארמייה הייתה יחידה צרפתית נורמנדי-ניימן.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 290 אלף טיסות.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הארמייה הייתה ממוקמת בבסיסים שונים בשטח בלארוס הסובייטית. לאחר התפרקות ברית המועצות היא הייתה בסיס להקמת חיל האוויר של בלארוס.
שמואל צבי דנציגר

רבי שמואל צבי דנציגר (תר"כ, 1860 - כ"ט בתשרי תרפ"ד, 9 באוקטובר 1923) היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות אלכסנדר. נחשב בזמנו לאחד מגדולי אדמור"י פולין, וחסידיו נאמדו בעשרות אלפים.

ביוגרפיה

נולד בעיירה מאקובה שבפולין לרבי יחיאל דנציגר, ממלא מקומו של רבי דב בעריש מביאלה שהיה ממלא מקומם של רבי מנחם מנדל מוורקא ורבי יצחק מוורקא.
לאחר פטירת אחיו רבי ירחמיאל ישראל יצחק דנציגר בשנת תר"ע (1909) ללא ילדים, הוכתר על ידי רוב חסידי אחיו לאדמו"ר.
עד הכתרתו כאדמו"ר, השתדל להסתיר את מעשיו, אך לאחר שהחל לכהן כאדמו"ר רבים הסתופפו בצילו. התאפיין בהנהגה רחימאית, היה ידוע כאוהב ישראל ועניו, תפילותיו היו ברגש רב בבכי ובתחנונים, ועשרות אלפי חסידי אלכסנדר שהיו פזורים בכל פולין קיבלו עליהם את הנהגתו. יסד את 'ישיבת בית ישראל' (על שם אחיו) באלכסנדר (אלכסנדרוב בשמה הפולני). ישיבה זו הייתה הראשונה מרשת הישיבות שנפתחו לאחר פטירתו ברחבי פולין. ייסוד ישיבה לבחורים היה חידוש בזמנו, ועד אז היה נהוג בפולין שהבחורים לומדים ב'שטיבלאך'.  
נפטר ביום שלישי כ"ט בתשרי תרפ"ד, ולמחרת הובא לקבורה בעיירה אלכסנדר לצד אביו ואחיו.
דברי תורתו נדפסו בספר "תפארת שמואל" על התורה ומועדים. הספר נלקט מהמאמרים שנאמרו בעריכת שולחנו בליל שבת ובסעודה שלישית. בשונה מספרו של אחיו, ספרו מבוסס על דרך חסידות פשיסחה, ובו דברי חסידות עמקניים המבוססים על תורת הקבלה.
לאחר פטירתו הוכתר בנו רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר כאדמו"ר הרביעי בשושלת חסידות אלכסנדר, וכיהן עד מלחמת העולם השנייה, בה נרצח בטרבלינקה. בן נוסף היה רבי אברהם חיים, מראשי הישיבה באלכסנדר, נרצח אף הוא בשואה. חתנו היה הרב יצחק מאיר זינגר, אב"ד העיר אלכסנדר. 
אחיינו רבי יהודה משה טיברג-דנציגר, חתן אחיו רבי בצלאל יאיר, כיהן באדמו"רות בישראל לאחר השואה. נינו רבי יחיאל מנחם זינגר, החל בשנות ה-70 לכהן באדמו"רות בארצות הברית.
The Collector's Series, Volume One

תוכן

האלבום מכיל להיטים ישנים של דיון ביחד עם שירים נוספים שחלקם הקטן גם בצרפתית. בין היתר האלבום כולל את השיר "The Power of the Dream" אשר שימש כשיר הפותח של אולימפיאדת קיץ 1996 ועוד מספר סינגלים נוספים שלה אשר לא נכנסו לאלבום האוסף הקודם שלה:  "Where Does My Heart Beat Now", "Only One Road", "Falling into You", "Tell Him", ו-"The Reason". 
בצרפת האלבום יצא במהדורה מוגבלת ביחד עם אוסף של 12 תמונות צבעוניות של דיון שלא פורסמו בעבר. באוקטובר 2004 האלבום שוחרר מחדש במספר מדינות נבחרות באירופה תחת השם "Best of the Best Gold" ובעיצוב שונה בו הדיסק היה בצבע זהב ובאריזה שונה.

הצלחה מסחרית

האלבום זכה להצלחה כאשר מכר 3 מיליון עותקים ברחבי העולם והגיע למעמד זהב במדינות רבות ביניהם ארצות הברית (עם מכירות של 914 אלף עותקים), צרפת וקנדה. בקנדה, צרפת ופורטוגל האלבום גם נכנס לעשירייה הפותחת.
מליק ביזלי

קריירת תיכונים ומכללות

ביזלי נולד בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה. בשנתו האחרונה ב"תיכון סנט פרנסיס" המקומי הוביל את קבוצת הכדורסל שלו לזכייה באליפות התיכונים של ג'ורג'יה, עם ממוצעים של 22.2 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים למשחק. בסיום אותה עונה זכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של ג'ורג'יה.
בשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה, וכשחקן קבוצת הכדורסל שלה קלע 15.6 נקודות בממוצע למשחק. בסיום עונתו היחידה באוניברסיטה נבחר לחמישיית הפרשמנים של העונה ב"מחוז ה-ACC".

קריירה מקצועית

בדראפט ה-NBA‏ 2016 נלקח ביזלי בבחירה ה-19, על ידי דנוור נאגטס. לאורך עונת הרוקי שלו שיחק לסירוגין בקבוצת הבת של דנוור מליגת הפיתוח – סו פולס סקייפורס – וב-16 משחקיו במדיה קלע 18.9 נקודות בממוצע למשחק. לאחר שמיעט לקבל דקות משחק בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA (כ-9 דקות בממוצע למשחק), בעונת 2018/2019 הציג ביזלי יכולת מצוינת כמחליפו הבכיר מהספסל של ג'מאל מארי, וקלע 11.3 נקודות בממוצע למשחק. גם הנאגטס הפתיעו לטובה באותה עונה, כאשר סיימו במקום השני באזור המערבי עם מאזן 54–28, והפעילו לפלייאוף לראשונה מזה 6 עונות.
תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז'

תחנת הרכבת ראדוגושץ' בלודז' (בפולנית: Łódź Radogoszcz; בגרמנית: Bahnhof Radegast, תחנת רדגסט) היא תחנת רכבת תפעולית ברחוב סטאלובה בלודז' ששימשה בשנות מלחמת העולם השנייה כתחנת רכבת בתחומי גטו לודז', לשם שילוח יהודי הגטו למחנות ההשמדה אושוויץ וחלמנו.
תחנת הרכבת נמצאה בקצה הצפוני-מזרחי של הגטו. שביל גישה מתפתל קישר בין התחנה לבין הגטו. כיום קיימת בתחנה פינת הנצחה ליהודי גטו לודז'.
לאחר המלחמה, תחת שמה הפולני, המשיכה התחנה לפעול עד אמצע 1970. בשנת 2004 שופצה התחנה: שופצו בנייני העץ המתפוררים של תחנת האוטובוס, נבנו קירות מפרידים חדשים, ונבנתה האנדרטה הנוכחית. שמה של האנדרטה הוא "אנדרטה לקורבנות גטו לודז'." שופצה גם מסילה נפרדת, בה עמד הקטר Ty2 עם הקרונות ששימשו להובלת יהודים, ובאזור זה נבנתה במת זיכרון.
כף נורווגיה (אנטארקטיקה)

גילוי הכף

הכף התגלתה בפברואר 1930 על ידי היאלמאר רייסר-לארסן (Hjalmar Riiser-Larsen) בעת שטס מן האונייה נורווגיה (Norvegia) במסגרת משלחת החקר רייסר-לארסן.

מקור השם

לארסן קרא לכף על שם הספינה.

לקריאה נוספת

• Ute Christina Herzfeld, Atlas of Antarctica: Topographic Maps from Geostatistical Analysis of Satellite Radar Altimeter Data, P 116
תלמוד עשר הספירות

תלמוד עשר הספירות הוא ספר קבלה של הרב יהודה לייב הלוי אשלג, "בעל הסולם", על כתבי האר"י ובו מבוארים בהרחבה עניינים בחכמת הקבלה בסדר לימוד מובנה.
הספר יצא לאור החל בשנת תרצ"ו (1937) והוא הרחבה של ביאורו הקודם של הרב אשלג על ספר עץ החיים, הניקרא בשם "פנים מאירות" ו"פנים מסבירות".

ההקדמה

בתחילת ההקדמה לספר כותב הרב אשלג על מטרתו בכתיבת ההקדמה: "בריש מלים, מצאתי לי צורך גדול לפוצץ מחיצת ברזל, המצויה ומפסקת בינינו לבין חכמת הקבלה, מעת חורבן הבית ואילך, עד דורנו זה, שהכבידה עלינו במדה חמורה מאד, ומעוררת פחד שלא תשתכח ח"ו מישראל".
בהקדמה זו מאריך הרב אשלג בביאור הצורך והחובה ללמוד קבלה.
בסיום ההקדמה, הרב אשלג מדריך את הקורא לסדר הלימוד הנכון:
"למד תחילה את ה"פנים", דהיינו דברי האריז"ל, המודפסים בראשי העמודים עד סוף הספר. ואע"פ שלא תבין, חזור עליהם כמה פעמים ע"ד "מתחילה למגמר והדר למסבר". אח"ז, למד את הביאור "אור פנימי", והשתדל בו, באופן שתוכל ללמוד ולהבין היטב את ה"פנים" גם בלי עזרת הביאור, ואח"ז למד את הביאור "הסתכלות פנימית" עד שתבינהו ותזכרהו כולו. ואחר כולם, נסה עצמך בלוח השאלות, ואחר שהשבת על השאלה, הסתכל בתשובה המסומנת באותה האות של השאלה, וכן תעשה בכל שאלה ושאלה. ותלמד ותשנן ותחזור עליהם כמה פעמים עד שתזכרם היטב כמונחים בקופסא, כי בכל מלה ומלה ממש, שבחלק השלישי, צריכים לזכור היטב כל שני החלקים הראשונים, אף מובן קטן לא יחסר. והגרוע מכל הוא, שהמעיין לא ירגיש כלל מה ששכח, אלא, או שהדברים יטשטשו בעיניו, או שיתקבל לו פירוש מוטעה בענין, מחמת השכחה. וכמובן, שטעות אחת גוררת אחריה עשר טעויות, עד שיבא לאי הבנה לגמרי, ויהיה מוכרח להניח את ידו מהלימוד לגמרי."
הדרכה זו, יחד עם הסידור ההדרגתי של החומר ושאלות החזרה המפורטות, מצביעים על ניסיונו של המחבר להעניק לספר מבנה דידקטי המאפשר לימוד שיטתי ומסודר של חוכמת הקבלה.
עבד אל-פתאח דוחאן

עבד אל-פתאח חסן עבד אל-רחמן דוחאן (נולד ב-1936) הוא ממקימי תנועת הטרור הפלסטינית חמאס.

ביוגרפיה

עבד אל-פתאח דוחאן נולד בשנת 1936 בכפר עיראק סוידאן שליד קריית גת. במהלך מלחמת העצמאות נמלט עם משפחתו לרצועת עזה והתגורר במחנה הפליטים נוסייראת. בשנות ה-50 אימץ את אידאולוגיית האחים המוסלמים והצטרף לשורות התנועה, ובמסגרת זו התוודע אל השיח' אחמד יאסין, שהחל משנת 1968 עמד בראש התנועה ברצועה. דוחאן סייע ליאסין לחזק את היסודות האסלאמיים בתוך האוכלוסייה ברצועת עזה על בסיס הדעוה. בשנת 1973 הוקם בידי יאסין המוג'מע האסלאמי, מנגנון חברתי שפעל ברצועה, ודוחאן מונה לראש הסניף של האגודה בנוצייראת. במקביל שימש כמנהל בית-ספר במחנה הפליטים‏. בשנת 1984 שימש כממלא מקומו של יאסין כראש הזרם האסלאמי ברצועת עזה, לאחר שהלה נכלא בעקבות הקמת ארגון הטרור אל-מוג'אהדון אל-פלסטיניון‏. יאסין השתחרר שנה לאחר מכן במסגרת עסקת ג'יבריל.
ב-10 בדצמבר 1987, יום לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה, דוחאן השתתף בפגישה בביתו של יאסין שבו הוחלט על הקמת תנועת הטרור חמאס. הקמת התנועה ביטאה את המעבר של התנועה האסלאמית ברצועת עזה מפעילות חברתית בלתי-אלימה לעבר פעילות ג'יהאד לוחמנית כנגד ישראל. עם ייסוד התנועה דוחאן מונה לאחראי על פעולות חמאס במחנות הפליטים במרכז הרצועה‏. אף שהיה ממקימי חמאס דוחאן היה פעיל בזרוע הפוליטית של התנועה ולא בזרוע הצבאית. דוחאן מילא תפקידו בתוך התנועה במשך שנות האינתיפאדה, עד שגורש ללבנון בדצמבר 1992, יחד עם מאות פעילי חמאס נוספים, כתגובה על רצח החייל הישראלי נסים טולדנו‏.
בעקבות הסכמי אוסלו נוצרה מתיחות קשה בין אש"ף לבין חמאס על רקע הנכונות להכיר במדינת ישראל. בניסיון לפשר על מתחים אלו, השתתף דוחאן בדצמבר 1995 בשיחות עם מנהיגי פת"ח שנערכו בקהיר, לגבי נכונותה של חמאס להשתתף בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. באוגוסט 1996 דוחאן הגיע לגדה המערבית, באישור ישראלי, כדי לנסות לפשר במאבקים שבין פעילי הזרוע הצבאית של חמאס לבין מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית‏. דוחאן המשיך לפעול מתוך המסגרת המדינית של חמאס, וכן במסגרת פעילות חברתית בקרב תושבי הרצועה. בשנת 2005 הוצב במקום ה-10 ברשימה הארצית של מפלגת הרפורמה והשינוי, מפלגה שהוקמה מטעם החמאס לקראת הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית. בינואר 2006 נבחר למועצה בבחירות שבהן ניצחה חמאס את פת"ח וקיבלה לידיה את השלטון ברשות הפלסטינית‏.
דוחאן הוא בוגר תואר ראשון בגאוגרפיה באוניברסיטת קהיר‏.

חיים אישיים

דוחאן אמנם פעיל במסגרת המדינית של חמאס, אולם בניו הצטרפו לזרוע הצבאית של התנועה. בנו טארק היה ממייסדי גדודי עז א-דין אל-קסאם, ונהרג ב-8 באפריל 1992 בזמן שניסה לברוח למצרים. בן נוסף, מוחמד, היה פעיל בפיגועי טרור בחברון ובג'בליה, נתפס בידי השב"כ ונדון לשלושה מאסרי עולם. בן הצעיר של דוחאן, זייד, נהרג בפברואר 2006 בזמן שניסה להניח מטען חבלה ליד גדר המערכת באזור מחסום כיסופים‏.
תומא מנייה

קריירת מועדונים

בינואר 2011 הוחתם מנייה על ידי קלאב ברוז' מקבוצת וירטון ששיחקה בליגה השלישית.
בסוף יולי 2011 היה מנייה שותף ב-20 דקות במשחק הפתיחה של עונת 12–2011 בליגה הבלגית נגד וסטרלו, ואף כבש באותו המשחק.
ב-3 ביולי 2016 חתם לארבע שנים בפריז סן-ז'רמן הצרפתית.

נבחרת בלגיה

בספטמבר 2011 זומן מנייה לנבחרת הבלגית עד גיל 21 וכבש במוקדמות אליפות אירופה 2013 עד גיל 21 נגד אזרבייג'ן.
ב-14 בנובמבר 2013 ערך מנייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד נבחרת קולומביה. מנייה שיחק את מלוא 90 הדקות בשני ניצחונות הנבחרת נגד נבחרת אירלנד ונבחרת שוודיה במסגרת שלב הבתים ביורו 2016 ואף פתח בהרכב בניצחון 4-0 על נבחרת הונגריה. ב-13 בנובמבר 2016 הבקיע את שערו הראשון במדים הבינלאומיים בניצחון 8-1 על נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ב-31 באוגוסט 2017 כבש מנייה שלושער ובנוסף בישל ארבעה שערים בניצחון הבית 9-0 על נבחרת גיברלטר.
שריל בארנס

ביוגרפיה

בארנס החלה לעסוק במוזיקה בצורה מקצועית בעת לימודיה ביוניון קולג' בניו ג'רזי. היא הייתה זמרת בלהקת רוק שהופיעה מספר פעמים כלהקת חימום למופעי להקות רוק. בתחילת שנות ה-70 היא נטלה חלק כזמרת ושחקנית במספר הפקות מוזיקליות בברודוויי.
בארנס נבחנה והתקבלה לסרט "שיער" במבחנים פתוחים לציבור. באותה עת היא עבדה כחדרנית במוטל במדינת מיין ולא היה לה סוכן. היא גילמה בסרט את אם ילדו של האד – אחד מצעירי חבורת ההיפים סביבם נסובה עלילת הסרט. בסצנה בה התפרסמה, היא מוצאת את האד והחבורה בכיכר וושינגטון המושלגת בניו יורק כשלצידו בחורה בהריון. היא שואלת אותו האם הוא אבי התינוק ומבקשת מהאד שישוב לביתם המשותף. האד טוען שהיא אינה מבינה את הדברים שהוא עושה, מתכחש אליה ואל ילדם הניצב יחד איתה ברחוב ופונה ללכת מן המקום ברוגז, ואז שרה בארנס את השיר "Easy to Be Hard" (בתרגום חופשי לעברית: "קל להיות קשה-לב"), המתקומם כנגד אותם מהפכנים המתגייסים לטובת האנושות אך אינם מסוגלים לתת תמיכה נפשית וחומרית לקרובים אליהם. בהקלטת הפסקול לסרט ביצעה בארנס את השיר ב"טייק" אחד בלבד והקלטה זו נכנסה לפסקול ולאלבום פסקול הסרט שיצא מאוחר יותר.
הסצנה הבאה בה נטלה חלק בסרט צולמה בברסטו בקליפורניה והיא נשארה במקום לאחר הצילומים. במאי הסרט, מילוש פורמן, ניסה לשכנעה לעבור לניו יורק כיוון שסבר שחבל לבזבז כישרון קולי שכזה, אולם לאחר תקופה קצרה שבה בארנס לברסטו והחלה להתפרנס מהוראת נגינה בפסנתר. היא נשארה מיודדת עם פורמן וליוותה אותו בעת צילומי "אמדאוס" שנערכו בפראג.
ב-1976 ליוותה כזמרת ליווי את לאונרד כהן במסע הופעות באירופה (יחד עם לורה ברניגן). 
ב-1980 היא ביצעה את השיר "Love and Passion" בפסקול הסרט "ג'יגולו אמריקאי", בבימויו של פול שרדר, שאף כתב את המילים לשיר (לחן: ג'ורג'ו מורודר).
אופטובייץ

אתרים בעיירה

כנסייה דומיניקנית מהמאה ה-15.
אנדרטה לזכר יוסף פילסודסקי על גדת הוויסלה.

תולדות העיירה

אופטיבייץ מוזכרת לראשונה בשנת 1085, כמתנה שהעניקה אשת הנסיף ולאדיסלאב הרמן הראשון למנזר בנדיקטיני בטינייץ (חלק מקרקוב). לאופטובייץ הוענק מעמד של עיר בשנת 1271, עקב מיקומה על גדת הויסלה ועל דרך המסחר משלזיה לממלכת רוס של קייב. בשנת 1283 הכומר תומש מטינייץ ייסד באופטובייץ מסדר נזירים דומיניקנים. בשנת 1341 העניק לעיירה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, את הזכות לארגן ירידי מסחר. באמצע המאה ה-14 היו בעיירה כמעט 1,500 תושבים והיא הפכה למרכז שלטוני. במאה ה-16 היו בה כנסייה, מרחצאות, בית חולים, מספר גילדות, טחנות קמח ועשרות סדנאות ומפעלים זעירים.
באמצע המאה ה-17 נהרסה העיר כמעט לחלוטין בפלישות השוודים ובסוף המאה ה-18, לאחר חלוקת פולין הראשונה סופחה אופטובייץ לגליציה האוסטרית. מ-1815 השתייכה אופטובייץ לפולין הקונגרסאית. מעמדה הכלכלי הידרדר, מספר תושביה פחת ובשנת 1869 נושלה אופטובייץ ממעמד של עיר על ידי השלטונות הרוסיים.
במלחמת העולם הראשונה נהרסה אופטובייץ אך נבנתה שוב. בין מלחמות העולם חיו בעיירה כ-750 תושבים. בספטמבר 1939 נכבשה אופטובייץ על ידי הוורמאכט ונשרפה, תוך שהגרמנים יורים בעשרות שבויי מלחמה פולנים. ביולי 1944, בתקופת כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, התנהל קרב בין הארמייה קראיובה לבין הצבא האדום. כתוצאה מכך נחרב הכפר ועשרות שבויי מלחמה פולנים נרצחו.

בתקופת השואה

לפני מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-150 יהודים. 
הגרמנים החרימו את רכושם וריכזו אותם בגטו. צעירים יהודים גויסו לעבודת כפייה. על יהודי הגטו נוספו עשרות פליטים מיישובים בסביבה.
בנובמבר 1942 רצחו הגרמנים את כל תושבי הגטו. בודדים נמלטו לכפרי הסביבה אך נתפסו ונרצחו. באותו חודש פרץ קרב בין יחידות גרמניות לבין עשרות צעירים וצעירות שהיו חמושים בנשק והסתתרו בבונקר בעיירה. במהלך הקרב נהרגו כל הלוחמים היהודים.
קארמה (קבוצת ירחים)

מקור הקבוצה

הפיזור הנמוך של חברי הקבוצה (פחות מ-700,000 ק"מ, ופחות מ-0.7° הטיה זוויתית) מצביע על כך שקבוצת קארמה הייתה כנראה ירח אחד שנשבר לרסיסים עקב התנגשות. ירח הורה זה היה כנראה בקוטר 46 ק"מ (הקוטר של קארמה), 99% של הירח המקורי עדיין נמצא בקארמה. עוד הוכחה שקבוצת קארמה הייתה פעם ירח אחד היא בצבע דומה (אדום בהיר), למעט קליקה שיותר כהה מהאחרים.
מוחמד נגיב

חייו

מוחמד נגיב נולד בסודאן בשנת 1901. שירת בצבא המצרי והתקדם עד לדרגת מייג'ור גנרל. במלחמת העצמאות פיקד על החטיבה השנייה של חיל המשלוח המצרי. נגיב עמד בראש קבוצה שמנתה תשעה קצינים, ובהם: גמאל עבד אל נאצר, אנואר סאדאת, ועבד אל-חכים עאמר. הקבוצה הכריזה על עצמה כוועד המנהל של "תנועת הקצינים החופשיים" ועמדה מאחורי ארגון ההפיכה הצבאית ביום 23 ביולי 1952 נגד המלך פארוק, שהיה משושלת אלבנית שעלתה לשלטון בתקופת העות'מאנים. לאחר ההפיכה הכריזה קבוצת הקצינים על עצמה כ"מועצה המנהלת המהפכנית". המועצה הכתיבה לקבינט האזרחי את אופן ניהול המדינה, והפקיעה ממנו את השליטה על האדמיניסטרציה ומשרות השלטון.
נגיב נבחר לעמוד בראש המדינה וכמפקד העליון עקב הפופולריות שלו בקרב הצבא ועובדת היותו גיבור מלחמת 1948 - מפקד הבריגדה הגדולה בחיל המשלוח המצרי. גם גילו המתקדם וניסיונו, יחסית לקצינים הצעירים האחרים שבקבוצה, היוו שיקול בבחירתו. לראשונה מאז תקופת אלכסנדר הגדול, זכתה מצרים לשליט מצרי.
נגיב כיהן, בין השאר, גם כנשיא איגוד נכי המלחמה המצרים ממלחמת השחרור. מקס בינט, שריגל עבור ישראל במצרים, יצר איתו קשרים הדוקים הודות לעובדה  שבינט היה נציג  מכירות של חברת פון לאופברג - חברה לייצור פרוטזות שהייתה ממוקמת בזיגבורג, גרמניה, ונגיב שמח על האפשרות לשקם את נכי המלחמה על ידי יבוא הפרוטזות ובהמשך הקמת מפעל בת במצרים.
לאחר הכרזת מצרים כרפובליקה ביוני 1953, מונה נגיב כנשיאה הראשון. אולם, עד מהרה התגלעו מחלוקות בין הנשיא לבין סגנו, עבד אל נאצר. נגיב רצה להמשיך את המסגרת הפרלמנטרית הרב-מפלגתית של מצרים ולאפשר פעילות פוליטית, ולעומתו נאצר רצה לחסל את המפלגתיות וליצור ממשל אוטוקרטי חזק. לאחר שנאצר כפה את הוצאת ארגון האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק, למורת רוחו של נגיב, התפטר הנשיא מכל תפקידיו ב-24 בפברואר 1954. נגיב התבקש לחזור לתפקידיו חודש מאוחר יותר, בסיוע קואליציה פוליטית מקרב מעמד הביניים. אולם צעד זה התפרש כאגרסיבי מצד הקצינים המהפכנים, שהתגבשו סביב נאצר וכפו את מינויו לראשות הממשלה באפריל 1954 במקומו של נגיב, שנותר בתפקיד הנשיאות בלבד. לאחר ניסיון התנקשות בנאצר בידי האחים המוסלמים באוקטובר 1954 הואשם נגיב בבגידה ובקשירת קשר. הוא הודח מתפקידו ב-14 בנובמבר 1954. אף שנאצר שלט עתה ביד רמה במצרים, תפקיד הנשיא נותר בלתי מאויש עד ליוני 1956, אז הוא נבחר כמועמד יחיד לתפקיד.
לאחר הדחתו הושם נגיב במעצר בית, ממנו שוחרר רק בנובמבר 1971, אחרי מותו של נאצר. הוא מת בשנת 1984 בקהיר. ב-2013 הוענק לו עיטור מסדר הנילוס מידי נשיא מצרים הזמני עדלי מנסור.
דברה ג'ו ראפ

חיים אישיים

ראפ נולדה בגלנדייל, קליפורניה אך גדלה וחונכה בבוקספורד , מסצ'וסטס. יש לה שתי אחיות. בשנת 1974 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת רוצ'סטר. ראפ היא רווקה, מתגוררת לבדה ואין לה ילדים. ראפ מחלקת את זמנה בין מסצ'וסטס, ובין לוס אנג'לס. ראפ היא נוצריה מתודיסטית.

קריירה

בשנת 1979 עזבה את ביתה ונסעה לניו יורק על מנת לעסוק במשחק. היא הרבתה להופיע על בימות תיאטרון קטנות ופרסומות טלוויזיה בטרם זכתה בתפקידה הראשון כשילה, רקדנית אקזוטית, בדרמה היומית "כל ילדיי". באותה התקופה שיחקה בהצגות ברודוויי נחשבות וכן זכתה לפרס הביקורת של מגזין התאטראות הניו-יורקי.
במשך כל שנות השמונים התמקדה במשחק בברודוויי והנחשבה לאחת השחקניות המוערכות ביותר בתחום התיאטרון. לקראת סוף שנות השמונים, שיחקה את תפקיד המזכירה בסרטו של טום הנקס, "ביג".
ראפ המשיכה בתפקידי משנה בטלוויזיה בשנות התשעים, ובתפקידים ראשיים על בימות ברודוויי. בשנת 1995 שיחק בסדרה הקומית "המופע של ג'ף פוקסוורת'י" בעונה הראשונה, בתפקיד גייל. בשנת 1996 השתתפה בפרק של הסדרה "סיינפלד" בתפקיד סוכנת ההזמנות של ג'רי סיינפלד, תפקיד עליו קיבלה מספר פרסים. בשנת 1997 הצטרפה לקאסט של "חברים" למשך שלוש עונות בתפקיד אליס נייט, מורה לכלכלת בית שהתאהבה והתחתנה עם אחיה של פיבי בופה, פרנק ג'וניור ג'וניור.
פריצתה הגדולה והבולטת ביותר התרחשה בשנת 1998, כאשר לוהקה לתפקיד קיטי פורמן בסדרה "מופע שנות ה-70", מה שנחשב לתפקידה הגדול ביותר עד כה. בשנת 2005 חזרה לסדרה "כל ילדיי" לפרק אחד בתפקיד ויקטוריה, אישה מחוסרת דיור. בשנת 2006 ירדה "מופע שנות ה-70" מהמסך, וראפ לוהקה מיד למספר תפקידים ראשיים ומשניים בסדרות בארצות הברית שחלקן הגיעו לישראל.
רודולף פון פרומל

תחילת דרכו

פרומל נולד ב-17 במאי 1857 בעיר אאוגסבורג, שהשתייכה אז לממלכת בוואריה. פרומל היה בנו של מנהל בית חרושת. בשנת 1875 התגייס לצבא הבווארי, וסופח לרגימנט האולאנים ה-2 ("המלך"). בשנת 1876 הועלה לדרגת לוטננט שני, ובשנת 1881 הועבר לרגימנט הרוכבים הכבד ה-2 ("הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטריה-אסטה"), ובין 1887–1890 למד במכללה הצבאית. בשנת 1896 הועלה לדרגת ריטמייסטר (מקביל לסרן), ובשנת 1890 הוענק לו צלב האבירים של ההצטיינות של הכתר של בוואריה. זמן קצר לאחר מכן קודם לדרגת אוברסט, וב-25 בפברואר 1905 מונה למפקד רגימנט הרוכבים הכבד ה-1 (הנסיך קרל פון באיירן"), וב-18 באפריל 1906 קודם לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד בריגדת הפרשים ה-1. החל ממרץ 1910 כיהן כמפקח הכללי של הפרשים בצבא הבווארי, והוא החזיק בתפקיד עד מרץ 1913.

אחריתו

פרומל לא קיבל כוח חדש לפקד עליו עד סוף המלחמה, ולאחריה פרש מהצבא. הוא מת ב-12 ביולי 1921 ברהונצל והוא בן 64.
בינואר 1895 הוא נישא לפאני שטיינל, היא מתה בשנת 1897 והוא נישא בפברואר 1898 לאליזבת פון קראפט, ממנה היו לו שני בנים.