google/wiki40b huggingface dataset:
קרין מאיר רובינשטין

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב. אביה הוא שי מאיר, שניהל את מגדל שלום מאיר, ואביו, מרדכי מאיר, סבה של קרין, היה ממקימי המגדל. למדה בתיכון אליאנס.
בשנת 1992 קיבלה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1996 השלימה תואר ראשון במשפטים ותואר שני במנהל עסקים (ופיננסים) מאוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1996–1997 התמחתה במשרד עורכי דין הורביץ ושות'. בשנת 1997 הצטרפה למשרד עורכי הדין אפרתי גלילי, ובהמשך הפכה לשותפה במשרד ומנהלת הפיתוח העסקי. בשנים 2008–2010 שימשה שותפה בכירה ומנהלת הפיתוח העסקי במשרד עורכי הדין הרצוג, פוקס, נאמן ושות'.
משנת 2011 משמשת מנכ"לית ונשיאה של האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות (IATI), ארגון הגג הישראלי לתעשיות ההיי-טק ומדעי החיים, המאגד למעלה מ-700 חברים מכל הסקטורים בישראל: מרכזי פיתוח רב-לאומיים, קרנות הון סיכון, סטארט-אפים, חממות, מאיצים טכנולוגיים, משקיעים פרטיים, חברות מסחור אקדמיות ורפואיות ונותני שירותים.
מאיר רובינשטין נבחרה פעמיים ברציפות לאחת מ"100 הצעירים המובילים בעסקים" של מגזין "פורבס" ישראל, וכן כאחת מ"40 הצעירים המובילים בעסקים" של דה-מרקר. חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, חברה בוועדת האיתור של הרשות הלאומית למחקר, לפיתוח ולחדשנות טכנולוגית, דירקטורית במועצה לקידום נשים במדע וטכנולוגיה של משרד המדע והטכנולוגיה, וחברת הנהלה בלשכת המסחר ישראל-אמריקה. רובינשטין היא שגרירה של כבוד של GISEP (תוכנית חילופי הסטארט-אפים הגרמנית-ישראלית). היא יושבת בוועדות מייעצות של ארגוני יזמות וטכנולוגיה שונים ומרצה בכנסים בארץ ובעולם.
נשואה לגולן רובינשטין ואם לשלושה ילדים. מתגוררת בתל אביב.
שלמה גרדמן

שלמה גרדמן (נולד ב-1956) הוא יזם, כיום מנכ"ל חברת איי אס ג'י ויו"ר פורום מנכ"לי חברות ההייטק בישראל.

קורות חייו

שלמה גרדמן נולד בחיפה לעליזה (לבית קלר) ולאריה גרדמן. הוא גדל והתחנך בגבעתיים לאחר שמשפחתו עקרה לאזור המרכז. בלימודיו בתיכון החל להתעניין באלקטרוניקה ובתקשורת וב-1974 התקבל לתוכנית עתודה קדם צבאית של חיל האוויר ושירת כמפקד יחידה טכנית בחיל. ב-1984 בתום לימודי מינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, (בה שימש כעורך עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה) החל לעבוד בחברת IBM ישראל. בשנת 1990 עבר להתגורר בעמק הסיליקון בקליפורניה ארצות הברית, שם ניהל את פעילות חברת אורבוטק. באותה עת החל את פעילותו הציבורית כחבר בדירקטוריון ארגון JHTC וכנציג הקהילה הישראלית בעמק הסיליקון.
עם חזרתו לישראל ב-1994 נטל חלק במהפיכת הסטארטאפים שהחלה באותה עת, והוביל ארבע חברות טכנולוגיה צעירות להצלחה עסקית: ART- Advanced Recognition Technologies שנרכשה על ידי חב' NUANCE COMMUNICATIONS, INC, חברת I.C.COM שנרכשה על ידי אינפיניון, Monterey Design Systems שנרכשה על ידי Synopsys וחברת Netex (שהנפיקה בבורסה בתל אביב).
ב-2003 התמנה לשמש (בהתנדבות) כיו"ר פורום מנכ"לי חברות ההייטק בישראל שפעל במסגרת המי"ל (המרכז הישראלי לניהול) במסגרת פעילותו יזם את פרס מנכ"ל השנה בהייטק – פרס המעודד מצוינות בניהול חברות עתירות ידע ואשר הוענק בעשור האחרון לעשרות מנהלים מצטיינים. ב-2005 נענה לפניית עירית רעננה למצב את העיר כבירת ההייטק של ישראל ויזם את כנס רעננה למדיניות ההייטק הלאומית. הכנס התקיים בשנים 2007–2008 והציג את עבודתן של קבוצות עבודה אשר גיבשו תוכנית לאומית בתחומי הטכנולוגיה, החינוך והמימון. תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית האוצר "יתרון יחסי" - התוכנית לקידום תעשיות עתירות הידע בישראל אשר הושקה על ידי מנכ"ל האוצר חיים שני ביולי 2010.
במקביל לפעילותו הציבורית המשיך גרדמן לפעול בתעשיית ההייטק בעיקר בתחום המיקרואלקטרוניקה. בשנת 2004 הקים את חברת איי אס ג'י העוסקת בהשבחת חברות וכן יזם את הקמתו של - TapeOut עיתון תעשיית השבבים הישראלית ואת Chiportal - פורטל המתמקד בתחומי האלקטרוניקה והטכנולוגיה. בשנת 2008 יזם את - ChipEx הכנס הבינלאומי של תעשיית המיקרואלקטרוניקה בישראל, שהפך מאז לאחד הכנסים המרכזיים של התעשייה בעולם וב-2010 הקים את "מועדון השבבים הישראלי" המשמש מקום מפגש קבוע לבכירי התעשייה.
מתוך הכרה בחשיבות היצירתיות והחדשנות לתעשיית עתירת הידע בישראל יזם בשנת 2012 את iNNOVEX - כנס החדשנות הלאומי שמטרתו לעודד חדשנות ויצירתיות טכנולוגית בישראל. הכנס התקיים לראשונה בינואר 2013 וזכה להצלחה רבה תוך שהוא זוכה לשיתוף פעולה של חברות הטכנולוגיה הגדולות בעולם (יבמ, גוגל, HP, מיקרוסופט, אינטל וכו'), המוסדות האקדמיים המובילים בישראל ומשרדי הממשלה הרלוונטיים (כלכלה, אוצר, חוץ).
בשנת 2010, במלאת 10 שנים לפורום מנכ"לי הייטק זכה גרדמן בפרס מנכ"ל השנה בהייטק לאות תודה והערכה על פועלו בהובלת הפורום ותרומתו הגדולה בהשבחת מקצועיות ומרכזיות הפורום בתעשיית ההייטק בישראל. גרדמן הוא גם בעל תואר שני ביזמות וחדשנות ( (Master of Entrepreneurship and Innovation מאוניברסיטת Swinburne University of Technology אוסטרליה.
גרדמן משמש כדירקטור בחברות טכנולוגיה שונות. בין השאר שימש כיו"ר פעיל של חברת I COM Mobile, דירקטור בחברה הציבורית "כלנית כרמון" ודירקטור בחברת איי אס ג'י בע"מ.
שלמה גרדמן מתגורר ברעננה, נשוי לאיילת ואב לשלוש בנות: אלונה, שרון וגיל.
ריצ'רד גרין

ביוגרפיה

גרין נולד ב-1936 בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית. הוא קיבל תואר בוגר מאוניברסיטת סירקיוז בשנת 1957, דוקטור ברפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1961, ותואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל ב-1987.
בעת לימודיו הרפואיים בג'ונס הופקינס, פגש גרין את הפסיכולוג ג'ון מוני, שכיהן אז כפרופסור חבר שם. לימים תיאר גרין את מוני כ"אחד האנשים המבריקים ביותר" שהכיר. במהלך לימודיו כסטודנט של מוני, הכיר גם את הרופא והחלוץ בטיפול רפואי-מסגרתי בטרנסג'נדרים הארי בנג'מין, שאותו תיאר גרין לימים כמי ש"השחיז" את הקריירה שלו. בשנת 1969 פרסמו גרין ומוני יחד בהוצאת אוניברסיטת ג'ונס הופקינס את הספר "טרנסקסואליות וייעוד מיני מחדש" (Transsexualism and Sex Reassignment), שהיה מספרי המדע הפופולרי הראשונים בנושא (על אף היותו מכיל מידע ומונחים סטטיסטיים).
ב-1979 מונה גרין כחבר ועדה באגודה הבינלאומית לדיספוריה מגדרית ע"ש הארי בנג'מין (לימים נקרא "האגודה המקצועית העולמית לבריאות טרנסג'נדרית"), ופעל כנשיאה בשנים 1997 ל-1999. גרין שימש גם כעורך ההוראה בתוכנית למיניות האדם באוניברסיטת סטוני ברוק שבניו יורק.
גרין כיהן כפרופסור לפסיכיאטריה במספר אוניברסיטאות בארצות הברית, וכן באימפריאל קולג' שבלונדון. כמו כן, היה חבר סגל בפקולטה למשפטים ב-UCLA, וחבר באגודת הפסיכיאטרים המלכותית בבריטניה (RCP) משנת 1994.
ניתוחי מקרה בנושא מגדר ומיניות, מעבודותיו של גרין מוצגים באופן נרחב בספרות הלימוד (Textbooks) של מגדר ומיניות (Gender and Sexuality), ופסיכיאטריה בכלל; דוגמה לכך היא במהדורה העשירית של ה-Synopsis of Psychiatry של קפלן וסדוֹק.
המונח "הפרעת זהות מגדרית" (Gender identity disorder), המשקף את המינוח המקובל לתיאור הפסיכופתולוגיה כביכול של "דיספוריה מגדרית" מה-DSM3, נלקח מעבודת המחקר רחבת ההיקף של גרין משנת 1973 "Sexual Identity Conflict in Children and Adults". גרין שימש כחבר בוועדה לחיבור הפרק העוסק בבעיות של מגדר ומיניות ב-DSM4, כחלק ממשלחת הפסיכיאטרים העוסקת בכתיבת הפרק (לצד פסיכולוגים ואחרים). פסיכיאטרים אלה, ובהם גרין, נשלחו מתוקף האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה כחלק משיתוף פעולה בינה לבין האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה. בשנת 2006 זכה גרין בפרס ע"ש מגנוס הירשפלד על תרומתו לחקר המיניות.
גרין שימש כעורך מחקר ופסיכיאטר-יועץ בקליניקה המגדרית בבית החולים צ'רינג קרוס בלונדון, וכעמית מחקר בכיר במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת קיימברידג'.
כעורך דין, בהקשר זה סייע גרין לאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות בתביעתו כנגד תנועת הצופים האמריקנית, על כך שהפלתה נער הומוסקסואל בשל נטייתו המינית .
נפטר ב-6 באפריל 2019.

עמדותיו

בתקופת הדיון הסוער באגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לגבי הדה-קלסיפיקציה של ההומוסקסואליות כמחלת נפש, הביע עמדה נחרצת בעד הדה-קלסיפיקציה. גרין שיבח את החלטת ה-APA שלהפסיק לראות בתופעה זו משקפת מחלת נפש, ואף הביע תמיהה פומבית על מציאות בה בכלל צריכה להיערך הצבעה בנושא. באנגלית הוא תיאר זאת כ"A shotgun marriage between science and democracy, ludicrous".
גרין חלק על טענתו של הפסיכולוג ריי בלנשרד כי יש להכיר בתופעת ההבפיליה כפסיכופתולוגיה.

ביקורת

בחיבוריו בנושא מגדר ומיניות, השתמש לא אחת בביטויים כגון "Sissy boy" ("ילד רכרוכי") או "Tomboy" (טומבוי, "ילדה-ילד", או "ילדה קשוחה"). בחירתו בטרמינולוגיה זו קוממה עליו מבקרים שטענו שפעל מ"תקינות פוליטית".
קפיצת הדרך

בספרות האגדה היהודית, קפיצת הדרך היא מעבר מהיר ביותר ממקום למקום, בדרך נס.

משמעות הביטוי

לפי הבנה פשטנית של המושג, פירוש המילה "קפיצה" בביטוי זה היא "ניתור", דהיינו שהמהלך בדרך "קופץ" פתאום. עם זאת, לפי מילון אבן-שושן, משמעות המילה בהקשר זה, כפי השימוש הנפוץ בתלמוד, היא "סגירה, קימוץ, הידוק".לפי פירוש זה לא העובר מנתר, אלא דרכו עוברת שינוי טופולוגי המקרב את שני קצותיה זה לזה.

במקורות היהדות

קפיצת הדרך מופיעה בברייתא בתלמוד הבבלי (מסכת סנהדרין, דף צ"ה, עמוד א'), האומרת כי "שלושה קפצה להם הארץ: אליעזר עבד אברהם, ויעקב אבינו ואבישי בן צרויה". לפי הגמרא שם, קפיצת הדרך סייעה לעבד אברהם להגיע מארץ ישראל לארם נהריים בראש שיירה של עשרה גמלים בתוך יום אחד.
גם בתלמוד הירושלמי (מסכת מעשר שני, פרק ה', הלכה ב') מופיע סיפור על רועה מארץ ישראל שרץ אחר שורו ומצא עצמו בבבל. 
רב האי גאון דן ארוכות בהפרכתן של אמונות כי אנשים שאינם נביאים יכולים לגרום למעשי ניסים על ידי שימוש ב"שמות הקדושים". בתשובתו לחכמי קירואן, התייחס למסורתם של יהודי ספרד כי "מר רב נטרונאי גאון זצ"ל בקפיצת הדרך בא אליהם מבבל", וכותב "שמא אדם רמאי נזדמן להם ואמר אני נטרונאי". 
בסיפורי חסידים קפיצת הדרך משמשת כמוטיב נפוץ, ובפרט מספרים על הבעל שם טוב שזכה לקפיצת הדרך. כך, למשל, מספר ש"י עגנון, בספרו "ימים נוראים": "פעם אחת במוצאי יום כיפור נסע הבעש"ט ז"ל כדרכו בקודש על ידי שם של קפיצת הדרך. פרחו הסוסים וטסו עם העגלה כחץ מקשת."

בספרות העברית החדשה

קפיצת הדרך היא מוטיב מרכזי בסיפורו של יהודה לייב גורדון, הנקרא בשם זה. 
סיפורו הקצר של ש"י עגנון, "מעשה העז" (פורסם בשנת 1921), הוא עיבוד למעשייה עממית העוסקת בעז שמצאה מערה המאפשרת קפיצת הדרך מפולין לארץ ישראל, כך שהמסע נמשך "שעה או שתים, ואולי יום או יומים". גם בסיפור "בלבב ימים" (פורסם בשנת 1934) מספר חנניה: "פעם אחת רצה אותו גזלן בעל התפילין להוליכני דרך מחילה אחת לארץ ישראל".
בנוסף למשמעות הנסית שבביטוי "קפיצת הדרך", הוא משמש גם כדי לתאר פעולה שנעשתה במהירות רבה כדרך הטבע. כך, למשל, כתב ביאליק, בסיפורו "יום שישי": "הדרך הייתה טובה וחלקה והסוסה זריזה, ממש קפיצת הדרך".
ג'וזף טופאלו

ביוגרפיה

טופאלו גדל בעיירה וייטסבורו מדינת ניו יורק ובמדינות נוספות בארצות הברית בהן הוצב אביו. אביו פרנסיס שירת במשך 35 שנים כקצין בצי ארצות הברית ואמו מרגרט הייתה מהנשים הראשונים ששירתו בצי לאחר שהתנדבה לכך במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1983 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות במדעי המחשב מהאקדמיה הימית של ארצות הברית. הוא בעל תואר שני בניהול הנדסי מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה. 
לאחר הלימודים הצטרף לצי ארצות הברית והוכשר כאיש צוות בצי הצוללות. שירת כקצין בצוללת התקיפה "USS Flasher", בצוללת הטילים המונחים מסדרת אוהיו "USS מישיגן", ובצוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS מונטפלייר". פיקד על צוללת הטילים המונחים מסדרת אוהיו "USS מיין" ומספטמבר 2005 עד ספטמבר 2007 פיקד על פלגת הצוללות 3.
בדצמבר 2009 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לעוזר לסגן לענייני מבצעים משותפים בפיקוד כוחות הצי. באוגוסט 2011 מונה למפקד קבוצת הצוללות 10. בדצמבר 2013 מונה לראש ענף לוחמה תת-ימית במטה הצי. 
בספטמבר 2015 מונה למפקד כוחות הצוללות של צי ארצות הברית, מפקד כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי ומפקד פיקוד הצוללות של נאט"ו. הוא מילא תפקיד זה עד אוגוסט 2018.
טופאלו נשוי לסוזן והם הורים לשתי בנות.
קלדס

היסטוריה

בתקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים כמו הקימבאיה. הספרדי הראשון שהגיע לאזור היה הקונקיסטדור חורחה רובלדו ב-1536, וההשתלטות על השטח הושלמה תוך שנים ספורות.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור שויך לפרובינציית פופאיאן שהשתייכה למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות). לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה. ההתיישבות באזור גדלה משמעותית באותה תקופה על ידי מהגרים חקלאים מאזור אנטיוקיה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת קאוקה שכללה את כל דרום ומערב המדינה, כמו גם חלקים נרחבים ממזרחה ואשר בירתה הייתה פופאיאן (במחוז קאוקה המודרני). ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה.
ב-11 באפריל 1905, בתקופת נשיאותו של רפאל רייס פרייטו, פוצל מקאוקה מחוז קלדס המקורי (ספ') שכלל את שטחי מחוזו קלדס, ריסרלדה וקינדיו המודרניים ושבירתו הייתה מניסלס. המחוז נקרא על שמו של פרנסיסקו חוסה דה קלדס, שהיה פעיל לעצמאות קולומביה. התושבים בזור ריסרלדה וקינדיו רצו להתפצל מהמחוז, אך לא הצליחו בכך בעשורים הראשונים לקיומו. בסופו של דבר ב-1 ביולי 1966, בתקופת נשיאותו של גיירמו לאון ולנסיה, המחוז פורק ובמקומו נוצרו מחוזות קלדס ריסרלדה וקינדיו.

כלכלה

המחוז הוא אחד המרכיבים של ציר מגדלי הקפה הקולוביאני, מרכז תעשיית הקפה של קולומביה. מלבד הקפה הכלכלה המקומית מסתמכת על ענפים אחרים בחקלאות, הכוללת בין היתר גידול בננה, מקדמיה, פיג'ואה, קנה סוכר, סויה, פסיפלורה, לימון, סלק ואבוקדו, גידול מקנה, כרייה, תעשייה, הכוללת בעיקר טקסטיל ועיבוד מתכת, וכן תיירות.
איוואן ואזוב

תולדות חייו

איוואן ואזוב נולד בסופוט למשפחה עם נטייה פוליטית לאומנית. שני אחיו: ולדימיר וגיאורגי גדלו להיות גנרלים בצבא בולגריה. בהמשך, עבר עם משפחתו לבית דודו באולטניצה לרגל עסקיו של אביו. הוא נמשך לשירה, עזב את בית דודו והתיישב בבראילה. שם חבר לגולים בולגרים והכיר את חריסטו בוטב. ואזוב הפך למהפכן וב-1876 לחם במהלך מרד אפריל הבולגרי. לאחר כישלון ההתקוממות נמלט לגאלאץ.
ביחד עם חריסטו בוטב החל להוציא לאור שירים מהפכניים. הוא לחם במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ולאחריה התיישב בסבישטוב. ב-1879 עבר לסופיה והחל בפרסום יצירותיו המרכזיות. ב-1893 פרסם את הרומן "תחת העול" שעסק בדיכוי העות'מאני בבולגריה טרום עצמאותה. בהמשך, הצטרף למפלגת העם ונבחר מטעמה לפרלמנט.
בין 1897 ל-1899 כיהן כשר החינוך של בולגריה. ב-1917 היה מועמד לקבלת פרס נובל לספרות. 
איוואן ואזוב נפטר בסופיה ב-1921 והוא בן 71.

קשריו עם יוסף מרקו ברוך

לאיוואן ואזוב הייתה מערכת יחסים מיוחדת עם יוסף מרקו ברוך לאחר הגעתו של מרקו ברוך לבולגריה ותחילת פעילותו שם. ואזוב התרשם מפעילותו "המהפכנית" של מרקו ברוך וראה בו מעין וסיל לבסקי יהודי. ב-1895 אף תרם לו מכספו והוזמן על ידו לפגישה בסופיה. למרקו ברוך היו עימותים עם ראשי הקהילות היהודיות, בעקבותיהם הוגשו כנגדו תלונות למשטרה הבולגרית וזו פעלה לעוצרו מספר פעמים. בהתערבותו של איוואן ואזוב נמנע המעצר.
ואזוב כתב למרקו ברוך מכתב אישי ובו בין השאר נכתב: 
"אתה משורר, סופר ולוחם מהפכן. תמיד רעב ואף על פי כן תמיד על המשמר כאביר, המגן על כבודו של עם עני ומדוכא."

יצירתו והנצחתו

המוטיבים המרכזיים ביצירותיו של ואזוב היו: המאבק לעצמאות בולגריה והשגתה, אהבת המולדת, אנשיה ונופיה. קידום מקומה של בולגריה במשפחת העמים בכלל ובאירופה בפרט, וניצחונותיה ותבוסותיה של בולגריה לאורך ההיסטוריה. יצירותיו השונות תורגמו ל-50 שפות.
לאחר מותו זכה ואזוב להנצחה ברחבי בולגריה. התיאטרון הלאומי של בולגריה נושא את שמו, כך גם הספרייה הלאומית בפלובדיב שהיא השנייה בגודלה בבולגריה. ישנם רחובות על שמו בבולגריה, כמו גם בעיר ברטיסלאבה שבסלובקיה. פסגת צוק באי ליווינגסטון נקראת על שמו.

קבר היהודי

ב-1906 כתב ואזוב את שירו "קבר היהודי" המתבסס על המיתוס האנטישמי בדבר נפילת בירת הממלכה הבולגרית השנייה - טרנובו ב-1393 לידי העות'מאנים בראשות סולימאן צ'לבי. המיתוס מספר על יהודי שבגד בבולגרים ומסר את המפתחות של שער צדדי למצודת צארבץ ובכך איפשר לעות'מאנים לכובשה. היהודי הוצא להורג על ידי המצביא העות'מאני ומקום קבורתו של "הבוגד", נודע כ"קבר היהודי", בבולגרית: Жидов гроб (ז'ידוב גרוב). השיר אשר כתב ואזוב סייע לקבע את המיתוס בנרטיב ההיסטורי הבולגרי.
"הו בגידה מבישה, הוליכה את האויב למבצר, זעקות הקרב של המגינים נאלמו, והם שקעו בדמם."
אזרח אמריקאי

עלילה

הסרט מספר על כדורסלן זר אמריקאי (מייקל) פצוע, שמגיע בשלהי הקריירה למכבי אשדוד שנמצאת בליגה השנייה. וכתב ספורט בן העיר (יואל), "משוגע" לכדורסל, שאינו מפריד בין חובת הדיווח לבין אהדתו לקבוצת הכדורסל המקומית, ולשחקנה האמריקאי. ולמרות הרקע השונה שלהם הם מתיידדים. האמריקאי לומד להכיר את עקלקלותה של פוליטיקת הספורט המקומית בישראל וידידו העיתונאי נסחף לשעה קלה לאשליית הנגיעה באמריקה האמיתית. יואל מוזמן לנהל את הקבוצה ומבין שאין הוא יכול להיות כל מה שהוא רוצה. במקביל לניפוץ חלומות העלייה של הקבוצה והקרע שנוצר בין השחקן להנהלה, העיתונות והקהל המקומי. הסרט מהווה חלון ראווה לחוליים רבים של הענף ולחיי הבדידות שמציע הכדורסל המקצועני לנוודים האמריקאים.
ניקולה רומיאו

ביוגרפיה

רומיאו נולד בעיירה Sant'Antimo , במטרופולין של נאפולי  במחוז קמפניה, באיטליה.
רומיאו סיים את לימודיו לתואר ראשון בהנדסה מהפוליטכניקו של נאפולי (היום אוניברסיטת נאפולי פדריקו השני). בשנת 1899 רומיאו יצא למספר שנים שנים לאירופה, למטרות עבודה ולימודים וסיים תואר שני בהנדסת חשמל בלייז', בלגיה. בשנת 1911 רומיאו חזר לאיטליה וייסד את החברה "איג' ניקולה רומיאו ושות' (Ing. Nicola Romeo e Co) החברה ייצרה מכונות וציוד לתעשיית הכרייה.
ככל שהחברה התפתחה רומיאו שאף להרחיבה ורכש את רוב המניות של חברת הרכב מבוססת על ייצור אלפא (Anonima Lombarda Fabbrica Automobili) בשנת 1915.
בשנת 1918, רומיאו השתלט על החברה בבעלות של 100%. שם החברה שונה ל- "Anonima Lombarda Fabbrica Automobili Romeo" (ראשי תיבות: "A.L.F.A") ונוסף השם "רומיאו".
המכונית הראשונה נושאת את תג "אלפא רומיאו" הייתה מדגם "טורפדו 20/30 HP" שיוצרה בשנת 1921. החברה צברה מוניטין לבניית מכוניות אמינות, בטוחות ומהודרות כמו גם חלקי מטוסים, אבל בשנת 1927 החברה הגיעה קרוב מאוד לחיסול עקב שורה של השקעות רעות.
במהלך ישיבת דירקטוריון נתבקש רומיאו לעזוב את החברה, אם כי המנכ"ל החדש פסקואלה גאלו (Pasquale Gallo) שיכנע את רומיאו להישאר כנשיא החברה. רומיאו עזב באופן רשמי את "אלפא רומיאו" בשנת 1928.
רומיאו נפטר ב-15 באוגוסט 1938 בביתו באגם קומו, בלומברדיה. כמעט שבעים שנה לאחר מותו ולרגל 130 שנה להולדתו, הקדישה נאפולי רחוב לזכרו של ניקולה רומיאו, שקרוי "Via Nicola Romeo".

משפחה

בשנת 1905 נשא לאישה את אנג'לינה ואלאדין, זמרת אופרה ופסנתרנית פורטוגזית. לזוג נולדו שבעה ילדים. מאוריציו, אדוארדו, ניקולס, אלנה, ג'ולייטה, פיירה ואיירין.
מדע (כתב עת)

מדע - עתון מדעי לכל היה כתב עת למדע פופולרי שיצא לאור בהוצאת מוסד ויצמן לפרסומים במדעי הטבע ובטכנולוגיה. כתב העת יצא לאור במשך כ-35 שנים, משנת 1956 ועד לשנת 1991.
כתב העת יצא לאור כדו-ירחון, כשלעיתים יצאה לאור חוברת כפולה. בכתב העת התפרסמו מאמרים בעיקר בתחומי ההנדסה, ההמדעים המדויקים ומדעי הטבע. מדורים קבועים עסקו בחדשות מדע וטכנולוגיה, ובסקירת ספרים בתחומים אלה.
עורכיו הראשונים של כתב העת היו הפרופסורים שלמה הסטרין ואפרים קצ'לסקי. אחריהם ערכה את כתב העת ד"ר מרים בלבן, מכרך ז' (1962) ועד כרך ל"ג היה העורך הראשי קפאי פינס, ובכרכים ל"ד-ל"ה היה העורך הראשי יכין אונא. במועצת המערכת השתתפו פרופסורים בולטים, בהם יהושע בר-הלל וישעיהו ליבוביץ מהאוניברסיטה העברית בירושלים ודוד אביר מהטכניון. העורך המדעי של כתב העת היה פרופ' נתן שרון, ממכון ויצמן למדע. רבים מהמאמרים נכתבו על ידי חברי הסגל האקדמי באוניברסיטאות בישראל.
המשטרה הפדרלית המיניסטריאלית

היסטוריה

בשל גל פרשיות שחיתות בסוכנות החקירות הפדרלית של מקסיקו ב-29 במאי 2009 הוחלט על פירוק סוכנות החקירות הפדרלית. 
ההחלטה יושמה במלואה עם הקמת "משרד משטרת החקירות" (Policía Ministerial Investigadora) ששינה את שמו תוך זמן קצר למשטרה הפדרלית המיניסטריאלית (Policía Federal Ministerial) בפיקודו של ניקאנדרה קסטרו אסקרפולי.
מאז 2013 פועלת בשיתוף פעולה הדוק עם הסוכנות לחקירות פשיעה (בספרדית: Agencia de Investigación Criminal).
סימנייה

סימנייה היא רצועה צרה ודקה שקורא ספר מניח בתוכו, כדי לסמן את המקום שבו הפסיק את קריאתו, וממנו ימשיך בהמשך קריאת הספר.

היסטוריה

מטרתן של הסימניות היא לסמן מקום בספר בלי לגרום נזק לנייר ממנו עשוי הספר. במיוחד היה נכון הדבר לפני המצאת הדפוס, כשהספרים היו נדירים ויקרים. בימי הביניים שימשו סימניות עשויות רצועת קלף.
סימניות באורך 40 מטר היו כבר בתקופת מגילות הפפירוס במצרים בעת העתיקה (שנת 476 לספירה לערך) ושימשו לסימון מקום הקריאה. גם בראשית ימי הביניים, נמצאו סימניות במנזרים וביניהן סימניות שהיו צמודות (clip-on type bookmarks) לדף הנייר.
כבר בימי הביניים המאוחרים, בין המאות ה-13 וה-15, נמצאו סוגים שונים של סימניות. בכתבי יד שנכתבו על ידי פטרוס קומסטור (Peter Comester) מהמאה ה-13, השייכים לרשימות אינוונטר של הספרייה הבריטית, נמצאה סימנייה מעניינת ונדירה: באחד הדפים של כתבי היד גזרו חתך בקצה באופן אנכי ובו הכניסו שרוך ארוך ששימש כסימנייה.
במאות ה-16-17, בתקופת אליזבת הראשונה, נמצאה רצועת משי מעוטרת בגדילים שהייתה שייכת לכריסטופר בארקר, אשר רכש את ההמצאה מהמלכה שנתנה לו את הבלעדיות בשנת 1577 להדפיס את התנ"ך. בשנת 1632 הכינו סימניות ארוגות מחוטים, מכסף וציציות לספרי התורה ולספרי התפילה. סימנייה אופיינית במאות ה-18-19 הוכנו מרצועת עור שנקשרה לספר כפי שהן מצויות עד היום בספרי יעץ.
סימניות נפרדות מהספר החלו להופיע באמצע המאה ה-19. אזכור לסימנייה מופיע בספרה של מרי ראסל מיטפורד "Recollections of a Literary Life" משנת 1852. בשנות השישים של המאה ה-19 נוצרו סימניות מהודרות מבד ארוג, בעיקר בקובנטרי, מרכז תעשיית המשי של אנגליה. תומאס סטיבנס מקובנטרי, יצרן סימניות בעל מוניטין, הודיע על 900 דגמים שונים שהוא מייצר. סימניות משי היוו מתנה נחשבת בתקופה הוויקטוריאנית, וסטיבנס יצר סימניות לכל אירוע.
בשלהי המאה ה-19 צומצם ייצורן של סימניות המשי, והתרחב ייצורן של סימניות עשויות נייר או קרטון, זאת במקביל לגידול בתפוצת הספרים, כאמצעי פרסום לאירועים ולעסקים שונים. הסימניות יוצרו מפלסטיק, מזהב, מפנינים, משנהב ומתכות יקרות.

סימניות בשנות האלפיים

סימניות מודרניות קיימות במגוון רחב מאוד של חומרים. סימנייה היא לעיתים רצועת בד המחוברת לכריכת הספר, ובדרך כלל היא חפץ נפרד, עשוי נייר, קרטון, בד, לבד, פלסטיק, עור או מתכת. פעמים רבות הסימניות מעוטרות בקישוטים שונים, ולעיתים הן מכילות פרסומת לחנות ספרים או להוצאת ספרים. סימניות נמכרות גם כמזכרות לתיירים. בשל מגוון עיצוביהן ומקורותיהן, סימניות מהוות גם פריט אספנות.
בנוסף לסימניות שנועדו למטרה זו, ניתן להשתמש לכך גם בפתק אקראי כלשהו. יש המשתמשים בפתקיות דביקות (Post-it) כסימנייה. רבים נוהגים ליצור קפל קטן בפינת הדף ("אוזני חמור") כתחליף לשימוש בסימנייה.
בעידן המחשב והאינטרנט נעשה גם שימוש וירטואלי ומושאל במונח "סימנייה", בעיקר בדפדפני אינטרנט ובמעבדי תמלילים. סימנייה וירטואלית כזו היא כלי מובנה בתוכנה, המאפשר למשתמשיה לסמן קטעי טקסט או דפים מועדפים שאליהם הם יכולים לשוב בכל עת בקלות בהקלקת עכבר. מעבד התמלילים הפופולרי מיקרוסופט וורד, ודפדפן מוזילה פיירפוקס, כוללים פונקציית "סימניה" בתכונותיהם (שקיימת גם בתוכנות מקבילות אחרות, בשמות שונים).
אתג"ר

אתג"ר (ראשי תיבות: איתור ותפיסת גנבי רכב) היא יחידה באגף המודיעין של משטרת ישראל הכפופה ליחידת להב 433. היחידה הוקמה ב-1998 על מנת להיאבק בתופעת גניבות הרכב בישראל. היחידה פועלת בכל הארץ, ושמה דגש על פעילויות בתחומי הקו הירוק ושטחי יהודה ושומרון, לרבות שטחי A.
מפקד יחידת אתג"ר הנוכחי הוא נצ"מ חנן אדרי. מטה היחידה ממוקם בלוד.

היסטוריה

היחידה לאיתור גניבות רכב (אתג"ר) הוקמה לראשונה ב-1998 על בסיס יחידת גניבות רכב (יג"ר) שהוקמה במרחב שרון. עם הירידה במספר גניבות הרכב, הוטלו על היחידה ב-2002 משימות נוספות ובהן טיפול בנושא הסחר בנשים בישראל. היחידה פורקה בשנת 2004 והוקמה מחדש בשנת 2006, בפיקודו של משה אדרי לאור עליה חדה בגניבות הרכב מאז פירוקה.
עקב ההבנה שכ-80% מכלי הרכב הנגנבים בישראל מפורקים לצורך תיקון כלי רכב אחרים הנעים בכבישי ישראל, ולמעשה מדובר בתופעה כלכלית בעיקרה, פועלת יחידת אתג"ר כנגד כל הגורמים בשרשרת הכלכלית הזו. החל מהגנב הבודד דרך בעלי מוסכי הפירוק לרכבים ("משחטות") בשטחים, ועד לבעלי מגרשי החלקים והמוסכים השונים המשתמשים בחלקים גנובים. לצורך כך דחפה היחידה לחקיקת חוקים ותיקון תקנות בכנסת שמטרתם הגבלת יכולת השימוש בחלקי רכב גנובים על ידי בעלי העסקים הללו.
כמו כן פועלת היחידה המבצעית כנגד גנבי הרכב, ומבצעת (בשיתוף פעולה עם צה"ל) מעצרים והריסת משחטות רכב בשטחי יהודה ושומרון.
כוח השירות המיוחד ה-1

הקמה

ביולי 1942 הוטל על הקולונל רוברט פרדריק להקים את כוח השירות המיוחד ה-1 (ה-FSSF), יחידת קומנדו בסדר גודל חטיבתי שהורכבה ממגויסים אמריקנים וקנדים. היחידה התגבשה והתאמנה במונטנה והוכשרה בין היתר בצניחה חבלה ולוחמה הררית.

פעילות

היחידה יועדה במקור לפעילות בנורווגיה אולם לאחר שהסתיימו אימוני היחידה היא פעלה כחלק מן הארמייה ה-5 במערכה על איטליה. תחת פיקודו ביצעה היחידה מספר משימות מיוחדות ובהן תפיסת נקודות שליטה ומעברים חיוניים. 
בדצמבר 1943 פיקד פרדריק על היחידה בקרב על הר לה-דיפאנסה, שכיבושו נדרש כדי לאפשר את התקדמותה של דיוויזיית החי"ר ה-36. פרדריק ואנשיו כבשו את ההר, משימה שנחשבה לבלתי אפשרית, אולם ספגו שיעור אבידות גבוה. לאחר מכן סופחו לדיוויזיית הרגלים ה-36 ולחמו בשורותיה כשהם סופגים שיעור אבידות חמור עוד יותר. פרדריק הצטיין בלחימה עד כדי כך שוינסטון צ'רצ'יל הכריז כי הוא הגנרל הלוחם הגדול בכל הזמנים והכוח בפיקודו זכה לכינוי "בריגדת השטן" (Devil's Brigade). לאחר מכן פיקד פרדריק על הכוח בנחיתה באנציו. הכוח בפיקודו היה הראשון שהגיע לרומא. על האופן שבו פיקד על כוח השירות המיוחד ה-1 בקרבות באיטליה עוטר פרדריק פעמיים בצלב השירות המצוין. 
לאחר המערכה באיטליה קודם פרדריק לדרגת מייג'ור גנרל ובמקומו מונה הקולונל אדווין ווקר. באוגוסט 1944 לקחה היחידה חלק במבצע דרגון בצרפת. היחידה סופחה לכוח המשימה המוטס ה-1, עליו פיקד הגנרל רוברט פרדריק ולחמה בקרבת ניס וסן טרופז. בדצמבר 1944 פורקה היחידה. 
היחידה הונצחה, בין היתר, בסרט "בריגדת השטן" משנת 1968, בו גילם ויליאם הולדן את דמותו של רוברט פרדריק.