google/wiki40b huggingface dataset:
ירמיץ'

היסטוריה כללית של העיירה

ב-1648, במהלך פלישות השוודים לפולין ולליטא, התמקמו התושבים הראשונים מעבר לנהר הניימן והביאו איתם יהודים שהחליטו להישאר באזור ולעסוק במסחר גם אחרי שהשוודים עזבו את האזור. העיירה שוכנת במרחק 25 ק"מ צפונית מערבית לסטולפצה ו-35 ק"מ מבירת המחוז. במהלך אמצע המאה ה-17 הייתה ירמיץ' שייכת למשפחת הנסיכים אללקוביץ ולאחר מכן עברה לבעלותה של הנסיכה סופיה-לבית רדזיביל. במחצית המאה ה-19 העבירה סטפניה רדזיביל את המדינה לבעלותה של משפחת הנסיכים ויטנשטיין כדין.

הקהילה היהודית בירמיץ'

גרסה נוספת גורסת שהיהודים הראשונים התיישבו בעיירה ירמיץ' (בפולנית ירמיטשה) בראשית המאה ה-18. הם הקימו נמל על גדות הנהר ומחסני סחורות. ב-1806 חיו בירמיץ' 108 יהודים, שחיו לצד הנוצרים בשכנות טובה. עיירת הנמל ירמיץ' פותחה באמצע המאה ה-19 אך עד לסוף המאה ה-19 כמחצית מהיהודים עזבו את העיירה. חלק מהילדים היהודים בעיירה התחנכו "בחדר" וחלק בבית הספר הרוסי הכללי אשר הוקם בה בראשית המאה ה-20, ובו למדו גם יהודים מעיירות אחרות בסביבה. היהודים בעיירה התפרנסו ממסחר זעיר ורוכלות, מעטים מהם התפרנסו מעבודת כפיים ומשקים חקלאיים. אנשי העיירה ירמיץ' היו בקשרים טובים עם טורץ' העיירה הסמוכה, שאף היוותה עבורם מקום לשיווק ולמסחר עסקיהם. לעיירה ירמיץ' היה רב ובית כנסת. בית הכנסת נשרף בדלקה גדולה בשנת 1908 עם בתי מגורים רבים. באותו מקום שבו עמד בית הכנסת נבנה בית כנסת אחר. בירמיץ' שבין שתי מלחמות העולם פעלו מספר תנועות נוער ציוניות. תנועת "השומר הצעיר" פעלה משנת 1930 ואחריה ב-1932 הוקם קן "גורדוניה". תקופה זאת הוגדרה כתקופה של "חלומות לציון, לעבודה ולחלוציות".

הקהילה היהודית בזמן השואה

ירמיץ' נכבשה בספטמבר 1939 על ידי הגרמנים שהוציאו צווים מיוחדים ליהודים, הורו להם לשים טלאי צהוב, לשמור מרחק מהלא יהודים והם נשלחו לעבודות כפייה. היהודים שנשלחו לעבודות הכפייה סבלו מהתעללות בדרכים שונות. באותה שנה יותר ממאה יהודים הועברו לגטו. כעשרים יהודים נשדדו ונורו למוות בכיכר השוק. זמן קצר לאחר מכן, ב-4 בנובמבר 1941, נלקחו היהודים האחרונים באמצעות משאיות ליער הקרוב ושם הם נורו למוות. רק מעטים הצליחו לברוח, להצטרף לפרטיזנים ולהינצל. חלק מהניצולים הגיעו לאיטליה ומשם הפליגו לארץ ישראל באוניית מעפילים.

הקהילה היהודית כיום

כמה עשרות אנשים תושבי ירמיץ' לשעבר ששרדו את השואה עלו ארצה. הבריטים לא תמיד איפשרו להם לרדת ולהגיע לחופי ישראל.
אליעזר בשן

אליעזר בשן (שטרנברג) (נולד ב-1925) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות עם ישראל של אוניברסיטת בר-אילן, המתמחה בחקר יהודי ארצות האסלאם מגירוש ספרד עד המאה ה-20.

ביוגרפיה

אליעזר בשן נולד בשנת 1925 בבודפשט בירת הונגריה. בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, אשר התיישבה בחיפה. הוא בוגר בית ספר "יבנה" בעירו. היה חבר ב"הגנה" ובבני עקיבא, וריכז את סניף הכרמל עד להצטרפותו לקבוצות משואות יצחק (הקיבוץ הדתי) בגוש עציון בשנת תש"ו.
במלחמת העצמאות נפל בשבי הירדני יחד עם מגיני גוש עציון והוחזק בשבי תשעה חודשים עד שחרורו. בהמשך היה לחבר משואות יצחק, שהוקם מחדש ב-1949 וכעבור מספר שנים היה למושב שיתופי.
בשן היה מראשוני הסטודנטים של אוניברסיטת בר-אילן במחלקה לתולדות ישראל ולספרות עברית. בשנת 1963 סיים את לימודיו לתואר ראשון והשלים במקביל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים. בשנת 1964 סיים את התואר השני בתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1967 סיים את בית הספר לספרנות שעל יד האוניברסיטה העברית. בשנת 1972 סיים את התואר השלישי במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן; הדיסרטציה, שנכתבה בהנחייתו של פרופ' חיים זאב הירשברג, הייתה בנושא פדיון שבויים בחברה היהודית מימי הביניים ועד שנת 1830. תחום התמחותו של אליעזר בשן הוא חיי החברה והכלכלה של היהודים במזרח התיכון ובצפון אפריקה מגירוש ספרד עד המאה ה-20.

מחקריו

אליעזר בשן הוא חוקר חשוב של ההיסטוריה והתרבות של יהדות ארצות האסלאם, והוא מחברם של למעלה מעשרה ספרים ו-150 מאמרים אקדמיים. בשנת 2006 יצא לאור הספר "מחקרי אליעזר: אסופת מאמרים ומחקרים בנושאי הפזורה היהודית הספרדית בארצות המזרח והמגרב" בעריכתו של ד"ר משה עמאר, שאסף והוציא לאור מחדש מספר מאמרים מפועלו רב השנים של בשן.
אחד מתחומי המחקר העיקריים של אליעזר בשן הוא ההיסטוריה התרבותית והחברתית של יהדות מרוקו. בין הספרים שפרסם בתחום זה: "נשים יהודיות במרוקו: דמותן בראי מכתבים מן השנים 1733–1905" (2005), "יהדות מרוקו: עברה ותרבותה" (2000), "היהודים במרוקו במאה ה-19 והמיסיון האנגליקני" (1998), "הורים וילדים בהגותם של חכמי צפון אפריקה" (2005), "ממזרח שמש עד מבואו: פרקים בתולדות יהודי המזרח והמגרב" (1996) ועוד. לאורך שנות מחקריו חשף בשן מספר רב של תעודות ומקורות ראשוניים שלא נחקרו או היו ידועים לחוקרים לפני כן, וחשף ממדים חדשים למחקר ההיסטורי בתחום.
בית שמעון הבורסקאי

בית שמעון הבורסקאי הוא בניין ביפו העתיקה שבו, על-פי המסורת הארמנית, התארח פטרוס הקדוש, אחד השליחים אשר הפיצו את תורת ישו הנוצרי והאפיפיור הראשון. לפי המסורת הקתולית שכן הבית במקום בו ניצבת כיום כנסיית פטרוס הקדוש הקתולית, ואילו הרוסים מחזיקים בגרסה שלישית הממקמת אותו בכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר.

ביקור פטרוס הקדוש

לפי הברית החדשה, במהלך שהותו של פטרוס הקדוש בלוד הסמוכה הוא נקרא ליפו, בעקבות מותה של אישה מאמינה ורבת חסד בשם טביתא (בשמה היווני Δορκάς, "צְבִיָּה"). כאשר הגיע לעליית הגג שבה שכבה גופתה לפני הקבורה, שילח את האלמנות המקוננות והתפלל לאלוהים. לאחר מכן פנה לאישה המתה במלים: "טביתא, קומי!" וזו מיד פקחה את עיניה והתיישבה.
לאחר מעשה הנס נשאר פטרוס הקדוש ביפו והתארח בביתו של שמעון הבורסקאי . יום אחד עלה לגג הבית על מנת להתפלל, וחש רעב עצום. בעת שהמתין לארוחה הופיע בפניו חיזיון, ובו מלאך שציווה אותו לאכול מ"כל בהמת הארץ וחיה ורמש ועוף השמים". פטרוס מוחה כי מעולם לא אכל "פיגול וטמא" ונענה כי "את אשר טיהר האלוהים אתה אל תטמאנו". חזונו של פטרוס הקדוש בבית שמעון הבורסקאי הכשיר את הקרקע לביטול דיני הכשרות ולפעילות המסיונרית של הנוצרים בקרב לא-יהודים באותה עת. הדוגמה הישירה לכך היא התנצרותו של שר המאה הרומי קורנליוס בקיסריה על ידי פטרוס.

הבית בתקופה המודרנית

במקום קיימים שרידי מגדלור משנת 1865. על גבי שרידים אלו הקימו הבריטים בתקופת המנדט הבריטי את מגדלור יפו. כמו כן הוקם במקום מסגד קטן שנקרא ג'אמע אל-בודרוס (מסגד פטרוס) בשנת 1730, לידו נבנה מגדל שמטרתו הייתה להגן על העיר מצד מערב – בורג' אלבחר (מגדל הים). הבית נמצא מספר דורות בבעלות משפחת זקריאן הארמנית אשר תפקידה היה לשמור על המגדלור עם חידושו.
שייח' אל-אסלאם

שייח' אל-אסלאם (בערבית: شيخ الإسلام) הוא תואר כבוד אשר ניתן בדרך כלל לגדולי חכמי הדת באסלאם.
התואר הזה הופיע לראשונה בח'וראסאן, בשלהי המאה הרביעית להג'רה.
בחלק מארצות האסלאם, היה זה תואר כבוד לא רשמי אשר היה ניתן לפוסקי הלכה, בעוד שבמקומות אחרים התואר היה ניתן באופן רשמי על ידי המדינה לחשובים ביותר שבחכמי הדת.

באימפריה העות'מאנית

באימפריה העות'מאנית, זה שקיבל את התואר היה בדרך כלל השופט הראשי של כל אחת מהערים מוסלמיות הגדולות, ובמיוחד המופתי הגדול של קונסטנטינופול. הוא בדרך כלל היה ממונה באופן ישיר על ידי הסולטאן
מנקודת מבטם של נציגים מערביים בחצר המלכותי של האימפריה העות'מאנית, השייח' אל-אסלאם היה דמות אפורה ומסתורית במערכת הפוליטית של האימפריה, אך בה בעת היה בעל כוח רב, שכן היקף פעילותו הוא בתחום הדת, תחום שבו לא לכולם היה הרבה ידע.
במובן מסוים, כוחו של השייח' אל-אסלאם היה גדול אף יותר מכוחו של הסולטאן, מפני שהוא יכול היה להכריז שצו כזה או אחר של הסולטאן אינו רלוונטי לשריעה. יחד עם זאת, הסולטאן היה יכול להחליף את השייח' אל-אסלאם באחד אחר, ואף לבטל את התפקיד או להגביל את תחום שיפוטו.
מנואל קסטלס

חייו

נולד כמנואל קסטלס אוליוואן בעיירה איין (Hellín) במחוז אלבסטה בקסטיליה לה מנצ'ה שבספרד וגדל בעיקר בברצלונה. למרות שמשפחתו שמרנית, קסטלס היה פעיל פוליטית כסטודנט בתנועה האנטי-פרנקיסטית, ובשל כך נאלץ לברוח מספרד לצרפת. בפריז, בהיותו בן עשרים, השלים את לימודיו והמשיך ללמוד באוניברסיטת פריז, שם קיבל דוקטורט בסוציולוגיה. בהיותו בן 24 הפך קסטלס מדריך באוניברסיטת פריז, תפקיד בו עבד בשנים 1979-1967; בתחילה באוניברסיטת פריז 10 ננטר, שפיטרה אותו כיוון שהשתתף במהומות הסטודנטים במאי 1968, ואז בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה, בשנים 1979-1970. לבסוף ב-1979, בארצות הברית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי הוא התמנה לפרופסור לסוציולוגיה ולפרופסור לתכנון עירוני. ב-2001, הוא היה פרופסור מחקר באוניברסיטה הפתוחה בקטלוניה, ברצלונה. ב-2003, הוא הצטרף בית ספר לתקשורת על שם אננברג באוניברסיטת דרום קליפורניה, כפרופסור לתקשורת ומופקד הקתדרה על שם וולטר אננברג לתקשורת וטכנולוגיה. קסטלס הוא מייסדו של מרכז אוניברסיטת דרום קליפורניה בדיפלומטיה ציבורית, וחבר בכיר במועצה המייעצת למרכז לדיפלומטיה, והוא חבר מרכז מחקר אננברג לרשתות תקשורת בינלאומית.
קסטלס מחלק את זמנו בין ספרד לארצות הברית; הוא נשוי לאמה קיסליובה. מאז 2008 הוא חבר הוועד המנהל של המכון האירופי לחדשנות וטכנולוגיה.

עבודתו המחקרים ופרסומים מרכזיים

עבודתו הסוציולוגית של מנואל קסטלס מסנתזת ספרות מחקר אמפירי עם סוציולוגיה עירונית, חקר ארגונים, אינטרנט, תנועות חברתיות, סוציולוגיה של התרבות, וכלכלה פוליטית. על מקורותיה של החברה הרשתית, הוא מניח ששינויים במבנה הארגון הפועל כרשת קדמו בדרך כלל לטכנולוגיות אינטרנט אלקטרוניות הקשורות לארגון הרשתי.
קסטלס טבע את המונח "העולם הרביעי", המציין קבוצות אשר הודרו חברתית מן החברה העולמית, כמו נוודים וחסרי דיור.
קסטלס טוען כי עידן המידע יכול "לשחרר את כוחו של המוח", אשר יגדיל באופן דרמטי את הפרודוקטיביות של אנשים ויוביל לפנאי גדול יותר, המאפשר לאנשים להשיג "עומק רוחני גדול יותר מודעות סביבתית". שינוי כזה יהיה חיובי, הוא טוען, בכך שהוא יגרום לצריכת המשאבים לרדת. עידן המידע, עידן הצריכה וחברת הרשת הם נקודות מבט המנסות לתאר את החיים המודרניים בהווה ולהציג את עתיד החברה. לטענתו, ניתן לתאר את החברה בת זמננו כ"מחליפה של מטאפורת המכונה המיושבת במטפורת הרשת".
בשנות השבעים, בעקבות דרכו של אבין האינטלקטואלי אלן טורין, היה קסטלס חוקר מרכזי בחקר הסוציולוגיה המרקסיסטית העירונית, המדגישה את תפקידן של התנועות החברתיות בהפיכה הסובטיבית של העיר לחברה תעשייתית. הוא הציג את המושג "הצריכה הקולקטיבית", המתייחסת לצריכה מוצרים הניתנים על ידי המדינה כמו דיור ציבורי או תחבורה ציבורית, כתוצר של מגוון מאבקים חברתיים - שנפרדו מן השכבה הכלכלית לשכבה הפוליטית באמצעות התערבות המדינה. 
במרוצת שנות השמונים של המאה העשרים, הוא התרכז בתפקידן של טכנולוגיות חדשות בבנייה מחדש של כלכלה. ב -1989 הוא הציג את המושג "מרחב הזרימה", המרכיבים המהותיים והבלתי-מהותיים של רשתות המידע הגלובליות המשמשות לתיאום בזמן אמת של המשק. 
בשנות התשעים הוא שילב את שני תחומי המחקר שלו בעידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, שפורסם כטרילוגיה, "עלייתה של הרשת החברתית" (1996), "כוחה של הזהות" (1997) ו"סוף המילניום" (1998). הטרילוגיה עידן המידע: כלכלה, חברה ותרבות, מציג שלושה ממדים סוציולוגיים - ייצור, כוח וניסיון. הוא הדגיש כי ארגון הכלכלה, המדינה ומוסדותיה, והדרכים שאנשים יוצרים משמעות בחייהם באמצעות פעולה קולקטיבית, הם מקורות בלתי ניתנים לחיזוי של הדינמיקה חברתית. יש להבין אותם גם כגופים נפרדים וגם כקשורים זה לזה.
אלי יפה

ביוגרפיה

יפה נולד בירושלים לד"ר משה יפה, שהיה ממנהלי היכל שלמה. הוא שר כנער במקהלות בית הכנסת, ונחשב ילד פלא כחזן. השכלתו המוזיקלית עד גיל 19 הייתה דלה, וכללה לימודי חלילית, מעט פסנתר ושירה.
בגיל 19 האזין לקונצרט בניצוחו של זובין מהטה והחליט כי ברצונו להיות מנצח. אז החל ללמוד באקדמיה על שם רובין, כאשר הוא משלים פער עצום בלימודי תאוריה, ניצוח, קומפוזיציה ואף נגינה על מספר כלים (צ'לו, אבוב, פסנתר וקרן יער). לעיתים הקדיש ללימודים 18 שעות ביממה.
יפה סיים את האקדמיה למוסיקה בתואר אמן בהצטיינות. הוא תלמידו של מנדי רודן, וקומפוזיציה ותאוריה למד בין השאר אצל עמי מעייני, מרק קופיטמן, חיים אלכסנדר, צבי אבני, שבתי פטרושקה ואחרים. הוא אף השתתף בכיתת אמן בניצוח אצל לאונרד ברנשטיין ואיגור מרקביץ'.
יפה החל את דרכו כיועץ של התזמורת הקאמרית חולון, וניצח על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע והתזמורת הסימפונית חיפה.
משמש כמנצח כבוד בתזמורת הסימפונית של פראג, וניצח על תזמורות שונות, בהן התזמורת הפילהרמונית המלכותית בלונדון, הסימפוניות של בולטימור, ברצלונה, מקסיקו, הקאמריות של וינה וציריך, תזמורת רדיו וינה, האופרה של בודפשט, תיאטרון בולשוי ועוד.
הוא ניצח על קונצרט מיוחד במקסיקו לציין 60 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה. בקונצרט ניגנו תחת שרביטו הכנר שלמה מינץ, גיורא פיידמן, המלחין פיליפ גלאס, הזמרת אוטה למפר והזמרת דניס גרייב שהחליפה ברגע האחרון את ג'סי נורמן.

חזנות

כאמור, יפה הושפע רבות מהחזנות, והוא ממשיך להשקיע בפיתוחה עד היום. הוא משמש כמנצחה של מקהלת בית הכנסת הגדול בירושלים, אשר ליוותה את החזנים הראשיים שכיהנו בו נפתלי הרשטיק, חיים אדלר, אברימי קירשנבאום וצבי וייס אשר ניהלו את התפילות במקום. המקהלה בניצוחו ליוותה את מיטב חזני העולם, בתפילות ובקונצרטים בכל רחבי העולם. יפה עיבד, תיזמר והביא לביצוע יצירות חזנות קלאסיות בעיבוד תזמורתי מחודש. הוא ייסד סדרה מיוחדת בתזמורת הסימפונית ירושלים בשם "זהות", אשר שילבה תוכנית של חזנות ופרקי שירה יהודיים עם יצירות קלאסיות.
יפה הכשיר חזנים רבים. הוא ממייסדי מכון תל אביב לחזנות ומנהלו הראשון, עמד בראש מכון בירושלים ולימד ברמת גן. הוא אף הגיש תלמיד לבחינת בגרות במקצוע החזנות; הייתה זו הפעם הראשונה בה הוכר מקצוע זה לתעודת הבגרות. הוא נקרא להרצות במקומות שונים על החזנות בכלל ועל ההבנה המוזיקלית בתפילה היהודית בפרט.
כיום משמש מאסטרו אלי יפה גם כמנהל בית הספר לחזנות בפתח תקווה, בו מלמדים גם החזנים ישראל רנד ויחזקאל קלאנג.
מודל בית המקדש במוזיאון המבורג

מודל בית המקדש בהמבורג הוא מודל ארכיטקטורי מתקופת הבארוק של בית המקדש של שלמה.

תיאור הדגם

המודל מכסה שטח של כ-12 מטרים רבועים (130 רגל מרובע) ועשוי מעץ. המודל הוא ריבוע בעל 4 אגפים ו-9 חצרות, שניים מתוכם בציר המרכזי.

היסטוריה

המודל נוצר בין 1680 ל-1692 אחרי שהוזמן על ידי סנאטור המבורג ומייסד ומנהל של בית האופרה של המבורג, גרהרד סקוט. המודל הוצג לראשונה בבית האופרה של המבורג. אחרי מותו, יורשי סקוט הציעו למכירה את המודל בלונדון, שם נקנה על ידי סוכנו של פרדריק אוגוסטוס השני, מלך פולין. בשנת 1732 המודל נלקח לדרזדן, שם הוצג כחלק של אוסף אומנות טקסית יהודית. אחרי הארגון מחדש של אותו האוסף, בתחילת המאה ה-19, למודל היה מספר בעלים, לפני שנקנה בידי המוזיאון לתולדות המבורג ב-1910.
מסדר אומיה

תיאור העיטור

העיטור מורכב מכוכב מעוטר בעל שמונה קודקודים המורכבים כל אחד משבע אליפסות מוארכות, בדרגה הראשונה אליפסות אלו כוללות בתוכן חתיכות מתכת מעוגלות בעוד שבדרגה השנייה והשלישית האליפסות ריקות. במרכז הכוכב ישנו עיגול המורכב מעיטור ערבסקה מוזהב על רקע שכבת אמייל ירוקה. במרכז העיגול ישנו כיתוב בערבית על רקע אמייל לבן. בגרסת הדרגה הראשונה, על בסיס עיטורי הערבסקה ישנם שלושה כוכבים בעלי חמישה קודקדים בצבע אדום. הצבעים המצויים בעיצוב העיטור הם צבעי דגל סוריה (ירוק, לבן ואדום) המזוהים כצבעי הלאומיות הכלל-ערבית.
באטוומן (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

לאחר היעדרו של באטמן, נאלצת קייט קיין להתגבר על השדים הפנימיים שלה, לפני שתוכל להגן על גות'אם סיטי תחת זהותה של פורעת החוק באטוומן ולהפוך לסמל של תקווה עבור אזרחי העיר.

פיתוח

במאי 2018, נשיא "The CW", מארק פדוביץ' והשחקן הראשי של "החץ", סטיבן אמל הודיעו במהלך מצגת של "The CW" שדמותה של באטוומן תוצג לראשונה ביקום החץ במהלך אירוע הקרוסאובר "עולמות אחרים" שישודר בדצמבר 2018 ושיתרחש בחלקו בגות'אם סיטי ויציג אותה נלחמת לצדם גיבורים אחרים מיקום החץ. ביולי 2018, נודע ש-"The CW" מתכננת לפתח סדרה שתתמקד בדמותה של באטוומן ותעלה לשידור כבר בשנת 2019 לפי התכנון. הסדרה נכתבה על ידי קרוליין דרייס, שמשמשת כמפיקה בפועל לצדם של גרג ברלנטי, שרה שכטר וג'ף ג'ונס. חודש לאחר מכן, פדוביץ' ציין שהפקת הפיילוט תסתיים עוד אמצע עונת השידורים של 20–2019.
בדצמבר 2018, על פי דיווחיה של "Deadline Hollywood", דרייס הגישה תסריט "עוצמתי" עבור פרק פיילוט פוטנציאלי. התסריט הוביל לכך שחודש לאחר מכן לסדרה הוזמן פיילוט, עבור עונת השידורים של 20–2019 בטלוויזיה. החל מאפריל 2019, הסדרה נחשבה כ"עניין סגור" ברשת "The CW", ועל פי הדיווחים צוות תסריטאים כבר היה ערוך לכך. ב-7 במאי 2019, הרשת הזמינה את הסדרה באופן רשמי.

ליהוק

תהליכי הליהוק עבור דמותה של קייט קיין היו אמורים להתחיל לאחר ההכרזה על הסדרה המיועדת במאי 2018, כשצויין במפורש כוונת המלהקים ללהק שחקנית לסבית. באוגוסט, רובי רוז לוהקה לדמותה של קייט קיין / באטוומן. בסוף ינואר 2019, מייגן טאנדי, קמרוס ג'ונסון וניקול קאנג לוהקו לתפקידים ראשיים בדמויותיהם של סופי מור, לוק פוקס ומרי המילטון (בהתאמה). זמן קצר לאחר מכן, הוכרז על ליהוקם של רייצ'ל סקארסטן כאליס, דוגריי סקוט כג'ייקוב קיין ואליזבת אנוויס כקת'רין המילטון-קיין.

צילומים

צילומי פרק הפיילוט החלו ב-4 במרץ והסתיימו ב-25 במרץ 2019 בוונקובר, קולומביה הבריטית. צילומים נוספים התקיימו גם בשיקגו, אילינוי. המפיק דייוויד נאטר נבחר לביים ולהפיק בפועל את הפיילוט בינואר 2019, אולם באמצע פברואר, נאטר עזב את הפרויקט מסיבות אישיות. נאטר נשאר כמפיק בפועל, אך המפיק מרקוס סיגה החליף אותו כבמאי במקביל לעבודתו כמפיק בפועל.
עאקיר

עד מלחמת העצמאות

על פי סקר הכפרים שבוצע בשנת 1945, מספר התושבים בכפר היה 2,480, שטח הכפר היה 15,825 דונם טורקי מתוכם, 11,322 דונם בבעלות ערבית, 3,222 דונם בבעלות יהודית ו-1,282 דונם בבעלות ציבורית.
באוקטובר 1883 נרכשו על ידי הברון היהודי אדמונד דה רוטשילד מפריז 2,660 דונם קרקע חקלאית מהכפר הערבי ואותה עיבדו 11 עולים מן העיירה פבלובקה שבבלארוס. העולים שעברו קודם לכן הכשרה חקלאית במקוה ישראל שכרו להם מגורים בכפר, ולאחר שהצטרפו אליהם בני משפחתם הקימו על אדמות הברון את הבתים הראשונים של המושבה עקרון. מאוחר יותר שונה שמה של עקרון למזכרת בתיה.
במהלך השנים, מהקמת המושבה ועד מלחמת העצמאות, היו יחסי שכנות טובה בין המושבה ובין הכפר, רבים מבני הכפר עבדו במושבה, והדרך אל המושבה עברה בעאקיר. במהלך המרד הערבי הגדול אירעו מספר תקריות בעקיר אשר טופלו על ידי הצבא הבריטי בפשיטות על הכפר ובהריסת בתים.
בכפר פעלו שני בתי ספר יסודיים - בית הספר לבנים, שהוקם ב-1921, ובית ספר לבנות. כמו כן היו לכפר שני מסגדים.
בשנת 1941 הקימו הבריטים דרומית לכפר את RAF Akir, שהיה שדה התעופה הצבאי הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ ישראל (כיום בסיס חיל האוויר תל נוף).

במלחמת העצמאות

במלחמת העצמאות, בעקבות חסימתן של דרכים ישירות יותר לירושלים הנצורה, עברה עיקר התנועה היהודית דרך הכביש שעבר בתוך עאקיר וממנו המשיכה למזכרת בתיה, לחולדה ולעבר כביש מסמיה-לטרון (כיום: מקטע של כביש 3). בתחילת המלחמה נמנעו ערביי עאקיר מלתקוף את התחבורה היהודית שעברה בכפר. אולם בפברואר 1948 הותקפו שיירות בכביש והערכת היישוב העברי הייתה שהתוקפים הגיעו ממע'אר ומעאקיר. ב-10 בפברואר נחסם הדרך בכפר לתנועה יהודית. באמצע פברואר נורו יריות מכיוון הכפר אל מזכרת בתיה וקו הטלפון למזכרת בתיה נותק.
נוסעי השיירות נאלצו לעקוף את הכפר דרך פרדסי נען בדרכם למזכרת בתיה. במהלך מבצע כיתור ב-5 במאי 1948, נכבש הכפר על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי ותושביו נכנעו ומסרו את נשקם. אולם אנשי המודיעין של ההגנה סברו ש-100 הרובים שנמסרו היו רק חלק מהנשק של הכפר ועל כן נלקחו 8 בני ערובה עד למסירת כל הנשק. פעילות ההגנה הופרעה על ידי כח של הצבא הבריטי, אולם עם עזיבתו חודשו המגעים עם אנשי הכפר שהבטיחו למסור את שאר הנשק למחרת היום. באותו לילה עזבו כמעט כל תושבי הכפר ליבנא ולמע'אר. כאשר נכנסו למקום חיילי גבעתי מצאו רק כ-30 ערבים ואלו גורשו לכיוון שאר אנשי הכפר שנמלטו. הגירוש זכה למחאות של אנשי מפ"ם אשר במשך שנים קיימה קשרים עם אנשי שמאל בעקיר. ביולי 1948 הכפר כבר היה נטוש. בהמשך עברו תושבי הכפר לעיירה איסדוד (היום באזור המושבים שדה עוזיהו ובית עזרא), משם למג'דל (היום אשקלון) ועם סיום המלחמה, לרצועת עזה.

התיישבות יהודית

עוד בימי מלחמת העצמאות בחודש נובמבר 1948, יושבו עולים חדשים שהגיעו מארצות שונות בבתי הכפר. ראשונים להתיישב היו 60 משפחות מבולגריה, אליהם נתווספו עולים מתימן ובמידה פחותה מהונגריה, רומניה, פולין, מרוקו וארצות אחרות. באוגוסט 1949 כבר היו בכפר 1,300 תושבים. בינואר 1949 הוקם בדרום הכפר, המושב בית אלעזרי שנקרא בתחילה "עקיר החדשה". בשנת 1950 הוקצו חלק מאדמות הכפר להרחבת כפר ביל"ו. בהמשך הוקמו בסמוך לכפר מעברות שנקראו "מעברת עקיר", שקלטה עולים מעיראק ו"עקיר החדשה". היישוב בכפר עצמו, בו יושבו עולים חדשים, נקרא "כפר עקרון". בשנים 1953 ו-1958 צורפו "מעברת עקיר" ו"עקיר החדשה" לכפר עקרון. בשנת 1963 שונה שם היישוב לקריית עקרון.
תיאטרון תמונע

היסטוריה

מרכז "תמונע" הוקם ב-1987 על ידי נאוה צוקרמן בשיתוף מיקי צוקרמן ואילן רוזנטל. תחילה, שימש המקום להפקת הצגות תיאטרון שוליים בלבד אשר הועלו על ידי אנסמבל השחקנים שייסדה צוקרמן ב-1981. בשנות קיומו העלה אנסמבל "תמו-נע" כשלושים הצגות תיאטרון והשתתף בפסטיבלים שונים בארץ ובעולם, כמו פסטיבל עכו, פסטיבל ישראל, תיאטרונטו, פסטיבל אדינבורו ועוד. האנסמבל מעלה כ-140 הופעות בשנה.
החל משנת 1999 שינה המקום את פניו, והפך למרכז תרבות רב-תחומי המארח על במותיו, לבד מהפקות האנסמבל, הופעות מחול, מוזיקה ואמנות. במרכז מתקיימים יותר מ-550 הצגות תיאטרון בשנה, כ-80 ערבי מחול, כ-50 ערבי ספרות ושירה ולמעלה מ-350 מופעים ואירועי מוזיקה שונים.
בשנת 2018, צפוי התיאטרון להעתיק את מיקומו לפרויקט מגדלי אלון ברחוב יגאל אלון. את עלות בניית התיאטרון מממנים יזמי המגדלים במסגרת מטלות ציבוריות שהשיתה העירייה כתנאי לאישור התוכנית. התיאטרון ישוכן במבנה בשטח 2,400 מ"ר בבעלות עיריית תל אביב-יפו.
יעקב כולי

הרב יעקב כוּלִי (ה'תמ"ט, 1689 לערך - י"ט באב ה'תצ"ב, 1732) היה מחכמי ירושלים ושד"ריה, מחבר ועורך ספרים.

תולדותיו

רבי יעקב נולד בירושלים לרבי מכיר, שהיה חתנו של רבי משה בן חביב. אביו חינכו מילדותו לחיי נזירות, הסתפקות במועט ומיעוט שינה. בשנת ה'תע"ד נסע רבי יעקב לקושטא (קונסטנטינופול) כדי להדפיס את ספרי סבו רבי משה בן חביב לאחר שערכם בצפת, ושם הכיר את רבי יהודה רוזאניס, שמינה אותו לדיין בבית הדין. לאחר מותו של רבי יהודה, ערך את כתביו והוציאם לאור. בספר של רבי יהודה משנה למלך אף צירף את הגהותיו, והם מצוינות שם על שם "אמר המגיה". להערכה רבה זכה רבי יעקב מגדולי הדורות, ורבה הייתה השפעתו על ההתפתחות התורנית והספרותית של יהדות טורקיה והבלקן. רבי חיים יוסף דוד אזולאי כתב עליו:  והכרתי תוקף פעולת צדיק מהר"י כולי ז"ל הפלא ופלא, כי היה סופר מהיר ובקי בש"ס ובפוסקים ומפרשים, וכנראה בספר "מעם לועז" אשר חיבר לזכות את הרבים, אשריו ואשרי חלקו.

ספריו

רבי יעקב כולי יזם והוציא לאור את היצירה "מעם לועז" בשפת הלאדינו, אך לא זכה להשלימה. בהיותו בקושטא נתוודע לרבי יהודה מזרחי שהיה עשיר מופלג ואוהב תורה, שהסכים לממן את הוצאת ילקוט מעם לועז על ספר בראשית, והדפיס 1,000 עותקים של חלק זה. תנאי התנה עמו רבי יהודה מזרחי, שמרווחי מכירת הספרים יקבל רבי יעקב שכר טרחו כשד"ר, והשאר למטרות מסוימות של צדקה. כמה מתשובותיו ודרשותיו נדפסו יחד עם ספרי זקנו רבי משה בן חביב.
עוד חיבר ספר משנה כסף על הרמב"ם, יצא לאור בשנת תשע"ט על ידי מכון אהבת שלום.
חיבר גם את סימנים דאורייתא, אך חיבור זה לא נדפס.
אשלי קול

קריירה

קול נולד וגדל בעיר לונדון, בירת אנגליה. בנערותו שיחק במחלקת הנוער של מועדון ארסנל. לאחר עונת השאלה בקריסטל פאלאס הוחזר קול לקבוצה הבוגרת של ארסנל בעקבות פציעה של המגן הראשון של הקבוצה, סילביניו. קול תפס את משבצת המגן השמאלי ונשאר בעמדה גם לאחר שסילביניו החלים. 
ב-2005 נפגש קול עם נציגי צ'לסי (המאמן ז'וזה מוריניו והמנכ"ל פיטר קניון) לגבי מעבר אפשרי שלו לקבוצה, למרות שהשחקן עדיין היה תחת חוזה בארסנל. קול נקנס ב-75,000 לירות שטרלינג בעקבות הפגישה, מוריניו נקנס גם הוא בסכום זהה וצ'לסי נקנסה ב-300,000 לירות שטרלינג. לאחר מכן התייחס קול למקרה באוטוביוגרפיה שכתב, בה תקף את ראשי ארסנל. לאחר משא ומתן ארוך לגבי סכום ההעברה חתם לבסוף קול בצ'לסי תמורת 5 מיליון לירות שטרלינג והעברתו של הבלם ויליאם גאלאס לארסנל. העסקה נחתמה ב-31 באוגוסט 2006, שעות אחדות לפני תום מועד ההעברות.    
קול השתתף עם נבחרת אנגליה במונדיאל 2002 וביורו 2004, בו נבחר לנבחרת המצטיינת של הטורניר לצד עמיתיו לנבחרת סול קמפבל, פרנק למפארד וויין רוני. קול שיחק עם הנבחרת גם במונדיאל 2006, בו הודחה הנבחרת האנגלית בשלב רבע הגמר.
ב-15 במאי 2013 זכה עם קבוצתו בליגה האירופית, לאחר שפתח בהרכב במשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון (2-1 לצ'לסי בסיום).
ב-12 במאי 2014 אשלי קול לא זומן לסגל נבחרת אנגליה על ידי המאמן רוי הודג'סון ומיד לאחר מכן פרש מהנבחרת לאחר 107 הופעות.
ב-7 ביוני 2014 חתם אשלי קול ברומא כשחקן חופשי לאחר שהסתיים חוזהו בצ'לסי.
ב-27 בינואר 2016 חתם קול בלוס אנג'לס גלאקסי מליגת ה-MLS.
ב-21 בינואר 2019 חתם קול בדרבי קאונטי מהצ'מפיונשיפ.
ב-18 באוגוסט 2019 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.

חיים אישיים

ב-2006 נישא לזמרת הבריטית שריל קול. בתחילת פברואר 2010 פורסם בעיתונות כי קול בגד באשתו לפחות עם חמש נשים שונות. ב-23 בפברואר הודיעה שריל קול על פרידתה מבעלה, וביקשה מהתקשורת לכבד את פרטיותם.
The Chronicles of Life and Death

על האלבום

האלבום יצא בשלוש גרסאות שונות - הגרסה היפנית, גרסת הלייף וגרסת הדת'. בין גרסת הלייף לבין גרסת הדת' אין הבדלים ברשימת השירים מלבד השיר האחרון שבגרסת הלייף הוא Falling Away לעומת גרסת הדת' שבה השיר האחרון הוא Meet My Maker, שני השירים ביחד כלולים בגרסה היפנית. הבדל נוסף בין שלוש הגרסאות הוא בעיצוב האלבום.
ביצת פסחא (מדיה)

בֵּיצַת פַּסְחָא (לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: תַּכְמִין) היא הודעה או תכונה נסתרת בתוכנת מחשב, משחק וידאו, אלבום מוזיקה, DVD, אתר אינטרנט, או ספר. היא אינה מוצגת בדרך השימוש הרגילה ואין בה תועלת למשתמש. בישראל נהוג לכנותה גם אפיקומן.
השם מושאל ממנהג חג הפסחא הנוצרי, ביצי פסחא - ביצים שצובעים אותן, מחביאים והילדים מחפשים.
בתוכנות מחשב, ביצי פסחא הן הודעות, תמונות, קולות או שינויים בהתנהגות התוכנה, אשר מתרחשים בהן כאשר המשתמש מבצע שורת פעולות כמו פקודות טקסט, הקשות עכבר או לחיצות על המקלדת. מתכנתים נוהגים לעיתים לשתול ביצי פסחא כאלה בתוכנות שהם כותבים לשם שעשוע, חתימה אישית, רמז/מתנה לדבר קרב בתוכנה/משחק. בעבר מתכנתים קראו בשם "ביצי פסחא" להודעות נסתרות שכתבו בתור בדיחה בשורות הקוד של התוכנה.
מקום מאוד מקובל להסתיר "ביצת פסחא" בתוכנה הוא בחלון ה-"אודות" המציג מידע כללי על התוכנה ועל מספר הגרסה שלה.