google/wiki40b huggingface dataset:
הרצל ברגר

ראשית דרכו

בנימין הרצל ברגר נולד ב-1904 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. אמו, מרים לבית גולדשטיין, הייתה עסקנית ציונית, ואביו, יצחק יוסף ברגר (1945–1875), היה מראשוני "פועלי ציון" במינסק. דודו (אחיו הבכור של אביו), יהודה ליב ברגר, היה מחנך עברי, יוזם "החדר המתוקן" ועסקן ותועמלן ציוני בולט. בנימין נקרא על שם תיאודור הרצל, שנפטר זמן קצר טרם הולדתו.
הוא למד בבית הספר התיכון הריאלי במינסק, והיה פעיל בתנועות הנוער הציוניות הבלתי-לגאליות "השומר הצעיר" ו"החבר".
הוריו היו פעילים בתנועה הציונית, וסבלו בשל כך מרדיפות השלטון הקומוניסטי, שבעטיין החליטו להגר לפולין. הנער הרצל נשלח ראשון, ולאחר שהות קצרה בווילנה עבר בראשית שנת 1921 לביאליסטוק שבפולין. שם הצטרף למפלגת "פועלי ציון-ימין".
בגיל 18 נסע לגרמניה כדי ללמוד באוניברסיטת יינה (Jena), שם סיים את לימודיו בתואר מוסמך לכלכלה ודוקטור למשפטים (הדיסרטציה עסקה ב"ועד ליטא"), ועבד כפועל דפוס. במקביל היה חבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון" בגרמניה, והתמנה לבסוף למזכיר המפלגה. בתום לימודיו חזר לפולין, והיה עיתונאי וחבר מערכת "דאס ווארט" (יידיש: "המילה") וכן חבר הוועד המרכזי של "פועלי ציון צ"ס" בפולין.

פעילותו העיתונאית

בשנת 1934 עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב. בארץ ישראל נשא לאשה את רחל קרונזון, רופאה, שאותה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטה. היה פעיל בסניף תל אביב של מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) והגיע לתפקיד מזכיר הסניף.
בארץ המשיך בעבודתו העיתונאית והיה חבר מערכת העיתון "דבר", שבו כתב במשך שנים רבות את מאמרי המערכת. כמו כן פרסם מאמרים בעיתון ביידיש "לעצטע נייעס", בירחון "מולד" ובמסגרות רבות נוספות.
ברגר היה פרשן מדיני ב"קול ישראל", ושידר במשך שנים רבות את שיחתו השבועית "במערכות מדיניותינו".
עד לקום המדינה היה חבר גם ב"הגנה", והשתתף בפעולות שונות. אך עיקר פעולתו ב"הגנה" הייתה בהסברה ובכתיבה, כחבר מערכת "אשנב", עיתונה של "ההגנה".

חבר הכנסת

בפברואר 1951 החל ברגר לכהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י לאחר התפטרותה מסיבות אישיות של יהודית שמחוני. הוא נשאר חבר הכנסת עד יומו האחרון. בכנסת נחשב לנואם מבריק. כיהן כסגן יו"ר ועדת החוץ והביטחון והיה חבר ועדת חוקה חוק ומשפט, ועדת העבודה וועדת הכנסת.
בתוקף תפקידו כממלא מקום יו"ר ועדת החוץ והביטחון, התעמת עם דוד בן-גוריון בפרשת לבון, כשאפשר ללבון להופיע בוועדה ולהשמיע את האשמותיו.
ברגר היה חבר כנסת פעיל ביותר – בוויכוחים מדיניים במליאה, בישיבות בוועדות, ובפגישות רבות ברחבי ישראל. בין החוקים שיזם: קביעת יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 1951. בנוסף סייע בפתרון מצוקותיהם של אזרחים רבים שפנו אליו. יחד עם זאת המשיך כל השנים בפעילותו העיתונאית ב"דבר" וביתר המסגרות.
בשנת 1962 העניקה לו עיריית תל אביב את פרס סוקולוב לעיתונאי-פובליציסט על מפעל חייו בעיתונות העברית.
כעבור כשבועיים נפטר הרצל ברגר ממחלת הסרטן בביתו בתל אביב ב-28 באוגוסט 1962.
רבים מראשי המדינה נמנו עם ידידיו, ובהם משה שרת, זלמן שזר, פנחס ספיר ואחרים.
שיתוק העצב השלישי

העצב השלישי (Oculomotor Nerve) הוא אחד מ-12 עצבים קרניאליים והאחראי על עצבוב מספר שרירים הפועלים להזזת גלגל העין. כמו כן עצב זה מעצבב את שריר ה-Levator palpebrae, המעלה את העפעפיים. עצב זה מספק גם סיבים פרסימפתטיים אשר אחראים לכיווץ האישון. לעיתים קיימת פגיעה בעצב זה, בין אם מולדת או שמא נרכשת (במחלות ווסקולריות, טראומה, טרשת נפוצה וכדומה) אשר מביאה לתמונה קלינית אופיינית המתוארת להלן.

פיזיולוגיה ועצבוב של שרירי העין

תנועה של גלגל העין מתבצעת על ידי פעולה של שישה שרירים המחוברים לגלגל העין עצמו. שרירים אלו פועלים כדי להזיז את העין ל-6 מנחים עיקריים: העין זזה מדיאלית לכיוון האף על ידי שריר ה- Medial rectus וזזה הצידה (הסתכלות לצד, שלא לכיוון האף) על ידי שריר ה- Lateral rectus. שריר ה- Inferior oblique פועל להרמת גלגל העין כאשר היא מסתכלת מדיאלית, ושריר ה- Superior oblique פועל להורדת גלגל העין או להסתכלות מטה כאשר היא מסתכלת מדיאלית. שריר ה- Superior rectus מעלה את העין כאשר היא פונה הצידה, ושריר ה- inferior rectus מוריד את העין כאשר היא פונה הצידה (לטרלית). כאשר פעילות של אחד השרירים הללו נפגעת, העין אינה יכולה לנוע בכיוון של השריר שנפגע- בעיה זו קרויה אופתלמופלגיה. כתוצאה מכך העין סוטה לכיוון ההפוך מכיוון השריר הפועל עליה בגלל פעולתם של השרירים האחרים שנותרים ללא פגיעה. במקרים אלו, האדם עלול להתלונן על פזילה (דיפלופיה) מאחר שהעיניים אינן מתואמות בראייתן ושדה הראיה הנופל על הרטינה באזורים שונים יוצר אילוזיה של ראיה כפולה.

קליניקה

שרירי העין מעוצבבים על ידי שלושה עצבים קרניאליים: עצב מס. III (oculomotor), עצב מס. IV (trochlear) ועצב מס. VI (abducens). 
עצב מס. III אחראי על עצבוב שרירי העין הבאים: שריר ה- medial rectus, superior & inferior rectus ושריר ה- inferior oblique. כמו כן, כפי שצוין לעיל, מעצבב עצב זה את העפעפיים וכן מספק סיבים פרסימפתטיים האחראים על כיווץ האישון. 
פגיעה מלאה בעצב זה, אם כן, תביא לתמונה קלינית שבה העין המטופל לא מסוגל להזיז את העין הפגועה לקרבת לאף, להעלותה או להורידה אלא רק מעט להזיזה הצידה. כמו כן תהיה צניחת עפעף (פטוזיס) והאישון לא יגיב לאור (לא יתכווץ).

אטיולוגיה

סיבות לפגיעה בעצב השלישי כוללות מצבים כגון בעיה באספקת הדם (ווסקולפתיה), טראומה, או מפרצת. בכחמישית עד רבע מן המקרים הסיבה לפגיעה בעצב אינה ידועה. הפגיעה יכולה להתרחש באזורים שונים בהם עובר העצב: כך למשל, פגיעה בגזע המוח תאופין בחלק מן המקרים בהמיפלגיה (שיתוק) של צד הגוף הנגדי ואטקסיה של צד הגוף הנגדי. פגיעות בעצב השלישי יכולות להתרחש גם באזור התת-עכבישי, בארובת העין או בסינוס הקברנוסי.

פגיעה בגרעין העצב השלישי

גרעין העצב השלישי ממוקם בגזע המוח הדורסלי, קדמית לתעלת סילוויוס. 
בעוד שפגיעה בעצב השלישי המעצבב שרירי עין אחת בלבד תביא לפגיעה באותה העין, הרי שגרעין העצב השלישי מכיל סיבים משותפים לשתי העיניים עבור השריר המרים את העפעפיים. כמו כן, מכיל גרעין העצב השלישי עצבוב של שריר ה- superior oblique מהעין הנגדית. מכאן, שחוסר יכולת להרים את גלגל העין הנגדית למעלה, יחד עם חוסר יכולת להרים את העפעפיים בשתי העיניים, יכוון לפגיעה בגרעין העצב השלישי.
בית הסראייה (באר שבע)

בית הסראייה ("בית הממשל" בתרגום מטורקית), הוא בית ממשל שנבנה בשנת 1901 בבאר שבע על ידי העות'מאנים.
הבניין ממוקם על גבעה בחלק הצפוני של מדרחוב קרן קיימת לישראל שאז נקרא 'רחוב 20 מטר'. הוא היה הבניין הציבורי הראשון בעיר, ובתקופה זו ניתן היה לראות אותו מכל מקום בעיר. הבניין הוא דו-קומתי בעל שלוש קשתות, אולם גדול, והיה לו גג רעפים אדום. בכך ביטאה הבנייה סגנון אדריכלות טורקי ואירופאי משולב.
הבניין שימש את הממשל המקומי. המושל הראשון שישב בבניין היה מוחמד ג'אראללה.
ליד הבניין שכנו בניין המשטרה, עירייה, משרד הטאבו ובית המשפט. לצד הבניין עברה אחת הדרכים המרכזיות בנגב, הדרך מעזה, וכך כל העוברים בה היו נתונים לפיקוח המושל.
כאשר הבריטים כבשו את באר שבע, הפך הבניין לבית המשפט הבדואי, בו נשפטו התושבים הבדואים של האזור על פי החוקים הבדואים.
בשנת 1938, בתקופת המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט), הוצת הבניין, וגגו העשוי עץ נשרף כליל. שלטונות המנדט הבריטי הקימו במקומו גג בטון, ושילבו את הבניין במכלול מבני ממשל, פקידות, משטרה ודואר שנבנו בצמוד אליו.
במלחמת השחרור ב-1948, התבצר הצבא המצרי בבית הסראייה, אך אנשיו נכנעו לאחר איום בהפגזה ישירה של תותח שהובא לעיר. דגל ישראל שהוצב בכניסה הראשית למבנה סימל את כיבוש העיר על ידי ישראל. הבניין נותר בידי צה"ל, אך לאחר איומי שביתה של המשטרה, הוחזר לה חלק ממכלול המבנים של בית הסראייה, וכיום שוכנים בו משטרת באר שבע לצד מפקדת פיקוד הדרום של צה"ל.
שרול ברונשטיין

ביוגרפיה

נולד בבסרביה במשפחה של אופה. קיבל חינוך בתלמוד תורה. בשנות ה-30 של המאה ה-20 התגורר בבוקרשט, שם החל לפרסם את שיריו הראשונים. היה מיודד עם אהרון אוקניצר, יחיאל שרייבמן, צבי צלמן, זישע בגיש, עזריאל רויטמן ואחרים; קבוצתם התגבשה סביב כתב העת הספרותי שויבן (חלונות) שהוצא לאור על ידי יעקב שטרנברג. 
הוא פרסם מספר קובצי שירים בכתבי עת ספרותיים בבוקרשט, ביניהם: שפיטאל לידער (שירי בית החולים), פאבריק לידער (שירי בית החרושת), תפיסה לידער (שירי בית הסוהר) ואחרים.
עם סיפוח בסרביה לברית המועצות ב-1940 הוא חזר לשם. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא האדום, נפצע בקרב ב-1942 ונפטר ב-1943 בבית החולים הצבאי בטשקנט עקב סיבוכים שנגרמו כתוצאה מפציעה.
סמל ליבריה

סמל ליבריה הוא סמלה הרשמי של מדינת ליבריה. הסמל מתאר מגן שעליו מתוארת ספינת מפרש מהמאה ה-19 המסמלת את הספינה שבה הגיעו העבדים המשוחררים מארצות הברית לליבריה.
מעל המגן מופיע מוטו המדינה באנגלית: "אהבת החירות הביאה אותנו לכאן" ("The love of liberty brought us here") ומתחת למגן שמה הרשמי של המדינה: "רפובליקת ליבריה" (Republic of Liberia).
יד2

היסטוריה

האתר נוסד ב-2005 על ידי שון תל, בבעלותה של חברת "קורל-תל בע"מ", בהשקעה של 350 אלף דולר. האתר הפך למותג מוכר וכבר בשנה הראשונה להשקתו פורסמו בו כ-1,000 מודעות חדשות ביום והשתמשו בו עשרות אלפי גולשים ביום. בשנת 2008, רכשה קרן ההשקעות האמריקאית "טייגר הולדינגס" 49% מהאתר לפי שווי של 85 מיליון שקל. ביולי 2010, רכשה חברת וואלה! 75% מחברת קורל-תל תמורת 117 מיליון ש"ח, ובנובמבר 2013 רכשה את 25% הנותרים תמורת 50 מיליון ש"ח. 
בשנת 2012, השיק האתר "לוח טרמפים" לפרסום הסעות בתשלום, אך הלוח לא זכה להצלחה.
במאי 2014 הושגה הסכמה למכירת חברת "קורל-תל" ל-Axel Springer Digital Classified, מיזם משותף של תאגיד אקסל שפרינגר הגרמני וקרן ההשקעות של ג'נרל אטלנטיק, תמורת כ-800 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2015 רכש אתר יד2 70% מפורטל דרושים  פורטל לחיפוש עבודה.

מודל עסקי

האתר מאפשר לכל דורש לפרסם בו חינם מודעה, על פי תבנית שמציע האתר, למכירה או לקנייה של מוצר, כגון דירה, מכונית, ציוד ביתי ועוד. בדרך זו החליף האתר את מודעות הלוח, שהיו מקור הכנסה נכבד (כמיליארד ש"ח בשנה) של העיתונות המודפסת. גולש המעוניין לבצע עסקה מסוגל לתת את המאפיינים הנחוצים לו, כגון סוג המוצר וטווח מחירים, ולקבל את המודעות העונות על מאפיינים אלה. בנוסף למודעות חינם מאפשר האתר פרסום מודעות בתשלום, הזוכות לחשיפה בולטת יותר, ופרסום ללקוחות עסקיים, בעיקר בתחום הנדל"ן והרכב. כמו כן, באתר מופיעות פרסומות.
הארי המזוהם

עלילת הסרט

הסרט מתמקד בהארי קלהאן - שוטר ותיק יחסית שלרוב לא בוחל באמצעים כדי לעצור פושעים, בניגוד לחבריו השוטרים ולאתיקה המשטרתית. העלילה מתחילה כאשר אדם מסתורי הורג אישה ללא כל סיבה, באמצעות רובה צלפים. הוא שולח מכתב לראש העיר שבו הוא מבקש 100,000 דולר אמריקני או שהוא יהרוג אדם נוסף בכל יום. כדי לתפוס את הרוצח הקורא לעצמו "סקורפיו" מגייסים את הארי ושותפו, שמצליחים לסכל חלק מניסיונות הרצח הנוספים שלו (שגם בהן הוא השתמש ברובה צלפים) אבל בכל זאת הוא מצליח לרצוח מספר אנשים נוספים. בעקבות המצוד אחריו הרוצח מכפיל את הסכום שהוא דורש או שהוא יקבור בעודה חיה נערה שהוא חטף.
בעקבות החשש לגורל הנערה המשטרה מחליטה לשלוח את הארי לבדו עם הכסף עבור הרוצח. גונזלס, שותפו של הארי, נתן לו מכשיר ציתות על מנת שיוכל לעקוב אחריו הארי למקום המפגש בתקווה לתפוס את הרוצח. הצלף מתעמת עם הארי שמצליח לדקור אותו ברגלו, ובורח ללא הכסף. הרוצח לא מגלה להם איפה נמצאת הנערה, אבל הארי מצליח לאתר את הרוצח בעזרת רופא שטיפל ברגל הפצועה של סקורפיו. הארי עוצר את הרוצח ומענה אותו עד שהוא מספר לו איפה נמצאת הנערה, אבל לא מגיע אליה בזמן ומוצא אותה מתה. בנוסף, בעקבות עינוי הרוצח ומכיוון שהשוטרים לא חיכו לצו, המשטרה לא יכולה לעצור את הרוצח ונראה להארי שהרוצח התחמק.
הארי מחליט לעקוב אחר הרוצח בזמנו החופשי, עד שהרוצח פונה לתקשורת ומספר להם שהארי עינה אותו ועוקב אחריו, והארי נאלץ להפסיק לעקוב אחריו. אחרי זמן קצר הרוצח מחליט לקחת אוטובוס של ילדים כבני ערובה ולבקש כופר תמורתם, שכולל מטוס סילון, או שירצח אותם. ראש העיר מסכים לשלם את הכופר אבל הארי מסרב הפעם להיות מי שיתן לו את הכסף, ומחליט לרדוף אחר הרוצח בעצמו. הארי מחכה לאוטובוס וקופץ על גגו, קרב יריות מתפתח והארי מצליח להרוג את הרוצח ולהציל את בני הערובה. בסוף הסרט הארי זורק את התג שלו, בגלל נכונותה של המשטרה וראש העיר לתת לרוצח לברוח ללא עונש. סצנה זו היא סצנת מחווה לסצנה זהה מהסרט "בצהרי היום" משנת 1952.

הכנסות

הסרט היה הסרט החמישי בהכנסות בשנה בה יצא לאקרנים. בסך הכול הסרט הכניס כ-36,000,000 דולרים, מה שהופך אותו להצלחה פיננסית, בהתחשב בתקציבו - 4,000,000 דולרים.

השפעה וקבלה בציבור

כשיצא הסרט, הוא גרם למחלוקות רבות בציבור על השימוש באלימות על מסכי הקולנוע (באותה שנה נשבר שיא של אלימות בקולנוע עם צאת הסרט יחד עם הסרטים "תפוז מכני" ו"כלבי הקש", אשר גם בהם יש אלימות גרפית רבה). בנוסף, התקיימה מחאה פמיניסטית כנגד הסרט.
דמותה הקשוחה והצינית של קלאהן השפיעה והגדירה את תפקידיו של השחקן הראשי קלינט איסטווד בעשורים שבאו לאחר הסרט.
הסרט נחשב למשפיע מאוד בז'אנר סרטי המשטרה והפשע. מבקר הסרטים הידוע רוג'ר איברט אמר על הסרט כי "הארי המזוהם הוא דוגמה טובה מאוד של ז'אנר השוטרים והרוצחים".
בשנה שלאחר הסרט חלה עלייה רבה במכירות של דגם האקדח של קלאהן, 44. מגנום, והוא נחשב לנשק השני בפופולריות שלו, אחרי החרבות מסרטי "מלחמת הכוכבים" (על פי סקר של חברת ההפקה פוקס המאה ה-20 שנערך בשנת 2008).
בשנת 2008 הסרט נבחר לאחד מ-500 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים, על פי מגזין אמפייר.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 95%.
בשנת 2014 הסרט זכה למקום ה-78 ברשימת סרטי הפעולה הטובים של כל הזמנים, אשר נערכה על ידי מגזין Time Out.

מוזיקה

את המוזיקה לסרט כתב והלחין לאלו שיפרין, מלחין שעבד כבר שנים עם דון סיגל. בפס הקול ניכרות השפעות רבות של ג'אז, מוזיקה קלאסית ורוק פסיכדלי.
אנה הנטלי

אנה הנטלי (באנגלית: Anna Huntley), נולדה בסטוקטון און טיס שבמחוז דרהאם בצפון מזרח אנגליה היא זמרת מצו סופרן.

ביוגרפיה

הנטלי בוגרת האקדמיה המלכותית למוזיקה והקולג' המלכותי למוזיקה בבית הספר הבינלאומי לאופרה. זכתה במלגות אולם ויגמור, בפרסים בשירת ליד בברלין, בתחרות ליצירות הנדל בלונדון ובפרסים בשירה אופראית. השתלמה בהדרכתה של אנג'ליקה קירכשלגר.
הנטלי מופיעה בקביעות ברסיטלים באולם ויגמור בלונדון, ובאירופה לצידם של פסנתרנים נודעים ובמרכזי מוזיקה באירופה כמוזיקפראיין בווינה, האולם הקאמרי בברלין, בפסטיבלים באוקספורד, באת', ברייטון וסנט מגנוס. השתתפה בסדרת קנטטות באך בקונצרטהאוס בווינה.
שרה עם ההתזמורת הסימפונית של וינה ועם התזמורת הסימפונית של ה-BBC. הופיעה באופרה הלאומית האנגלית, באופרה הוולשית, ובאופרה הישראלית.
הקליטה את שירי שוברט בלווי גיטרה, שירים של שומאן, מלארמה וראוול.
לאורך הים

רקע

בתחילת 1994, עוד בטרם יציאת האלבום, ביצעה חזה את השיר בתוכניתו של דודו טופז "רשות הבידור" בערוץ 2. היא סיפרה בתוכנית: "כאשר שמעתי את השיר מאוד מאוד אהבתי, הוא מאוד ריגש אותי. הוא מבטא את האווירה שלנו כאן בארץ, לצערי הוא מאוד אקטואלי בימים אלה".
השיר הפך בהמשך גם לשיר הזיכרון של עפרה עצמה, וגם מרבים להשמיעו ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.

הופעה

בשנת 1995 ביצעה את השיר בעצרת הזיכרון במלאת 30 יום לרצח יצחק רבין, ביצוע זה הושמע גם בתחנות הרדיו השונות. השיר גם נכלל באלבום "שלום, חבר", שהופק במשותף על ידי חברות התקליטים אן אם סי, הד ארצי, הליקון ופונוקול בעקבות רצח רבין, כאלבום זיכרון. מאז משמש השיר כאחד מסמלי הזיכרון של רצח רבין.
השיר נבחר במקום השלישי במצעד שיריה של עפרה חזה (אחרי השירים "מישהו הולך תמיד איתי" ו"גבריאל"). המצעד שודר ברשת ג'' בפברואר 2010, לציון עשר שנים למותה.

גרסאות כיסוי

בשנת 2018, לקראת יום השנה ה-18 למותה של חזה, ויום הולדתה ה-60, יזמו חברת הליקון מיוזיק ותחנת הרדיו כאן גימל פרויקט הקלטות של ביצועים חדשים ללהיטים הגדולים, השיר "לאורך הים" היה השיר הראשון שהוקלט בפרויקט על ידי אברהם טל. האלבום עם שירי הפרויקט, קול הנשמה - שרים עפרה חזה, יצא ב-19 בנובמבר 2018.
לאורך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי נוספות, ובהן של אתי אנקרי, יואב יצחק ואחרים.
קבוצת התיאטרון הירושלמי

קבוצת התיאטרון הירושלמי היא הקבוצה הוותיקה בארץ היוצרת תיאטרון פרינג'. הקבוצה יוצרת מופעי תיאטרון ומוזיקה מקוריים השאובים מהמקורות היהודים.
הקבוצה הוקמה ביוזמתה של גבריאלה לב זוכת פרס מפעל חיים "קיפוד הזהב 2016", יחד עם עליזה עליון ישראלי, רות וידר מגן וג'ויס מילר. בראש חברי העמותה של הקבוצה, עומדת פרופ' אליס שלוי, כלת פרס ישראל על מפעל חיים לשנת 2007. 
עבודותיה של הקבוצה מקוריות וייחודיות, ועל יצירתה ותרומתה לתרבות זכתה בפרסים ושבחים רבים בארץ ובעולם. משכנה של הקבוצה היום, בית מזיא לתיאטרון, רחוב מסילת ישרים 18, ירושלים
הקבוצה מקיימת קורסים וסדנאות מגוונים המשלבים בחינה מעמיקה ומעשירה של מיתוסים ואמנות המדרש לצד לימוד יסודות המשחק: עבודה עם טקסטים, קול ותקשורת בינאישית, שפת גוף, תנועה ואימפרוביזציה דרך הבנת הטקסטים המקראיים ופרשנותם. דרך רכישת מיומנויות השחקן כמוביל וכמנהיג סוחף על הבמה.
מאז 2016 מקיימת הקבוצה מדי שנה במשך שבוע "פסטיבל יהודי בינלאומי לתרבות עכשווית". הפסטיבל מוקדש כולו ליצירה היהודית לסוגיה, ובמסגרת הפסטיבל מועלות יצירות מתחומי התיאטרון, הקולנוע, המוזיקה, המחול והספרות.

מאפייני הקבוצה

ייחודה נובע מחיבור של שתי שפות אמנותיות: שפת התיאטרון המערבי המודרני ושפת המדרש היהודי - החברותא. הדיאלוג הצורני בין שתי שפות אלו יצר צורה חדשה של תיאטרון יהודי. העיסוק האמנותי בטקסטים מהמקורות היהודיים פתח צוהר לתופעה ארצית שניתן לראותה בבתי המדרש החילוניים שצצו ובעיסוק במקרא, בתלמוד ובמדרש כחומר ליצירה ישראלית. דלת זו נפתחה לראשונה על ידי קבוצת התיאטרון הירושלמי בזמן שנושאים אלו נחשבו כמעט כטאבו בעולם האמנות והתיאטרון בארץ ועל כך ייחודה וכוחה הרב של הקבוצה.
הקהל הצופה במופעים חווה חוויה תיאטרלית צבעונית, חושנית, מוזיקלית, חדשנית ואקטואלית.
במהלך השנים הצליחה הקבוצה להשמיע את קולה של האשה הן במקורות והן בדו-שיח התרבותי הישראלי בצורה מקורית, חזקה ומפתיעה. ובזה העמידה את האשה בקדמת הבמה בתרבות הישראלית.
זו תופעה ייחודית וחדשנית, בה רואים נשים מנהלות יחד, תוך מתן במה ואפשרות לביטוי אישי של כל אחת ושל כ- 150 אמנים שיוצרים ועובדים עם הקבוצה. 
הקשר העמוק של קבוצת התיאטרון למסורת היהודית ועצם היצירה בירושלים הבירה, בנה תשתית ליצירת השתלמויות וסדנאות העוסקות בזהות יהודית- ישראלית באמצעות טקסטים מהמקורות ותיאטרון. הקבוצה מופיעה תדיר בארץ, בארצות הברית, אירופה ובמזרח הרחוק, ההופעות ניתנות להזמנה בעברית ובאנגלית.
סימו האוהא

ביוגרפיה

האוהא נולד בפינלנד ב-17 בדצמבר 1905, סמוך לגבול עם רוסיה, והתחיל את שירותו הצבאי ב-1925. לפני כן היה איכר. במהלך מלחמת החורף (1939-1940) בין פינלנד וברית המועצות החל האוהא לשרת כצלף. בטמפרטורה הנעה בין מינוס 20 למינוס 40 מעלות צלזיוס כשהוא לבוש כולו בבגדי הסוואה לבנים הרג האוהא לפחות 505 חיילים סובייטים. לפי הערכה לא רשמית המספר המדויק הוא 542 הרוגים. הרובה שבו השתמש האוהא הוא רובה M28, וריאציה פינית של המוסין נגאן הסובייטי, אשר התאים במיוחד למבנה גופו הקטן (1.6 מטר). הוא העדיף להשתמש בכוונת מתכת פשוטה במקום בכוונת טלסקופית לשם הסוואה טובה יותר (על הצלף להרים גבוה יותר את ראשו בעת שימוש בכוונת טלסקופית, ואור שמש המוחזר מכוונת זו יכול לחשוף את מיקום הצלף). בנוסף להריגותיו כצלף, נטען שהאוהא הרג כ-200 חיילים סובייטים עם תת-מקלע. כל זאת עשה האוהא במסגרת 100 הימים שבין תחילת הלחימה ועד פציעתו מכדור אויב- בממוצע כהריגה אחת לכל שעת אור יום.
לפני פציעתו ניסו הרוסים מספר תוכניות להיפטר ממנו, בין השאר בשימוש בצלפים משלהם והפגזות ארטילריה. לבסוף ב-6 במרץ 1940 הצליחו הרוסים כאשר האוהא נורה בלסת בקרב. חבריו פינו אותו לבית חולים והוא שב להכרה ב-13 במרץ, היום בו נחתם הסכם השלום בין פינלנד וברית המועצות. לאחר המלחמה קודם האוהא מדרגת רב-טוראי לסגן משנה.
לקח להאוהא מספר שנים להתאושש לחלוטין מפציעתו, ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לצייד ומגדל כלבים מצליח. כאשר נשאל ב-1998 כיצד נעשה צלף כה טוב הוא השיב "באימון", ולשאלה האם הוא מתחרט שהרג אנשים כה רבים השיב שעשה מה שנאמר לו לעשות בצורה הטובה ביותר שיכל. הוא בילה את שנותיו האחרונות בכפר קטן בדרום-מזרח פינלנד, סמוך לגבול עם רוסיה.
300: עליית האימפריה

תקציר העלילה

"300: עליית האימפריה" הוא סרט ההמשך לסרט "300" אשר מגולל את סיפורו של הגנרל היווני תמיסטוקלס אשר מוביל צבא מורדים יוונים להילחם בצבא הפרסי אשר פולש ליוון תחת פיקודו של חשיארש הראשון מלך פרס, בן תמותה שנחשב לאל ולצדו מצביאה יפהפייה נקמנית אכזרית וחסרת רחמים המפקדת על הצי הימי הפרסי בשם ארטמיסיה. כעת, תמיסטוקלס יוצא ביחד עם צבא המורדים שלו לקרב גדול במיוחד להרוג את חשיארש ואת ארטמיסיה.

מוזיקה

את המוזיקה לסרט כתב והלחין המוזיקאי Junkie XL.
עידו נחושתן

ביוגרפיה

נחושתן, בנם של דבורה ויעקב נחושתן, לימים חבר הכנסת השביעית, נולד בירושלים ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה.
בעל תואר ראשון בהצטיינות במתמטיקה ומדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים, מאוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, (תוכנית קלוג-רקנאטי).

טייס קרב

התגייס לצה"ל ביולי 1975 ועם גיוסו התנדב לקורס טיס, אותו סיים בהצטיינות כטייס קרב ביולי 1977.
הוצב בטייסת A-4 סקייהוק ("עיט"). ב-1978 עבר הסבה למטוס F-4 פנטום והוצב בטייסת 107 ("טייסת אבירי הזנב הכתום"). ב-1979 מונה למדריך בבית הספר לטיסה וחבר בצוות האירובטי של חיל האוויר.
ב-1983 עבר הסבה למטוס F-16A/B ("נץ") והוצב בטייסת 253 ("טייסת הנגב"), וב-1984 הועלה לדרגת רב-סרן ומונה לסגן מפקד הטייסת (סמ"ט א').
ב-1989 הועלה לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד טייסת 140 ("טייסת נשר הזהב") שהפעילה מטוסי F-16A/B ("נץ"), וב-1991 מונה למפקד טייסת 105 ("טייסת העקרב"), טייסת שהוקמה מחדש והחלה לקלוט את מטוסי ה-F-16C/D.
ב-1993 מונה לראש ענף חימוש במחלקת אמצעי לחימה שבלהק ראש המטה, וב-1994 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מחלקת תכנון וארגון (תוא"ר) בלהק ראש המטה. ב-1997 מונה למפקד בסיס חיל-האוויר חצור.
ב-2000 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק המודיעין (רלמד"ן), ב-2002 מונה לראש להק אוויר וב-2004 מונה לראש מטה חיל-האוויר (רמ"ט).
ב-21 באוגוסט 2006 הועלה לדרגת אלוף, ומונה לראש אגף התכנון במקום האלוף יצחק הראל שפרש מצה"ל. בתקופת כהונתו של דן חלוץ כרמטכ"ל, היה נחושתן החבר הרביעי במטכ"ל שהגיע מחיל האוויר (בנוסף לרמטכ"ל, למפקד חיל האוויר, האלוף אליעזר שקדי, ולראש אגף המודיעין, האלוף עמוס ידלין).

מפקד חיל האוויר

ב-13 במאי 2008 מונה נחושתן למחליפו של האלוף אליעזר שקדי בפיקוד על חיל האוויר. נחושתן הוחלף בתפקיד ראש אגף התכנון על ידי האלוף אמיר אשל, אף הוא מחיל האוויר.
פיקד על פעילות חיל האוויר במבצע עופרת יצוקה.
ב-14 במאי 2012 סיים נחושתן את תפקידו כמפקד חיל האוויר, והוחלף על ידי האלוף אמיר אשל.

משפחה

נשוי לאורנה, מנהלת בחברת "אורעד מערכות הייטק", ואב לשלושה.
אנריקה רודריגס פברגט

פרופ' אֶנְרִיקֶה רוֹדְרִיגֶס פַבְּרֶגָט (Enrique Rodríguez Fabregat;‏ 11 בנובמבר 1895 - 19 בנובמבר 1976) היה פוליטיקאי ודיפלומט אורוגוואי.

ביוגרפיה

אנריקה רודריגס פברגט נולד בעיר סן חוסה דל מאיו. הוריו היו מורים שראו שליחות בעבודתם והנחילו זאת לבנם, שהוכשר אף הוא להיות מחנך ומורה לגאוגרפיה. בשנת 1923 נבחר כציר מחוז קולוניה לפרלמנט, ובשנת 1926 התמנה לשר לענייני חינוך וצדק חברתי בממשלת אורוגוואי. במהלך כהונתו היה שותף לייסוד קתדרה לחוקי עבודה ורווחה בפקולטה למשפטים, להקמת מוסד לאומי להפצת תרבות ואמנות בפריפריה, ו"המוסד הבין-אמריקני להגנת הילד" במונטבידאו, שבטקס חנוכתו ב-1927 הציג את "עשרת הדיברות של זכויות הילד". פברגט לקח חלק מרכזי במאבק מפלגתו, המפלגה האדומה, לסילוק החברות הזרות בעלי הזכיונות בענפי כלכלה מרכזיים מאורוגוואי והכפפת ענפי הכלכלה המרכזיים לשליטת המדינה. 
בעקבות הפיכה ופיזור הפרלמנט בסוף מרץ 1933, יצא לגלות ושהה שנים אחדות בברזיל ובארצות הברית. בתקופת גלותו פרסם מאמרים בעיתונים וכתבי עת רבים באמריקה הלטינית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה שימש כתב בינלאומי של רשת NBC האמריקנית. במקביל פרסם ספרים אחדים, בהם ביוגרפיה של חוסה באז'ה אי אורדונייס, נשיא אורוגוואי ומייסד תנועת הבאז'יסמו, ורומן בשם "האיש שלא רצה להיות מלך" (El Hombre que no Quiso Ser Rey).
עם שובו לאורוגוואי לאחר המלחמה, מונה לנציגה הקבוע באו"ם בשנת 1946, תפקיד שכיהן בו עד 1961. במסגרת כהונתו היה חבר המשלחת המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל שביקרה בארץ ישראל ב-1947 והציעה את תוכנית החלוקה. בדיוני הוועדה הצביע פברגט על הקשר בין בעיית ארץ ישראל לבעיית הפליטים היהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, פעל לכך שהוועדה תבקר גם במחנות העקורים באירופה ועמד בראש תת-הוועדה שביקרה במחנות. פברגט אף התפעל מהמפעל הציוני ומניסיונותיו החברתיים וההתיישבותיים. בזמן ההצבעה על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947, נענה לבקשת נציג המשלחת הציונית אבא אבן, ויחד עם שגריר גואטמלה, חורחה גרסיה גרנדוס, אירגן את שאר שגרירי אמריקה הלטינית לגוש משמעותי של קולות בעד התוכנית, שבלעדיו לא הייתה עוברת. 
בשנת 1954 התמנה לסגן נציב ועדת האו"ם לענייני זכויות אדם. ב-1957 היה חבר בוועדת האו"ם לחקירת אירועי המרד ההונגרי. בשנת 1959 נבחר לכהן בתת-ועדת האו"ם למניעת אפליה והגנה על מיעוטים. במקביל עסק באותה עת, יחד עם גבריאלה מיסטרל, בניסוח טיוטות לרשימת זכויות הילד, שאומצה על ידי יוניצף ושימשה בסיס לאמנות בינלאומיות. ב-1960 ניסה לפשר בין ישראל לארגנטינה בפרשת חטיפת אייכמן.
בשנות ה-60 כיהן כשגריר ארצו באוסטריה ובמקסיקו, ולאחר מכן שירת בממשלת אורוגוואי והיה שותף להקמת "החזית הרחבה" (Frente Amplio) של מפלגות השמאל ב-1971. ביוני 1973, בעקבות הפיכה צבאית והקמת משטר דיקטטורי, גלה פעם נוספת, הפעם לבואנוס איירס בירת ארגנטינה, ושב למונטבידאו זמן קצר לפני מותו, בנובמבר 1976.
בזכות תמיכתו בהקמת מדינת ישראל וקשריו עימה, נקראו על שמו רחובות בערים רמת גן, חולון ותל אביב. כהוקרה על תמיכתו, הוזמנו בני משפחתו בדצמבר 2007 לישיבה מיוחדת של הכנסת לציון 60 שנה להחלטת האו"ם על תוכנית החלוקה.