google/wiki40b huggingface dataset:
טמפונדה קרדיאלית

הגורמים

הגורמים יכולים להיות קרע באבי העורקים (אאורטה), סרטן ריאות בשלב מתקדם, פציעות חיצוניות לאזור הלב, התקף לב, ניתוח לב פתוח, דלקת כיס הלב (פריקרדיטיס) וטראומה.

טיפול

טמפונדה לבבית היא מצב מסכן חיים המחייב פינוי מיידי לבית חולים. הטיפול הרפואי הראשוני יכלול בירור הגורם לטמפונדה, חמצן, החדרת נוזלים דרך הוריד (עירוי) להעלאת לחץ הדם וייתכן ויינתנו אף תרופות המגבירות את יכולת הכיווץ של הלב (כדי להגדיל את המרווח בין הסיסטולה (כיווץ הלב) לדיאסטולה (התרפות הלב)). פעולות רפואיות אלו ניתנות לביצוע על ידי צוותי רפואת החירום בשטח במסגרת טרום-אשפוזית. פעולות מתקדמות יותר, שניתן לבצע רק בבי"ח הם ניקוז הנוזל מאזור הלב או אפילו כריתת חלק מכיס הלב על מנת לאפשר ללב להתרחב כראוי שוב.
מרקו אדמוביץ'

קריירה

אדמוביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד, אך מעולם לא שיחק בקבוצה הבוגרת. בגיל 17 חתם בידינסטבו אוב, קבוצת עיר הולדתו. את עונת 2009/2010 התחיל כשחקן חופשי ובינואר חתם בספרטק סובוטיצה מליגת העל הסרבית. ב-20 באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הסרבית בניצחון 1-3 נגד OFK בלגרד.
בינואר 2013 חתם בראד בלגרד בה שיחק שנה. בינואר 2014 חתם ברדניצ'קי קרגוייבץ עד לסיום העונה.
בקיץ 2014 חתם בוז'דובאץ.
בקיץ 2016 עזב לראשונה את סרביה וחתם בקרמיאוטיסה מליגת העל הקפריסאית. בקרמיאוטיסה, אדמוביץ' רשם את עונתו הטובה בקריירה כאשר הבקיע 6 שערים ב-39 משחקי ליגה, אך בסיום העונה קרמיאוטיסה ירדה לליגה השנייה.
ב-23 במאי 2017 אדמוביץ' חתם בהפועל רעננה מליגת העל, אך שוחרר עוד בטרם התחילה העונה. כעבור זמן קצר חתם בברואה סטארה זאגורה מליגת העל הבולגרית.
מות משה

מות משה מתואר בספר דברים, פרק ל"ד ומהווה למעשה את האירוע האחרון לפני כניסתם של בני ישראל לארץ כנען. טרם פטירתו נתן משה לשבטים את ברכתו.
על פי חלק מחז"ל, משה נולד ונפטר ביום ז' באדר. יום פטירתו של משה הוכרז על ידי ממשלת ישראל כיום הזיכרון לחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע, ומשה נחשב ל"חלל היהודי הראשון שמקום קבורתו לא נודע."

איסור הכניסה לארץ ישראל

משה נפטר בגיל מאה ועשרים שנה, על סף הכניסה לארץ. טרם מותו, עמד משה על הר נבו, והאל הציג בפניו את הארץ המובטחת והבהיר שמשה לא יוכל לדרוך על אדמתה:
וַיַּעַל מֹשֶׁה מֵעַרְבֹת מוֹאָב אֶל הַר נְבוֹ רֹאשׁ הַפִּסְגָּה אֲשֶׁר עַל פְּנֵי יְרֵחוֹ וַיַּרְאֵהוּ ה' אֶת כָּל הָאָרֶץ אֶת הַגִּלְעָד עַד דָּן. וְאֵת כָּל נַפְתָּלִי וְאֶת אֶרֶץ אֶפְרַיִם וּמְנַשֶּׁה וְאֵת כָּל אֶרֶץ יְהוּדָה עַד הַיָּם הָאַחֲרוֹן. וְאֶת הַנֶּגֶב וְאֶת הַכִּכָּר בִּקְעַת יְרֵחוֹ עִיר הַתְּמָרִים עַד צֹעַר. וַיֹּאמֶר ה' אֵלָיו זֹאת הָאָרֶץ אֲשֶׁר נִשְׁבַּעְתִּי לְאַבְרָהָם לְיִצְחָק וּלְיַעֲקֹב לֵאמֹר לְזַרְעֲךָ אֶתְּנֶנָּה הֶרְאִיתִיךָ בְעֵינֶיךָ וְשָׁמָּה לֹא תַעֲבֹר. וַיָּמָת שָׁם מֹשֶׁה עֶבֶד ה' בְּאֶרֶץ מוֹאָב עַל פִּי ה'.
— ספר דברים, פרק ל"ד, פסוקים א'-ה'

מקום קבורתו

וַיִּקְבֹּר אֹתוֹ בַגַּי בְּאֶרֶץ מוֹאָב, מוּל בֵּית פְּעוֹר; וְלֹא-יָדַע אִישׁ אֶת-קְבֻרָתוֹ, עַד הַיּוֹם הַזֶּה
— ספר דברים, פרק ל"ד, פסוק ו'
בתורה לא נפרט בבירור מי קבר את משה וישנן שתי דעות על כך בחז"ל, א': אלוהים קבר אותו (כביכול). ב': שמשה קבר את עצמו (כביכול). ככתוב, מקום קבורתו לא נודע מעולם בדיוק, ועל כך נתנו חז"ל סיבות שונות בתלמוד ובמדרש.
למרות זאת מסורת מוסלמית עלומה מציינת את מקום קבורתו סמוך לעיר יריחו במקום המכונה נבי מוסא - מקום זה נקבע על ידי המצביא צלאח א-דין.

גדולתו של משה

הפסוקים האחרונים של התורה מסכמים את פעילותו של משה והתורה מקפידה לציין כי משה היה הנביא הגדול מכולם, בשל הנסים שביצע ובעיקר בשל העובדה שראה את האל פנים מול פנים: 
וְלֹא-קָם נָבִיא עוֹד בְּיִשְׂרָאֵל, כְּמֹשֶׁה, אֲשֶׁר יְדָעוֹ ה', פָּנִים אֶל-פָּנִים. לְכָל-הָאֹתֹת וְהַמּוֹפְתִים, אֲשֶׁר שְׁלָחוֹ ה', לַעֲשׂוֹת, בְּאֶרֶץ מִצְרָיִם--לְפַרְעֹה וּלְכָל-עֲבָדָיו, וּלְכָל-אַרְצוֹ. וּלְכֹל הַיָּד הַחֲזָקָה, וּלְכֹל הַמּוֹרָא הַגָּדוֹל, אֲשֶׁר עָשָׂה מֹשֶׁה, לְעֵינֵי כָּל-יִשְׂרָאֵל"
— ספר דברים, פרק ל"ד, פסוקים י'-י"ב
בני ישראל התאבלו על מותו של המנהיג הנערץ במשך 30 ימים. את מקומו של משה תפס יהושע בן נון ובכך הסתיים פרק המסע לארץ המובטחת ומתחיל פרק כיבוש הארץ מידי העמים היושבים בה.
יורם מטמור

יורם מטמור (Yoram Matmor;‏ 3 ביוני 1925 – 1 ביוני 1975) היה מחזאי וסופר ישראלי.

ביוגרפיה

מטמור נולד ברומניה בשם הנס שטרנהיים ועלה לארץ בגיל 14.
במלחמת העולם השנייה התנדב לצי הבריטי, ולאחר מכן עלה לארץ ישראל ושירת ב"הגנה". למד באוניברסיטה העברית.
לאחר מלחמת העצמאות החל בכתיבת מערכונים ללהקות הצבאיות (להקת הנח"ל, להקת פיקוד המרכז). ב-1953 הופיע לראשונה בתפקיד קטן במחזה "הדגן הוא ירוק" בתיאטרון האהל.
בהמשך כתב מחזות עבור הפקותיהן של להקת פיטר פריי, התיאטרון הקאמרי, החמאם, תיאטרון סמבטיון, תיאטרון גיורא גודיק, ואף כתב לשחקן היחיד שמעון ישראלי.
בנוסף לכתיבת מחזות כתב מספר ספרים, בהם "המלחמה הערבית-ישראלית" (1948).]
נישא בשנת 1958 לקטי לבית רודר דוגמנית  ונערת זוהר בת 19, ילידת טרנסילבניה. לבני הזוג נולדו שני בנים. לאחר הנישואים פתחה רעייתו בוטיק בתל אביב, שעם הזמן צבר חובות. רעייתו עזבה את הארץ לארצות הברית, בהריון עם בנה השני, שם הצטרפה לאמה. מאוחר יותר עברה ללונדון ובני הזוג התגרשו. שם נישאה מחדש ליצרן טקסטיל יהודי-בריטי. מטמור נותר בישראל והצליח לכסות את מרבית חובותיה של רעייתו.
בשנים 1967–1971 חי בלונדון, שם כתב ופרסם את הרומן "המכשיר" באנגלית (בארצות הברית הופיע בשם "מי? אני??").
המחזמר שכתב לחיי הסוסים שיוציאו את עם ישראל מהבוץ, על פי סיפור מימי ההעפלה מאת אהרן חטר-ישי הועלה בתיאטרון גיורא גודיק ב-1970.
מטמור יצא לגרמניה ב-1975, לרגל פרסום תרגום ספרו שם והמשיך ללונדון לפגוש את ילדיו. משם יצא לבקתת דייגים בפורטוגל, שהייתה שייכת לרעייתו לשעבר. גופתו נמצאה ליד האמבטיה, כשלושה ימים לאחר מותו. קרוב לוודאי שנפטר מהתקף לב. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בליסבון, כיוון שלא ניתן היה להעביר את גופתו לישראל.
מאיר גולדוויכט

ביוגרפיה

למד בישיבת כרם ביבנה אצל דודו הרב חיים יעקב גולדוויכט שכיהן כראש הישיבה. היה מבאי ביתו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
כיום מכהן כאחד מראשי ישיבה יוניברסיטי בניו יורק. בעבר כיהן כר"מ במספר ישיבות.
הרב גולדויכט הוא מרצה מבוקש בארצות הברית ומעביר שיעורים רבים. במשך תקופות רבות מגיע לארץ ישראל ובה מעביר מאות שיעורים מדי שנה.
במשך מספר שנים העביר תוכנית שבועית ברדיו קול חי בימי שלישי בין השעות 23:00-24:00.
אדם איריגוין

ביוגרפיה

אירגוין נולד במיאמי, אמו מורה ואביו איש חינוך. הוא החל את הקריירה בגיל 11, כשהופיע בפרסומות, ובהמשך הפך לכוכב בערוץ דיסני. שיחק בסיטקום "המכשפים מוויברלי פלייס" בעונה השלישית. בשנת 2013 שיחק בסדרה "שייק" בתפקיד הראשי.
מצוק פורוס

גילוי המצוק

המצוק מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961.

מקור השם

המצוק נקרא על שם נקודת פורוס שבבולגריה, לחוף הים השחור.
יוחנן השלושה עשר

ביוגרפיה

ג'ובאני קרסנטיוס נולד ברומא, ואביו היה אציל רומאי שכיהן כבישוף. בין השנים 961–965 הוא היה הבישוף של נרני וספרן בכנסייה הרומאית. לאחר מותו של האפיפיור לאו השמיני בשנת 964, תמך אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בהחזרתו של האפיפיור בנדיקטוס החמישי, ולאחר שזה לא יצא אל הפועל, תמך במינוי של קרסנטיוס לאפיפיור יוחנן השלושה עשר. הוא היה קשור לאלבריק השני מספולטו - אולי בנו של תיאודורה הצעירה, אחותה של מרוזיה - וייתכן שבא ממשפחת ה"קרסנטיר", שהצליחו להרחיב מאוד את כוחם ברומא בתקופת כהונתו.
לאורך כל תקופת כהונתו הוא עמד לצידו של אוטו הראשון. בשל סגנונו האוטוריטרי, פרץ נגדו מרד, ובעקבות כך הוא נאלץ לברוח לבסוף. לאחר שהגיע הקיסר לרומא בפעם הרביעית, הוא דיכא את המרד ביחד חזקה, והוציא להורג את חלק ממנהיגי המרד. לאחר מכן הוא גירש את אדלברט, מלך איטליה לקורסיקה, שם אבדו עקבותיו.
ב-25 בדצמבר 967 הכתיר יוחנן את אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקיסר. ב-19 באפריל 972 הופיע יוחנן בחתונתו של אוטו השני עם הנסיכה הביזנטית תאופנו. עם זאת, על ידי העלאת קפואה ובנוונטו למעמד ארכיבישופות, הוא הגביר את המתח עם הכנסייה המזרחית, מאחר ששתי הערים היו תחת השפעה ביזנטית.
ב-6 בספטמבר 972 מת יוחנן ברומא, ובנדיקטוס השישי מונה למחליפו.
אברהם ליפשיץ

אברהם ליפשיץ (1871 – 21 ביולי 1938) היה מוותיקי המתיישבים בעיר תל אביב, ומחלוצי הספנות העברית.

ביוגרפיה

אברהם ליפשיץ נולד בעיר חרסון (רוסיה, כיום אוקראינה), בשנת 1871 לאביו דוד ליפשיץ. קבל חנוך מסורתי וכללי. היה פעיל בתנועת "חובבי ציון" ובענייני צבור בעיר חרסון. ליפשיץ נשא לאשה את שרה רבקה בת שלמה חיינקו (נולדה בקחובקה, רוסיה, בשנת 1876. נפטרה בתל אביב, א' בחשוון תרצ"ו - 28 באוקטובר 1935). הוא עלה לארץ ישראל עם בני משפחתו בסוף שנת 1911 והיה מראשוני המתיישבים בעיר תל אביב. עסק במסחר ובנה את הבית הראשון בעל שלוש קומות בתל אביב (בפינת הרחובות ליליינבלום והרצל).
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה תרם אברהם ליפשיץ דירה לייסוד "מטבח עם", שבו חולק אוכל חם לנצרכים תמורת סכום פעוט. אשתו והוא הקדישו למפעל זה זמן ומאמץ ועבדו ב"מטבח העם" עם מתנדבים אחרים. השתתף בכל הפעולות הצבוריות בעיר. בביתו מצאו מחסה רבים שנרדפו על ידי הטורקים במלחמה העולמית הראשונה. בתור נתין רוסי, סירב בימי הגירוש לעזוב את הארץ, התעתמן, והשפיע גם על אחרים לעשות כמוהו.
בשנת 1919 רכש ליפשיץ, ביחד עם שני שותפים אחרים, את הספינה העברית הראשונה, החלוץ שעליה למדו בימים ההם את תורת הספנות. ראשי המוסדות של היישוב התעניינו ברכישת הספינה על מנת לפתח קו ספנות מסחרי, אבל העניין לא צלח, רכישת הספינה מבעליה המקוריים לא התממשה, ובשנת 1922 עלתה הספינה על שרטון ליד חוף תל אביב ומטען תפוחי הזהב שהיה בה התפזר על החוף.
אברהם ליפשיץ נפטר בתל אביב, בכ"ב בתמוז תרצ"ח (21 ביולי 1938).
צאצאיו: יהושע (שהיה מהנדס בצרפת ומפעילי המחתרת הצרפתית במלחמת העולם השנייה), צבי לי, חיים, מלכה-מרוסיה (אשת יצחק הוז), בנימין, ורחל (אשת ישעיהו בן-דוד). נכדו הוא איש התיאטרון פרופ' אברהם עוז. בן נינו הוא השחקן תום אבני.
מוחמד נימר אל-הווארי

ביוגרפיה

הווארי, היה פלסטיני יליד נצרת ממוצא בדואי, הוא שימש כמורה בחברון, ולאחר מכן כעורך־דין בנצרת וביפו.
הוא היה אלמוני בציבור הפלסטיני, לא נמנה עם המשפחות המובילות בקרבן, ומעמדו היה לצנינים בעינהן. 
היעד שאליו חתר אל-הווארי היה הקמת מדינה ערבית גדולה בכל האזור, שבה יינתן מעמד מוגן ליהודים, שאת מפעלם העריך.
אל-הווארי נמנה עם תומכי המלך עבדאללה הראשון, אשר סייע לו לעמוד לזמן-מה בלחצי המפלגה הלאומנית בהנהגת משפחת חוסייני. אל-הווארי עמד בקשרים עם שירות הידיעות של ההגנה ונפגש מספר פעמים עם ראש המחלקה הערבית בסוכנות היהודית, ג'וש פלמון, לצורך תיאום עמדות. מסמכים מציעים שאל-הווארי אף הופעל על ידי פלמון ועזרא דנין החל מ-1945 כמשקל נגד למפלגה החוסיינית. לפי טענתו לאחר המלחמה, הוא צפה מראש כי ההנהגה הפלסטינית תוביל את הערבים לתבוסה מול היהודים, המאורגנים טוב יותר, והעריך כי גם הסיוע ממדינות ערב לא ימנע זאת.  
אל-הווארי היה אחראי על הביטחון הציבורי ביפו מטעם הועד הערבי העליון, ואף על פי כן התייחסו אליו אנשי הוועד בחשד. עם הגיעו של חסן סלאמה ליפו איבד אל-הווארי את השליטה באירועים.
אחרי כניעתה של יפו במאי 1948, עבר אל-הווארי לעבר-הירדן, ופתח בעמאן משרד לגיוס מחודש של פליטים לנג'אדה - מאמצים אלו לא נשאו פרי. ב- 1949 הוא ניסה לארגן נציגות של פליטים להופעה לפני ועידת לוזאן - ועדת הפיוס של האו"ם לענייני ארץ ישראל. אל-הווארי נשלח ללוזאן מטעם מלך עבר הירדן, אבל בהמשך ניסה ליצור קשר ישיר עם הנציגים הישראלים, כמייצגם של הפליטים. ב-1950, ביוזמת פלמון והסכמת דוד בן-גוריון הותר לאל-הווארי לחזור לארץ, במטרה להקים מפלגה שתתחרה במפלגה הקומוניסטית הישראלית על קולות אזרחי ישראל הערביים. היוזמה נכשלה, ואל-הווארי התיישב בנצרת והחל לעבוד כעורך-דין. בין היתר ייצג את עקורי הכפר איקרית ועתר נגד הפקעת קרקעות מערביי נצרת. הוא המשיך לקדם יוזמה לחזרת חלק ניכר מהפליטים לתחומי ישראל ומתן פיצוי כספי לאחרים.
הקומוניסטים הערבים יצאו נגד חזרתו של הווארי, טענו כי ארגון הנוער שהקים היה פשיסטי והאשימו אותו בחבירה למופתי אל-חוסייני ובהסתה גזענית נגד היהודים.
עם הקמתו של בית משפט מחוזי בנצרת  בשנת 1968 מונה אל-הווארי לאחד משלושת השופטים בו, וכיהן בו עד פרישתו ב-1978. היה חבר בוועדה לחקירת נסיבות הצתת מסגד אל-אקצא ב-1969.
בשנת 1955 פרסם ספר שדן בסיבות לתבוסת הערבים במלחמת העצמאות, בספר מתח ביקורת קשה על המנהיגות הפלסטינית והערבית והאשים אותן בהשתת אסון על האוכלוסייה הפלסטינית.
ערבות

ערבות צד ג', או בקיצור ערבות, היא הביטוי המשפטי המתאר התחייבות של אדם לקיים חיובו של אדם אחר כלפי אדם שלישי, אם לא יפרע במועדו. כלומר, אם החייב לא יעמוד בתשלום חוב, יהיה הנושה רשאי לדרוש מאת אותו ערב שיפרע את החוב. הערבות יכולה להיות לחיוב כולו, או למקצתו.
מטרת קבלת הערבות היא כפולה: ראשית, הנושה, נותן האשראי, יוצא מנקודת הנחה כי החייב יעשה ככל שביכולתו על מנת למנוע מחברו, שערב לחובו, לשלם במקומו, ובכך מגדיל את הסיכויים כי החייב יפרע לו את החוב. שנית, במצב בו החייב לא פורע את החוב, לנושה יש חייב נוסף, הוא הערב, ממנו הוא יכול להפרע את החוב.
הערבות היא סוג של חיוב המכונה "חיוב משני" במובן הזה שלמרות שכלפי הנושה החייב והערב חייבים "ביחד ולחוד" (כלומר - החייב יכול לפנות לשניהם) הרי שבניגוד לחייב העיקרי שנהנה מההלוואה, הערב הוא חייב בדרגה נמוכה יותר. לאור עקרון משניות הערבות, ולאור העובדה שכיום הערב נתפס גם כ"צרכן", כלומר - כחייב שיש להעניק לו הגנה עודפת, הוראות הפסיקה והחקיקה מעניקים הגנות שונות לערבים.
משכך, מבחינתם של נותני האשראי, ערבות היא בטוחה הכפופה לטענות הגנה של הערב, ומשכך טובה פחות מבטוחות אחרות כגון, ערבות בנקאית, שטרי חוב או משכון. עם זאת, לאור העובדה שמדובר בבטוחה שבעת הוצאתה אין החייב נדרש לתשלומים לצדדים שלישיים, הרי לעיתים מסתפקים הנושים בקבלת ערבות.
החוק המסדיר את זכויותיו של הערב הוא חוק הערבות משנת 1967. התפיסה הצרכנית של הערב מצאה ביטויה בשני תיקונים שנערכו לחוק בשנים 1992 (תיקון תשנ"ב) ו-1998 (תיקון תשנ"ח), ובמסגרתם הפך חוק הערבות לחוק צרכני לכל דבר ועניין.
בין היתר, קובע תיקון תשנ"ח לחוק הערבות, כי ערבות לתאגיד בנקאי או ערבות שאינה של בן זוג, שותף או "בעל עניין" (כהגדרתו בחוק ניירות ערך) חייבת להינתן במסמך בכתב. ערבויות אחרות (לדוגמה ערבות להסכם שכירות), יכולות להינתן גם בעל פה. קיימים מספר סוגי ערבות: מוגבלת בסכום או שאינה מוגבלת בסכום. כיום, לאחר תיקון החוק, ערבות בלתי מוגבלת בסכום לצד ג' שאינו בן זוג, שותף או בעל עניין, בטלה.
רוברט ויליאם המילטון

רוברט ויליאם המילטון (באנגלית: Robert William Hamilton;‏ 26 בנובמבר 1905 – 25 בספטמבר 1995) היה ארכאולוג בריטי. בשנים 1938–1948 שימש כמנהל מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. כיהן עד לפרישתו כאוצר מחלקת העתיקות של מוזיאון אשמוליאן באוקספורד.

קורות חייו ופועלו

רוברט המילטון התחנך בקולג' וינצ'סטר  והשתלם בלימודים קלאסיים בקולג' מודלן (Magdalene Colleg, Oxford) שבאוניברסיטת אוקספורד. הוא החל את דרכו כארכאולוג במשלחת המשותפת של אוניברסיטת ייל ושל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים לחפירות ג'רש בעבר הירדן. תקופה מסוימת השתתף בחפירות תל מגידו במשלחת המכון המזרחני של אוניברסיטת שיקגו. ב-1930–1931 היה עוזרו של רג'ינלד תומפסון בחפירותיו בנינווה.
ב-1931 מונה המילטון למפקח עתיקות ראשי במחלקת העתיקות המנדטורית בארץ ישראל, ובשנים 1938–1948 כיהן כמנהל המחלקה, והיה בין היתר מבוני התצוגה המתמדת של מוזיאון רוקפלר בירושלים. המילטון חפר בתל אבו הוואם במפרץ חיפה, אך עיקר עניינו היה בתקופות מוסלמיות. הוא עסק בבדיקה ובחקר מסגד אל-אקצא בהר הבית וניהל חפירות שונות בח'רבת אל-מפג'ר ליד יריחו. דוחותיו פורסמו ב-QDAP (כתב העת של מחלקת העתיקות). יצוינו במיוחד חיבורו על מסגד אל-אקצא (1949), שנכתב על יסוד המידע שריכז בשנים 1938–1942, וחיבורו המונומנטלי ח'רבת אל-מפג'ר (1959). אל ח'רבת מפג'ר חזר כמה פעמים בשנות ה-50 של המאה ה-20 לצורך עיונים נוספים, ובניגוד להשגותיו של החופר הקודם באתר, דימיטרי בראמכי, ייחס את בניית הארמון לח'ליף האומיי חובב העינוגים, אל-וַליד השני, אחיינו של הִשׁאם.
בצד אלה חיבר המילטון מדריכים לאתר סמריה-סבסטיה בשומרון (1944) ולכנסיית המולד בבית לחם (1947).
ב-1948, בתום המנדט הבריטי, פרש המילטון מתפקידו במחלקת העתיקות והצטרף למשלחת החפירות של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, שבה פעל גם כמנהלן וכספרן. בתוך כך סייע במשך כמה עונות בחפירותיו של מקס מלוואן בתל נמרוד.
מ-1949 ועד 1956 שימש המילטון כמרצה בכיר במחלקה ללימודי המזרח הקדום בקולג' מודלן באוקספורד, ובשנים 1959–1962 כיהן כעמית בקולג' זה. משנת 1959 ועד לפרישתו ב-1972 פעל כאוצר מחלקת העתיקות של מוזיאון אשמוליאן. בד בבד, החל מ-1962, כיהן כאוצר הראשי של המוזיאון ויזם הקמת שתי מחלקות חדשות בו – למטבעות ולאמנות המזרח. ב-1960 נבחר לחבר האקדמיה הבריטית (FBA). 
בערוב ימיו תיאר המילטון את פועלו אחרי 1949 בספרו "מכתבים מהמזרח התיכון מאת ארכאולוג מזדמן" (1992).
מלבה לנדה

קורות חייה

מלבה (נואבנה) לנדה נולדה באודסה שבאוקראינה.
היא הייתה גאולוגית במקצועה, בוגרת המכון לחקר גאולוגי על שם סרגו אורדז'וניקידזה (כיום האוניברסיטה הלאומית של רוסיה לסיקור גאולוגי).
בשנת 1950 התמנתה לראש צוות המחקר והסיקור הגאולוגי בהרי קרטאו שבקזחסטן.

פעילות בתקופת ברית המועצות

ראשית מאבקה של לנדה החל בשנת 1976 כאשר התבטאה נגד השלטון הסובייטי לאחר חתימת הסכמי הלסינקי שנה קודם לכן, בטענה שלא ניתן לסמוך על מערכת הממשל הסוציאליסטית הסובייטית, בכך שתכבד את זכויות האדם במלואן או בחלקן. 
היא נענתה להצעה להצטרף לארגון זכויות האדם קבוצת הלסינקי, ופעלה בו עד למעצרה בשנת 1980.
לאורך שנות פעילותה בארגון, פעלה רבות בתמיכה ביהודי ברית המועצות ובדרישתם לעלות לארץ  ישראל, ונחשבה לאחת מאסירי ציון.
לאחר שחרורה מן הכלא המשיכה בפעילותה למען שמירת זכויות האדם, ובפרט לאחר נפילת ברית המועצות.

עלייה לארץ ישראל

ב-29 בדצמבר 2015 עלתה מלבה לישראל בגיל 97.
היא נפטרה ב-3 ביולי 2019. התגוררה עם בנה היחיד וכלתה בחיפה.
גאורג פון קיכלר

קריירה מוקדמת

קיכלר נולד בטירת פיליפסרוהה ליד הנאו שבגרמניה, למשפחה בעלת מסורת צבאית. בשנת 1900 התגייס לגדוד תותחנים. במלחמת העולם הראשונה שירת בהצטיינות כמפקד סוללת תותחים, וזכה בצלב הברזל מדרגה ראשונה. לאחר מכן, ב-1916 היה לקצין מטה בדיוויזיה ה-206. לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה השתתף במאבקים באזור הבלטי כמפקד דיוויזיית "קורלנד" של הפרייקור. לאחר פירוקם של הפרייקור, ב-1919 קיכלר נותר כאיש צבא הקבע ברייכסווהר במיוחד בתפקידי חינוך והדרכה. לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, היה קיכלר מקורב לשלטון החדש, וזכה לקידום, בשנת 1934 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, ובשנת 1937 מונה למפקד הקורפוס ה-1. במרץ 1939 היה מפקד הכוחות הגרמנים שהשתלטו על עיר הנמל העצמאית ממל.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939 היה קיכלר מפקדה של הארמייה השלישית, שכבשה את העיר החופשית דנציג. לאחר מכן מונה למפקד אזור ההגנה של מזרח פרוסיה. 
בשנת 1940 פיקד קיכלר על הארמייה ה-18 הגרמנית שכבשה את הולנד, והמשיכה במסעה לכיבוש בלגיה. הארמייה הביסה את הצבא הבלגי, כבשה את אנטוורפן והמשיכה אל תוך צרפת. על אף שלא הצליח למנוע את פינויו של כוח המשלוח הבריטי בדנקרק במבצע דינמו, הצטיינותו בתפקיד זה הביאה לקידומו לדרגת גנרל אוברסט.
במבצע ברברוסה הייתה הארמייה ה-18 חלק מ"קבוצת ארמיות צפון" שהוביל גנרלפלדמרשל וילהלם פון לב. קיכלר נע עם הארמייה שלו לכיוון לנינגרד, והיה חלק מהכוחות שביצעו את המצור על לנינגרד. בינואר 1942 הוחלף לב בקיכלר על ידי היטלר שקיווה שקיכלר, שהיה נאצי קנאי, יצליח יותר מלב שנכשל בכיבוש לנינגרד ובהכנעתה במצור.
קיכלר פיקד על קבוצת ארמיות צפון עד ינואר 1944, ונכשל בניסיונו להכניע את לנינגרד. הוא הידק את המצור והפגיז את העיר מרחוק בארטילריה כבדה. באפריל 1942 קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. בינואר 1944 פרצו כוחות הצבא האדום את המצור, וקיכלר ביקש מהיטלר כי הלה יורה לו על נסיגה על מנת להציל את קבוצת הארמיות שלו. בתגובה פוטר על ידי היטלר.

לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם השנייה נעצר קיכלר על ידי כוחות ארצות הברית, ונשפט ב"משפט הפיקוד העליון" במשפטי נירנברג ב-1948. הוא נדון לעשרים שנות מאסר בפועל על ביצוע פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות, שכללו את ביצוע פקודת הקומיסר, והנחלתה לחייליו הלוחמים בחזית. קיכלר שהה בכלא שמונה שנים בטרם שוחרר ב-1953 בשל בריאות לקויה. הוא מת בגרמיש-פרטנקירכן ב-25 במאי 1968.
צילום מלחמה

צילום מלחמה הוא ז'אנר בצילום העוסק בתיעוד עימותים חמושים ואורח החיים באזורי קרבות. רוג'ר פנטון היה הצלם הידוע הראשון שמזוהה עם תחום זה, כשצילם את מלחמת קרים בשנים 1854-1855. 
צילום מלחמה מתאר בדרך-כלל את המלחמה על כל פניה, ומציג גם את מעשי הגבורה וגם את מעשי הזוועות. השפעת הצילום על התודעה הפוליטית הציבורית הפכה לנושא טעון לאחר שהתגלו עוד ועוד מקרים בהם צלמים ביימו וסדרו את הסצנות אותן צילמו, על מנת להגביר את הדרמטיות. עידן הצילום הדיגיטלי והעריכה הגרפית הביאו לפקפוק כבד באמינותו של תחום צילום זה ולפיכך, בתועלתו העיתונאית.

היסטוריה

הצילום שימש כבר מראשית ימיו לתיעוד מידע ואירועים היסטוריים, אך טכניקת הצילום הראשונית שבה השתמשו אז, דאגרוטיפ, דרשה זמן ומאמץ רב להפקה, וצלמים נדרשו להיסחב עם הציוד הכבד והמסורבל של אותם ימים ולתעד את פעולות הקרב המהירות, אך במציאות, כל תמונה הייתה זקוקה לחשיפה של מספר דקות על מנת להיקלט, כך שלא היה אפשר לתעד פעילות חיה, ולכן לא שימשה לצילום מסוג זה. 
צלם המלחמה הראשון היה אמריקאי אלמוני, שצילם מספר תמונות דאגרוטיפ במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ב-1847. רוג'ר פנטון יצא בשנת 1855 עם ציוד מסורבל, והיה מוגבל לצילומים של נוף או אובייקטים קבועים. הוא נסחב לאורך כל הדרך עם כרכרת משא גדולה. לאנגליה חזר עם מעל 350 תשלילים בפורמט גדול. בשנות ה-50 המאוחרות נסע פליצ'ה באטו להודו כדי לצלם את המרד ההודי הגדול, והפיק מספר גדול של תמונות. לאחר מכן נסע לסין, שם צילם את מלחמת האופיום השנייה.
מכיוון שהצלמים הראשונים לא היו מסוגלים לצלם אובייקטים נעים, הם התמקדו בהיבטים יותר נייחים במלחמה, כמו ביצורים ופריסת חיילים על הקרקע לפני ואחרי הקרב. גם דיוקנאות של חיילים היו מאד מקובלים, אך על מנת להפיק תמונה, היה על אובייקט התמונה להיות דומם לחלוטין במשך מספר דקות. היו צלמים ששחזרו סצנות מן הקרב כדי לצלמן שוב. אלכסנדר גרדנר ומת'יו בריידי אף לקחו גופות של חיילים וסידרו אותם מחדש במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית (1861-1865) על מנת להעביר את מעשי הזוועה שהתרחשו במלחמה.
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנים 1878-1880 צולמה על ידי ג'ון בורק, שנסע עם הכוחות האנגלים. היה זה מיזם מסחרי, והוא קיווה למכור אלבומים של תמונות מן המלחמה. במהלך המאה ה-20 צלמים כיסו את כל העימותים המרכזיים, ורבים מהם אף נהרגו במהלך עימותים אלו. אחד מן הצלמים המפורסמים היה רוברט קאפה, שסיקר את מלחמת האזרחים בספרד, את יום הפלישה לאירופה ואת נפילת פריז, ונהרג כשעלה על מוקש בוייטנאם (אז הודו-סין) במאי 1954. 
צילום המלחמה אפשר לציבור להיות מעודכן היטב בחדשות מהמלחמה. היכולת לשכפל באופן המוני של תמונות לא אפשרה רק עדכון של הציבור, אלא גם אפשרה תיעוד היסטורי ונדיר של מאורעות.

צלמי מלחמה

צלמים העוסקים בתיעוד מצבי מלחמה הם חשופים מאד, ולכן עלולים בסופו של דבר להיפגע, ולעיתים אף להיהרג בזמן עבודתם בשטח. עיתונאים וצלמים אומנם מוגנים על ידי אמנה בינלאומית, אך ההיסטוריה מראה כי לפעמים הם מהווים מטרות של אחד הצדדים הנלחמים, אם המטרה היא לנקום בצד האויב או למנוע את הבאת החומר המצולם אל שאר העולם. צילום מלחמה הפך מסוכן יותר עם התפתחות הטרור, שמפר את חוקי המלחמה והאמנות הבינלאומיות. במלחמת עיראק, נתפסו מספר צלמים והוצאו להורג, וכמה נהרגו מאש חיה. שני צלמים עיראקים שעבדו עבור סוכנות הידיעות רויטרס נהרגו על ידי הכוחות האמריקאיים במהלך תקיפה אווירית, דבר שעורר שערורייה גדולה בכל העולם.
צלם איטלקי בשם רפאל צ'יריאלו שהרבה לסקר מלחמות בעולם, בהן בסיירה לאון, אפגניסטן, רואנדה, לבנון וקוסובו נהרג ב-2002 ברמאללה. הירו מוראמוטו, צלם של "רויטרס" נהרג ב-2010 בעת שכיסה את מהומות בתאילנד.
רובי יאנג

ביוגרפיה

יאנג היה קיצוני שמאלי מצטיין בקבוצת הפועל חיפה. בגיל 16 הצטרף לקבוצת הנוער וזכה איתה באליפות הנוער בעונה ללא הפסד. עונתו המצוינת בנוער הקפיצה אותו לבוגרים על ידי המאמן זלטקו צ'קובסקי. יאנג שיחק בהפועל חיפה בין השנים 1959–1969 וזכה פעמיים בגביע המדינה, ב-1963 וב-1966. באותן שנים הוא עבד כמורה לחינוך גופני במחוז חיפה.
לצידו של יאנג שיחקו בשורות הפועל חיפה ונבחרת ישראל כוכבים גדולים כגון: יצחק אנגלנדר, יוחנן וולך ואבא גינדין. בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 שימש כקפטן הפועל חיפה וגם כקפטן החיפאי הראשון של הנבחרת, שבה רשם 50 הופעות בינלאומיות ושמונה שערים. הוא היה שותף בנבחרת ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שאותה אימן עמנואל שפר, אשר הגיעה עד לרבע הגמר. יאנג כבש לזכות הפועל חיפה 60 שערים ב-247 הופעות. בן דודו, ויקטור יאנג, שיחק בקבוצה כקיצוני ימני, והם כונו "צמד הדודנים".
יאנג היה הפרשן הראשון של מחלקת הספורט של הטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון). בשנת 1969 ירד יאנג לארצות הברית וכמו חבריו לקבוצה, וולך ואנגלנדר, רכש השכלה אקדמית והשלים תואר ראשון בחינוך גופני ותואר שני במדעי שיקום ההתנהגות. בשנת 1972 הצטרף לקבוצת ניו יורק קוסמוס וזכה עימה באליפות. בהבדל של שנים ספורות שיחקו בקבוצה גדולי כדורגלני תבל, ביניהם פלה ופרנץ בקנבאואר, וכן הכדורגלן הישראלי, מרדכי שפיגלר. לאחר מכן חזר יאנג לתקופה נוספת בהפועל חיפה בשנות ה-70. במשאל שנערך בקרב אוהדי הפועל חיפה זכה יאנג, שנחשב לאחד מסמליה החשובים של הקבוצה, בתואר "כדורגלן המילניום" של הפועל חיפה.
בשנת 1994 נקרא רובי על ידי יו"ר הפועל חיפה, יצחק אנגלנדר, חברו לשנות הזוהר של המועדון, לאמן את הקבוצה בשעת חירום, אך פוטר לאחר מכן על ידי רובי שפירא. כשראה יאנג שקריירת האימון שלו לא צלחה, חזר לארצות הברית. שימש כמאמן קבוצת כדורגל הנשים של קווינס קולג' שבניו יורק.