google/wiki40b huggingface dataset:
אלכס גרוזה

קריירת מכללות ונבחרת ארצות הברית

גרוזה נולד וגדל בעיר מרטינס פרי שבאוהיו, כאחיו הצעיר של שחקן הפוטבול לו גרוזה, אחד השחקנים הבולטים בתולדות קבוצת קליבלנד בראונס.
בין השנים 1945–1949 למד באוניברסיטת קנטקי, והוביל את קבוצת הכדורסל שלה לשתי זכיות רצופות באליפות טורניר המכללות ב-1948 וב-1949. בשתי עונות אלו נבחר ל-MVP של פיינל פור ה-NCAA, וכן לחמישיית העונה של ליגת המכללות עם ממוצעים של 11.7 ו-20.5 נקודות למשחק, בהתאמה.
בקיץ 1948 השתתף באולימפיאדת לונדון כחבר נבחרת ארצות הברית בכדורסל, והוביל אותה לזכייה במדליית הזהב עם שיא קבוצתי של 11.1 נקודות בממוצע למשחק.

קריירת משחק

גרוזה נבחר על ידי אינדיאנפוליס אולימפיאנס בבחירה השנייה של דראפט ה-NBA‏ 1949, אחרי האווי שאנון. לצידו של גרוזה נבחרו על ידי האולימפיאנס חמישה שחקנים נוספים ששיחקו עמו בקנטקי, כולל הרכז ראלף בירד. בעונת הרוקי שלו קלע 23.4 נקודות למשחק והוביל את קבוצתו למאזן הרביעי בטיבו בליגה, 39–25. בסיבוב הפלייאוף הראשון גברו האולימפיאנס על שבויגן רד סקינס בתוצאה 2–1, אך בשלב הבא הפסידו לאנדרסון פקרס בתוצאה זהה. בסיום העונה נבחר גרוזה לחמישיית העונה הראשונה ב-NBA, וכן זכה באופן בלתי רשמי בתואר רוקי השנה; באותה תקופה זוכי הפרס נבחרו על ידי קבוצת עיתונאים, והפרס לא הוכר באופן רשמי על ידי הליגה.
בעונתו השנייה בליגה, 1950/1951, העמיד ממוצע של 21.7 נקודות למשחק ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר לצד חברו לקבוצה ראלף בירד. אינדיאנפוליס סיימה את אותה עונה במקום השמיני בליגה והודחה בסיבוב הפלייאוף הראשון על ידי לוס אנג'לס לייקרס, על אף יכולת נהדרת של גרוזה שקלע 32.3 נקודות למשחק מול ג'ורג' מייקן. גרוזה נבחר בשנית לחמישיית העונה, והשלים עונה שנייה ברציפות כשחקן בעל אחוזי הקליעה הגבוהים בליגה, עם 47.8% ו-47.0% בהתאמה. הייתה זו גם העונה השנייה ברציפות אותה מסיים גרוזה כשחקן בעל ממוצע הנקודות השני בגובהו בליגה, אחרי ג'ורג' מייקן.
בקיץ 1951 נחשפה שערוריית הימורים שהיו מעורבים בה 33 שחקנים משבע אוניברסיטאות שונות בליגת המכללות האמריקאית, בין השנים 1947–1950. בין החשודים היו גרוזה ובירד, אשר הושעו מליגת ה-NBA לצמיתות לאחר שהודו בחקירתם כי מכרו משחקים כשחקני קנטקי בעונת 1948/1949. מאז המקרה לא שב גרוזה לשחק כדורסל.

קריירת אימון

בשנת 1959 מונה גרוזה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת בלארמין אשר בלואיוויל, קנטקי, אותה אימן במשך 7 שנים.
בעונת 1970/1971 אימן את קבוצת קנטקי קולונלס מליגת ה-ABA בשני משחקים, בין פיטורי המאמן ג'ין רודס לבין מינויו של פרנק רמזי לתפקיד. בעת הקמת קבוצת סן דייגו קונקיסטדורס מה-ABA מונה גרוזה לג'נרל מנג'ר שלה, ולקראת עונת 1974/1975 מינה את עצמו למאמנה הראשי, כמחליפו של המאמן היוצא וילט צ'מברליין. לאחר שפתח את העונה עם מאזן ניצחונות שלילי 15–23 התפטר גרוזה מתפקידו, ונשאר בתפקיד הג'נרל מנג'ר עד פירוק הקבוצה בשנת 1975.
לאחר קריירת האימון עבד גרוזה כמנהל מכירות. בשנת 1995 נפטר כתוצאה ממחלת הסרטן, בגיל 68.
אביבה גלעדי

ביוגרפיה

גלעדי נולדה בשנת 1917, בבודפשט, למשפחת שמואל פישמן, וקיבלה את השם אווה. אמה הייתה גיזלה לבית קופפרשטיין. היא למדה בבית הספר התיכון העברי בבודפשט, בה גילתה חיבה למדעי הטבע. קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת בודפשט בשנת 1942, ולאחר מכן המשיכה לעבוד באוניברסיטה בו למדה בלי לקבל משכורת. לאחר כניסת הנאצים להונגריה התחבאה בגטו עד שנתפסה והועברה למחנה עבודות כפייה ליד בודפשט. בהמשך נכללה במשלוח לאושוויץ אך נמלטה והתחבאה עד הגעת הצבא האדום לבודפשט בינואר 1945. בשנת 1946 עברה לווינה, בה נישאה למיכאל גלעדי, טכנאי רנטגן. בינואר 1948 עלו לארץ ישראל עם סרטיפיקט מזויף. 
היא לימדה שלוש שנים בבית ספר התיכון שבקיבוץ גבעת השלושה, ועבדה תקופה מסוימת במכון ויצמן. ב-1955 עברה גלעדי לחיפה, והחלה לעבוד בטכניון, בתחילה במחלקה לפיזיקה, ובשנת 1958, עת הוקמה המחלקה ללימודי הנדסה גרעינית, עברה ללמד במחלקה זאת. 
ב-1959, לאור הצטיינותה, קיבלה מלגה מארצות הברית, להשתלם בלימודי הנדסה גרעינית ב"אָרְגוֹן" (Argonne National Laboratory) - המעבדה של מחלקת האנרגיה במדינת אילינוי, וכן במחלקה לפיזיקה גרעינית של אוניברסיטת מישיגן. כשסיימה את שנת הלימודים עבורה ניתנה המלגה, הציעו לה האמריקאים להישאר שנה נוספת בארצות הברית, ולזכות בתואר גבוה במדעי הגרעין. במקביל ללימודי התואר, עברה קורס מיוחד למפעילי כורים גרעיניים בהצלחה, וקיבלה רישיון להפעלת כורים גרעיניים. עד סוף 1963 הייתה האישה היחידה בעולם המערבי שהחזיקה ברישיון שכזה.
גלעדי שבה לישראל והדריכה סטודנטים בטכניון במדעי הגרעין. במסגרת שיתוף פעולה עם משרד הביטחון הפעילו הסטודנטים בהדרכתה את הכור האטומי בנחל שורק. 
ב-1963, הוזמנה גלעדי שנית על ידי רשות המים של ממשלת ארצות הברית הפעם כדי לסייע בהפעלת כור גרעיני חדש שהוקם במרכז הגרעיני בפוארטו ריקו, ה-BONUS (Boiling Nuclear Superheater (BONUS) Reactor Facility), ומיועד לפרויקט התפלת מים. במסגרת תפקידה זה הכשירה גלעדי צוות של מהנדסים, אשר עסקו לאחר מכן בתפעול השוטף של הכור. כמו כן לימדה קבוצת צעירים לקראת תואר מוסמך באנרגיה גרעינית.
אביבה גלעדי הייתה נשואה פעמיים - בהונגריה, למתמטיקאי איוואן שרש (1966-1907), ממנו התגרשה, ואחר כך בישראל, למיכאל גלעדי, יליד פולין. מנישואיה השניים נולדו לה שני ילדים.
אילן עמית (סופר)

קורות חיים

נולד ב 1967 גדל ברמת השרון ולמד בתיכון רוטברג. למד מדעי החיים (תואר שני) וקולנוע באוניברסיטת תל אביב. 
עבודת המחקר שלו לתואר השני בביוכימיה עסקה במעבר אינפורמציה בין חלבונים במעגל התאי.
פרסם מאמרים במדע פופולרי, סיפורים קצרים בבטאוני ספרות וספרים.
סרט קצר שביים, "זמן שבור" (2008) (Broken time) בהשתתפות דליה שימקו ולירון בן שלוש זכה בפרס מצוינות מטעם BAFTA ."
חי בתל אביב ואב לשתי בנות.
ארנסט פון ריכל

ביוגרפיה

פון ריכל נולד ב-21 ביולי 1754 בציצנף, שהייתה חלק מממלכת פרוסיה, לאדם גאורג פון ריכל שהיה קצין פרוסי, ולאגנס אוגוסטה הדוויג לבית פון שנל.
בשנת 1770 הצטרף ארנסט לצבא הפרוסי, ובשנת 1774 הוסמך כלוטננט ברגימנט הרגלים ה-27. בשנת 1777 מונה פון ריכל לשליש הרגימנט, ובתפקיד זה שימש במהלך מלחמת הירושה הבווארית. בשנת 1782 הוצב פון ריכל תחת חסותו של גנרל פרידריך כריסטוף פון זאלדרן במטהו של פרידריך הגדול, ובתפקיד זה העביר כמה רפורמות חשובות בצבא.
בתקופת מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה איבטח פון ריכל את נסיגת הצבא בשנת 1792 בשמפאן, והוביל את ההסתערות לעבר פרנקפורט. במהלך המצור של מיינץ פיקד על כוח מעורב תחת פיקודם של היינריך פון קלייסט ופרידריך כריסטיאן לאוקהארד, ובמהלך המצור על לנדאו אף היה מפקד הכוח הפרוסי באופן זמני. לאחר מכן התקדם פון ריכל בסולם הדרגות בצבא, ויחד עם חבירו גבהרד לברכט פון בליכר נחשב לאחד הטובים ממפקדי הצבא הפרוסי. בהמשך מילא פון ריכל תפקידים דיפלומטיים במנהיים, קאסל ודרמשטדט, ולאחר מכן אף שירת בסנקט פטרבורג בחצר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. לאחר שלום בזל בשנת 1795 הכין פון ריכלתוכניות להקמת צי מלחמתי, ובשנת 1797 מונה על ידי פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה למפקד האקדמיות הצבאיות בצבא הפרוסי.
בשנת 1806 מונה פון ריכל למפקד אחד הכוחות שיועדו להילחם בנפוליאון, והוצב עמו בין ינה לויימאר. ב-14 באוקטובר הותקף כוחו של פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן בינה על ידי הצרפתים, אולם הנסיך הוהנלוהה פנה לפון ריכל בבקשת עזרה מאוחר מדי, ובשל כך לא הצליח פון ריכל לשנות את תמונת הקרב, והצבא הפרוסי נחל מפלה כבדה בקרב ינה-אאורשטדט. לאחר הקרב נמלט פון ריכל לשטטין ומשם לקניגסברג, שם מונה לתפקיד המושל הכללי. פון ריכל טיפח יחסים קרובים עם המלכה לואיזה, והיה ממונה על הקמת ה"פרייקור". בשנת 1813 עם פרוץ המערכה בגרמניה כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית השישית, ביקש פון ריכל מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה לקבל תפקיד פיקודי, אולם המלך סירב לתת לו כל תפקיד בצבא.
פון ריכל התגורר בפומרניה, ובשנת 1819 היה ממקימי המוזאון הלאומי בברלין, וב-14 בינואר 1823 מת בביתו בהזלאו.
קבוצת שגריר

היסטוריית החברה

שגריר נוסדה בשנת 1984 בשנת 2004 נמכרה החברה לקבוצת DBSI, והתאחדה עם חברת פוינטר תחת השם"שגריר מערכות" בשנת 2016 התפצלה מחברת פוינטר והונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובכך הפכה לחברה ציבורית.

חברות נוספות

קבוצת שגריר מחזיקה ב–72% מחברת Car2Go הפועלת בתחום שיתוף מכוניות בישראל.ת
בשנת 2018 קבוצת שגריר הקימה חברת בת "מסה-ית" העוסקת בתחום שירותי תובלה והובלת מטען כבד.

תרומה לקהילה וחסויות

קבוצת שגריר תומכת בקהילות השונות ומדי שנה משתתפת במגוון פעילויות תרומה לקהילה ותומכות בשיתופי פעולה עם עמותות קהילתיות
בנוסף, קבוצת שגריר הינה נותנת החסות של קבוצת הכדורסל הפועל חולון ומסייעת באירועים קהילתיים.
לארה גראנז'ון

ביוגרפיה

מולר נולדה וגדלה בנומאה, קלדוניה החדשה.

2010

באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיינדהובן, הולנד 2010 זכתה גראנז'ון בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.22 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:30.93 דקות

2012

באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה גראנז'ון במקום 18 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:44.28 דקות.

2015

באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר 2015 זכתה גראנז'ון בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.85 דקות, אחרי פרנציסקה הנטקה מגרמניה (2:03.01 דקות) ולפני אלסיה פוליירי מאיטליה (2:04.37 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא צרפת חדש של 4:27.31 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (4:19.75 דקות) והאנה מיילי מבריטניה (4:26.87 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.39 דקות.

2016

באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה גראנז'ון במקום 18 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.69 דקות ובמקום 22 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:43.98 דקות.

2017

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיימה גראנז'ון במקום 13 במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:33:12.00 שעות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקופנהגן, דנמרק בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:28.77 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:24.78 דקות) ולפני בת ארצה פנטין לספר (4:30.68 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.31 דקות, אחרי פרנציסקה הנטקה (2:03.92 דקות) ואילריה ביאנצ'י מאיטליה (2:04.22 דקות).

2018

באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד 2018 זכתה גראנז'ון בשתי מדליות ארד במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:19:42.9 שעות, אחרי אריאנה ברידי מאיטליה (5:19:34.6 שעות) ושרון ון רוונדאל מהולנד (5:19:34.7 שעות) ובתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ ביחד עם דוד אוברי, ליזה פו ומרק אנטואן אוליבייה בתוצאה של 52:46.7 דקות אחרי הולנד (52:35.0 שעות) וגרמניה (52:35.6 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:22.0 שעות ובמקום שמיני במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 57:25.6 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין בדצמבר אותה שנה היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:29.56 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4:27.91 דקות ועלתה שלישית למשחה הגמר.

2019

במסגרת סבב גביע אירופה שנערך ב-31 במרץ 2019 זכתה גראנז'ון במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:59:28.45 שעות, לפני אורלי מולר (1:59:29.15 שעות) ואוסיאן קסיניול (1:59:30.05 שעות), שתיהן מצרפת.

מדליית ארד עולמית

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית שנערכה ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:08:21.2 שעות, אחרי אנה מרסלה קוניה מברזיל (5:08:03.0 שעות) ופיניה וונראם מגרמניה (5:08:11.6 שעות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:50.0 שעות, עשירית השנייה איטי ממדליית ארד, במקום תשיעי במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 58:01.5 דקות ובמקום שישי במשחה שליחים 4x1.250 ק"מ משולב ביחד עם דוד אוברי, אורלי מולר ומארק אנטואן אוליבייה בתוצאה של 54:37.1 דקות.
מטבע מקומי

כללים כלכליים אלטרנטיביים

מערכות מטבע מקומי מוקמות כדי להשלים מערכות כלכליות רשמיות או אפילו כדי להציב אלטרנטיבה לכשלים שלהן. לכן הן מושתתות בדרך כלל על כללים כלכליים אלטרנטיביים, שלעיתים קרובות אף עומדים בניגוד לכללי המערכת המוניטרית הרשמית.
בלי ריבית/ ריבית שלילית: 
מערכות מטבע מקומי נועדו לעודד סחר, והיות והן לרוב קטנות ומועטות משתתפים יחסית לשוק הלאומי או הגלובלי, האיום המרכזי על פעילותן הוא סטגנציה, כלומר קפאון של המסחר כתוצאה מחוסר פעילות. מסיבה זו ובשל העדפות ערכיות של מרבית העוסקים בתחום, מערכות אלו פועלות ללא ריבית או אפילו במנגנון של ריבית שלילית, כך שלמטבע אין תפקיד של אגירת ערך, והוא נועד ומכוון למסחר הקהילתי בלבד.
שוויון ערך העבודה
מתוך תפיסה ערכית אלטרנטיבית, מבוססות מערכות מטבע מקומי רבות על שוויון בערך העבודה. מכאן השימוש הנפוץ ב"שעות", דוגמה מובהקת לכך היא בנק זמן - מודל קהילתי במיוחד בו הערך של תרומתו של כל משתתף נמדד אך ורק בזמן שהוא משקיע. השימוש בזמן העבודה כאמת מידה הוא שונה מאד מהמערכת הכלכלית הלאומית והגלובלית בכך שהוא מיישם שוויון בערך העבודה, להבדיל מהמצב בכלכלה הקלאסית, שבה ערכה של שעת עבודה של בנקאי השקעות, למשל, יכול להיות גבוה פי מאות מערך שעת עבודתו של פועל ייצור.
כלכלה מקומית בעולם גלובלי
רעיון מרכזי במערכת מטבע מקומי הוא ההעדפה של מסחר בטובין ושירותים ברמה המקומית ובתוך קהילה. כשהמשתתפים משתמשים במטבע המקומי, הם משאירים את הערך שקהילתם מייצרת בתוך הקהילה. העדפה זו מנוגדת למגמות של שוק "חופשי" גלובלי השולטות במדיניות הכלכלית במערב, ובאה לשרת ערכים אלטרנטיביים של הון חברתי, כלכלה אקולוגית ומרקם קהילתי.

מטבע מקומי בישראל - קהילת מחרוזת ובנק זמן

ב-1999 הוקמה בישראל קהילת מחרוזת כמערכת מטבע מקומי. קהילת מחרוזת שהוקמה על ידי קבוצת פרמקלצ'ר ישראל משתמשת במטבע מקומי הנקרא "חרוזים" ופועלת בשיטה פשוטה יחסית של ניהול המסחר על ידי רכזי קהילה, המוציאים לאור מדריך של השירותים והמוצרים שמציעים החברים בעד "חרוזים" או בתעריף משולב של "חרוזים" ושקלים. ניסיון חשוב זה הקיף בשיאו כשלוש מאות חברים אך נראה שכעת הוא נמצא בסטגנציה. 
בשנים האחרונות הקימו מספר מתנ"סים ומרכזים קהילתיים בנקי זמן - מודל קהילתי של מטבע מקומי הנשען על עבודה קהילתית מאורגנת ונועד לסייע לאוכלוסיות המודרות מהכלכלה הרשמית, כמו אוכלוסיות קשישים ועולים.
הא ג'ין

ביוגרפיה

הא ג'ן הוא שם העט של Jīn Xuěfēi הוא נולד ב-1956 בפרובינציה ליאונינג בסין. מאידך שם העט שלו: הא הוא קיצור של העיר האהובה על הסופר חרבין (Hā'ěrbīn) אביו היה קצין בצבא השחרור העממי. בהיותו בן 19 הוא השתחרר מהצבא והחל ללמוד בפרובינציה חיילונגג'יאנג בעיר חרבין באוניברסיטת חיילונגג'יאנג ושם ב-1981 סיים את לימודי התואר הראשון. את התואר השני השיג באוניברסיטת שאנדונג המצויה במחוז שאנדונג ב- 1984. ב- 1985 הוא זכה במלגת לימודים מאוניברסיטת ברנדייס אשר בארצות הברית והחל ללמוד בה. בעקבות אירועי כיכר טיין - אן - מן החליט הסופר לא לחזור לסין ולכתוב באנגלית את יצירותיו הספרותיות. ב-1993 הוא סיים את לימודיו האקדמיים עם תואר דוקטור בספרות אנגלית. הוא מרצה בין היתר באוניברסיטת בוסטון ובאוניברסיטת אמורי אשר בארצות הברית. 
בין השנים 1990 ל- 1996 פרסם ג'ין חמישה ספרי שירה ובין השנים 1996 ל-2011 הוא פרסם ארבע אסופות של סיפורים קצרים וחמישה רומנים, בנוסף למאמרים האקדמיים שפרסם במסגרת עבודתו כמרצה וחוקר ספרות. יצירתו המפורסמת ביותר היא הרומן אשפת מלחמה, הספר מתאר את קורותיו של יו יואן, חייל סיני בצבא מתנדבי העם אשר לחם במלחמת קוריאה. הספר מתאר את אירועי המלחמה, ואת עולמו הפנימי של יו-יואן. את הספר הקדיש הסופר לאביו אשר היה חייל בצבא מתנדבי העם במלחמת קוריאה. הניו יורק טיימס כתב על הספר: " יו-יואן הוא מהדמויות המורכבות והעשירות שקמו לעולם הספרות בשנים האחרונות... יצירה מוסרית שהיא גם נצחית ואוניברסלית..."
לה ליברטה

לה ליברטה (בצרפתית: La Liberté; במרוקאית יהודית: אלחוררייא; בעברית: החירות) היה עיתון שבועי יהודי-מרוקאי דו-לשוני שיצא לאור בטנג'יר בשנים 1914-1922. העיתון יצא לאור במקביל במהדורה צרפתית ובמהדורה ערבית-מרוקאית יהודית הכתובה באלפבית עברי.
עורך ומייסד העיתון היה שלמה בן חיון, עיתונאי יהודי-מרוקאי אשר ערך קודם לכן מספר עיתונים, בהם העיתון Le Reveil du Maroc (יצא לאור בשנים 1883-1903; נוסד על ידי עו"ד אברהם לוי-כהן). בנוסף לו, כתבו בעיתון באופן קבוע מספר פובליציסטים שונים, ביניהם ד"ר ישראל מני, יליד חברון שהגיע לטנג'יר לעסוק בעריכת דין.
העיתון הכריז על עצמו כ"מייצג האינטרסים היהודיים במרוקו". הוא הרבה לעסוק בנושאים הקשורים ליהדות מרוקו ובמיוחד ליהדות טנג'יר. העיתון עסק גם בעניינים הקשורים ביהדות העולם, בהתפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל ובסוגיות עולמיות, כולל דיווחים באשר למלחמת העולם הראשונה שהתרחשה במהלך שנות קיום העיתון. לאורך שנותיו העיתון נקט בעמדה פרו-צרפתית ברורה ואף קיבל מימון חלקי מהרשויות הצרפתיות במרוקו, והעיתון יצא נגד התעמולה הענפה של גרמניה והאימפריה העות'מאנית במרוקו באותן שנים. לעיתון היה יחס חם ואוהד לציונות ולבניין היישוב היהודי בארץ ישראל.
עם פטירתו של שלמה בן חיון ב-1921, גברו הקשיים הכלכליים של העיתון והוא פסק מלהופיע בשנת 1922.
בשנות האלפיים העיתון עבר סריקה והועלה לרשת האינטרנט כחלק מפרויקט עיתונות יהודית היסטורית. נכון לשנת 2014 נסרקו גליונות העיתון שיצאו לאור בין השנים: 1915-1917 ו-1921-1922. עבור שנים אלו נסרקו לאתר הן המהדורה הצרפתית והן המהדורה המרוקאית יהודית של העיתון.
פיצה האט

היסטוריה

פיצה האט הוקמה ב-1958 בוויצ'יטה שבקנזס, על ידי האחים דן ופרנק קרני. הרעיון לפיצריה היה יחסית חדשני באותה תקופה, אך הפיצריה זכתה להצלחה רבה.
בשנת 1977 נרכשה החברה על ידי ענקית-המזון "פפסיקו". כחלק מ"פפסיקו", שיתפה פיצה האט פעולה עם חברת המשקאות הקלים "פפסי קולה" ועם חברת החטיפים "פריטו ליי", שתיהן בבעלות "פפסיקו". באוקטובר 1997 הקימה פפסיקו את חברת "טריקון" (Tricon), והעבירה אליה את השליטה על החברות פיצה האט, KFC וטאקו בל. ב-16 במאי 2002 טריקון הפכה רשמית ל-Yum! Brands.

מוצרים

פיצה האט מייצרת מגוון של מוצרי מזון, מלבד פיצות. המנה המוכרת ביותר של החברה היא "פיצה פאן", שבדרך כלל זמינה בארבעה גדלים שונים: פיצה אישית, קטנה (זמינה בחלק קטן יותר של הסניפים), בינונית או גדולה. "פיצה פאן" נחשבת לייחודית היות שהבצק שלה עבה יותר מרוב הפיצות המסחריות.
בנוסף לפיצות, פיצה האט מגישה גם מקלות גריסיני, טבעות בצל, כנפי עוף, לחם שום, פסטות למיניהן ועוד.

סניפים ברחבי העולם

ב-1958 הוקם הסניף הראשון של פיצה האט מחוץ לארצות הברית, בקנדה. תוך זמן קצר יחסית, נפתחו סניפים רבים נוספים של פיצה האט מחוץ לארצות הברית: במקסיקו, בדרום אמריקה, באוסטרליה, באירופה, במזרח הרחוק ובאפריקה. כיום, פיצה האט מתפעלת סניפים ביותר ממאה מדינות וטריטוריות ברחבי העולם.
סניפי פיצה האט השונים מגישים מנות משתנות בהתאם למיקומם, לתרבות ולהעדפות של התושבים המקומיים. כך למשל, במדינות המאוכלסות בעיקר על ידי מוסלמים (כגון בנגלדש או מלזיה) מוגשות המנות בהתאם לחוקי החלאל. בסניפים שבאוסטרליה וניו זילנד, בניגוד לרוב הסניפים בעולם, ההזמנות נעשות ברובן הגדול במשלוחים או כ"טייק אוויי" (Take-Away) בשלושה סניפים מרכזיים, בבריזביין ובסידני באוסטרליה, ובאוקלנד בניו זילנד. סניף הרשת שהוקם בתאילנד עם הזמן התפצל לחברה עצמאית פיצה קומפני.
הסניף הראשון בישראל נפתח ב-11 באוקטובר 1990 בדיזנגוף סנטר בתל אביב. נכון ל -2016, המחזיקה בזיכיון לסניפי פיצה האט בארץ היא חברת "טבסקו החזקות בע"מ". בישראל חלק מסניפי הרשת כשרים, וסניפים אלו הם היחידים בעולם העונים על דרישות הכשרות.
בשנת 2012 היו לרשת כ-11,139 מסעדות ב-94 מדינות וטריטוריות ברחבי העולם, מתוכם יותר מ-6,000 סניפים בארצות הברית.
נכון ליוני 2018 לרשת 87 סניפים בישראל.

ארגוני נהגים

בסוף 2004 החלו נהגי המשלוחים של פיצה האט בארצות הברית להתארגן כנגד החברה. נהגים אלו טענו כי תנאי העבודה שלהם גרועים, מכיוון שנהג ממוצע בפיצה האט מקבל 50 סנט למשלוח, בעוד פיצה האט מחייבים את הלקוח לשלם דולר ו-50 סנט דמי משלוח לכל משלוח. שכר העבודה של נהגים אלו נמוך בהשוואה לממוצע הלאומי בארצות הברית לנהג משלוחים, שהוא כדולר ו-25 סנט למשלוח. ארגונים כאלה כוללים את "הארגון הלאומי לשירות העובדים" (SEIU - Service Employees International Union) ו"ארגון נהגי משלוחי הפיצות" (APDD - Association of Pizza Delivery Drivers). בנוסף לטענותיהם על המשכורת הנמוכה, הנהגים מתלוננים גם על סכנות בטיחות בעבודתם.
יצחק טוניק (מבקר המדינה)

חייו

יצחק טוניק נולד בשנת 1911 בסטולפצה, עיירה במחוז נובוגרודק (אז, במזרח פולין וחלק מן האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס), לזאב וברכה, במשפחה בת עשרה ילדים.
בבעלות המשפחה היה עסק לממכר בשר.
בבחרותו למד בישיבת מיר בליטא.
טוניק עלה ארצה בשנת 1934. עם הגעתו בתקופת המנדט הבריטי, החל בלימודי משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים.
בנובמבר 1938 הגיע לארץ אחיו נח, שהחל בלימודים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1945 הקים משרד עורכי דין בירושלים.
לאחר המלחמה, בשנת 1946 עלתה האחות חוה לארץ, ושנה לאחר מכן עלה גם האח עזריאל. שניהם הקימו מאוחר יותר משפחות בישראל.
זמן קצר לפני הכרזת המדינה ב-1948, בעת שהחל גיבושו של צה"ל כצבא של המדינה שבדרך, התגייס לצה"ל, והחל משנת 1949 עד סיום שירותו הצבאי שימש בתפקיד התובע הצבאי הראשי (תצ"ר) תחת פיקודו של אהרן חטר-ישי הפרקליט הצבאי הראשי (פצ"ר).
לאחר שחרורו מצה"ל, הפך לשותף במשרד עורכי הדין א' חטר-ישי שנוסד על ידי מפקדו לשעבר. בשנת 1960 צורף כשותף נוסף למשרד עו"ד יעקב מלץ, מי שנבחר לימים לתפקיד המבקר, עם תום כהונתו של טוניק.
השתתף (יחד עם אהרן חטר-ישי) בבדיקת נושא העסק הביש. הבדיקה שימשה לחיבור מסמך בן מאות עמודים, שהוגש לדוד בן-גוריון על ידי העיתונאי חגי אשד. על סמך בדיקה זו, לפיה ועדת השבעה עיוותה את הדין, שב בן-גוריון באוקטובר 1964 והעלה את הנושא בפני ראש הממשלה לוי אשכול. בשנת 1969 ייצג את מייקל רוהאן במשפטו על הצתת מסגד אל-אקצא.
בפברואר 1972 נבחר לשמש כראש לשכת עורכי הדין ובשנת 1975 נבחר שנית לתפקיד והמשיך לכהן בו עד מרץ 1979.
בינואר 1982 מונה למבקר המדינה ונציב תלונות הציבור, תפקיד בו כיהן עד ינואר 1987, מועד סיום כהונתו. במסגרת תפקידו נמנה עם מנסחי חוק יסוד: מבקר המדינה, שהיה בהליכי חקיקה באותה תקופה וכן נמנה עם יוזמי הקמתה של ועדת בייסקי - ועדת החקירה הממלכתית לוויסות מניות הבנקים.
עם תום כהונתו שימש כיו"ר הוועדה לעניין עיסוקים נוספים של חברי הכנסת, שמסקנותיה גרמו לשינוי המצב שהיה קיים עד אז, בו נשאו חברי כנסת בכפל תפקידים כראשי רשויות וח"כים כאחד.
כיהן כנשיא האגודה הישראלית של "שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים".
נפטר ב-1989. בשנת 1992 נקרא על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים.
נבחרת הזהב

נבחרת הזהב (בהונגרית: Aranycsapat; שמות נוספים באנגלית: Golden Team, Mighty Magyars, Marvellous Magyars, Magnificent Magyars, Magical Magyars) הוא כינויה הציורי של נבחרת הונגריה בכדורגל הטובה בכל הזמנים. נבחרת זו שיחקה יחד בין השנים 1950 עד 1956, אך העידן הרחב יותר של שחקניה היה בין השנים 1941–1960.
הרבה כדורגלנים יוצאי דופן שיחקו בנבחרת הזהב, אך פרנץ פושקש, שהפך לדמות סימבולית ונחשב עד היום אחד ההונגרים הידועים בעולם, בלט ביניהם. הבולט ביותר בין משחקי נבחרת הזהב הוא משחק הידידות שנערך ב־25 בנובמבר 1953 באצטדיון וומבלי בלונדון, (מכונה עד היום "משחק המאה") שהסתיים בניצחון הונגרי 6: 3 מול נבחרת אנגליה בכדורגל. נבחרת אנגליה לא נוצחה עד אז מעולם בוומבלי, והניצחון ההונגרי המשכנע הדהים את עולם הכדורגל. יחד עם זה המשחק החשוב ביותר של קבוצה זו היה משחק הגמר במונדיאל 1954, בו נוצחה נבחרת הונגריה הבלתי מנוצחת במשך חמש השנים לפני כן, 3-2 על ידי נבחרת מערב גרמניה. מנקודת המבט הגרמנית, הניצחון על ההונגרים הפייבוריטים, היה "ניצחון מזל" שמכונה עד היום בתולדות הכדורגל הגרמני "הנס של ברן".

האצטדיון של נבחרת הזהב

האצטדיון בבודפשט נבנה בשנת 1953 (כיום אצטדיון פרנץ פושקש). מספר הצופים הגדול ביותר נכח בו במשחק של נבחרת הזהב נגד נבחרת אוסטריה באותה שנה : 104,000 צופים. בין היתר אירח האצטדיון את משחק הגומלין של משחק המאה בוומבלי (6:3). במשחק גומלין זה מול אנגליה ההונגרים ניצחו 7:1.

מבנה הנבחרת

טקטיקת המשחק של הנבחרת הייתה פורצת דרך גם היא. המאמן גוסטב שבש הסיג לאחור את הקשר האחורי השמאלי להגנה וגם את החלוץ המרכזי הסיג לאחור לקשר שמאלי של הנבחרת ויצר מעין מערך של 4-2-4. ארבעה מגינים במקום השלושה שהיו מקובלים אז. מערך דומה שימש לימים את נבחרת ברזיל, אלופת העולם בכדורגל בשנת 1958.

התפרקות הנבחרת

בתחילת יולי 1956 הוחלף גוסטב שבש. מרטון בּּוּקוֹבִי, מונה למאמן הנבחרת בגלל הביצועים הגרועים של הנבחרת. התאחדות הכדורגל ההונגרית החליטה לא לשלוח נבחרת לאולימפיאדת מלבורן בשנת 1956. עוד לפני מהפכת אוקטובר. באותה השנה ניצחה נבחרת הזהב את נבחרת אוסטריה בווינה ב -2 באוקטובר 2:0. במהלך המהפכה, קבוצת הכדורגל הונבד, עמוד השדרה של הנבחרת, נסעה לווינה בתחילת נובמבר כדי לקבוע משחק נגד אתלטיק בילבאו ולאחר מכן יצאה לסיבוב הופעות במערב אירופה. הנבחרת שיחקה בפריז, נגד ראסינג פריז, בספרד נגד אתלטיק בילבאו ועוד. לאחר שהובסו 2–3 נגד אתלטיק בילבאו שיחקו בפלייאוף בגביע אירופה בבריסל בדצמבר אותה השנה מכיוון שהם לא ניתן היה לשחק בבודפשט. התוצאה הייתה 3: 3. בינואר 1957 החליטו פרנץ פושקש, שנדור קוצ'יש, זולטאן ציבור, דיולה גרושיץ' בווינה לא לחזור להונגריה. עם זאת, גרושיץ' חזר בכל זאת ביולי 1957. כך התפרקה נבחרת הזהב.