google/wiki40b huggingface dataset:
אריק תורסטוודט

קריירת מועדונים

תורסטוודט החל את קריירת הבוגרים במועדון הכדורגל וייקינג מליגת העל הנורווגית בשנת 1980, ובמהרה עבר למועדון הנורווגי אייק-טונסברג, שם שיחק שתי עונות וערך 38 הופעות, וחזר לוייקינג, שם ערך 44 הופעות בשתי עונות, והציג יכולת טובה מאוד. בפגרת החורף של עונת 1985/86 בבונדסליגה, עבר תורסטוודט לבורוסיה מנשנגלאדבך מהבונדסליגה, וירש מיד את אפודת השוער הראשון מאולריך זודה, שירד לספסל. תורסטוודט ערך תשע הופעות בחצי עונה זו. את העונה גלדבאך סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה. את עונת 1986/87 החל תורסטוודט בגלדבאך, אך לאחר שלושה משחקים עבר לגטבורג מליגת העל השוודית. תורטסוודט שיחק עונה אחת בגטבורג, בה ערך 22 הופעות. 
בדצמבר 1988 חתם תורסטוודט בטוטנהאם הוטספר, והיה לנורווגי הראשון ששיחק בפרמייר ליג. תורסטוודט שיחק במועדון אחד במשך תקופה ארוכה לראשונה בקריירה, וצבר בסך הכל 218 הופעות במשך שבע עונות רצופות, בהן הפך ליקיר האוהדים של טוטנהאם. כבר בשנת 1989 נבחר תורסטוודט על ידי האוהדים ככדורגלן השנה של טוטנהאם, ובשנת 1990 נבחר ככדורגלן השנה בנורווגיה. תורסטוודט זכה עם טוטנהאם בגביע ה-FA בשנת 1991, לאחר ניצחון בגמר 2-1 על נוטינגהאם פורסט בהארכה. תורסטוודט המשיך לעמוד בשערה של טוטנהאם עד לשנת 1996, אז נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגין פציעה בגב.

קריירה בינלאומית

תורסטוודט ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת נורווגיה בשנת 1982, והחל קריירה ארוכה במדים הלאומיים שארכה 14 שנים. בשנת 1994 הגיע תורסטוודט עם נורווגיה למונדיאל 1994, והציג בטורניר זה יכולת מצוינת, כאשר ספג שער אחד בלבד בשלושת המשחקים של נורווגיה בשלב הבתים. עם זאת, הנבחרת הנורווגית הודחה כבר בשלב זה, על אף שצברה ארבע נקודות, בגין מאזן פנימי נחות מול שלוש הנבחרות האחרות בבית שגם הן צברו ארבע נקודות. בשנת 1996 ערך תורסטוודט את הופעתו ה-97 והאחרונה במדים הלאומיים, והוא מדורג במקום הרביעי בדירוג שיאני ההופעות של נבחרת נורווגיה בכל הזמנים.

לאחר הפרישה

לאחר פרישתו עבד תורסטוודט כמאמן שוערים בנבחרת נורווגיה וכמנהל ספורטיבי במועדון הכדורגל וייקינג. 
תורסטוודט עובד כפרשן וכמנחה בתוכניות ספורט בטלוויזיה הנורווגית, וידוע בגישתו ההומוריסטית לפרשנות הספורט. בשנת 2005 אימן למשך תקופה קצרה את המועדון הנורווגי טופטה, שהוקם במסגרת תוכנית מציאות נורווגית. בגין זאת, זכה תורסטוודט בתואר איש השנה בטלוויזיה הנורווגית.
בתו של אריק תורסטוודט, שרלוט תורסטוודט, היא דוגמנית ידועה בנורווגיה ומנחה בערוץ MTV הנורווגי.
קומי צאי

קוּמִי צְאִי הוא שיר אהבה של המשורר חיים נחמן ביאליק. התחבר בתרס"ה 1905.
 כמו רוב שירי ביאליק, נכתב השיר בהגייה אשכנזית.
הולחן בלחן עממי והושר על ידי הפרברים, ואחר הולחן על ידי נעמי שמר, ועובד על ידי גיל אלדמע ובין מבצעי לחנה הזמרים: יהורם גאון, דודו זכאי, אודהליה ברלין ויוני נמרי. 
האני השר בגוף ראשון יחיד, קורא לאהובתו ומתאר עלילה אפשרית של טיול עד מפגש עמו בחיק הטבע בעונת האביב. הלשון השירית רצופה בהרמזים לפסוקי התנ"ך, בהם ספר בראשית ושיר השירים, כמו גם הרמזים אל פסוקים בשירתו שלו.
דנה כספי

דנה כספי (נולדה ב-1967) היא מתרגמת לעברית משפות סקנדינביות.

ביוגרפיה

כספי למדה ספרות סקנדינבית באוניברסיטת אדינבורו ובאוניברסיטת טרומסה בנורווגיה.
תרגומיה מהספרות הסקנדינבית נעים בין ספרות יפה, כספרו של פר אולוב אנקוויסט "ביקורו של רופא המלך", למותחנים כ"חוש השלג של העלמה סמילה" מאת פטר הוג, ולקלאסיקות של ספרות הילדים כבילבי מאת אסטריד לינדגרן. כן תרמה תרגומים ומאמרים לכתבי העת "אורות" ו"הפנקס".
בשנת 2011 זכתה בפרס שרת התרבות לספרות, בקטגוריית "תרגום משפות מיוחדות", על תרגומה לקובץ סיפוריו הקצרים של הסופר הנורווגי של אסקילדסן, "רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל". השופטים נימקו את מתן הפרס בכך ש"תרגומיה מצטיינים בסלקציה של ספרות יפה וספרות עכשווית המבטאת את הדופק העכשווי של הספרות הסקנדינבית ותרגומיה מוקפדים ומצטיינים ברמה גבוהה." 
בשנת 2016 זכתה בפרס רמת גן לספרות בקטגוריית פרס למתרגם יצירה ספרותית לעברית על תרגום ספרו של דאג סולסטר "רומן 11, ספר 18" מנורווגית.
מקשים דביקים

מקשים דביקים (אנגלית: Sticky Keys) הם סדרת קיצורי מקשים בממשק הגרפי של מערכת ההפעלה המסייעים לבעלי מוגבלויות בהקשה על שני מקשים בו זמנית.
במערכת ההפעלה חלונות מבית מיקרוסופט ובמערכת MacOs מבית אפל שירות המקשים הדביקים נקרא Sticky Keys. במערכות הפעלה יוניקס, השירות נמצא תחת תפריט הנגישות AccessX או Universal Access.
שירות המקשים הדביקים הוצג לראשונה במערכת ההפעלה Mac System 6 כחלק מתפריט הנגישות Easy Access.
בשנת 1994 הושק במערכת ההפעלה Solaris 2.4 כחלק מתפריט AccessX ובשנת 1995 במערכת ההפעלה חלונות 95.

שימוש

שירות המקשים הדביקים מסייע למשתמשים בעלי מוגבלויות בהקשה על שני מקשים בו זמנית (Ctrl + Shift) ומאפשר למשתמש במערכת לבצע פעולות שונות בעזרת לחיצה על המקשים Alt, Shift, Ctrl, Win. 
לחיצה על מקש בודד אחד ומיד אחריו על המקש השני תיצור רצף הקלדה למרות ששני המקשים כלל לא נלחצו יחדיו. ניתן אף לתזמן את הלחיצה לזמן מוגבל שבו המקש יתפקד כלחוץ קבוע.
שירות המקשים הדביקים ניתן להפעלה בעזרת מספר דרכים:
לואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל

ביוגרפיה

לואיזה קרולינה נולדה ב-28 בספטמבר 1789 בטירת גוטורפ, לקרל, נסיך הסן-קאסל וללואיזה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה. בשנת 1790 התחתנה אחותה מריה מהסן-קאסל עם פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, ובשנת 1808 הם הוכתרו כמלכי דנמרק.
ב-26 בינואר 1810 התחתנה לואיזה קרולינה עם פרידריך וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
בשנת 1816 מת חמיה פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ובעלה פרידריך וילהלם ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1825 שינה פרידריך וילהלם את תוארו לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שלא היה בשימוש משנת 1779, שבה מת פרידריך היינריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. בשנת 1831 מת פרידריך וילהלם בטירת גוטורפ, ובנה קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1847 מונה בנה כריסטיאן לנסיך הכתר של דנמרק, ולאחר מות פרדריק השביעי, מלך דנמרק בשנת 1863 הוא עלה במקומו לשלטון.
ב-13 במרץ 1867 מתה לואיזה קרולינה בבאלנשטדט, ובעת מותה, היא הייתה הנכדה האחרונה ששרדה מנכדיו של פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
אנתוני ויודית וטמנס

קורות חיים

הזוג ההולנדי, אנתוני ויודית וטמנס, חיו בעיר האג בהולנד. אנתוני היה בעליו של מועדון ספורט בעיר ועבד במועדון כמדריך ספורט.

הפעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

שיעורי הספורט במועדון המשיכו להתקיים גם בזמן המלחמה. אנתוני ויודית הסתירו במועדון יהודים במהלך המלחמה וסיפקו להם מזון למקום המסתור גם בתקופות של חורף קשה ורעב.
הארי דה וולף, בן למשפחה יהודית, התאמן אצל אנתוני במועדון משנת 1939. במאי 1940 כבשו הגרמנים את הולנד. הארי ניצל בתקופת השואה בזכות המחבוא שהכינו בני הזוג וטמנס עבורו במועדון הספורט, שם שהה במשך שנה וחצי עד מאי 1945.
בני הזוג נתנו מקום מסתור במועדון למספר יהודים נוספים בעלי אזרחות הולנדית. הם אספו קופונים ובאמצעותם השיגו אוכל עבור היהודים שהסתירו.
פעמים רבות הצליח אנתוני למנוע מקציני הס.ס. הגרמנים שביקרו במועדון, למצוא את מקום המסתור. הוא נהג להרבות בסיפורים אודות ספורט ובכך הסיח את דעתם.
יודית הייתה לרוב אחראית על הבאת המזון למחבוא ובהזדמנות זו הייתה מעדכנת ועונה על שאלות המסתתרים.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה פנה הארי דה וולף, שהוסתר על ידי בני הזוג, במכתב ליד ושם על מנת לספר את סיפור ההצלה ולבקש להכיר במציליו, בני הזוג וטמנס, כחסידי אומות העולם. במכתבו ציין שהיו גם יהודים נוספים שהוסתרו על ידם וניצלו בזכותם, וכי מאז 1945 הם נפגשים מדי חודש והידידות ביניהם נמשכת.
לבקשה להכיר בזוג וטמנס כחסידי אומות העולם הצטרף גם ניצול השואה הארי נילסון, שהוסתר על ידם במועדון הספורט ופנה לשם כך במכתב ליד ושם.

הכרה והנצחה

בדצמבר 1985 הוכר הזוג וטמנס על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם. ההודעה על כך נשלחה אל בני הזוג במכתב מיושב ראש הוועדה לציון חסידי אומות העולם, השופט ד"ר משה בייסקי.
רמי מאירי

חייו

מאירי למד רישום, פיסול וציור במכון אבני בתל אביב בין השנים 1978–1982. את ציור הקיר הראשון שלו צייר בחוף גורדון בתל אביב בשנת 1980. זהו אחד מציורי הקיר הראשונים שנעשו בעיר. מאז התפתחה אמנות זו והפכה להיות חלק חשוב בפסיפס התרבותי של תל אביב. רוב ציורי הקיר נעשים בטכניקת "Trompe-l'œil" ("הטעיית העין"), הגורמת לטישטוש הגבולות בין מציאות לאשליה. בעבודותיו נוטה מאירי להשתמש ביסודות של אור וצל, מאחר ששחור ולבן נחשבים לצבעים עמידים שאינם דוהים, וכן ליצירת קונטרסט בציור שיבליט אותו למרחקים.
עם ציוריו המפורסמים ביותר נמנים, בין היתר, "הצעקה" על חומת בית הספר "מקס פיין", בצומת רחוב קפלן ודרך בגין (מול מגדלי עזריאלי) בתל אביב, ו"ילדים רוקדים" ברחוב ביאליק ברמת גן. את "הצעקה" צייר מאירי בעקבות קרנבל בברזיל, ועליו אמר:
"אין לי מסרים פוליטיים או כאלה. אני רוצה שבן אדם שרואה את הציור שלי יעלה חיוך. הציור הזה מושפע מהקרנבל הראשון שראיתי, בצפון ברזיל. זה מין טירוף חושים, אנשים מגיעים שם לאקסטזה, וראיתי שם איש שמצא חן בעיניי. בבקבוק של התינוק היה אלכוהול, והוא רץ והשתולל. יחד עם זה, הציור לא סתם נעשה ככה. כל יצירת אמנות טובה בנויה ממתח ורוגע. אז פה הוא הגביר את המתח, הייתה מין דמות מפחידה, ופתאום אתה רואה שיש לו ביד בקבוק"
— ראיון ל"מעריב", יוני 1997
את ציורי הקיר של מאירי ניתן למצוא על קירות בתי ספר, מפעלי תעשייה, מבנים ציבוריים ובמקומות בילוי ברחבי הארץ. לדברי מאירי, הוא נמנע מעבודות בבתים פרטיים, ומעדיף שעבודותיו יהיו חשופות לקהל הרחב.
במהלך השנים צייר מאירי ציורי קיר גם במקומות נוספים בעולם, ובהם בגרמניה, בבייג'ינג, בפורט לודרדייל שבפלורידה, ובבואנוס איירס. בחלק מהאתרים צוירו הציורים מטעם מדינת ישראל שבחרה בציורי הקיר של האמן כמייצגי פן ייחודי של התרבות הישראלית.
מאירי נחשב היום לאחד מפורצי הדרך בתחום אמנות הרחוב והגרפיטי. במידה רבה סלל הוא את דרכם של אמני הרחוב הצעירים ממנו כגון Know hope, עדי סנד, Dede ואחרים. אולם, במקרה של מאירי מתקבלים האישורים לציורים מהעירייה, בניגוד לציירי גרפיטי רבים אחרים הפועלים ללא אישור.
מילט ג'קסון

חייו

ג'קסון, יליד דטרויט, גדל בבית בו נשמעה תדיר מוזיקת גוספל ובלוז ושר במקהלת הכנסייה מגיל צעיר. הוא ניסה לנגן בפסנתר, אך לבסוף נשבה בקסמו של הוויברפון.
ג'קסון התגלה על ידי דיזי גילספי, אשר שכר אותו לתזמורת הביג בנד שלו ב-1946 לאחר שראה אותו מופיע במועדון בדטרויט. באותה עת ניגן ג'קסון במקביל גם עם ת'לוניוס מונק, וודי הרמן, קנונבול אדרלי וצ'ארלי פרקר והיה לנגן הוויברפון הראשון שניגן בי בופ. במסגרת הביג בנד של גילספי ניגן ג'קסון בחטיבת הקצב יחד עם ג'ון לואיס (פסנתר), פרסי הית' (קונטרבס) וקני קלארק (תופים). הרביעייה ניגנה כיחידה נפרדת והובילה את המעברים, כאשר חטיבת כלי הנשיפה נחה מנגינה רבת-עוצמה. החל משנת 1950 נודעה הרביעייה כ"רביעיית מילט ג'קסון" וסביב 1952 נפרדה מהביג בנד ויצאה לדרך עצמאית כרביעיית הג'אז המודרני. הלהקה פעלה במשך למעלה מ-20 שנה, עד שג'קסון יצא לקריירת סולו ב-1974 והתאחדה ב-1981.
לאחר התפרקותה הזמנית של רביעיית הג'אז המודרני ניגן ג'קסון עם אמנים רבים בהרכבים שונים, בהם מספר שיתופי פעולה עם נגן הבס רון קרטר ונגן הגיטרה ג'ו פס, הקליט והופיע עם קולמן הוקינס ומיילס דייוויס. ב-1981 הקליט דואו עם הפסנתרן אוסקר פיטרסון (Ain't But a Few of Us Left) וב-1983 הקים תזמורת שגרעינה, בנוסף אליו, נגן הטרומבון ג'יי ג'יי ג'ונסון ונגן הבס ריי בראון בהשתתפות נגנים מתחלפים רבים ושונים (Jackson, Johnson, Brown & Company). הוא הקליט מחוות לת'לוניוס מונק ודיוק אלינגטון ושיתף פעולה עם אמנים שאינם מסצנת הג'אז כבי בי קינג וריי צ'ארלס.

פרסים והערכה

ג'קסון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת ברקלי למוזיקה ובשנת מותו, 1999, נבחר על ידי קוראי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
ההצעה

העלילה

מרגרט טייט היא בוסית קשוחה שמשעבדת את עובדיה בהוצאת ספרים בניו יורק. יום אחד עורכי דינה מודיעים לה שהיא עומדת להיות מגורשת מארצות הברית, משום שאשרת ההגירה שלה מקנדה פגה. הם מוסיפים שמי שיחליף אותה יהיה בוב ספולדינג, עובד שהיא פיטרה מספר דקות קודם לכן. מרגרט מחליטה ליזום פתרון יצירתי, ומודיעה שהיא עומדת להתחתן עם אנדרו פקסטון, העוזר שלה שנקלע בטעות למקום.
מרגרט ואנדרו נשלחים למחלקת ההגירה ושם מודיע להם הפקיד, מר גילברטסון, שהוא יבחן אותם כדי לבדוק האם הם זוג אמיתי או שאלו נישואים פיקטיביים. במהלך השיחה הם מודיעים שהם הולכים לבקר את משפחתו של אנדרו באלסקה לכבוד יום הולדתה ה-90 של סבתו, אנני.
בהתחלה, כשהם מגיעים לאלסקה, מרגרט נרתעת מהמקום וממנהגיו, ששונים מאלה של ניו-יורק. בנוסף, אביו של אנדרו, ג'ו, לא מרוצה מהקשר וחושד שאינו אמיתי. המפנה ביחסה של מרגרט מתחיל כאשר אמו של אנדרו, גרייס, וסבתו, משכנעים אותם להתחתן באלסקה מיד למחרת. מרגרט מתרגשת במיוחד מהיחס של משפחתו של אנדרו כלפיה, ומהססת בנוגע לחתונה. 
במהלך החתונה, לפני תחילת הטקס, מרגרט מספרת לכל הנוכחים- ובהם מר גילברטסון- את האמת, למורת רוחו של אנדרו. מרגרט מחליטה לחזור לניו יורק כדי לארוז את חפציה ולאחר מכן לחזור לקנדה. אנדרו מצליח להגיע ברגע האחרון ולהגיד לה שהוא אוהב אותה והוא רוצה להתחתן באמת. הם הולכים שוב למר גילברטסון ואומרים לו שהם אכן מתחתנים. הסרט מסתיים בראיון של שניהם אצל מר גילברטסון.

ביקורות והכנסות

עם יציאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד מבקרי הקולנוע. אתר הקולנוע האמריקאי "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון 46%, בהתבסס על 137 ביקורות. אתר הביקורות "Metacritic" העניק לסרט ציון ממוצע של 48, בהתבסס על ביקורות של 29 מבקרי קולנוע.
חרף הביקורות המעורבות, הסרט זכה להצלחה מסחרית. בשבוע הראשון ליציאתו דורג במקום הראשון ברשימת שוברי הקופות, עם הכנסות של כ-12.7 מיליון דולר. ב-5 בנובמבר 2009, הסרט גרף כ-163.9 מיליון דולר בארצות הברית, ועוד כ-150.7 מיליון דולר בשאר רחבי העולם. בסך הכל, הסרט הכניס כ-314.6 מיליון דולר בעולם.
אברהם ליסין

אברהם (אברום) לְיֶסין (נכתב לעיתים לֶסין ואף ליאֶסין; בכתיב יידי: אַבֿרהם ליעסין) היה שמו הספרותי של אברהם וַאלט (וואַלט; 1872 – 5 בנובמבר 1938) היה משורר ועיתונאי יידי של תנועת הפועלים בגולה, מגדולי השירה היידית האמריקאית.

ביוגרפיה

ליסין נולד במינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) למשפחת רבנים. קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולמד בישיבות סלובודקה ווולוז'ין, אך בד בבד נחשף כבר מנעוריו לספרות ההשכלה ולרעיונות סוציאליסטיים. הדבר ניכר החל משיריו הראשונים, שבהם יצא נגד מגמת יהדות רוסיה להיטמע בחיי הסביבה, וקרא לפיתוח התרבות היידית והנהגת רוח יהודית בסוציאליזם על ידי שימוש בערכים יהודיים, במורשת ובספרות.
ב-1897 הצטרף ל"בונד", מפלגת הפועלים היהודים של רוסיה, פולין וליטא. באותה שנה ברח מרוסיה לארצות הברית, שם כתב בעיתון היומי היידי "פֿאָרווערטס". מ-1913 ערך במשך 15 שנה את הירחון "די צוקונפט" ("העתיד"), שם פרסם מיצירותיהם של טובי הכותבים היידיים של זמנו. 
בתחילה לא נכבש ברעיונות הציונות בראשית דרכה מאחר שלא האמין שהדבר ריאלי. המהפך בחשיבתו קרה ב-1929 אחרי מאורעות תרפ"ט.
אין דין כזה בשולחן ערוך, לא הקפיטליסטי ולא הסוציאליסטי, שאנו חייבים להשאר העם היחיד בעולם, חוץ מהצוענים, שאסור עליו שיהיה לו בית לאומי.
בינואר 1931 פרסם בעיתונו את מאמרו של שמואל דיין שבו ראה את אחת הדמויות היפות של תנועת הפועלים בארץ ישראל. הדבר היה למורת רוחו של עורך של "פארווערטס", שחשש מפגיעה במפלגת הלייבור הבריטית.
בשנת 1949 נבנה לכבודו בית תרבות לפועלים בתל אביב: בית ליסין. הקמתו התאפשרה בעזרת תרומה בסך 100 אלף דולר שהרים ועד הפועלים היהודי באמריקה. כן נקראו על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובחולון.
פולה (עיר)

תקופה מוקדמת

עדות מוכיחה שכבר לפני מיליון שנה חיו באזור קבוצה של בני אדם המשויכים למין הנכחד הומו ארקטוס.
בשנת 177 לפנה"ס נכבשה איסטריה בידי הרומאים, שבין השנים 27 לפנה"ס ו-68 לספירה בנו את האמפיתיאטרון המרכזי בעיר, וביצרו את העיר בחומה עם 10 שערים שכמה מהם עוד שרדו. במהלך תקופת שלטונו של ספטימוס סוורוס בעיר שונה שם העיר לראס פובליקה פולנסיס. ב-354 הייתה העיר למקום הוצאתו להורג של הקיסר קונסטנטיוס גאלוס. בשנת 425 נהייתה העיר למרכז של הבישופות, ומספר מבנים דתיים שנותרו מהתקופה מעידים על כך.

ימי הביניים

לאחר נפילת האימפריה הרומית המזרחית, העיר וסביבתה הותקפו בידי האוסטרוגותים וכמעט נהרסו בידיו של אודואקר. בין השנים 493–538 שלטו האוסטרוגותים על העיר, ומשנת 540 עד 751 הייתה נתונה העיר לשליטתה של העיר רוונה שבאיטליה, שהייתה המרכז הביזנטי של איטליה באותה העת. במהלך השלטון של רוונה, פולה נהייתה לנמל חשוב של הצי הביזנטי וחלק בלתי נפרד מהאימפריה הביזנטית. במאה ה-6 הביזנטים בנו בעיר את קפלת סנט מרי פורמוזה.
מ-788 הייתה פולה נתונה לשליטת הפרנקים תחת קרל הגדול. ב-1148 נמסרה העיר לוונציאנים ושנתיים לאחר מכן נשבעה אמונים לרפובליקה הוונציאנית, וכך נהפכה לנכס ונציאני. בשנת 1192 נכבשה העיר בידי הפיזנים אך הושבה לוונציה זמן קצר לאחר מכן.

הרפובליקה של ונציה, נפוליאון ואימפריית הבסבורג

במהלך המאות ה-14, ה-15, וה-16 הותקפה פולה בידי הרפובליקה של ג'נובה, הונגריה ובית הבסבורג ובמהלך המלחמות התושבים חלו בטיפואיד, דבר ומלריה. בסביבות 1750 נשארו רק 3,000 תושבים בעיר פולה, שאדמותיה היו מכוסות בעשבים שוטים ובקיסוסים.
עם תבוסת הרפובליקה הוונציאנית ב-1797, העיר נהייתה לחלק ממונכריית הבסבורג. העיר נפלשה שוב לאחר שהצרפתים הביסו את האוסטרים, והעיר השתייכה לממלכת איטליה, שהייתה מדינת חסות של הקיסרות הראשונה.

האימפריה האוסטרו-הונגרית והצטרפות לאיטליה

ב-1813 עברה פולה לחיקי האימפריה האוסטרית (מאוחר יותר האימפריה האוסטרו-הונגרית), ובתקופה זו חזרה העיר לשגשג. ב-1859 המעגן הגדול של פולה הפך לבסיס הראשי של חיל הים ולמרכז לבניית ספינות. מעמדה של העיר הפך מעיר קטנה עם אתרים עתיקים ומפוארים לעיר תעשייתית.
במלחמת העולם הראשונה הפכה העיר לבסיס המרכזי של ספינות מלחמה אוסטרו-הונגריות וכוחות נוספים של חיל הים.
ב-1918 ניתנו פולה וכל מחוז איסטריה לאיטליה במסגרת הסכם שלום. צבא גרמניה הנאצית נכנס למלא את החלל שהתרוקן מחיילים איטלקיים שנסוגו., והאזור נכבש בידי הרייך השלישי. במהלך שליטת הצבא הגרמני באזור, פולה הפכה לחלק מהאזור המבצעי החוף האדריאטי בראשותו של אודילו גלובוצניק. במהלך הזמן הזה התנאים באזור היו קשים: אנשים שסייעו לפרטיזנים באזור נעצרו, גורשו ואף הוצאו להורג.

לאחר מלחמת העולם השנייה ועד היום

לאחר 1945, במשך שנים אחדות נוהלה פולה בידי האומות המאוחדות. בין דצמבר 1946 וספטמבר 1947, רוב תושבי העיר האיטלקיים החליטו להגר לאיטליה. לאחר מכן הפך השם פולה לשמה הרשמי של העיר. לאחר התמוטטותה של יוגוסלביה ב-1992, נהייתה העיר לחלק מקרואטיה המודרנית.

אתרי העיר

העיר ידועה בעיקר בשל האתרים העתיקים הרבים שנשתמרו בה, בהם:

הקהילה היהודית

תיעוד לנוכחות יהודים בעיר פולה קיים מהמאה ה-14 והם עסקו במסחר, בבנקאות ובהלוואות בריבית. ב-1427 הוקם בנק בבעלות יהודית. לעיר היגרו משפחות אמידות מאזור הסן בגרמניה ומהן ניתן לציין את משפחת קומפרינו. עד המלחמות הנפוליאוניות זכו בני הקהילה לרווחה, אך לאחריהן עזבו המשפחות האמידות בעיקר לטריאסטה וגם לערים מרכזיות נוספות בחצי האי האפניני. ב-1900 התגוררו בפולה 112 יהודים ונסמכו על קהילה טריאסטה.
דביר מלך עגלון

דְּבִיר היה מלך עגלון הכנענית נמנה עם חמשת מלכי האמורי שהביס יהושע בן נון כשנחלץ לעזרתם של תושבי העיר גבעון בני בריתו, כפי שכתוב: "וַיִּשְׁלַח אֲדֹנִי צֶדֶק מֶלֶךְ יְרוּשָׁלַ‍ִם אֶל הוֹהָם מֶלֶךְ חֶבְרוֹן וְאֶל פִּרְאָם מֶלֶךְ יַרְמוּת וְאֶל יָפִיעַ מֶלֶךְ לָכִישׁ וְאֶל דְּבִיר מֶלֶךְ עֶגְלוֹן לֵאמֹר. עֲלוּ אֵלַי וְעִזְרֻנִי וְנַכֶּה אֶת גִּבְעוֹן..."(ספר יהושע, פרק י', פסוקים ג'-ה').
לפי המסופר בספר יהושע, עלה דְּבִיר עם יתר מלכי האמורי על העיר גבעון, בה חנה ונלחם בתושבים המקומיים שכרתו ברית עם עם ישראל המתכוונים לכבוש את כנען כדי למנוע את השמדתם, לאחר התערבות הצבא הישראלי שעלה מן הגלגל בהנהגת יהושע חולל יהוה נס לשבטי ישראל כאשר הכה את מלכי האמורי וצבאותיהם במפולת ברד של אבנים מן השמים שלפי המתואר במקרא הרגו יותר חיילים כנעניים מאשר הרגו בני ישראל בחרב, לאחר המפלה האדירה שכללה את נס שמש בגבעון דום דביר בורח ביחד עם 4 מלכי האמורי הנותרים אל בית חורון, משם אל עזקה ולבסוף נסים הם למקדה בה הם מתחבאים מהעברים במערה.
בהוראת יהושע בני ישראל אטמו את המערה בעזרת גלילת אבנים על פתחה, והציבו על המשמר חיילים מבני ישראל לוודא שאין יוצא ממנה בזמן ששאר הצבא יצא למרדף אחר צבאות כנעניים שנמלטו לעריהם ובמטרה לכבוש ערים אלו. לאחר סיום המערכה הזו, חזרו הלוחמים אל המערה במקדה, יהושע ציווה להוציא את דְּבִיר ואת שאר המלכים האמורים אליו, הוא קרא לקצינים הבכירים שלו להניח את רגליהם על צוואר המלכים האמורים המובסים, ולאחר הוראה לבני ישראל כי כך ייעשו לכל אויב הנלחם בהם, חיסל יהושע את דְּבִיר ואת 4 עמיתיו המלכים והורה לבני ישראל לתלות את גופותיהם על עצים סמוכים עד הערב, טרם הזריחה ציווה יהושע להוריד את גופותיהם של המלכים המובסים (ובהם דביר) ולזרוק אותם אל תוך המערה בה התחבאו, ולאטום אותה שוב באבנים גדולות שנשארו במקום "עד עצם היום הזה" - בעצם אמירה של סיפור אטיולוגי שמתאר את המצב בשטח בעת כתיבת הסיפור.
שמו של דביר מלך עגלון הוא שם יחידאי במקרא. לדעת שמואל אחיטוב הופעת שם זה ומנגד אי הופעת שמה של העיר דביר בין ערי הברית מעוררת תהיות לגבי מטרת הסופר, ששינה את שם העיר לשמו של המלך, מלך עגלון.
שלמה לוונשטיין

הרב שלמה לוונשטיין (נולד בשנת תשכ"ז, 1967) הוא דרשן חרדי ומחבר ספרי דרוש על פרשת השבוע וחגי ישראל ומועדיו.

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה לשרגא והדסה לוונשטיין. אביו הוא ממשפחה מיוצאי גרמניה שכמה מבניה שימשו ברבנות ובעסקנות ציבורית. סבו היה חבר הכנסת מאיר דוד לוינשטיין. למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת "היכל התורה" בירושלים אצל הרב צבי קושלבסקי. נישא לבתו של המשפטן החרדי יעקב הורביץ. אחיו הוא העסקן הדתי טוביה לוונשטיין ז"ל לשעבר יושב-ראש ארגון קו לחיים.
לאחר נישואיו למד בכולל אברכים, ועם הזמן פנה לתחום הדרשנות. אחת לכמה זמן הוא מוזמן לקהילות היהודיות בחו"ל. שיעורו ב"עין יעקב" בבית הכנסת הגדול בבני ברק מושך קהל רב. מדי שנה לפני חג הפסח הוא מעביר סדרת הרצאות ובה הוא מתאר בתיאורים חיים את סיפור יציאת מצרים ועשר המכות. שיעוריו ודרשותיו מועברים בערוצים שונים, ובהם קול הלשון, וכמו כן מופצות הדרשות בקלטות שמע ובתקליטורי די.וי.די לצפייה.
הרב לוונשטיין הוא מראשי ארגון משמרת הקודש והחינוך, הפעיל בתחום שמירת גדרי הצניעות של בני הנוער החרדי בבני ברק.
בשנת 2012 הוא החל לשדר ברדיו קול חי תוכנית שבועית בשם "ומתוק האור" על פרשת השבוע, ב-2015 עבר לשדר את תוכניתו ברדיו קול ברמה.

שיטתו וסגנונו

הרב לוונשטיין מחשיב עצמו כתלמידו של הדרשן הרב ראובן קרלנשטיין, ההולך בסגנונו של הרב שלום שבדרון, והרב יוחנן דוד סלומון (נכדו של יואל משה סלומון) מחבר ספרי עין יהודית. הרב לוונשטיין מעביר את המסרים באמצעות סיפורים ומשלים. הרב לוונשטיין היה מקורב, לרב אהרן יהודה לייב שטיינמן ואף מקורב כיום לרב חיים קנייבסקי, והוא משלב בדרשותיו סיפורים מחצרותיהם.
בשונה מדרשנים ומרצים בעלי סגנון המותאם לקהל יעד מסוים, דרשותיו והרצאותיו של הרב לוונשטיין מותאמות לקהלים שונים ומגוונים - החל מציבור אברכים, תלמידות סמינר, ילדי בתי ספר חרדים, ציבורים עממיים מהפריפריה, וכלה בציבור אקדמאי חילוני.

עלוני פרשת השבוע

מאז שנות ה-90 יוצאים לאור עלונים שבועיים ובהם לקט מדרשותיו של הרב לוונשטיין. במשך שנים רבות יצא העלון השבועי "אש-דת", שהיה מבוסס על דרשתו השבועית בפרשת השבוע המתקיימת בבית הכנסת "דברי שיר" במרכז בני ברק. לאחר מכן יצא לאור העלון במסגרת ארגון "רוצים יהדות", וכיום יוצא העלון תחת השם "לאור הנר" (הקרוי על שם אביו 'שרגא', שהוא שם ארמי ופירושו בעברית נר).
דייוויד קורטן

דייוויד קורטן (באנגלית: David Korten) הוא מחבר ספרים התומכים בהתנגדות גלובלית, ואחד ההוגים הבולטים של תנועה זו, במיוחד בהקשר של התנגדות לתאגידים גלובליים. ספרו הנודע ביותר הוא "כשהתאגידים שולטים בעולם". ספרו האחרון הוא: "המפנה הגדול: מאימפריות לקהילת כדור הארץ", אשר ממקם את התאגידים הגלובליים בהקשר של 5,000 שנות "אימפריה", בו משתמשים כמונח זני לארגון יחסי אנוש באמצעות היררכיה שלטת. קורטן טוען שהשיטה האנושית הגיעה כעת לגבולות השליטה, שיש ביכולתן של מערכות החברה והסביבה לסבול. על מנת להבטיח עתיד זה, חייב המין האנושי לסור מדרך השליטה של האימפריה לעבר קהילת כדור הארץ כפי שמוגדר בעקרונות "כתב הזכויות של כדור הארץ".

השכלה וקריירה במזרח אסיה

קורטן קיבל את התואר השני ואת הדוקטורט במנהל עסקים מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת סטנפורד. הוא שירת כסרן בצבא האמריקני במלחמת וייטנאם.
קורטן שימש כיועץ בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד במכון המנהל הממוקם במרכז אמריקה-ניקרגואה. לאחר מכן הוא הצטרף לצוות של מכון הרווארד עבור פיתוח בינלאומי, שם הוא עמד בראש פרויקט במימונה של קרן פורד על מנת לחזק את הארגון והניהול של תוכנית תכנון משפח לאומית.
בשלהי שנות השבעים עזב קורטן את האקדמיה בארצות הברית ועבר למזרח אסיה, שם הוא חי במשך קרוב ל-15 שנה, שירת בתחילה כמומחה לפרויקט של קרן פורד ומאוחר יותר כיועץ אזורי באסיה הממונה על פיתוח ניהול עבור הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID).
בשלב זה זכתה עבודתו להכרה בינלאומית עבור תרומתו לחלוציות הפיתוח של אסטרטגיות רבות עוצמה, למען המרת ביורוקרטיה ציבורית לכדי מערכות תמיכה, המוקדשות לחיזוק שליטה קהילתית וניהול משאבי האדמה, המים והיער.

שינוי גישה

בשלב מסוים שינה קורטן את דעתו בנוגע לנושאים כמו פיתוח, צמיחה כלכלית, עוני וסביבה. בשל חוסר היכולת, לדעתו, של ה-USAID וארגוני סיוע גדולים רשמיים אחרים ליישם את הגישות שהוא הוכיח כיעילות בקרן פורד הלא ממשלתית, הפסיק קורטן לעבוד עם מערכת העזרה הרשמית. את חמש שנותיו האחרונות באסיה הוא הקדיש לעבודה עם מנהיגים של ארגונים אסיאתיים לא ממשלתיים. הם עבדו יחד על זיהוי השורשים לכישלון ההתפתחות באזור ועבדו על בניית יכולתם של ארגוני החברה הציבורית לתפקד בתורת הזרזים האסטרטגיים שיביאו לשינוי לאומי וגלובלי.
לדעת קורטן, קיים משבר של העוני מעמיק, חוסר שוויון הולך וגדל, הרס הסביבתי וחוסר השתלבות בסביבה. לאחר שראה זאת באסיה, הוא התנסה בו גם כמעט בכל ארץ בעולם - כולל ארצות הברית והארצות "המפותחות" האחרות. מעבר לכך, לדעתו קידמה ארצות הברית ותאגידים רב לאומיים באופן פעיל - הן מבית והן מחוץ - אותה המדיניות שהעמיקה את המשבר הגלובלי שנגרם. על מנת שהעולם ישרוד סבור קורטן שעל ארצות הברית והכלכלה העולמית להשתנות.
קורטן שב לארצות הברית ב-1992, על מנת לסייע לקדם את התמורה שהוא ראה כנחוצה. מאז הוא קורא להעלאת המודעות הציבורית של התוצאות הפוליטיות של הכלכלה הגלובלית ומתריס כנגד הרחבת הכוח התאגידי על חשבון הדמוקרטיה, השוויון, כוחות השוק, הבריאות והגנת הסביבה, כנגד תרבות הצריכה, ובעד דמוקרטיה, ביזור כלכלי, שוקים מתפקדים, קהילות מתפקדות, וכלכלה מקיימת.

פעילות ציבורית

קורטן הוא אחד המייסדים וחבר במועצת המנהלים של "רשת העתיד החיובי" המוציאה לאור את כתב העת YES!, כתב עת לעתיד חיובי, המתפרסם כל רבעון. הוא חבר בהנהלת "ברית העסקים לכלכלות חיות מקומיות" ושותף בפורום הבינלאומי לגלובליזציה. הוא גם אורח קבוע בתוכניות רדיו וטלוויזיה ברחבי העולם בייצגו עמדות של אנטי-גלובליזציה.