עת"מ אטוש מאג'ד מאנג'אן נגד עיריית אילת

עת"מ 29883-07-11 אטוש מאג'ד מאנג'אן ואח' נגד עיריית אילת ומשרד החינוך הוא פסק דין בעתירה מנהלית משנת 2012 שהוגשה לבית המשפט לעניינים מינהליים בבאר שבע על ידי 22 מבקשי מקלט וילדיהם, שטענו כי הפרדת ילדיהם ממערכות החינוך המוכרות בעיר אילת, היא אפליה על בסיס צבע עורם, מוצאם ומעמדם.
השופטת רחל ברקאי קיבלה את העתירה וקבעה כי סירובם של המשיבים לאפשר לעותרים להשתלב במסגרות החינוך הרגילות בעיר הוא החלטה בלתי סבירה, בלתי מידתית ומהווה הפליה אסורה. 
פסק הדין זה הוא חלק משרשרת פסקי דין משמעותיים העוסקים בזכות הילד לחינוך הולם, כזכות בסיסית שאין לפגוע בה בדרך של אפליה על בסיס גזע, דת, מגדר, לאום או מעמד.

העתירה

בעשור הראשון של המאה ה-21 הגיעו לישראל מסתננים רבים מאפריקה, ובאילת התרכזה קהילה גדולה שלהם. בגלל המצב בסודאן ובאריתריאה ישראל נמנעה מלגרש אזרחים של מדינות אלו, מתוך חשש שמא יש בהם כאלו הזכאים למעמד של פליטים על פי אמנות בינלאומיות, אך מנגד קבעה כי מבחינה פרקטית אין באפשרותה לדון במספר כה רב של בקשות מקלט ולכן היא נוהגת במדיניות של "הגנה קבוצתית".
החל משנת 2008 ילדי מבקשי המקלט לא צורפו למסגרות החינוך הרגילות באילת, ובמקום זאת הוסעו מטעם עיריית אילת למסגרות חינוך בקיבוץ אילות שיועדו אך ורק לילדי מבקשי המקלט. ההורים פנו לעיריית אילת בבקשה לשלב את הילדים במסגרות החינוך בעיר, ומשרד החינוך תמך בדרישת ההורים אך לא כפה עמדה זאת על עיריית אילת. מנגד, הורים רבים מאילת התנגדו לשילוב הילדים, שלטענתם נעדרו כישורי שפה הנדרשים לשילוב בכיתה של הילדים הישראליים. בחודש יולי 2011 הגישו ההורים עתירה לבית המשפט המנהלי. 
באותה העת, בעקבות הכרזת עצמאותה של דרום סודאן, מדינת ישראל הסירה את ההגנה הקבוצתית שניתנה לאורך השנים לאזרחי מדינה זו בשל הסכנה שבה היו מצויים וקראה להם לשוב אל מולדתם מרצון, בהתריעה שאם לא יעשו כן, ינקטו פעולות אכיפה נגדם. בעתירה טוענים המשיבים, כי משבוטלו הנסיבות שבגינן ניתן לפליטים מקלט זמני, הם אינם יכולים עוד שלא להיזקק להגנת ארץ אזרחותם ומאבדים את זכויותיהם בישראל ככל שהיו ולכן, ישנה הצדקה להסדרים נפרדים כלפי ילדי מבקשי המקלט מפני היותם שוהים בלתי חוקיים שאין להם כל זכות לקבל חינוך שווה כילדי ישראל.

ערעור לבית המשפט העליון

לאחר הגשת העתירה נסגרה מערכת החינוך בקיבוץ אילות ובפסק הדין נקבע מועד לשילוב הילדים במערכת החינוך העירונית החל מ-1 בספטמבר 2012. עיריית אילת הגישה ב-19 באוגוסט 2012 ערעור מטעמה ומטעם משרד החינוך לבית המשפט העליון על פסק דינו של בית המשפט המחוזי בבאר שבע, וכן בקשה לעיכוב ביצוע פסק הדין. מיד עם קבלת פסק הדין הודיעו הורים מוועד ההורים באילת כי אם לא יבוטל פסק הדין, הם ישביתו את הלימודים בעיר, וכמעט מאתיים מהם חתמו על עצומה בנושא. 
הערעור של משרד החינוך ועיריית אילת לבית המשפט העליון לא נידון עקב הסכמה אליה הגיעו הצדדים ב-26 באוגוסט 2012, המסדירה את שילוב ילדי מבקשי המקלט. מתחילת שנת הלימודים תשע"ג-2012 משולבים ילדי מבקשי מקלט באילת במסגרות חינוך ציבוריות בעיר אילת.

דיון ציבורי

בשיח הציבורי, הביעו ביקורת רבה על הפרשה. המצדדים בשילוב ילדי מבקשי המקלט טענו כי החינוך הציבורי הדוגל בחינוך נפרד אך שווה הוא פסול. בבסיסו עומדת תחושת השפלה, ניכור והדרה חברתית. עוד נטען, כי ישראל שהייתה מיוזמות האמנה בדבר מעמדם של פליטים, העוסקת בין היתר בזכות לחינוך ציבורי, מפרה את אמנת הפליטים בכך שהיא מספקת להם מסגרת נחותה, שקשה אפילו להגדירה כמסגרת חינוכית. מנגד, הושמעו דעות שמא הענקת זכות חינוך אין משמעה בהכרח זכות להיות משולב על בסיס שוויון במערכות החינוך, וייתכן שישנם דרכים נוספות לחינוכם של ילדי מבקשי המקלט. מאוחר יותר הסתייגה האגודה לזכויות האזרח בישראל מאמירות אלו.
סוגיית חינוך שווה אך נפרד נוגעת במגזרים שונים, ועולה לכותרות לעיתים קרובות. דוגמה לכך היא העתירה שהוגשה כנגד סמינר באלעד המקבל לשורותיו בעיקר בנות מהמגזר האשכנזי.