google/wiki40b huggingface dataset:
איגוד לשכות המסחר

ארגון

בראש האיגוד עומד מאז 2002 חבר הכנסת לשעבר אוריאל לין בתפקיד נשיא, ולצידו הנהלה מצומצמת הנבחרת מתוך נשיאות בת 22 חברים, על ידי האספה הכללית.
מספר העסקים והארגונים החברים באופן ישיר באיגוד בכל רחבי הארץ הוא כ-5,000, ובאופן עקיף עוד כ-10,000 חברות עסקיות המאוגדות בלשכות המסחר באמצעות הארגונים החברים בו. האיגוד מייצג את חבריו, המשלמים דמי חבר - חברות גדולות, בינוניות וקטנות. במסגרת האיגוד פועלים כיום כ-80 חטיבות ענפיות, המייצגות את כל קשת העסקים בענפי המסחר והשירותים. בכלל זה: מסחר סיטונאי, מסחר קמעונאי, יצוא, יבוא, נדל"ן, שוק ההון, שירותים פיננסיים, תיירות, רפואה פרטית, שירותים עסקיים ועוד. 
לאיגוד שיתופי פעולה עם לשכות מסחר מכל רחבי העולם והוא חבר בשורה של ארגונים בינלאומיים, בהם לשכת המסחר הבינלאומית (ICC), ‏ארגון הגג של לשכות המסחר באירופה (EuroChambers)‏, ארגון בינלאומי למנהיגים צעירים וליזמים (JCI) והארגון הבינלאומי לעסקים קטנים (ISBC).
האיגוד פועל לקידום קשרים עסקיים של חבריו בתחומי הייצוא והייבוא עם גורמים מקבילים בחו"ל, ומסייע להם באיתור שווקים חדשים, הזדמנויות עסקיות, מכרזים מקומיים ובינלאומיים וייצוג בתערוכות וכנסים. האיגוד מארח מדי שנה משלחות סחר ואורחים רשמיים מחו"ל ומארגן משלחות סחר מישראל לחו"ל. הוא גם מפעיל את פורום הנציגים הזרים הרשמיים בישראל, בו חברים שגרירים זרים ונספחים כלכליים ומסחריים המוצבים בישראל. במקביל, עוסק הארגון גם בסלילת נתיבים עסקיים למדינות אשר לישראל אין עמן יחסים דיפלומטיים.
האיגוד נאבק נגד רגולציית יתר, כגון חובת סימון מחירים והחוק המאפשר ביטול עסקה בתוך 48 שעות.
מרכז איגוד לשכות המסחר ברחוב החשמונאים בתל אביב, ובמקביל ישנן לשכות מסחר נפרדות בירושלים, בחיפה, בבאר שבע ועוד. 
בינואר 2013 פורסם כי האיגוד מגבש הצעת חוק שתגביל את סמכות בית הדין לעבודה. על פי ההצעה לא יוכל בית הדין לקבוע הלכות כגון זו הקובעת שאין למעסיק זכות להביע דעה על התאגדות עובדיו.
היידמקים

הַיְידָמָקים או גַיְידָמָקים (ברוסית ובאוקראינית: Гайдамаки; בפולנית: Hajdamacy' מטורקית: היידמאק - שודד, גוזל בהמות) הוא שמה של תנועת קוזאקים אוקראינית, שכוונה כנגד השלטון הפולני במאה ה-18.
בתנועה השתתפו איכרים וצמיתים שברחו מאדוניהם, עניי הערים, אצילי אוקראינה שירדו מגדולתם והמעמדות הנמוכים של הכנסייה האורתודוקסית. בסך הכל, התרחשו שלוש מרידות של קוזאקים אשר נקראו בשם זה: ב-1734 - בזמן מלחמת הירושה הפולנית בין סטניסלאב לשצ'ינסקי ואוגוסט השלישי; ב-1750 - במרד זה סבלו מאוד הקהילות היהודיות בוויניצה ובוולודרקה; וב-1768, שנקראה בשם קוליבשצ'ינה. בראש ההתנגדות האחרונה עמדו מקסים ז'לזניאק ואיוואן גונטה. ההיידמקים טבחו רבות ביהודים בחבל ברסלב ולפי הכרוניקות, מספר הנרצחים עמד על עשרות אלפים. הטבח המפורסם ביותר הוא טבח אומן ב-1768, בו נטבחו כ-20,000 איש. המרד דוכא על ידי הצבא הרוסי והפולני. בניגוד לתודעה היהודית, התודעה האוקראינית רואה בהיידמקים גיבורים לאומיים שהביאו לשחרור אוקראינה מהעול הפולני. המשורר האוקראיני טאראס שבצ'נקו חיבר ב-1841 פואמה בשם "היידאמקי", המנציח את התנועה.
מאותו שורש ממנו נגזרה המילה היידמקים נולד גם המושג היידוק ששימש לתיאור שודדים שפעלו בשטחים שנשלטו על יד האימפריה העות'מאנית.
שרלוטה סלומון

ביוגרפיה

נולדה בברלין שבגרמניה, בת למשפחה יהודית מתבוללת מהמעמד הגבוה. אביה, אלברט סלומון, היה רופא וקצין בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה. אמה, פרנצי, הייתה פטריוטית ששירתה כאחות באותה מלחמה. לאחר שאמה התאבדה כאשר שרלוטה הייתה ילדה, התחתן אביה שוב עם זמרת אופרה יהודייה ידועה בשם פאולה לינדברג, שהייתה בתו של רב רפורמי והכניסה אווירה יהודית לבית שתרבותו הייתה גרמנית לחלוטין. ב-1935 הצליחה להתקבל לאקדמיה לאמנות בברלין, תוך שהיא מצהירה על יהדותה בגלוי. בהמשך עזבה את האקדמיה לאחר שפרס הצטיינות שהגיע לה הועבר לתלמידה גרמנייה ארית.
בשנת 1939, לאחר עליית הנאצים לשלטון, פיטורי אביה ואמה החורגת ממשרותיהם והתהדקות החבל סביב צווארי היהודים, נשלחה לדרום צרפת אל סבה וסבתה מצד אמה, לעיירה וילהפראנש שליד ניצה, שם גרו סבה וסבתה מספר שנים בווילה של יהודייה אמריקנית. סלומון התחילה את יצירתה "חיים? או תיאטרון?" אחרי שלמדה את האמת שהוסתרה ממנה על המוות של אמה, שקפצה מהחלון כאשר שרלוטה הייתה בת 9, אחת ממספר נשים ששמו קץ לחייהן במשפחה, כולל סבתה.
סלומון הצהירה שהעבודה הייתה ניסיון להגיע לתשובה האם להתאבד בעצמה, או לקחת על עצמה משימה יוצאת דופן. רופא שראתה המליץ לה לצייר אחרי שהצהירה שבעבורה "הר ד"ר לודוויג גרינוולד (סבה), ולא היטלר מסמל את סוג האנשים שאליהם עליי להתנגד".
ביוני 1940, בעקבות כניעת הצרפתים לנאצים, נלקחו שרלוטה וסבה למחנה ריכוז של ממשלת וישי בשם גורס בדרום מערב צרפת. למרות התנאים הקשים במחנה, ביצירתה שרלוטה מתייחסת לאירוע בציור אחד בלבד בה דמותה מצוירת שכובה כפופה על רצפת הקרון עם הכיתוב "הייתי מעדיפה עוד 10 לילות כאלה מאשר עוד לילה אחד לבד איתו". במקום אחר ביצירה היא מציירת את הבקשה של סבה "לחלוק עימי מיטה".
בקיץ 1943 התחתנה עם מהגר יהודי אוסטרי מצ'רנוביץ בשם אלכסנדר נגלר, לאחר שהרתה לו. אותו יהודי, שהיה בעל תעודות אריות, ויתר על תעודותיו והכריז בגלוי על יהדותו כדי שיאפשרו לו להתחתן איתה. כנראה שרישום נישואיהם בעירייה הוא שאפשר לגרמנים להתחקות על עקבותיהם. כמה חודשים מאוחר יותר, בספטמבר, כאשר הגיעו הנאצים לדרום צרפת, נלקחה עם בעלה למחנה הריכוז דראנסי הסמוך לפריז ומשם נשלחה בתחילת אוקטובר 1943 למחנה ההשמדה אושוויץ. סלומון הייתה בחודש החמישי להריונה ונראה כי נרצחה בתאי הגזים מיד עם הגיעה למחנה. בעלה נפטר כמה חודשים מאוחר יותר, לאחר שלא הצליח לשרוד את עבודות הכפייה.
יצירתה מוצגת כיום במוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם, אליה הגיעו הוריה ששרדו את השואה, והם שמסרו את יצירתה למוזיאון. ברבעון השלישי של שנת 2006 חלקים גדולים מיצירתה (250 דפים) הוצגו ביד ושם בירושלים כאשר שגריר הולנד בוב היינש השתתף בפתיחה התערוכה.
בשנת 2014 יצא לאור בצרפתית ספרו של דויד פואנקינוס "שרלוט" אודות חייה של סלומון. הספר זכה בפרס רנודו, ובפרס גונקור של הגמנסיות. הוא מכר מעל 380,000 עותקים בארבעת החודשים הראשונים לצאתו לאור וצפויה לו מהדורה מאויירת.
בשנת 2015 פורסם לראשונה (הוצאת לה טריפוד הצרפתית) גרסה מלאה של יציתה שכללה מכתב בן 35 עמודים מאויירים, ובו וידוי על כך שרצחה את סבה. במכתב היא מתארת כיצד היא הגישה לו חביתת רעל, ותוך כדי ציירה אותו בתהליך הגסיסה.
הקרקס המעופף של מונטי פייתון

הפקת התוכנית

הסדרה נכתבה והופקה על ידי גרהאם צ'אפמן, ג'ון קליז, טרי גיליאם, אריק איידל, טרי ג'ונס ומייקל פיילין שנודעים כ"חבורת מונטי פייתון" והפיקו סרטים ותוכניות נוספות. ג'ון קליז עזב את הסדרה לאחר העונה השלישית, וכך לא נראה בעונה הרביעית למרות שהופיע בכתוביות במקומות הראויים. ניל אינס ודאגלס אדמס היו היחידים שלא השתייכו לקבוצת "מונטי פייתון" אך הופיעו בכתוביות הסדרה בעקבות תרומת חומר, שניהם באותו הפרק בעונה הרביעית. אינס הופיע לעיתים במופע הבמה של החבורה, והשתתף גם בסרטם "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
הפרק הראשון של הקרקס המעופף הוקלט ב־7 בספטמבר 1969 ושודר ב־5 באוקטובר באותה שנה. הפרק האחרון הוקלט ב-16 בנובמבר 1974 ושודר ב-5 בדצמבר אותה שנה.
נעימת הפתיחה היא "פעמון החירות" של ג'ון פיליפ סוזה.

אופי התוכנית

ב"קרקס המעופף" הוצג רצף של מערכונים בסגנון נונסנס לרוב, ולעיתים רחוקות היא אף נשאה אופי סאטירי. לכאורה, הורכבה הסדרה ממערכונים, אך הגישה הייתה יותר של זרם התודעה, בעיקר בזכות קטעי האנימציה של טרי גיליאם. כך דחקה הסדרה את הגבולות של מה שנחשב אז מקובל, בסגנון כמו בתוכן, והשפיעה לא רק על הקומדיה הבריטית אלא על קומדיה בכל העולם.
הסדרה עוסקת לעיתים קרובות בסגנון החיים הבריטי, ומציגה מסרים שנחשבו לטעונים פוליטית בתקופת השידור. חברי הקבוצה היו בעלי השכלה גבוהה (אוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'), ולעיתים הוזכרו בסדרה דמויות מעולם הספרות והפילוסופיה.
סוציאליזם דמוקרטי

היסטוריה


אידאולוגיה זו פותחה לפני כמאה וחמישים שנה. בין אבותיה היה אדוארד ברנשטיין.

עקרונות

בניגוד לקומוניזם, תפיסה זו מגדירה את הסוציאליזם כאידיאל האולטימטיבי, ולא שלב ביניים בדרך לקומוניזם. היא כוללת גם את רעיונות הדמוקרטיה, פלורליזם וזכויות המיעוטים, ולא מגדירה את עצמה כדיקטטורה של הרוב. למרות זאת, חלק מהמפלגות הדמו-סוציאליסטיות התמזגו או רצות במשותף עם המפלגה הקומוניסטית (לדוגמה החזית השמאלית של צרפת). הן תומכות בשוק חופשי בעיקרו, אך גם במתן שירותי בריאות, חינוך, דיור ותחבורה ציבוריים על ידי המדינה.
צליל חום

צליל חוּם לפי אגדה אורבנית, הוא תדר בלתי נשמע, בין 5 ל-9 הרץ, אשר גורם לתהודה במעי וכפועל יוצא מכך מביא לאבדן שליטה בסוגרי המעי. במציאות לא קיימים "צלילים חומים".
יורגן אלטמן, חוקר מאוניברסיטת דורטמונד, מומחה לכלי נשק המבוססים על קול, אומר שאין כל ראייה לכך שצלילים בתדרים נמוכים מסף השמע האנושי משפיעים לרעה על בני אדם.
יש לשים לב להבדל בין צליל חום לבין רעש חום (Brown Noise), שהוא רעש בעל ספקטרום מסוים, בדומה לרעש לבן או רעש ורוד.

תוכניות טלוויזיה

בתוכנית הטלוויזיה הבריטית, "Brainiac", נטען שבצליל משתמשים הן משטרת יפן והן צבא צרפת. בהמשך בוצע ניסוי "צליל חום" ובו הושמע בעזרת מערכת הגברה ורמקול, צליל בתדר של 22.275 הרץ ובעוצמה מתחת ל-30 דציבלים לאדם היושב בשירותים. מתיאור המנחה ניתן להבין שהצליל אכן גרם לתופעה הצפויה.
בפרק 25 בעונה השלישית של התוכנית "מכסחי המיתוסים" נקבע שהמיתוס "מכוסח", ומדובר רק באגדה.
בפרק 17 בעונה השלישית של התוכנית "סאות' פארק", "הקונצרט העולמי", הושמע במהלך הקונצרט צליל חום שגרם לכלל אוכלוסיית העולם לצורך בריקון המעי ללא שליטה.
בפרק החמישי בעונה הראשונה של התוכנית "פאר טי.וי.", חלקו השני של הפרק עוסק בלהקת המטאל של פאט אד, אשר באחת מהופעותיה מוצא מרווין את הצליל החום, ודבר זה מביא לפרסום הלהקה.
סטן לבנסון

ביוגרפיה

לבנסון נולד וגדל בטורונטו, אונטריו.

1956

באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה בהמילטון אונטריו ב-25 באוגוסט 1956 זכה לבנסון בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.8 שניות, לפני ג'וזף פורמן וג'ק פרינגטון ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.9 שניות, לפני ג'ק פרינגטון וליירד סלון . באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא סיים במקום עשירי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.7 שניות (10.94 שניות, תוצאה אלקטרונית), בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.8 שניות (10.93 שניות, תוצאה אלקטרונית).

1958

באליפות קנדה באתלטיקה שנערכה ססקטון ב-21 ביוני 1958 זכה לבנסון בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.9 שניות לפני מייק אגוסטיני מטרינידד וטובגו (22.1 שניות) וג'יי וורנר (22.3 שניות) ומדליית כסף בריצת 100 יארד בתוצאה של 9.6 שניות, אחרי מייק אגוסטיני (9.6 שניות). חודש לאחר מכן, במשחקי חבר העמים שנערכו בקרדיף, וויילס ביולי אותה שנה הוא סיים פעמיים במקום רביעי, בריצת 220 יארד בתוצאה של 21.51 שניות ובריצת שליחים 4x110 יארד בתוצאה של 41.74 שניות.(גר')

1961

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השישית שנערכו בסוף אוגוסט 1961 זכה לבנסון במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.6 שניות, לפני ג'ון שפיגל (10.6 שניות) וסטן פריד (10.7 שניות), שניהם מארצות הברית. הוא פרש מגמר ריצת 200 מטר, לאחר שבעת החימום נפגע מכדור ברזל ברגלו.
מרקוריאל

היסטוריה

מאט מקול היה מפתח שעבד, בין השאר על פיתוח קוד לינוקס. ב-20 באפריל 2005 פרסם מאט מקול את הגרסה הראשונה של מרקוריאל (0.1). בדומה לגיט, הצורך בה עלה עקב הפסקת שימוש של לינוקס במערכת ניהול הגרסאות הקניינית BitKeeper. בדיעבד סיפר מאט מקול שמקור השם הוא בתיאור אופיו של לארי מקווי, המפתח של מערכת ביט קיפר.
בשנת 2007 עבר פרויקט מוזילה לשימוש במרקוריאל לניהול הגרסאות.

ארגון

פרויקט מרקוריאל מנוהל בחסות מוסד חופש התוכנה. החל מאמצע שנת 2010 עובד מאט מקול במשרה מלאה בפיתוח הפרויקט.
עמנואל בן סבו

קורות חייו

עמנואל בן סבו נולד בישראל. אביו יליד מיורקה ואמו ילידת מקנס. גדל בבית שאן, בה למד בבית ספר ממלכתי דתי. מגיל 12 למד שש שנים בישיבת בני עקיבא במושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל. בשנת 1982, בהיותו תלמיד בכיתה י"ב, הוציא את ספר שיריו הראשון "ברעום התותח" שהוקדש לחלל צה"ל תושב בית שאן שנפל במלחמת לבנון הראשונה שנערכה באותה שנה. 
מהישיבה התיכונית המשיך לישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים. בתקופת לימודיו בישיבת ההסדר, בשנת 1987, פרסם תחת שם העט "חמיס טוטנג'י" שירים במוספי הספרות של העיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", ו"כותרת ראשית". התגייס במסגרת ההסדר לחטיבת גבעתי, ובמקביל למד הוראה בסמינר למורים בירושלים. 
מאז שנת 1992 הוא משמש כסגן מנהל בפנימייה הטיפולית "אמונה" בעפולה. הוא עורך ראשי של מקומונים בצפון הארץ וחבר באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל. בחודש מאי 2015 נתמנה עמנואל בן סבו לכהן כיושב ראש סניף גליל והעמקים של אגודת הסופרים העברים, ובחודש יולי נתקבל כחבר ב"סומליון" - אגודת סופרים ומשוררים לילדים ונוער המונה למעלה ממאה וחמישים סופרים ומשוררים לילדים ולנוער בישראל.
לצד עבודתו העיתונאית והספרותית שימש במשך שלוש שנים מנהל בפועל של הפורום הארצי של מרכזי פנימיות טיפוליות-שיקומיות. כן הופיע בבתי ספר בכל רחבי הארץ מטעם משרד החינוך כ"סופר אורח". בנוסף לכך לימד כתיבה יוצרת ועיתונאות בבית הספר לנוער שוחר דעת בבית שאן. הוא העביר קורס בצה"ל להתמודדות עם נוער שוליים.
ב-14 בנובמבר 2015 הוענק לעמנואל בן סבו "אות קסת הזהב" של אגודת הסופרים, שהינו אות הוקרה על היצירה הספרותית והנגשתה לילדי ישראל.
עמנואל בן סבו היה הראשון שפרסם את דבר קיומו בישראל של פורום העדה הארמית-נוצרית בראשותו של האב גבריאל נדאף, שנוסד כאשר שר הפנים גדעון סער הכיר בעדה הארמית-נוצרית בישראל כלאום רשמי במרשם האוכלוסין. עמנואל בן סבו הרחיב לתאר בעיתונו את פעילותם של האב נדאף ושל הפורום שקרא לגיוס צעירי העדה הנוצרית לצה"ל. בדצמבר 2017 העניק לו הפורום את תואר יקיר העדה, בטקס שנערך בנוכחות שרת המשפטים איילת שקד.
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
בשנת 2019 יסד, עם שני שותפים, את אתר החדשות "האשתאגניוז".

יצירתו

מאז שנת 1982 פרסם עמנואל בן סבו עשרות ספרים למבוגרים ולילדים, חלקם ספרים בפרוזה וחלקם ספרי שירה. עמנואל בן סבו זכה בפרס רחל לשירה, פרס שופמן לספרות מקורית ופרס קרן עמו"ס (עידוד מלומדים וסופרים) שהוענק מידי נשיא המדינה עזר ויצמן. שיריו תורגמו לשפה הערבית והופיעו בכתבי עת ספרותיים ובמוספי הספרות של העיתונים העבריים. 
בשנת 2017 ראו אור שני ספרי ילדים חדשים פרי עטו של עמנואל בן סבו, "גרגורי פועל הבניין משלים מניין" ו"חולצה לבנה להכניס זה מכעיס" בספר הראשון מסופר סיפורו של פועל זר בשם גרגורי שהשתלב במניין של בית כנסת. בספר השני מתואר הווי של מסורת.
יחסי הממלכה המאוחדת–ליכטנשטיין

סקירה כללית

הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד מקיימת יחסים דיפלומטיים עם ליכטנשטיין. ב-23 ביוני 2016 הצביעו תושבי הממלכה המאוחדת בעד עזיבת המדינה את האיחוד האירופי. כחלק מיצירת בעלות ברית מסחריות חדשות, כהכנה לעזיבה, בפברואר 2019 נחתם בין ליכטנשטיין לממלכה המאוחדת הסכם מסחר כחלק מהסכם גדול יותר בין הממלכה המאוחדת לשווייץ .
אזרחי הממלכה המאוחדת ואזרחי ליכטנשטיין הם בעלי חופש תנועה בין מדינה למדינה.
רוז'ה ורז'ה

ביוגרפיה

ורז'ה נולד בשנת 1930 בקומנטרי שבמרכז צרפת, אמו ודודתו היו בשלניות, בהשפעת דודתו החליט להיות טבח, והחל לעבוד כשוליה במסעדה מקומית. בגיל 20 התלמד במשך חצי שנה במסעדת "לה טור ד'ארז'אן" בפריז, אחריה עבר למלון פלזה אתנה, שהיה באותה עת המלון המוביל בפריז, שם עבד במשך שלוש שנים. שם עבד במטבח של 60 טבחים בכל המחלקות: צליית בשרים, ירקות ודגים והעפיל לתפקיד עושה רטבים, הבישול במטבח היה לפי מתכוניו של אוגוסט אסקופייה. אז תקף אותו יצר הנדודים שלא עזב אותו מאז. הוא עבר למלון מאנסורה בקזבלנקה ונהפך עד מהרה לשף הממונה על צליית הבשר. משם עבר עם צוות המלון לויטל שבמרכז צרפת, משם למלון אואזיס באלג'יר בשנת 1954. עבר לניירובי, בה נשאר עד 1961 והתמחה בהכנת קייטרינג למטוסים. שב לצרפת ועבד כעושה רטבים באוטל דה פארי. בשמונה השנים הבאות עבד בקיץ כשף במסעדה בריביירה ובחורף עבד כשף בג'מייקה. ב-1968 מונה לשף הראשי של משחקי החורף האולימפיים בגרנובל.
ב-1969 רכש ורז'ה אוברז' קטן בטחנת קמח מהמאה ה-16, בסמוך לכפר מוז'ן, זו הפכה למסעדת "מולן דה מוז'ן" (Moulin de Mougins) המפורסמת, המוסד הגסטרונומי הידוע ביותר בריביירה. שנים רבות היה מפעיל את מסעדתו רוב השנה ובחורף היה סוגר אותה ובכל פעם היה עובד בארץ אחרת בעולם. המסעדה נהפכה לאתר בילוי לאנשי קולנוע ואמנים ידועים והיא מעוטרת בחפצי אמנות של רבים מהם כמו סזאר, ארמאן, תיאו טוביאס, שגם מעצבים את התפריטים. שמו של ורז'ה ממתג אבזרי מטבח שונים שנמכרים בחנות במולן. בשיא הצלחתו היו לו חמישה כוכבי מישלן: שלושה ל"מולן דה מוז'ן" ושניים למסעדתו השנייה, "לז אמאנדיה" (Les Amandiers), שבינתיים הפך אותה לביסטרו עממי. בשלהי שנות התשעים הורדה לה מולן דה מוז'ן לכוכב אחד במישלן ו"לז אמאנדיה" הושר מכוכביו. בבעלותו של ורז'ה מסעדה באפקוט סנטר שבדיסניוורלד המערבי, באורלנדו פלורידה, בשיתוף עם פול בוקיז וגסטון לנוטר.
ב-2003 פרש ורז'ה מהמסעדה, החליף אותו אלן לורקה וב-2009 סבאסטיין שאמברו. בשנת 2011 הייתה המסעדה מנוקדת בשני כוכבים במדריך המישלן. ורז'ה נפטר בשנת 2015, בגיל 85, עקב סיבוכים של סוכרת. הוא היה נשוי פעמיים:מנשואיו הראשונים נולדו לו שתי בנות ומנישואיו השניים לדניז רניו נולדה לו בת נוספת. בזמנו הפנוי אסף יצירות של אמנים צרפתים בני זמנו.
במטבחו של ורז'ה השתלמו גדולי השפים של פרובאנס כמו: אלן דיקאס, ז'אק שיבואה, ז'יל גוז'ון וז'אק מקסימן. השתלמו בה כמה מגדולי השפים של ארצות הברית: דניאל בולו, דייוויד בולה ויוברט קלר. מלונדון התלמדו בה ניקו לדניס ואנטון מוסימן, מישראל חיים כהן. ביפן יש אגודה של 50 שפים שכולם עבדו אצלו. במסעדת "לז אמאנדייה" הוא הקים בית ספר לבישול.
ניסן

שמות החודש

כמו כל שמות החודשים המקובלים עד היום בשנה העברית מאז השיבה מגלות בבל, שמו של החודש הובא מהתרבות הבבלית, יחד עם מרכיבים תרבותיים נוספים, אשר הבולט והחשוב שבהם הוא הכתב העברי, המקובל מאז ועד היום. מקור השם במילה האכדית "ניסנו", ומשמעו ניצן, שפריחתו באביב, כנאמר: "הניצנים נראו בארץ" (שיר השירים ב'). שמו של החודש מופיע במגילת אסתר "בחדש הראשון הוא חדש ניסן, ובספר נחמיה "ויהי בחדש ניסן שנת עשרים לארתחשסתא המלך".
משמעות מאוחרת לשם הבבלי ניתן על ידי חז"ל, והיא נגזרת מדמיון צלילי: ניסן מלשון נס, משום שנעשו בו ניסים לישראל.
במקרא מכונה חודש ניסן בשם "החודש הראשון" וכן "ראש חדשים", בציווי מקראי מיוחד שנאמר למשה רבינו זמן קצר לפני יציאת מצרים, ציווי שכלל גם את מצוות קידוש החודש: "החדש הזה לכם ראש חדשים, ראשון הוא לכם לחודשי השנה" (שמות י"ב, ב'). שם זה מופיע גם במגילת אסתר "בחודש הראשון הוא חדש ניסן. בביתא ישראל החודש נקרא ליסן. לראש השנה האשורי קוראים 'ריש ניסאנו', כלומר ראש ניצן, והוא חל באחד באפריל, בתקופת חודש ניסן.
טעם נוסף נתן לכך רבי אברהם אבן עזרא "וידענו כי מצוות רבות הן בתורה זכר ליציאת מצרים, והנה ראוי חודש זה להיות תחלת חשבון ישראל".
חודש ניסן נקרא במקרא גם בשם "חודש האביב": "את חג המצות תשמר: שבעת ימים תאכל מצות אשר צויתך, למועד חדש האביב, כי בחדש האביב יצאת ממצרים" (שמות ל"ד,י"ח). רמז נוסף ניתן לשם חודש האביב שהוא אב-י"ב כלומר הראשון לי"ב=שנים עשר החודשים.

מאפייני החודש

ראש חודש ניסן שימש בתקופת התנ"ך ובתקופה התלמודית, כראש השנה למלכים, ובו התחילו למנות את שנות מלכי יהודה. בקרב יהודי תוניסיה ולוב נהוג טקס הנערך בערב ראש חודש ניסן ומכונה "בשישה" או "בסיסה". הטקס כולל איחולים לשנה טובה וברוכה, כציון לשנה חדשה, המתחילה, כאמור, בניסן, על-פי מסורות קדומות. על סדר לוח השנה העברי הנוהג כיום, א' בניסן יכול לחול רק בימים ראשון, שלישי, חמישי ושבת.
בהלכה, בכל חודש ניסן לא צמים ולא אומרים בתפילה תחנון. על פי אחת הדעות, חנוכת המשכן הייתה בא' בניסן, ובשנים עשר הימים שלאחריו הקריבו נשיאי שנים עשר השבטים קורבנות, נשיא ליום. זכר לכך, נוהגים לקרוא בכל יום את הפסוקים המתארים את קרבן הנשיא שהקריב באותו יום.
בחודש ניסן חל חג הפסח, ובו מתחילה ספירת העומר הנמשכת עד לחג השבועות.
ברכת החמה, שאותה מברכים פעם ב־28 שנה, חלה תמיד במהלך חודש ניסן. בחודש זה נוהגים לברך את ברכת האילנות, שזמנה הוא באביב. בנוסף נאמר על חודש זה ש"לא חמה קשה ולא צינה קשה" ולכן יצאו בני ישראל ממצרים בחודש זה.
על פי אחת הדעות בתלמוד (דברי רבי יהושע במסכת ראש השנה) נברא העולם בחודש ניסן. על פי אותה דעה, ניסן הוא גם חודש הגאולה: "בניסן נגאלו (ממצרים), בניסן עתידין ליגאל".
מזלו של החודש הוא טלה.
נטורה ארטיס מגיסטרה

תצוגות הגן

גן החיות משמר את הסגנון שהיה בו במהלך המאה ה-19. שני פסלי נשרים מעטרים את הכניסה, ובכל רחבי הגן מפוזרים פסלים רבים. הגן מכיל כ-700 זנים של בעלי חיים, בהם זוחלים, ציפורים, דגים, יונקים, חרקים ודו-חיים.

הגן הזואולוגי

גן החיות כולל גן בוטני רחב ידיים המציג עצים וצמחים הולנדיים מקומיים וכן עצים וצמחים שהובאו מכל רחבי העולם. בניינים מחוממים וחממות מאפשרים הצגת צמחים מאזורים טרופיים על אף האקלים הקר באזור אמסטרדם.

האקווריום

עבודות הקמת האקווריום החלו בשנת 1879. לצורך הקמת המבנה על הקרקע הבוצית הושקעו 1,740 עמודי עץ בקרקע ועליהם נבנה המבנה. בשנת 1880 הושלמה הקמת האקווריום, והמבנה מולא בכמיליון ליטרים של מי מלח. המבנה נפתח לציבור ב-2 בדצמבר 1882.
בשנת 1997 נערך שיפוץ נרחב באקווריום, ובמסגרתו שוחזר האולם המרכזי של האקווריום, ונבנו בו ארבעה אקווריומים נוספים המציגים מערכות אקולוגיות נפרדות: ובהם נהר ביער גשם אמזוני, שונית אלמוגים טרופית, תעלה באמסטרדם (ולמול התעלה, תצוגה של דו-חיים החיים על גדת התעלות באמסטרדם). האולם הראשי של האקווריום מוקדש לדגי האוקיינוסים ובייחוד לאזור הים הצפוני. האקווריום המרכזי מציג כרישים, ודגים מאזורים טרופיים. האקווריום מציג כ-300 זנים של דגים ודו-חיים.

המוזיאון הגאולוגי

בקומתו הראשונה של המוזיאון הגאולוגי מוצגים אבנים יקרות ויקרות למחצה, גבישים וכן מאובנים. כמו כן מוצגת במבנה תצוגה של התפתחות החיים על פני כדור הארץ, ותצוגת מאובני דינוזאורים.
כמו כן מוצגים במבנה הסברים לתופעות טבוע כגון הרי געש, רעידות אדמה, ותזוזת לוחות טקטוניים.

המוזיאון הזואולוגי

המוזיאון הזואולוגי מציג תערוכות המראות את היחס בין בני האדם לבין עולם הטבע ואת ההשפעה של האדם על הטבע. כמו כן המוזיאון כולל שלדים של בעלי חיים, וכן תצלומים רבים של בעלי חיים בטבע, ואיורים ותצלומים של בעלי חיים בהולנד.
תעלת מוסקבה

תעלת מוסקבה (ברוסית: Канал имени Москвы) היא תעלה באורך 128 ק"מ שמקשרת את נהר מוסקבה עם הוולגה. התעלה נבנתה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. היא עוברת בשטח מחוז טבר, מחוז מוסקבה ומסתיימת בשטח העיר מוסקבה. רוחב התעלה הוא 85 מטר והיא מסוגלת להעביר אוניות עד 5 אלף טון. המטרה העיקרית של התעלה היא לספק מים לעיר מוסקבה, לספק נתיב תחבורה והסדרת מקומות נופש לאורך מאגרי מים של התעלה.

היסטוריה

בשנת 1931 הנהר מוסקבה כמעט התייבש וכבר לא יכול היה להמשיך ולספק מים לעיר הגדולה. בהתאם לכך נבדקו אפשרויות לקשר אותו עם נהר הוולגה ועל ידי כך לספק לו מקורות מים נוספים. בניית התעלה החלה בשנת 1932 ובמהלכה השתתפו אסירי גולאג. לצורך כך הוקם מחנה מיוחד שהיה קיים במשך 5 שנים. הכוח העיקרי להקמת התעלה היו אסירי גולאג שעבדו כ-12 שעות ביום. חלק מהאסירים שוחררו עם סיום הקמת התעלה כפרס עבור העבודה. מאטביי ברמן וראשי נ.ק.וו.ד נוספים שהיו בראש מנהלת ההקמה הוצאו להורג במהלך הטיהורים הגדולים באשמת הכנת הפיכה שלטונית בעזרת האסירים.
ב-15 ביולי 1937 נפתחה התעלה תחת השם "תעלת מוסקבה-וולגה". לאורך התעלה נבנו שבע תחנות כוח הידרואלקטירות לתגבור אספקת החשמל למוסקבה. בסך הכול נבנו מעל 240 מתקנים הנדסיים. במקום חיבור התעלה לוולגה הוקמו פסלי ענק של ולדימיר לנין ויוסיף סטלין בגובה של 25 מטר. בשנת 1963 פורק הפסל של סטלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה נוצלו מתקני התעלה להצפת שטחים בקרבת מוסקבה והדבר עצר את התקדמות הצבא הגרמני.
בשנת 1947, לכבוד שנת 800 לייסוד העיר, שונה שמה של התעלה ל"תעלת מוסקבה".
במהלך שנות ה-70 וה-80 בוצעו עבודות שיקום נרחבות במתקני התעלה. על שפת מאגרי מים בקרבת מוסקבה נבנו בתי הבראה. כמו כן שופצו והורחבו מתקני תיירות לאורך החוף.

תוואי התעלה וניצולה

האורך הכולל של התעלה הוא 128 ק"מ. התעלה מתחילה במאגר המים "איוונקובו" בקרבת העיר דובנה. במהלך 74 ק"מ התעלה עולה ב-38 מטר ולצורך כך נבנו 6 תאי שיט. בהמשך באורך 30 ק"מ ממוקמים מספר מאגרי מים. בקטע האחרון באורך של כ-3 ק"מ נבנו עוד 2 תאי שיט והתעלה יורדת ב-36 מטר.
בעקבות הקמת התעלה, הוקם הנמל הנהר הצפוני במוסקבה. באמצעות מערכת תעלות בלומורקנל, תעלת הוולגה-דון ותעלת מוסקבה, נמל זה קשור עם הים הבלטי, הים הלבן, הים השחור, ים אזוב והים הכספי. בעקבות כך נקראת העיר לפעמים "נמל חמישה ימים".
התעלה מנוצלת עד היום להעברת סחורות שונות. בתקופה הסובייטית עברו בתעלה גם אוניות נוסעים ששטו במסלול מוסקבה-ניז'ני נובגורוד ומוסקבה-אסטרחן. הם נסגרו בשנת 2005 כי לא הייתה הצדקה כלכלית להמשך הפעלתם. היום משייטות בתעלה אוניות תיירים רבות. משך השייט הוא 3 - 4 ימים.
אשר ניסן לוינזון

הרב אשר ניסן לוינזון (נפטר ה'תרל"ט, 1879) היה רב ליטאי. כיהן כרבה של בירז' במשך קרוב ל-40 שנה, נודע בעיקר בשל ספרו גן נעול שהיה אחד הניצנים הראשונים לדרך הלמדנות החדשה של ישיבות ליטא.

ביוגרפיה

נולד לרב יהודה ליב לוינזון רבה של מריאמפולה. הוא ואחיו משה שלמה, לימים רבה של פרצוב, למדו בצעירותם מפי אביהם. נישא לפרומה בתו של הרב שמעון מערקיל שפירא אב"ד בירז', גרושתו של הרב שמואל סלנט.
בשנת ה'תר"ב, 1842, התמנה כרבה של בירז' שבליטא, ונשא בתפקיד זה עד פטירתו.
בנו נחום נתן התפרסם בעולם התורני בתואר "העילוי מבירז'" והתהלכו אודותיו אגדות עממיות, גם רבי ישראל מסלנט בא לבקר את העילוי בביתו. פטירתו הפתאומית בשנת ה'תרכ"ג (1863), שברה את אביו. הוא הוציא לזכרו  ספר הספדים ודרשות בשם "צפנת פענח" (וילנה תרל"ח), ואף הנציח את שם בנו בשם ספרו המפורסם "גן נעול", בראשי התיבות: גאון נחום נתן עלה ונתרומם למרום.
הוא לא התאושש מפטירת בנו, והכניס לעבודת הרבנות לצדו את רבי יוסף זונדל, מחבר "זיר יצחק". רב זה החליף אותו כרבה של העיר לאחר פטירתו.
למרות חולשתו, המשיך לנהל את ענייני הרוח הציבוריים בעיר, ואף כפה את סגירת החדר המתוקן בעיר.
הוא נפטר בשנת ה'תרל"ט (1879), אלמנתו עלייה לארץ ישראל ונפטרה בירושלים בשנת ה'תרנ"ד. היא נקברה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים

כתביו

מלבד ספרו המפורסם "גן נעול" (וילנה תרל"ד) והספר "צפנת פענח" (וילנה תרל"ח), הדפיס גם את קובץ הדרשות שלו "לקוטי שושנים" (וילנה תרל"ה), ו"לקוטים מספרי אפיקי יהודה".
הספר "אפיקי יהודה" עצמו נותר בכתובים. בנוסף לו השאיר אחריו שאלות ותשובות בהלכה, וקובץ גדול של חידושי תורה.
בני מידן

ביוגרפיה

מידן נולד בתל אביב. ב-1962 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר. במלחמת ששת הימים שימש סגן מפקד פלוגת קשר, במלחמת יום הכיפורים שימש קצין קשר בפיקוד המרכז. במבצע ליטני שימש קצין קשר בפיקוד הצפון. במלחמת לבנון הראשונה שימש ראש מחלקת מבצעים של חיל הקשר. לאחר המלחמה שימש סגן קצין קשר ראשי. בספטמבר 1986 מונה לקצין קשר ראשי וקודם לדרגת תת-אלוף. כיהן בתפקיד עד מאי 1990.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל ויושב ראש בחברות בקבוצת תדיראן, בין השאר שימש יו"ר חברת "תדיראן קשר". כיהן כיו"ר חברות בת בקבוצת פורמולה מערכות ודירקטור בחברות רבות. 
מידן בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ובוגר המכללה לביטחון לאומי. אב לשלושה.