google/wiki40b huggingface dataset:
מנחם מנדל כשר

קורות חיים

נולד בוורשה לרבי יצחק פרץ קאַשער. לדברי נכדו ידע בגיל צעיר את כל שישה סדרי משנה בעל פה. בעודו צעיר לימים התכתב עם כמה רבנים ידועים בענייני הלכה. בהם: הרב יוסף רוזין, הרב מאיר דן פלוצקי מחבר "כלי חמדה", הרב מנחם זמבא, הרב אלחנן וסרמן, הרב אברהם ישעיה קרליץ ("החזון איש"), הרב ירוחם פישל פרלא, הרב שלמה אליעזר אלפנדרי, הרב חיים משה אלישר ועוד. בגיל 19 החל לערוך את הירחון התורני "דגל התורה" בהוצאת אגודת ישראל בפולין, שהופיע בוורשה בשנים תרפ"א-תרפ"ג. לאחר נישואיו עם בתו של הרב ברוך פריימן מוורטה התיישב שם והתיידד עם רב העיר הרב מאיר דן פלוצקי, ואף נסמך להוראה על ידו.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור, הקים את ישיבת שפת אמת ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה. באותה תקופה יזם את מפעלו המרכזי "תורה שלמה" ובשנת ה'תרפ"ז הוציא לאור את הכרך הראשון. כדי לקדם את מפעלו זה פרש מראשות הישיבה והיגר לארצות הברית בשנת תרפ"ט.
הרב כשר היה מעורב בעסקי ציבור ובין השאר היה מזכיר מועצת גדולי התורה בפולין, הקים את ה"מתיבתא" בוורשה, והיה חבר ויו"ר של חברת "זיכרון דוד" שפעלה לרכישת קרקעות בין ירושלים לחברון לפני קום המדינה.
עמד בראש הוועד הציבורי שפעל להעלות את האדמו"ר מגור הרב אברהם מרדכי אלתר ועוד כמה מבני משפחתו לארץ ישראל כחצי שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ובכך הצילם ממוות.
את עיקר פעילותו הקדיש ליצירה התורנית.
מחלוקת עזה הייתה בינו לבין הרב חיים צימרמן בענייני קו התאריך.

משפחתו

שני בניו הם הרב משה שלמה כשר, שניהל את מכון הוצאת הספרים של אביו ונפטר כארבעה חודשים אחריו, והרב שמעון כשר. שני חתניו הם הרב ד"ר אהרן גרינבאום, שהיה מראשי הג'וינט וההדיר את פירושי רב שמואל בן חפני גאון על התורה, ויחיאל פרדמן. בניו של שמעון הם הפרופסור אסא כשר והפרופסור רימון כשר.

מורשתו

הרב כשר לא הותיר אחריו ישיבה או תלמידים. מכון "תורה שלמה" האט את פעילותו לאחר פטירתו. ולאחר פטירת הרב משה כשר והרב גרינבוים פסקה לגמרי. עיקר מורשתו היא בספרים הרבים שהוציא לאור, כפי שהתבטא נכדו, אסא כשר: "כאשר היה מדבר איתי, כמעט כל מילה שנייה היה עם השורש מדפיס. למה הדפסת? מה אני מדפיס? צריך להדפיס, הדפסתי, נדפיס, זה היה עולמו בלי הרף".

עיסוקו במשנת הרוגצ'ובר

באחת הפעמים שהרב כשר שהה בארצות הברית נודע לו שקיימים צילומים זעירים מחידושי הרוגצ'ובר בכתב ידו, וקיימת אפשרות לפענחם ולהוציאם לאור. הרב כשר נרתם מיידית למלאכה, וייסד יחד עם ישיבת רבינו יצחק אלחנן מכון "צפנת פענח" להוצאת דברי תורת הרוגצ'ובר. במשך השנים יצאו לאור על ידיו חידושי הרוגצ'ובר על התורה, על מורה נבוכים ועל כמה ממסכתות התלמוד, כמו כן פרסם גם כמה ספרים על דמותו ושיטתו, אך עדיין המלאכה לא הושלמה.

יחסו לציונות

על אף השתייכותו המוצהרת לחסידות גור, המתנגדת באופן עקרוני לרעיונות הציונות, תמך הרב כשר בציונות באופן חד וברור. את השקפתו בעניין זה ביטא במיוחד בספרו הנרחב "התקופה הגדולה" וכן בספרו "הכוס החמישי" (ראה להלן קישור לספרים אלו).
קאן-קאן (סרט)

תקציר העלילה

רובע מונמרט בפריז, 1896. ריקוד הקאן-קאן נאסר בגלל היותו בלתי מוסרי. השופט פול בארייה (מוריס שבלייה) וידידו עורך הדין פרנסואה דורניי (פרנק סינטרה) מטיילים ברובע ושרים את השיר "מונמארט". הם בדרכם למועדון הלילה Bal du Paradis בבעלותה של הזמרת סימון (שירלי מקלין), אהובתו של פרנסואה.
במועדון מופיעות רקדניות קאן-קאן בראשן סימון וקלודין (ג'ולייט פראוז) כשלפתע מתפרצים שוטרים ולוקחים את הרקדניות למעצר.
במשפט יושב ראש השופט פול ולידו השופט הצעיר פיליפ פורסטייה (לואי ז'ורדן). הוטרים ששוחדו טוענים שלמעשה לא ראו את הריקוד והרקדניות משוחררות "מחוסר הוכחות".
פיליפ מתאהב בסימון מגיע למועדון עם צלם ורוכש את אמונה של סימון אך בעת ריקוד הקאן-קאן הוא מסמן לצלם ולשוטרים וסימון נעצרה ונכלאת.
פרנסואה נחלץ לעזרתה ומשכנע את פיליפ לשחרר אותה אחרת יפרסם את יחסיו אתה. סימון מבקשת מפרנסואה שיתחתן אתה אבל הוא נגד מוסד הנישואים היא מקבלת את הצעתו של פיליפ המבקש את ידה.
פול מתנגד לנישואים האלה ואומר לפיליפ שזה לא מתאים לאדם המעמדו להתחתן עם רקדנית בארים.
פיליפ מציג את ארוסתו לפני חוג מכריו מחברה הגבוהה בתוך ספינה מפוארת השטה בסן. סימון משתכרת ומופיעה בפני הנוכחים בשיר ובריקוד לא מוסריים ולבסוף נמלטת משם, קופצת לנהר ושוחה לגדת הנהר.
סימון מבקשת הלוואה מפרנסואה כדי להמשיך ולקיים את המועדון. הוא נותן לה תמורת ערבות על המועדון ובשל כך הוא נעצר כ"בעל" המועדון שבו רוקדות קאן-קאן. במשפט אומרת סימון כי "איבדה" את שטר הערבות ופרנסואה משוחרר.
לבסוף נערך נשף קאן קאן שבסופו "נאסרת" סימון ומובאת לכרכרת אסירים שם יושב פרנסואה המבקש את ידה.
ג'מאסין אל-ע'רבי

היסטוריה

ישנה סברה שלפחות חלק מתושבי הכפר נמנים עם שבט הג'מאסין הבדואי מבקעת הירדן שנזכר ברישומי מס עות'מאניים של שנת 1596 במחוז שכם. ברישומים צויינו מיסים ששילם על רעיית עדרי-תאו. מכיוון שלא הוזכרו יבולים יש להניח כי השבט קיים אורח חיים נוודי. בזמן השלטון המצרי במאה ה-19 (כיבוש בן עשר שנים) הגיעו לכפר מהגרים ממצרים ומסודאן.
על פי נתוני מפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל מנתה אוכלוסיית הכפר 566 איש. בסקר האוכלוסין שנערך בשנת 1945, הוערך מספר התושבים ב-1,080 נפש שתאם גידול כללי בשיעור דומה של אוכלוסיית מישור החוף הערבית.
כלל שטח הכפר 1,365 דונם, מתוכם 714 בבעלות יהודית, 529 בבעלות ערבית ו-122 בבעלות ממשלתית. עד תקופת שלטון המנדט הבריטי עסקו תושבי הכפר בעיקר בגידול ג'מוסים, ומשנות ה-20 התבססה כלכלת הכפר על משק חלב. חלק נוסף מהתושבים עסק בחקלאות וחלק עבדו כפועלים בפרדסי שרונה. הילדים למדו בבית הספר בשייח' מוניס.
במהלך המרד הערבי, באוגוסט 1936, תקפה ההגנה בכפר, בחריגה כמעט בודדה ממדיניות ההבלגה אותה נקטה לאורך המאורעות.
בסוף 1947, לאחר פינוי הכפר הסמוך סומייל מתושביו, היווה ג'מאסין אל-ע'רבי מובלעת ערבית בין תל אביב לרמת גן; את הכפר סבבו יישובים יהודיים וכל הדרכים אליו היו תחת פיקוח כוח המגן העברי. כפי הנראה ננטש הכפר על ידי רבים מתושביו (ומפליטי סומייל שהשתכנו בו) בשל הכיתור. בינואר 1948 הערבים המעטים שנותרו בכפר יזמו את נטישתו ופנו להגנה, בבקשה שתקבל את השמירה עליו ותמנע בזיזתו בידי ערבים אחרים. היהודים ביקשו מהערבים שיחתמו על מסמך בו יכתב שהכפר נמסר לשמירתם מרצונם הטוב של הערבים, כדי למנוע אפשרות שיואשמו בגירוש הערבים, אך הערבים סירבו בטענה שחתימה כזאת תסכן את חייהם. אחרוני הערבים עזבו את המקום ללא הסכם, אך במגעים שנוהלו לאחר מכן, סוכם שהמקום ישמר גם ללא הסכם חתום. במהלך חודש פברואר 1948 כבר ישבו בכפר 170 עד 180 משפחות יהודיות.
ב-1948 שיכנה עיריית תל אביב-יפו בבתי הכפר פליטים יהודים שנאלצו לפנות בתיהם מאזורי הקרבות בגזרת קו החזית בין תל אביב ויפו. עם הזמן הפך הכפר לשכונה מן המניין בעיר, שנקראה "גבעת עמל א'" מצדה המערבי של דרך נמיר ובצדו המזרחי נקראה "גבעת עמל ב'". הקרקע הועברה לרשות "מינהל מקרקעי ישראל" ועיריית תל אביב לפי חוק נכסי נפקדים. לאחר תום הקרבות ביקשה העירייה לפנות את התושבים מהשכונה ובשנת 1954 פנתה לבית המשפט בדרישה לפנות אותם כפולשים. בשנת 1961 ניתן פסק דין שאסר על העירייה לפנות את התושבים ללא מתן דיור חלופי ראוי.
בשנות ה-90 נהרסה גבעת עמל א' במסגרת פרויקט "פינוי-פיצוי" שבעקבותיו נבנו במקום מגדלי אקירוב. על חלק נוסף מאדמות הכפר נבנה חלק משיכון בבלי ופארק צמרת. פינוי תושבי גבעת עמל ב', לשם הכשרת הקרקע לבניית מגדלי יוקרה, לווה במאבק משפטי ממושך על גובה הפיצוי שיינתן להם. כיום השכונה מורכבת מבתי פחונים וצריפים מוזנחים.
שרידי בתים מן הכפר נותרו בשני ריכוזים - האחד צפונית לדרך ההלכה, בין דרך נמיר לנתיבי איילון, והאחר בסביבת הרחובות אהבת ציון ואריה עקיבא.
נגב Zoo

תכולה

בגן יש כ־130 מינים של יונקים, עופות וזוחלים. בין היונקים בולטים במיוחד בגן הפרסתניים, הקופים, החתוליים המכרסמים וחיות החווה. העופות הרבים מחולקים בין כלובים ובין אגם לעופות מים כאשר הטווסים משוטטים חופשיים בגן. הזוחלים מחולקים בין כלובים לבין ביתן אקווריומים. מחלקת הזוחלים מיוצגת בגן על כל הסדרות שלה: יש בגן מספר מיני צבים, מספר לטאות, נחשים ותנינים.
חלק מבעלי החיים בגן נולדו בשבי ורגילים לנוכחות בני אדם בקרבתם. חלק אחר מבעלי החיים הן חיות בר שהובאו לגן מהטבע על ידי פקחי רשות הטבע והגנים, וכן על ידי אנשים פרטיים, לצורך קבלת טיפול רפואי לאחר שנמצאו פצועים בשטח. בעלי חיים אלה מקבלים בגן טיפול רפואי ושיקום, לפי הצורך, וחלקם מושבים לטבע לאחר החלמתם.
הגן משתרע על שטח של 50 דונם. הוא מכיל אזורי תצוגה, פינת ליטוף, מדשאות, אזורי משחקים, כיתות לימוד, מזנון, משרד ומבני שירותים. מלבד התצוגה עוברים בגן חוגי לימוד, סיורים מודרכים ופעילויות רכיבה על סוסי פוני.

היסטוריה

הגן התפתח מפינת חי שהקימה המורה מניה אוריאלי, בשנת 1954, בבית הספר שורשים שבשכונת נווה נוי. עם השנים החלה פינת חי זו לשרת גם קהל שלא קשור לבית הספר ולקבל סיוע תקציבי מעיריית באר שבע. בשנת 1977 קיבלה אוריאלי פרס ממשרד החינוך על ניהול פינת החי. בתקופה זו היא ניהלה את הפינה אם כי היא כבר הייתה גמלאית.
בשנת 1979 החליף דוקטור חיים סיון את אוריאלי בניהול כשהיא עברה להיות מגייסת הכספים העיקרית של פינת החי. בשנה זאת תרמה איירין קרייטמן מלונדון את הכספים שאפשרו לפינת החי להפוך לגן חיות. דהיינו, להתמקד במתן שירות לקהל הרחב ולהתמקם במשכן מרווח שתוכנן למטרה זו. משכן בשטח של כ-120 מטר מרובע.
בשנת 1983 הוקמה עמותה לגיוס כספים לגן החיות ברשות פרופסור ראובן יגיל. בשנת 1985 הועבר הגן לשטח של 1,000 מטר מרובע, ששימש קודם את מעברת חצרים. בתקופה זו הגן העסיק עדיין עובדים בתקן של שתיים וחצי משרות. על כן מרבית העבודה נעשתה בידי מתנדבים. מחלקת הניקיון של העירייה סייעה בהקמת משכן זה של הגן והוא נחנך בשנת 1986 במעמד ראש העיר, משה זילברמן.
בשנת 1991 החלה הקמת שכונת נווה זאב על מתחם הגן. משרד השיכון והעירייה הקימו את משכנו הרביעי והנוכחי של הגן. הבנייה ארכה שבע שנים והמשכן נחנך בשנת 1996.
גן החיות מתופעל על ידי חברת "כיוונים" ומנהלו הוא זיו רשף.
מועדף

מועדף (מאיטלקית: favorito) היה תואר שניתן לאדם מקורב למונרך.
התואר החל להיות בשימוש באירופה בימי הביניים והתייחס לאדם, שבזכות קרבתו האישית למונרך והעובדה שהצליח להתחבב עליו באופן אישי, הצליח לצבור כוח פוליטי רב בממלכה. המועדפים הגיעו לשיא השפעתם במאות ה-16 וה-17 תודות לעובדה שניהול המדינה נעשה מסובך מדי מכדי שיוכל להיעשות על ידי אדם אחד מחד והעובדה שבתקופה זאת מוסדות כמו פרלמנט וממשלה היו רק בתחילת דרכם ההתפתחותית מאידך.
עם התפתחותם של מונרכיות חוקתיות שהעבירו חלק מסמכותיות וההשפעה הפוליטית מן המונרך אל מוסדות כמו בית נבחרים וממשלה דעכה השפעתם של המועדפים עד שהתואר הפסיק להיות בשימוש.
עיר הכרמל

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) בספטמבר 2009, היו בעיר הכרמל 25,600 תושבים. האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של 1.8%.
לפי נתוני הלמ"ס נכון לדצמבר 2008, העיר דורגה 4 מתוך 10, בדירוג החברתי-כלכלי. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשס"ח (2008-2007) היה 48.3%. השכר הממוצע של השכירים בשנת 2007 היה 5,433 ש"ח (ממוצע ארצי: 6,743 ש"ח).
טרזן וג'יין (מחזמר)

עלילה

הסיפור של "טרזן" עוקב אחר הרפתקאותיו של תינוק יתום, שאומץ על ידי משפחה של גורילות ובסופו של דבר התקבל כאחד משלהם. טרזן גדל ונעשה נער עם אינסטינקטים של כוח פראי וכוכב אתלטי. חייו משתנים לנצח כאשר הוא פוגש אנשים, הוא יוצר איתם קשר ומרגיש שהקרבה אינה מוסברת. טרזן מנסה למצוא את מקומו בין "שני העולמות": החיות שגידלו אותו והמשפחה האנושית שאליה הוא שייך, מכוח היותו אנושי.
ATMOS

פיתוח

התותח הוצג לראשונה בשנת 1999, וגרסה נוספת שלו הוצגה בשנת 2001 על ידי סולתם מערכות. הוא פותח בשל ההתחדשות של צבאות ברחבי העולם ולאור ההתיישנות של תותחי ה-M-109 הנפוצים. התותח פותח על בסיס תותח M-71, ותוכנן להיות בעל ניידות גבוהה ועלות ראשונית וגם תפעולית נמוכה. התותח נועד בעיקר לייצוא אך גם לשימוש בצה"ל.
עד סוף שנת 2001 סיימה סולתם ניסויים נרחבים בתותח, במהלכם ירה התותח למעלה מ-1,000 פגזים. החל משנת 2003 התותח החל להתמודד במכרזים ברחבי העולם, והוצע לצבאות שמשתמשים ב-M-71 הנגרר. צה"ל בדק את התותח, אך לבסוף הוחלט לשדרג את תותחי ה-M-109 בגרסת "דורס". עם זאת, בשל הרצון של צה"ל בשנים האחרונות לחדש את המערך הקני של חיל התותחנים הציגה סולתם גרסה מתקדמת יותר של התותח.
הוצגה גם גרסה שהייתה מיועדת לצבא רומניה, ונבנו שלושה אבות טיפוס מסוג זה, אך הוחלט לא להצטייד בתותח.
ב-2017 החליט משרד הביטחון להצטייד בגרסה מתקדמת של ה-ATMOS, שכעת מיוצר על ידי אלביט מערכות, כתותח העתיד של צה"ל.

מרכב

ATMOS הוא למעשה תותח הוביצר מודולרי, שמורכב על משאית בעלת הנעה של 6x6, בעלת עבירות גבוהה, שאמורה לנסוע במהירות של 90 קמ"ש בכביש. על המשאית מתקינים את כל הדרוש לתותח, כולל מערכת בקרת אש ומערכת ליצירת חשמל הדרושה להפעלת כל מערכות העזר. הרכבת התותח על המשאית מספקת מגוון יתרונות: תחזוקה זולה יותר, מהירות גבוהה בכביש, חיסכון לוגיסטי במובילים כבדים, וגמישות מבצעית המאפשרת להעביר את התותח בקלות בין גזרות.
בעוד שמרכב משאית מספק יתרונות רבים, הוא טומן בחובו חסרונות לא מעטים, על פני מרכב זחלים ממוגן וכבד יותר: תותח הנע על זחלים, כמו ה-M-109 הוא כלי שאמור ללוות "שכם אל שכם" את האוגדות המתמרנות בעומק השטח, להתמקם בעמדת ירי ללא תלות בתוואי השטח, להגיע עד לקו ראשון, ובמידת הצורך יש לו אפשרות לירות בכינון ישיר. הוא גם תוכנן לעמוד במתקפה של אש נגד סוללות. מרכב משאית לוקה בחסרונות אלו, שהם צרכים של מלחמה כנגד צבאות סדירים, המאפשרת יכולת תנועה לעומק שטח עוין.
מרכב משאית יכול לירות רק מתוך שטח ידידותי ומוגן, ואינו יכול לנוע באופן צמוד עם כוחות השריון והחי"ר הממוכן, בעומק שטח עוין. כדי להתגבר על חסרונות אלה, הועלו הצעות להרכיב את התותח על מרכב זחלים ממוגן, כמו מרכב בראדלי, שעליו הורכבה לדוגמה מערכת MLRS. אפשרות נוספת שהועלתה היא לשלב בין השניים, כלומר חלק מהחטיבות ישתמשו במרכב זחלים, כמו של הבראדלי, וחלק ישתמשו במרכב אופני - של משאית 6x6 בעלת עבירות גבוהה.

מערכות מתקדמות

ATMOS תוכנן להיות מערכת עצמאית בשטח, ללא תלות בכוחות אחרים. בהתאם לכך, למערכת יש מחשב טקטי, מערכת ניווט אינרציאלית (INS), כמו גם מערכת ניווט לוויינית (GPS) המורכבת בכל תותח בנפרד, מה שמאפשר לו יכולות ניוד ואש עצמאיות, ללא תלות בקרון הבקרה. למערכת יש גם מערכת ראייה ליום ולילה, לאיתור מטרות באופן עצמאי ואף מכ"ם לבדיקת מהירות הלוע של התותח. המערכות המתקדמות האלו נותנת יכולות רבות לתותח, לדוגמה, המערכות מאפשרות לחשב את הסטייה של הפגז הראשון שנורה, ולשפר את הדיוק מיד לאחר הירי.
חואן אנטוניו קורבלאן

קריירה

קורבלאן החל לשחק בקבוצה הראשונה של ריאל מדריד ב-1971, בגיל 17. עד מהרה התבלט כרכז משחק כשרוני ותפס מקום של קבע בהרכב הקבוצה. מאמצע שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80 היה קורבלאן אחד הכדורסלנים הספרדיים הבולטים. בניצוחו, סיגלה לה ריאל מדריד סגנון משחק אלגנטי ומהיר שזכה לאהדה רבה גם בקרב אוהדי יריבותיה. קורבלאן שיחק משחקים רבים מול מכבי תל אביב במסגרת גביע אירופה לאלופות והיה בין השחקנים הבודדים מיריבות מכבי תל אביב שזכו למחיאות כפיים עם עלייתם למגרש במסגרת הצגת ההרכבים לפני המשחקים בהיכל הספורט יד אליהו.
קורבלאן הגדיר את סגנון המשחק של ריאל מדריד בזמנו: "הסוד שלנו היה לשחק מהר יותר מהקבוצה היריבה. לשחק מהר אך ללא שגיאות. מישהו היה צריך להפוך את הכאוס שבמשחק להרמוניה. זה היה הסוד שלי".
הוא שיחק בנבחרת הספרדית בין השנים 1972 ו-1985 והשתתף ב-177 משחקים. הוא השתתף בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת מינכן (1972), אולימפיאדת מוסקבה (1980) ואולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) בה זכתה ספרד במדליית הכסף.
במהלך קריירת המשחק שלו למד קורבלאן לימודי רפואה וקיבל תואר דוקטור. הוא התמחה בקרדיולוגיה והועסק, בין היתר, כיועץ רפואי למועדון הכדורגל ריאל מדריד ולנבחרת הכדורסל הספרדית.

תארים

במשך 17 השנים בהן שיחק בליגה הספרדית ובנבחרת ספרד, היה שותף קורבלאן לתארים הבאים:
שריר הבטן הישר

תיאור

רובו של שריר הבטן הישר עטוף ברקמה סיבית ושמה "נרתיק שריר הבטן הישר" (Vagina musculi recti abdominis). קו האמצע שבין השריר הימני לשריר השמאלי מכונה הקו הלבן (Linea alba). לרוחב השריר עוברות שלוש או יותר רצועות סיבים (Intersectiones tendineae), כך שבעת כיווצו של השריר, נראות הרצועות כמחלקות את השריר למספר חלקים ומקנות לשריר את מראהו המוכר ("קוביות") בקרב מפתחי גוף.
תחילתו של השריר בעצם החיק, במאחה עצמות החיק וברכס החיק. השריר מסתיים בזיז עצם החזה ובסחוס הצלעי של הצלע החמישית עד הצלע השביעית.

עצבוב

שריר הבטן הישר מעוצבב על ידי הענפים הקדמיים של ששת עצבי החזה התחתונים (T7-T12).
יחסי בוטסואנה–ישראל

היסטוריה

עוד בטרם קיבלה את בוצוואנה את עצמאותה, בשנת 1966, באו ראשיה לישראל לדון בסיוע ובשיתופי פעולה עתידיים ביניהן. ישראל הצביעה באו"ם בעד עצמאותה של בוטסואנה, ומיד לאחר מכן נוסדו היחסים באופן רשמי. לאחר מלחמת יום הכיפורים ניתקה בוטסואנה, כרוב שכנותיה, את יחסיה עם ישראל, אולם מאז שנות ה-80 קיימה קשרים בלתי רשמיים עם ישראל.
היחסים בין המדינות שבו לקדמותן באופן רשמי בעת חתימת הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף בשנת 1993. בפברואר 2012 התמנה שגריר ישראל לאפריקה הדרומית שמקום מושבו בנמיביה דן שחם לנציגה הדיפלומטי הרשמי של ישראל בבוטסואנה השכנה.

קשרים אזרחיים

שש חברות יהלומנות ישראליות פעילות במחוז גאבורון שבבוטסואנה ומעסיקות כאלף אזרחים בוצוואנים במכרות יהלומים.
בדצמבר 2012 הוחלט באוניברסיטת בן-גוריון לתמוך בהקמת מוסד חדש בבוצוואנה, בשם "אוניברסיטת בוצואנה הבינלאומית למדע וטכנולוגיה". אוניברסיטת בן-גוריון תהיה אחראית על ההוראה ועל בניית יכולת המחקר של האוניברסיטה. סטודנטים מהמדינה האפריקנית יוזמנו לישראל כדי להשלים את לימודיהם לפני ההחזרה לבניית הצוות של האוניברסיטה. סטודנטים שיעברו הכשרה בישראל יוחזרו לבוצוואנה ויהוו את הצוות של האוניברסיטה המקומית.
בוצוואנה נלחמת בבעיית מדבור חמורה. ישראל הציעה כמודל למאבק בבעיה, פיתוחים טכנולוגיים בחקלאות ובהתפלה.
בוצוואנה היא אחת מחמש המדינות להם מתבצע עיקר הייצוא הישראלי באפריקה שמדרום לסהרה.
עוזי קלכהיים

הרב עוזי קלכהיים (17 בפברואר 1935, י"ד באדר א' ה'תרצ"ה - 20 באפריל 1994, ט' באייר ה'תשנ"ד) היה ר"מ אמונה בישיבת מרכז הרב ומחבר ספרים במחשבת ישראל.

תולדות חייו

נולד בחיפה לעדה לבית בקרמן ולמשה, שעלו ארצה והקימו בחיפה מסעדה כשרה עבור פועלי העיר. האב היה פעיל בתנועת הפועל המזרחי ונסע מטעמה לארצות הברית לגייס כספים בשנת תרצ"ט. בהיעדר האב, ובעקבות התפרעויות ערבים המשפחה עברה מחיפה לתל אביב. בסוף אותה שנה פרצה מלחמת העולם השנייה, ובגללה נאלץ האב משה לשהות בארצות הברית עד לסוף המלחמה. בעקבות הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב עברו לירושלים. 
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, בבית ספר לנערים המזרחי (לימים תיכון הימלפרב) ובישיבת קלצק (ישיבת הדרום), שם הושפע מהרב אלימלך בר שאול. בתום חורף תשי"ד (1954), בעידודו של הרב בר-שאול עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים. לדברי חברו, הרב יעקב פילבר, קלכהיים היה "מראשוני בני עקיבא שהתוודעו לרבינו הרב צבי יהודה, ובמהלך זה סלל לרבים מילדי הארץ את הדרך ל'מרכז הרב' והם שהחזירו עטרה ליושנה וקוממו מחדש את ישיבת 'מרכז הרב' והפכו אותה לאחד ממרכזי התורה החשובים ביותר בעם היהודי". הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יצחק אריאלי, הרב אברהם אלקנה שפירא והרב יוסף שלום אלישיב.
בהמשך למד במכון "הרי פישל" בירושלים (היום מכון אריאל) וקיבל סמיכה לרבנות מהרב שלמה זלמן אוירבך. בשנת 1970 עברה המשפחה ליישוב אבן שמואל שבדרום, שם שימש כראש כולל ורב היישוב. לאחר שנים חזר לירושלים, השתקע בגבעת שאול ושימש כרב בית כנסת בשכונה עד יום מותו.
הרב קלכהיים עסק בחינוך והוראה במשך יותר משלושים שנה. הוא לימד במדרשיית נעם בפרדס חנה, בישיבת כרם ביבנה, בישיבת מרכז הרב, במכללה ירושלים ובמכון "הרי פישל". נמנה עם מייסדי מכללת אורות ישראל ובין מקימי מכון ארץ חמדה. בארבע שנות חייו האחרונות עסק בחיזוק הקשר עם קהילות יהודיות במזרח אירופה מטעם משרד הדתות, ובפרט יהדות צ'כיה.
בשנת תשכ"א (1961) נישא לדבורה בת אברהם טרגר. לבני הזוג נולדו חמישה ילדים, שלוש בנות ושני בנים. בנו הרב מנחם קלכהיים שימש כסגן הרב הראשי לצ'כיה. בנו הרב עמיהוד קלכהיים שימש כראש הישיבה התיכונית ברמת גן ובכפר הרא"ה.
בשנת 1996 יצא לזכרו הספר "ישועות עוזו: בענייני גאולה ומשיח - ספר זיכרון לרב עוזי קלכהיים זצ"ל". עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת רמת שלמה.
האנציקלופדיה הבריטית

האנציקלופדיה הבריטית (The British Encyclopaedia), או מילון האמנויות והמדעים (Dictionary of Arts and Sciences), יצאה לאור בשנת 1809 בשישה כרכים על גיליון אוקטבו (6x9 אינץ') וכללה 150 תחריטים בקירוב.
להלכה, העורך של האנציקלופדיה היה ויליאם ניקולסון, אך למעשה עיקר העבודה נעשה תחת השגחתו של ירמיהו ג'ויס. המוציאה לאור הייתה סינדיקציה של עשרים וארבעה מוכרי-ספרים ששמם הופיע בעמודי השער. כל אחד רכש מניות ובבו הזמן קיבל את חלקו היחסי של הרווח שהניבו המכירות הסופיות.
שיטת הוצאה לאור זו הייתה בשימוש רב במאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה, ונודעה ברבים כ-"קונגר" (Conger, סוג של צלופח). שיטה זו התאימה במיוחד לפרסומים שיצאו חלקים-חלקים דוגמת אנציקלופדיות.
חלק מהתחריטים צוירו על ידי ג'ון פיירי הבן, ונחרטו על ידי וילסון לאורי.
בשנת 1998 התפרסם מחקר של The Textbook Colloquium, שהשווה בין תוכני האנציקלופדיה הבריטית לבין תוכני "מילון האמנויות והמדעים" של גרגורי, שיצא לאור בשנת 1808, אך נערך גם הוא על ידי ירמיהו ג'ויס. תוצאות המחקר הראו ש-50% מתוכני האנציקלופדיות היו זהים.
אברהם שרמן

הרב אברהם חיים שרמן (נולד בתשעה באב תש"א, אוגוסט 1941) הוא דיין חרדי ישראלי, כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול.

ביוגרפיה

נולד בבני ברק למשפחה דתית-לאומית. אביו, יוסף, בוגר ישיבות ליטא, היה מורה בחינוך הממלכתי-דתי. אמו מלכה, מפעילות תנועת אמונה, בתו של הרב משה אקסלרוד, שהיה רב העיירות בליוב וז'לובין, מחסידיו של הרבי הרש"ב. אחיה הוא הדיין הרב גדליהו אקסלרוד.
התחנך בבית הספר של החינוך העצמאי בבני ברק. לאחר מכן למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, והמשיך את לימודיו בישיבת חברון. נישא ללאה קוק, בתו של הרב רפאל קוק רבה של טבריה, ונכדתו של הרב שמחה מנדלבוים. שעל שמו נקרא שער מנדלבאום. לזוג 9 ילדים. לאחר נישואיו שימש כרב צבאי.
בשנות השבעים פנה ללימודי דיינות. למד במכון אריאל. במשך שנים שימש דיין בבית הדין בתל אביב, ובשנת 1998 מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול. פרסם מאמרים רבים בתחום המשפט העברי.
מתגורר בבני ברק. משמש כרב של הקהילה הדתית-לאומית "סגולה" בבני ברק. 
גיסו הוא הרב שמחה הכהן קוק.

פרשת הגיורים

במאי 2008 קבעו שלושה מדייני בית הדין הרבני הגדול, בראשות הרב אברהם שרמן, פסק דין כי יש לפסול את כל הגיורים שנעשו משנת 1999 על ידי הרב חיים דרוקמן, שעמד בראש מערך הגיור. הפסק ניתן בעקבות גיוריה של אשה בבית הדין לגיור בראשותו של הרב דרוקמן, שבית הדין באשדוד ביטל את תוקפו לאחר שהתברר כי האישה אינה שומרת מצוות. האשה ערערה לבית הדין הגדול, ולאחר שדן בנושא אישר את הפסק, ובעקבותיו הוציא פסק המבטל את תוקפם של גיורי מערך הגיור של הרב דרוקמן.
בעקבות תלונה שהגיש הרב דרוקמן קבעה נציב תלונות הציבור על שופטים, טובה שטרסברג-כהן, כי הרב שרמן הסתמך "על תיק עלום שלא הוצג כראיה" והמליצה להדיחו, המלצה שנתמכה על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן, אך הוועדה למינוי דיינים לא אישרה המלצה זו. בסוף 2008 פנה היועץ המשפטי מני מזוז לבג"ץ, וביקש מהם לפסול את החלטות בית הדין הרבני באשדוד ובית הדין הרבני הגדול ולהכיר בגיוריו של הרב דרוקמן.
לה מרקיז (מכונית)

היסטוריה

הדגם יוצר על ידי המרקיז "Marquis Jules Félix Philippe Albert de Dion de Wandonne" והמהנדס "Georges Bouton".
יוצרה יחידה אחת בלבד. 
בשנת 2007, נמכר הדגם "לה מרקיז" ב-3,520,000 דולר, ובשנת 2011, נמכרה "לה מרקיז" שהוגדרה "כמכונית העתיקה בעולם" ב-4,600,000 דולר.
צסק"א קייב (כדורסל)

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1946 כסק"א קייב והשתתף אליפות ברית המועצות בכדורסל גברים. 
לאחר שברית המועצות נפלה המועדון שינה את שמו לצסק"א-ריקו ב-1994 ולאחר מכן נקרא צסק"א-אוקרטטנאפטה ב-1999, על שם נותנת החסות Ukrtatnafta. 
בשנת 2001 המועדון עמד לפני פירוק. לאחר שינוי השם לקבוצת VPPO (קיצור של כוחות הנ"מ), המועדון המשיך לשחק בליגות הנמוכות באוקראינה עד שנת 2005, כאשר פורקה סופית בשל העדר מימון.
אלף לילה ולילה (סדרת טלוויזיה)

משמעות השם

אלף לילה ולילה; לילה אחד מתוך 1001 לילות הוא הלילה השחור בו שהרזאד שכבה עם אונור בשביל 150,000 דולר שהייתה צריכה עבור טיפוליה של בנה, קאאן.

עלילה

שהרזאד היא ארכיטקטית יפה ומוכשרת, שעובדת בחברת בנייה גדולה. היא התאלמנה מבעלה לא מכבר והיא מגדלת לבד את קאאן, בנם הקטן. קאאן חולה בלוקמיה וזקוק להשתלת מח עצם דחופה ויקרה. שהרזאד מצליחה לגייס חלק קטן מהכסף, אולם היא זקוקה לעוד 150,000 דולר והזמן אוזל. שהרזאד מבקשת עזרה ממשפחתו העשירה של בעלה המנוח, שם מעולם לא הייתה רצויה, אך הם מסרבים לעזור לה. בייאושה, היא פונה לאונור, הבוס שלה, ומבקשת הלוואה. הוא מסכים לתת לה את הכסף הדרוש ובתנאי שתבלה איתו לילה אחד. שהרזאד ההמומה מסרבת בתחילה, אך לבסוף מסכימה בלית ברירה.
אחרי אותו הלילה, אונור מתקשה לכבוש את משיכתו הגוברת לשהרזאד. הוא מארגן נסיעת עסקים לדובאי כדי שיוכל להיות איתה שוב ביחידות ושם, הוא מבקש ממנה לבלות איתו לילה נוסף. הוא מציע לה סכום כפול מבעבר, אך הפעם שהרזאד מסרבת בזעם ומחליטה לחפש מקום עבודה אחר. זמן מה חולף ואונור נמלא חרטה וייסורי מצפון על מה שעשה לשהרזאד. הוא מבין שהשפיל אותה ופגע בה עמוקות, והוא מתקשה לסלוח לעצמו. אונור גם מבין שהתאהב בה נואשות והוא מחליט לעשות הכול כדי להיות ראוי למחילתה ואולי אף לאהבתה.

דמויות

אונור אקסל (האליט ארגנץ'): אונור הוא איש עסקים מצליח ונאה, שאיבד מזמן את האמון בנשים ואהבה. הוא נמשך מאוד לשהרזאד, דבר שגורם לו לעשות דבר שלא עשה מעולם: להציע לאישה כסף תמורת לילה אחד. הוא מתמלא חרטה לאחר המעשה, ומתאהב באישה שהשפיל על לא עוול בכפה. אונור יעשה הכול כדי ששהרזאד תסלח לו ואולי אף תתאהב בו בחזרה.
שהרזאד אבלייאולו (ברגוזאר קורל): שהרזאד הצעירה והיפהפייה היא ארכיטקטית מתחילה. היא אלמנה טרייה ואמא מסורה לבנה הקטן והחולה, קאאן. היא תעשה הכול כדי להציל את חייו ולכן היא מסכימה להצעתו המגונה של אונור, ומבלה איתו לילה אחד תמורת כסף לניתוח של בנה. אחרי אותו הלילה, היא מנסה לשכוח את שאירע ואף להתרחק מאונור, אך עם הזמן, היא תגלה שהוא גבר שונה לגמרי ממה שחשבה.
בנו אטאמן (צ'יידה דובנצ'י): חברתה הטובה ביותר של שהרזאד, מתאהבת בקרם.
קרם אינג'אולו (טרדו פלורדון): חברו הטוב ביותר של אונור ושותפו העסקי. מתאהב בשהרזאד ומסתכסך בעקבות זה עם אונור.

ביקורת

אלף לילה ולילה הייתה הלהיט של השנה בצ'ילה. ההצלחה הגדולה שלה פתחה את השערים של סדרות טורקיות לאמריקה הלטינית. היא הייתה גם להיט השנה בפקיסטן בקטגוריית דרמות טורקית. הסדרה משודרת בארצות הברית, ארגנטינה, ברזיל ורוסיה, שם היא מובילה מצעדי הדירוג.
הסדרה הפכה ללהיט בפריים טיים בבוסניה, מונטנגרו ומקדוניה, כמו כן ברומניה, אלבניה ויוון, והגדילה את הפופולריות של איסטנבול כיעד תיירותי בקרב קרואטים, והובילה לעניין רב יותר בלמידת השפה הטורקית.

שידור

הסדרה במקור שודרה מ-7 באוקטובר 2006 עד 12 במאי 2009 בערוץ הטורקי Kanal D ונמכרה ליותר מ-55 מדינות. הסדרה שודרה בצ'ילה בערוץ Mega מ-3 במרץ 2014 עד 4 בינואר 2015, ובברזיל בערוץ Band מ-9 במרץ 2015 עד 15 בספטמבר 2015. בישראל, שודרה הסדרה בערוץ ויוה פלוס מדצמבר 2014 עד אוקטובר 2015.