google/wiki40b huggingface dataset:
אם אשכחך

אם אשכחך או ציון תמתי, הוא שירו של מנחם מנדל דוליצקי. הולחן על ידי היימן כהן, ועובד על ידי גיל אלדמע. עיבוד מוזיקלי נוסף של אריה לבנון. עיבוד מוזיקלי נוסף משויך ליצחק אדל.  השיר ומנגינתו נעשו אהודים מאוד בקרב שוחרי התנועה הציונית ברחבי תבל וביישוב היהודי בארץ ישראל. השיר זכה לעיבודים וביצועים רבים במאה ה-20 וה-21. ביו המבצעים : יהורם גאון, חבורת שוהם,והגבעטרון.

אמירות ותכנים

נושאי השיר המחורז הכולל שני בתים, הם האהבה והגעגועים לארץ ישראל במשך הדורות ועל ההצמדות הנחושה אל זכרה של הארץ בכל אתר ואתר, אשר הפכו לעיקר במורשת היהודית לדורתיה ומסד לרעיון הציוני ממחצית המאה ה-19.
המשורר משוחח על שני צירים-קטבים בחיי האדם: האחד, ציר הזיכרון והשיכחה על אודות הארץ, והשני, ציר החיים והמוות. לכאורה קיימת תקבולת בין הזיכרון והחיים מחד, לבין השיכחה והמוות מאידך, אותה מערער המשורר בהכרזותיו על מהותה הנצחית של הארץ, בתודעת הדורות.
בבית הראשון משתמש המשורר בכינויי אהבה: "חֶמְדָּתִי" ו"תַּמָּתִי" הלקוחים משיר השירים. הוא ממשיך את מסורת דורות רבים, כאשר הוא מתאר את געגועיו העזים לארץ האבות, וייתכן שבהשתמשו במילה "הוֹמִיָּה", התכתב המשורר עם מילות השיר הנודע "תִּקְוָתֵינוּ" (שגרסה מקוצרת ממנו נעשתה להמנון התנועה הציונית ואחר כך להמנון מדינת ישראל בשם "התקווה") של נ"ה אימבר: "כָּל עוֹד בִּלְבָבוֹ שָׁם פְּנִימָה / נֶפֶשׁ יְהוּדִי הוֹמִיָּה.
בהמשך חוזר המשורר, במילותיו, על שבועת הזיכרון בתנ"ך, בספר תהילים: "אִם אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלָםִ תִּשְׁכַּח יְמִינִי תִּדְבַּק לְשׁוֹנִי לְחִכִּי אִם לֹא אֶזְכְּרֵכִי אִם לֹא אַעֲלֶה אֶת יְרוּשָׁלִַם עַל רֹאשׁ שִׂמְחָתִי: ומכריז כי שבועתו תקפה עד מותו, כאשר קברו יכוסה בעפר ויסגר - יאטר, על פי הפסוק בתהילים: "וְאַל-תֶּאְטַר-עָלַי בְּאֵר פִּיהָ".
בבית השני הוא חוזר על השבועה, ומסביר את מהותה, התלויה בתודעתו הלאומית: "אַתְּ, כָּל עוֹד אֱחִי, תּוֹחַלְתִּי וְשִׂבְרִי". ושוב בפעם השלישית, מציין את מרכזיותה של ארץ ישראל בתודעתו ובזכרונו, ואת היותה הסימן והציוּן, לשון נופל על לשון עם אחד משמותיה של הארץ: ציוֹן, שישאר מחייו, על קברו.
משקלו של השיר, מותאם להגייה היידישאית, בה כל המילים מוטעמות במלעיל.
כיסא פנוי (מיני-סדרה)

תקציר עלילה

פגפורד נראית כעיירה אנגלית אידילית עם כיכר השוק המרוצפת והכנסייה העתיקה, אבל מאחורת החזות השלווה נמצאת עיר במלחמה: עשירים נגד עניים, בני העשרה נגד הוריהם, נשים נגד גברים, מורים נגד תלמידיהם. פגפורד אינה מה שנראה לעין ממבט ראשון. באספת המועצה דנים בנושא בית סוויטלאב והמורשת שלו. הווארד מוליסון, היושב ראש, מוביל את הסיעה הרוצה לראות בסיום המורשת. כנגדו עומד בארי פרבראדר, שנושא נאום נלהב בזכות המורשת וחשיבות השירותים שהבית מספק. לעת עתה ידו של בארי על העליונה.
מותו הפתאומי של בארי מותיר את אנשי פגפורד בהלם. המושב הפנוי שהותיר בארי במועצת העירייה מביא להתלקחות המלחמה הגדולה שידעה העיירה מעולם. שלושת המועמדים הם: מיילס מוליסון, בנו של הווארד; קולין וול, ידידו של בארי; וסיימון פרייס, אחיו למחצה של בארי.
הבחירות למועצה מתקרבות ותושבי פגפורד על קוצים, מחכים לפוסט הבא שתפרסם "הרוח של בארי פרבראדר".
סמתנה מחליטה להזמין לארוחה חגיגית את הפלגים הניצים במועצה. אבל כשהווארד ושירלי מופיעים באופן בלתי צפוי, המסיבה יוצאת מכלל שליטה.
בשכונת השדות, טרי מתעוררת מתוך הערפל של ההתמכרות שלה, כשהיא בדרך השברירית לקראת גמילה. קריסטל מתחילה לקוות לעתיד טוב יותר למשפחתה.
המתיחות בפגפורד עולה כשהבחירות למועצה מתקרבות, וכל צד מגביר את מסע התעמולה שלו. בינתיים נישואיהם של סמנתה ומיילס מגיעים לנקודת משבר. מיילס מתחנן לחיים שקטים, ומבטיח שאחרי הבחירות הכל יהיה רגוע יותר, אבל סמנתה אינה מאמינה לו.
סודו האפל של הווארד מתגלה בפוסט האחרון של הרוח. בשדות קריסטל חוזרת לביתה ומוצאת את טרי מסוממת שוב. התקווה נראית שברירית מתמיד, והטרגדיה המתרחשת אחר כך מותירה את הקהילה מסוחררת.

הפקה

הפקת המיני-סדרה הוכרזה ב-3 בדצמבר 2012. היא הוזמנה מ-The Blair Partnership שמייצגים את ג'יי קיי רולינג. הפקת הסדרה נעשתה באמצעות חברת הפקה עצמאית של ניל בלייר וריק סנאט (שהיו המפיקים בפועל של הסדרה), עבור The Blair Partnership. הפרויקט בוצע בשיתוף פעולה הדוק עם ג'יי קיי רולינג.
ב-12 בדצמבר 2013 הודיעו האחים וורנר שהם יהיו המפיצים של הסדרה ברחבי העולם פרט לממלכה המאוחדת.
אחרי שנה וחצי, ביוני 2014, פורסמו שמות השחקנים של הסדרה. שלב הצילומים החל באוגוסט 2014, והם נערכו בעיירות בגלוסטרשייר פיינסוויק, ביזלי, נורת'ליץ' ומינצ'ינהמפטון, דאונטסי, וכן בעיר בריסטול ובבית הספר ארצ'וויי.
את המוזיקה לסדרה הלחינו חברי להקת סולומון גריי הבריטית, ומופיעים בה קטעים מאלבומם "Selected Works" משנת 2015 יחד עם שירים מקוריים.
זיגפלד הגדול

העלילה

הסרט מתחיל בשאיפתו של פלורנץ זיגפלד, בנו של פרופסור למוזיקולוגיה, להתפתח בתחום תעשיית השעשועים בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) כאמרגנו של איש שרירים גרמני. יריבו על אהדת הקהל הוא ג'ק בילינגס (בגילומו של פרנק מורגן), אמרגנה של אחת האטרקציות המרכזיות של התערוכה, רקדנית הבטן "מצריים הקטנה". מאוחר יותר, על סיפונה של ספינה המפליגה ללונדון נפגשים השניים שנית, בילינגס מספר לזיגפלד שהוא עומד להחתים את הרקדנית הצרפתיה היפהפייה אנה הלד (לואיז ריינר). זיגפלד מוקסם מהלד ואף על פי שאיבד את כל כספו בהימורים הוא מצליח להחתים אותה. לאחר קריירה לא מוצלחת שלה בניהולו השניים מתחתנים.
בשכנועה מחליט זיגפלד להעלות בניו יורק מופעי רביו שיחקו את מופעי הבורלסקה של מועדוני פריז כדוגמת פולי ברז'ר, תוך התאמתם לטעם הקהל האמריקאי. כך נולדים סדרת מופעי "שגיונות זיגפלד" הזוכים להצלחה מסחררת עבור השניים. בקטעים אלה בסרט מופיעים בתפקיד עצמם כוכבי מופעים אלה בעבר, פאני ברייס וריי בולג'ר.
עקב ניסיונו של זיגפלד לטפח את הקריירה של אודרי דיין (וירג'יניה ברוס), מגלה הלד קנאה ומתחננת בטלפון שבעלה לא יעזוב אותה, אולם ללא הועיל, השניים מתגרשים ומאוחר יותר נושא זיגפלד לאשה את בילי בורק (מירנה לוֹי), סצנת הטלפון מוזכרת כזו שזיכתה את ריינר באוסקר. זיגפלד הולך מהצלחה להצלחה, כשבשיאו הוא מריץ במקביל ארבעה מופעים שונים בברודוויי. אולם, טעם הקהל משתנה. במהלך ההופעות של המחזמר המצליח ביותר שלו "ספינת השעשועים" מכה בארצות הברית קריסת הבורסה המובילה לשפל הגדול. זיגפלד, שהשקיע את כל הונו בעסקי השעשועים, מגלה שמצבו הכספי בכי רע, נופל למשכב ומת.

ההפקה

הסרט הופק כסרט מוזיקלי עתיר קטעים הלקוחים ממחזות הזמר שהפיק זיגפלד ושחזור של מופעי שגיונות זיגפלד עם מוזיקה שכתבו שניים מהכותבים המקוריים שעבדו עמו, וולטר דונלדסון ואירווינג ברלין.
הפקת הסרט החל באולפני יוניברסל בשלהי 1934, אך בשל קשיים כלכליים של האולפנים נמכרה ההפקה, כולל קטעי הופעה שכבר צולמו, ל-MGM. פאוול נשאר שחקן של יוניברסל והופיע באותה שנה גם בלהיטם "אישי גודפרי", עליו היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
הפיגוע בהיפרקור

רקע

בשנתיים שלפני הפיגוע, פוצץ אט"א שש מכוניות תופת בברצלונה, שכתוצאה מהם נהרגו שלושה בני אדם.
עד לנקודה זו, הפיגוע הקטלני ביותר בהיסטוריה של ספרד היה הפיגוע במסעדת אל דסקנסו, שאותו ביצעו טרוריסטים אסלאמיים ב-12 באפריל 1985. בפיצוץ מטען חבלה שהוטמן במסעדה נהרגו 18 בני אדם ו-82 נפצעו. בין הפצועים היו 11 חיילים אמריקנים שכנראה היו היעד לפיגוע.
הפיגוע הקטלני ביותר שביצע אט"א אירע במדריד ב-14 ביולי 1986, אז התפוצצה מכונית תופת על ידי אוטובוס שבו נסעו טירונים של המשמר האזרחי. 12 בני אדם נהרגו ו-50 נפצעו.

הפיגוע

הפיגוע אירע באחר צהרי יום שישי, 19 ביוני 1987. מכונית תופת, שהוחבאה בתוך תא מטען של רכב, הונחה בקומה הראשונה של החניון התת-קרקעי בן שלוש הקומות של מרכז הקניות היפרקור שבברצלונה.
בשעה 16:12 לערך, טיימר הפעיל את מכונית התופת והיא התפוצצה. כתוצאה מעוצמת הפיצוץ נהרסו 20 כלי רכב שעמדו בסמוך ונפער חור של 5 מטרים ברצפת הקומה הראשונה של מרכז הקניות. ההרס במקום היה כה גדול, שמלאכת מציאת הגופות לקחה שעות וזיהוי הגופות היה כמעט בלתי אפשרי.
15 בני אדם, בהם 10 נשים (אחת מהן הייתה בהריון), שלושה ילדים ושני גברים נהרגו מיד, ושישה נוספים נפטרו בבית החולים לאחר מכן מפצעיהם. בנוסף, 45 בני אדם נפצעו, וכמחצית מהם נשארו נכים.
אט"א נטל אחריות לפיגוע, ומסר שהזהיר את המשטרה בשיחה טלפונית על קיום הפצצה אך היא התעלמה. המשטרה טענה שהשיחה הגיעה אליה רק כמה דקות בלבד לפני הפיצוץ.
חדר 13 (חינוך)

חדר 13 (באנגלית: Room 13 International) הוא שמה של רשת בינלאומית של חדרי סטודיו לאומנות הפועלים בבתי ספר יסודיים, ומופעלים בידי התלמידים בלבד. הרשת נקראת על שם החדר המקורי בו הוקם הסטודיו הראשון, בבית ספר יסודי בסקוטלנד.
בהמשך הוקמו כיתות סטודיו דומות מחוץ לבריטניה. כיום פועלת התוכנית בכ-80 מרכזים ברחבי העולם.

היסטוריה

בשנת 1994 החל מורה בשם רוב פיירלי (Rob Fairley) ללמד בבית הספר היסודי קאול בפורט-וויליאם שבסקוטלנד, כחלק ממעמדו כ"אמן-תושב" (Artist In Residence), מעמד שבו האמן מקבל דמי מחיה ובתמורה משמש כמורה.
הוא נוכח לדעת שתלמידיו, בגילים 9 עד 11, לא האמינו שיש להם יכולת יצירה. על כן חילק אותם לזוגות, ולכל זוג תלמידים ותלמידות נתן מצלמה חד-פעמית. התלמידים שוטטו ברחבי בית הספר במהלך שיעורי האמנות, וצילמו כל דבר שעניין אותם. כעבוד כשבועיים של התנסות, התלמידים הנלהבים יזמו בעצמם את הפיכת אחד הארונות בכיתה לחדר-חושך מאולתר, בו הם יכלו לפתח בעצמם את עבודותיהם, בהדרכתו של פיירלי.
בסוף אותה השנה הודיע המורה לתלמידיו שהוא נאלץ לעזוב את משרתו, מאחר שהתקציב למשכורתו אזל. התלמידים החליטו לגייס כסף על ידי מכירה של עבודות הצילום שלהם להורים, ואת התמורה הציעו לשלם למורה כשכר עבודה. פיירלי החליט להישאר לעבוד בהתנדבות, וביקש מהתלמידים להשתמש בכסף שגייסו כדי לקנות ציוד צילום.
הם ניהלו את הסטודיו כעסק התומך את עצמו לכל דבר, תוך שהם מגייסים את הכסף הדרוש לקניית חומרי יצירה ולהעסקה של אמנים כמדריכים.

פרסים

בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ב-2001, תלמידה בשם ג'ודי יצרה קולאז' המכיל 3,000 גפרורים שרופים, והיצירה הוצגה בבית הספר לאמנות RCA, וזכתה בפרס ברבי לאמנות נוער, המקביל הצעיר לפרס טרנר.
בשנת 2003 זכתה התוכנית בפרס בסך 200 אלף לירות שטרלינג מטעם NESTA, הקרן הבריטית לתמיכה במדעים, טכנולוגיה ואמנות. הפרס נועד להפיץ את השיטה לבתי ספר נוספים, ואכן התוכנית החלה להפוך לרשת. ב-2004 שידר ערוץ 4 הבריטי סרט תיעודי על חדר 13 בשם "באיזה גיל אפשר להתחיל להיות אמן?". צופה בשם רוד רייט התרשם מהסרט, מפני שבבעלותו הייתה חברה העוסקת בתקשורת, והוא שאף כל העת לרתום את משאבי החברה כדי לטפח יצירתיות בקרב ילדים עניים ברחבי העולם. בעקבות הצפייה בסרט, הוא יצר קשר עם מנהלי התוכנית, שהיו תלמידים בעצמם.

חדר 13 ברחבי העולם

רוב פיירלי, שהיה מטפס הרים נלהב, סיפר לתלמידיו על הרי ההימלאיה, ועורר בהם את החשק לנסוע אתו לראותם במו עיניהם. באחת החופשות מהלימודים, המורה ותלמידיו נסעו לנפאל, נפגשו עם תלמידים וסיפרו להם על רעיונותיהם. בשנת 2005 כבר נמנו 10 "חדרי 13" בבתי ספר ברחבי סקוטלנד, אנגליה, נפאל ודרום אפריקה, בין היתר בסיועה של חברת התקשורת של רייט.
בשנת 2007 נרשמה התוכנית כחברה בשם "Room 13 International", ולהנהלתה הצטרפו אמנים ומורים בוגרים - אירוע שלא עבר ללא ויכוחים, מפני שלדעת אחדים מהתלמידים, הוא עמד בניגוד לרוח המקורית של התוכנית. נכון לשנת 2012, הרשת מונה 80 חדרי סטודיו ברחבי העולם, בהם למדוע עד עתה כמה אלפי תלמידים.

שיטת הלימוד

במקום להורות לתלמידים כיצד לצייר או לצלם, התלמידים מתבקשים לחקור בעצמם את דרכי היצירה, לחשוב ולפתח שיטות משלהם, וכך האחראיות ליצירה, ללימוד ולתרגול עוברת במידה רבה אליהם; המורים מספקים הכוונה ועצה בלבד, ואינם מורים בדרך מחייבת.
טיבר

גאוגרפיה

אורכו של הטיבר 405 ק"מ. הוא יוצא מהמדרונות הדרומיים של הר פומאיולו (ואז הוא בגובה של כ-1,250 מטרים). שם הוא זורם במדרון צר, אך לאחר כמה מאות קילומטרים, הוא עובר לזרימה במדרון רחב ומתון.
לאחר שהוא מתנקז באגן וממשיך לרמת לאציו, הוא מתפתל ומתמזג עם יובל הנרה. הטיבר מגיע לרומא, עובר דרכה בפרברים הנקראים אוסטיה (בדרום), ופיומיצ'ינו (בצפון), כ-35 ק"מ לפני שנשפך לים הטירני, דרך מישור מרובה ביצות. לפני שהוא נשפך, הוא מתפלג לשתי זרועות, שנשפכות ביחד לים הטירני.
בחלקו הדרומי של עיקול נהר הטיבר ברומא, נמצא אי הטיבר.
הנהר נושא איתו כמויות עצומות של סחף, ולכן מימיו כה דלוחים, והסחף גם מרחיב את היבשה שסביב הנהר ב־2-3 מטרים כל שנה. ספינות נהר קטנות, בעלות משקל כולל של עד 150 טון, יכולות להפליג במימי הנהר, אפילו לכמה עשרות קילומטרים מעבר לרומא.
סביר להניח שהשם טיבר הוא שם טרום לטיני (כמו השם שנתנו הרומאים לפרבר האיטלקי שליד רומא ששמו בעברית הוא טיבולי - Tibur). טיברינוס היה מלך אגדי של אלבה לונגה, וככל הנראה, טבע בנהר האלבולה, שלאחר מכן הוחלף שמו לטיבר. לנהר ערך היסטורי הקשור לתקומתה של רומא. נאמר כי האחים רמוס ורומולוס ננטשו בנהר, עד שהזאבה הידועה הצילה אותם ממוות.
נהר הטיבר היה חשוב מאוד בתקופה שלאחר המלחמות הפוניות, בשעה שהנמל של אוסטיה נהיה לבסיס ימי מפתח. אך הנמל נסתם בסחופת, והתחילו לבנות דרך חדשה, ה-via Portuense, שנבנתה במאה ה-1 לספירת הנוצרים, וזאת כדי להתחבר לרומא על ידי נמל מלכותי ששמו היה פיומיצ'ינו, שם עבר נהר הטיבר.
זרוע נהר הטיבר שחוצה את פיומיצ'ינו היא תעלה שנבנתה בתקופת שלטונו של הקיסר הרומאי קלאודיוס, ושופרה לאחר מכן בתקופת שלטונו של הקיסר הרומאי טראיאנוס.
בשנת 1612 נסתם נהר הטיבר בסחופת, ולכן היה בלתי יעיל לשיט, אך בתקופת האפיפיור פאולוס החמישי הוא נפתח שוב לשיט.
נהר הטיבר שימש את הרומאים למערכת הביוב שלהם, ובעזרת ערוצים ותעלות תת-קרקעיות הצליחו להביא מי שפכים אפילו מאמצע העיר. סוללות האבנים המודרניות החלו בשנת 1876.
שטפונות מתועדים בנהר הטיבר התרחשו בשנים 1519, 1870 ובשנת 1900.
מוסוליני, שחי בעיר רג'ו אמיליה, הסדיר את קו הגבול בין טוסקנה לרג'ו אמיליה כך שנהר הטיבר ישכון בשטח של רג'ו אמיליה.
יחסי בולגריה–גרמניה

היסטוריה

בתחילת מלחמת העולם הראשונה, נותרה ממלכת בולגריה נייטרלית. עם זאת, בהדרגה החלו גם מעצמות המרכז בהנהגת הקיסרות הגרמנית וגם מדינות ההסכמה בהנהגת בריטניה וצרפת להבין את היתרונות שבולגריה עשויה לספק. הגרמנים ידעו שהם זקוקים לעזרתה של בולגריה כדי להביס את ממלכת סרביה ובכך לפתוח קווי אספקה ​​מגרמניה לאימפריה העות'מאנית ולחזק את החזית המזרחית נגד רוסיה. בולגריה ניהלה משא ומתן הן עם הגרמנים והאוסטרו-הונגרים, והן עם הבריטים והצרפתים, אשר התנאים שהציעו היו נדיבים פחות. ב-1915 חתמה בולגריה על האמנה הבולגרית-גרמנית, אשר צרפה את בולגריה למעצמות המרכז. חיילים בולגרים לחמו לצד הגרמנים בחזית המקדונית, אולם ב-1918 נאלצו להיכנע בפני מדינות ההסכמה, וב-1919 חתמו הבולגרים על חוזה ניי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, ממלכת בולגריה הכריזה על נייטראליות אך נקטה במדיניות פרו-גרמנית. בסוף 1939 מונה לראשות הממשלה בוגדן פילוב דמות פרו גרמנית מוצהרת אשר מינה לתפקיד שר הפנים את פטר גברובסקי, מנהיג התנועה הפשיסטית הבולגרית-"רטניק". בשנת 1940 נחתם הסכם קראיובה במסגרתו אילצו הגרמנים את הרומנים להחזיר את חבל דוברוג'ה לבולגריה. ב-1 במרץ 1941 חתם בוגדן פילוב בווינה על ההסכם התלת צדדי ובולגריה הפכה רשמית לבעלת בריתן של מדינות הציר. עוד טרם החתימה השתמש הורמאכט בשטח בולגריה כקרש קפיצה לפלישות ליוון ויוגוסלביה. למעשה, לא הייתה ממלכת בולגריה מעולם שטח כבוש בידי גרמניה הנאצית. לא היה בה צבא כיבוש חוץ ממספר יחידות אבטחה וצי גרמניות, אשר אבטחו את החוף האגאי שמדרום לתראקיה שהייתה בחזקת הבולגרים.
ב-26 באוגוסט 1944 הודיעה בולגריה על חזרתה לניטראליות לאור התקדמותו המהירה של הצבא האדום וב-9 בספטמבר 1944 בוצעה הפיכה בממלכה בסיוע כוחות הצבא האדום, אשר התקדמו לעבר סופיה. ראש הממשלה קונסטנטין מוראבייב הודח ובמקומו תפס את השלטון הגנרל קימון גאורגייב שהודיע על הצטרפות בולגריה לבעלות הברית. הצבא הבולגרי שבעת ההיא מנה כ-450,000 לוחמים הצטרף לצבא האדום במסגרת החזית האוקראינית השלישית ונטל חלק בלחימה ביוגוסלביה, הונגריה ואוסטריה כנגד צבאות גרמניה הנאצית. ב-8 במאי 1945 השתתפו הכוחות הבולגרים בכיבוש העיר קלגנפורט שבאוסטריה. במהלך המלחמה הקרה, הייתה בולגריה חלק ממדינות ברית ורשה, וכמוה גרמניה המזרחית. גרמניה המערבית לעומת זאת הייתה חלק מנאט"ו.

כיום

לבולגריה יש שגרירות בברלין, קונסוליה כללית במינכן ומשרד בבון. לגרמניה יש שגרירות בסופיה. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובנאט"ו. ממשלת בולגריה רואה בגרמניה שותפה אסטרטגית מרכזית שלה באיחוד האירופי. כמה שרים בממשלה הבולגרית מדברים גרמנית, וכך גם נשיאה לשעבר של בולגריה רוסן פלבנלייב. מומחים גרמנים היו ועדיין פעילים ביכולת מייעצת במשרדי הממשלה בבולגריה, כחלק ממדיניות יישום מתמשכת הקשורה לאיחוד האירופי.
ביכורים (אתר אינטרנט)

בִּכּוּרִים הוא אתר אינטרנט ומאגר יצירות אמנות, שהוקם במטרה לאפשר ליוצרים מתחומי היצירה השונים, לפרסם את יצירתם לעין גולשים באינטרנט.
האתר בִּכּוּרִים הוקם על ידי פורטל האינטרנט כיפה בשנת תשס"ג (2003), ונוהל במשך שנותיו הראשונות על ידי רחל נפרסטק. הקמתו היא חלק מהנביעה המחודשת של עולם השירה, האמנות והיצירה בציבור הדתי, במטרה להמציא במה חופשית לפרסום יצירה עברית-שורשית. כחלק מפורטל כיפה, האתר מהווה בעיקרו במה ליוצרים מן הציבור הציוני דתי. ככזה, האתר, בניגוד בולט לאתרי יצירה אחרים, מכיל יצירות רבות העוסקות בתחומים הדתיים השונים ובמתח שבין האדם לקונו, ומוביל, באמצעות עורכי התוכן באתר, קו אידאולוגי המונע מיצירות המכילות מסרים אלימים או מיניים, להתפרסם בו. עם זאת, באתר מפרסמים מיצירותיהם גם יוצרים שאינם דתיים.
באתר קיימים, נכון לשנת תשס"ח (2008), כ-1,600 יוצרים ולמעלה מ-48,500 יצירות מתחומי המלל, הסאונד והתחומים הוויזואליים השונים. לגולשים באתר מתאפשר ליהנות מן היצירות, ולמקד את גלישתם באמצעות המלצות העורכים, להגיב ליצירות, לדרג יצירות, ולהוסיף יצירות לרשימת המועדפות עליהם. במידה והם מעוניינים בכך, בהליך קצר ופשוט יכולים הגולשים באתר להירשם אליו בעצמם ולפרסם בו מיצירותיהם שלהם.
עם התפתחות קהילת היוצרים באתר, נוספו לאתר פורומים, המשמשים כסדנאות בתחומי הכתיבה, הסאונד, הצילום, והציור, אשר מונחות ומנוהלות על ידי יוצרים באתר, שהינם בעלי ידע בתחום. כמו כן, האתר מקיים מפגשים קבועים בפסח, בסוכות ובחנוכה ליוצרים החברים בו. המפגשים כוללים, בדרך כלל, הרצאה מאת אמן כלשהו המוזמן אליהם, וקריאת קטעי שירה ופרוזה, מאת חברי האתר, כמו קטעי הופעות מוזיקליות, והצגת יצירות פלסטיות וויזואליות בתערוכה. במפגשים מתקיימת מסגרת ייחודית של שירת נשים, בשל המחויבות לצו ההלכתי, המאפשרת לזמרות לשיר בפני קהל הנוכחות במפגש.
כריס בנואה

תחילת הקריירה

בנואה נולד במונטריאול שבקנדה. החל להתאבק בשנת 1985 בקנדה בארגון "סטמפיד רסלינג". הוא התאבק בארגון עד סגירתו בשנת 1989, למעט שהות קצרה ביפן ב-1987, ודמותו זכתה לפופולריות מסוימת. בשנת 1990 חזר ליפן בשם פגסוס קיד ובשנת 1991 עבר למקסיקו שם התאבק בליגות השונות.

מעברים בין ליגות ההיאבקות בארצות הברית

בשנת 1993 הוחתם בנואה ב-WCW, אך כיוון שהיה מחויב לקרבות ביפן קיבל תפקיד של מתאבק גרוע שמקדם מתאבקים אחרים באמצעות הפסדים מתוכננים להם (בשפה המקצועית: ג'ובר). ב-1994 דמותו של בנואה עברה "מתיחת פנים", שינתה את שמה לוילד פגסוס והוצגה כמנצחת בטורניר היאבקות חשוב ביפן. בנואה הוחתם על חוזה ב-WWF (לימים ה-WWE), ממנו שוחרר במהרה, התאבק לאחר מכן בזירות עצמאיות וב-ECW, עד שב-1995 חזר ל-WCW.
תסריטאי ה-WCW ציוותו אותו לקבוצת המתאבקים "ארבעת פרשי האפוקליפסה" יחד עם המתאבקים הוותיקים ריק פלייר, בריאן פילמן וארן אנדרסון, כאשר שני האחרונים הוחלפו על ידי סטיב מונגו מקמייקל ודין מלינקו ב-1998. במסגרת הקבוצה דמותו של בנואה זכתה לפופולריות גבוהה יותר והתסריט אפשר לו לזכות במספר תארים. ב-1999 בנואה ביקש לעזוב את הארגון על אף הפופולריות לה זכה.

WWE

כבר באותו שבוע שבו פרש מ-WCW הופיע בנואה ב-WWE והצטוות לדין מלינקו, פרי סאטרן ואדי גאררו בקבוצה שנקראה "הרדיקלס". הקריירה של בנואה נסקה ובשנת 2000 דמותו זכתה פעמיים בתואר האלוף הבין-יבשתי מול קורט אנגל ובילי גאן וכן בתואר הזוגות יחד עם כריס ג'ריקו מול טריפל אייץ' וסטיב אוסטין. פציעה לא מתוכננת במסגרת קרב מבוים אילצה אותו לעבור ניתוח בצוואר ולהיעדר עד שנת 2002, אך עם חזרתו התסריט החזירו הישר ללב הקלחת העלילתית ודמותו זכתה שוב בתואר האלוף הבין-יבשתי.
בנואה המשיך להופיע במספר קרבות עיקריים ודמותו זכתה בחלקם. בין השאר הופיע ברויאל ראמבל, שם ניצח בקרב הרויאל ראמבל וקבע לעצמו קרב על אליפות העולם במשקל כבד ברסלמניה, שם ניצח בקרב נגד שון מייקלס וטריפל אייץ' בקרב משולש מבין הטובים והגדולים ביותר בהיסטוריה, בסופו של הקרב הגיע אדי גאררו (חברו הטוב ביותר) לזירה, אף הוא כאלוף ה-WWE כדי לחלוק איתו את הניצחון. לצידם של מתאבקים כמו שון מייקלס ובוקר טי. משיאי עלילותיו היו בקרב על אליפות ארצות הברית מול המתאבק ג'ון ברדשאו לייפילד (JBL), בו התסריט קבע כי דמותו של לייפילד תזכה בקרב ברמאות. היה זה תירוץ טוב עבור מפיקי האירוע לקיים קרב מבוים "חוזר" שמשך קהל רב, גם בו נקבעה דמותו של בנואה כמפסידה. שיא נוסף התרחש במאי 2006, עת קבע התסריט התקפה מבוימת של המתאבק מארק הנרי על בנואה שגרמה לו כביכול לפציעות בגב ובצלעות. בנואה חזר להתאבק באוקטובר 2006 וזכה באליפות ארצות הברית בפעם החמישית, בהמשך ישיר לפופולריות הגואה של דמותו.
ביוני 2007 עבר בנואה ל-ECW. כבר בחודשו הראשון בליגה ייעד התסריט לבנואה זכייה באליפות ה-ECW, אך בנואה לא הופיע לאירוע בו היה אמור לזכות עקב אובדן במשפחה, לטענתו. לאחר מכן התברר שבמהלך סוף השבוע שלאחר מכן בנואה שם קץ לחייו.

מותו

ב-25 ביוני 2007 נמצאו בנואה, אשתו ובנם מתים בביתם שבאטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה.
הפרק השבועי של Raw ששודר שעות מספר לאחר-מכן הוקדש לזכרם, אך לאחר שחקירת המשטרה העלתה חשד כי בנואה היה מעורב במותו שלו ושל בני משפחתו הוחלט להתעלם מזכרו ב-WWE. ממצאי הנתיחות שלאחר המוות הוסיפו לתעלומת מניעיו של בנואה. בגופו נמצאו סטרואידים וכן שרידי התרופה זנקס, המשמשת בין השאר לטיפול בהתקפי חרדה. זנקס נמצאה גם בגופותיהם של קורבנותיו של בנואה. עד עצם היום הזה לא ידוע לאף אחד מה קרה בבית משפחת בנואה.
התפוחים

להקת התפוחים (באנגלית: The Apples) היא הרכב מוזיקלי ישראלי המונה תשעה חברים - הכולל מתופף, נגן קונטרבס, ארבעה נשפנים, שני תקליטנים וסאונדמן. ההרכב מנגן מוזיקת פאנק, ג'אז וגרוב.

היסטוריה

להקת התפוחים החלו את דרכם ב־2002, כאשר חברו חברי ההרכב האלקטרוני RadioTrip (עופר טל, המוכר בכינוי "SchoolMaster", ואורי ורטהיים, המוכר בכינוי "MixMonster") למתופף יוני הלוי ולבסיסט שי רן. הרעיון היה ליצור בסיס פאנקי שמשולבים בו דגימות, סקראצ'ינג וחטיבת כלי נשיפה דומיננטית. ההופעות הראשונות שלהם היו למעשה סטים ספונטניים, עתירי אלתורים, אשר היוו את הבסיס לאלבום הראשון של התפוחים, "מיץ", שראה אור ב־2003 והוקלט כולו במפגש הקלטות אחד.
אלבומם השני, "Attention!", יצא באוקטובר 2005. באלבום זה, ריכזו התפוחים במשך 43 דקות, 9 קטעים המאופיינים בסגנונם הפאנק-גרובי. השקת האלבום לוותה בסיבוב הופעות ששיאו היה בערב ראש השנה במועדון "קומפורט" בתל אביב מול קהל של כ־700 איש. בסיבוב ההופעות של קיץ 2006 הופיעה הלהקה שוב ב"קומפורט", בפסטיבל ישראל, פסטיבל שנטיפי, מועדון "הצוללת הצהובה" בירושלים ובמועדון "הסיטי הול" בחיפה. בחודש יוני 2006 הודפס "Attention!" באנגליה במהדורת ויניל. התקליט מכיל בונוס מיוחד – "רצועת הסקראץ' העברית הראשונה" – דגימות וכלים לסקראצ'ינג, לשימוש תקליטנים.
באוקטובר 2006 הוציאו התפוחים סינגל על תקליטון דרך חברת התקליטים "Freestyle Records", הממוקמת בלונדון. האלבומים מופצים ברחבי העולם על ידי שתיים מחברות ההפצה הגדולות באירופה, "Goya Music" ו־"SoulSeduction". 
בינואר 2007 יצאה להקת התפוחים לסיבוב הופעות בן שלושה שבועות בממלכה הבריטית, אותו החלו במועדון ה-"Jazz Cafe" המארח מדי ערב את מיטב האמנים מתעשיית המוזיקה העולמית.
להקת המחול ורטיגו יצרה מופע מחול מודרני בשם "Sunny Side Up" לשירי הלהקה. המופע הועלה לראשונה בינואר 2007 במרכז סוזן דלל.
בחודש יוני 2007 הוציאה הלהקה סינגל (EP) על גבי תקליטון דרך חברת התקליטים Freestyle Records, ובו חידוש ללהיט "Killing in the Name Of" של הלהקה "Rage Against the Machine", אשר אזל מהחנויות תוך מספר ימים ספורים, והפך ללהיט בתחנות רדיו ורחבות ריקודים באירופה ובאוסטרליה.]
מאז יצאה הלהקה למספר סיבובי הופעות נוספים באירופה, ובחודש מאי 2008 הוציאה את אלבומה השלישי Buzzin About, על גבי תקליט ויניל ועל גבי תקליטור, דרך חברת התקליטים הבריטית "Freestyle Records".
בשנת 2010 יצא אלבומם הרביעי, "Kings", ובו שיתפה הלהקה פעולה עם פרד ווסלי, הטרומבוניסט והמנהל המוזיקלי של ג'יימס בראון, ועם שלמה בר, סולן להקת "הברירה הטבעית".
הלהקה הוציאה לאור את אלבומה החמישי, "Fly On It" בתחילת שנת 2012, וליוותה את השקתו במסע הופעות באנגליה.
איליה (בלארוס)

היסטוריה

העיירה מוזכרת בתיעוד ההיסטורי כבר בסביבות שנת 1475, והתקיימה בה קהילה יהודית גדולה. ב-1634 היו בעיר בית כנסת וכנסייה גדולה. מיהודיה הנודעים: רבי מנשה מאיליה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ועל פי הסכם ריגה מ-1921, נכללה העיירה בשטח פולין.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-1,200 יהודים.
בעקבות פרוץ המלחמה וכיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות צורפה העיירה להרפובליקה הסובייטית של בלארוס. בתקופה זו הגיעו לאיליה פליטים יהודים ממערב פולין, שנכבשה בידי הגרמנים. בעקבות פלישת הנאצים לברית המועצות, נפלה העיר בידי הגרמנים ב-3 ביולי 1941. לאחר מכן הוקם בעיר יודנראט ובראשו הועמד ש' קאופמן.
בספטמבר 1941 הועברו כ-900 מיהודי העיירה לגטו מגודר.
בתחילת 1942 החלו בני הנוער להתארגן להתנגדות מזוינת.
ב-15 במרץ 1942 ערכו הגרמנים אקציה גדולה באיליה ובה הובאו תושבי הגטו אל כיכר השוק והופרדו בעלי המקצועות הנדרשים משאר היהודים. הבלתי-כשירים לעבודה, כשבע מאות שבעים
יהודים, נורו למוות. כמאה יהודים הוחזרו לגטו והוא חוסל סופית ב-7 ביוני 1942, כאשר תושבי הגטו הובלו בידי הגרמנים ושוטרים מקומיים אל מחוץ לעיירה ונורו שם למוות. בודדים הצליחו לברוח ליער.