ספריית גרשם שלום

ספריית גרשם שלום או אוסף גרשם שלום היא ספריית עיון בתחום הקבלה, החסידות והמיסטיקה היהודית. הספרייה מבוססת על אוסף של חוקר הקבלה גרשם שלום והיא עברה לאחר פטירתו לרשות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, כיום הספרייה הלאומית, שם היא מוצגת בשני אולמות קריאה, המוקדשים לה בלבד.

תכולתה של הספרייה

שלום אסף בימי חייו כ-25,000 ספרים ודברי דפוס אחרים, הקשורים הן ליהדות (כגון תורת הסוד היהודית, ספרי מחקר, היסטוריה יהודית על כל תקופותיה, ביבליוגרפיה, הגות ופילוסופיה, מקרא, תלמוד, משנה, מדרש, המגילות הגנוזות וספרות אנטישמית), והן הקשורים לדתות אחרות (כגון ספרים על הנצרות, דתות המזרח הרחוק, גנוסיס, מאגיה, כפירה, תורת הדתות ופילוסופיה כללית). כמחצית מסך הספרים היוותה ספרייתו בתורת הסוד היהודית.
ספרייה זו היא אחת מהספריות הנודעות ביותר בעולם בנושא תורת הסוד היהודית, וכוללת בתוכה את חלק הארי של הכתבים שנדפסו בתחום זה ושרדו במשך השנים, לרבות מאמרים, גזרי עיתונים, צילומים, חוברות, כתבי עת וספרים, על כל מהדורותיהם. שלום אסף דברי דפוס בלבד וספרייתו כוללת אך מעט כתבי יד או צילומי כתבי יד, שנדרשו לו לצורך עבודתו. את מי שהגיע אליו עם כתבי יד נהג שלום להפנות לבית הספרים הלאומי.
למרות גודלה של ספרייתו, לא למספר ספרים גדול ככל האפשר חתר שלום. הגדרתה של ספרייה הייתה לדעתו "ריכוזם השלם של ספרים בתחום מסוים". לפיכך, אף על פי שהקפיד מאוד לאסוף כל ספר השייך לספרייתו בתורת הסוד, כולל מהדורות שאינן מתועדות ואף צילומים מאוחרים, הוא נהג למיין ולהוציא מחוץ לספרייתו, מדי שנה, ספרים שסבר כי אינם שייכים לה.

התחלה

ראשיתה של הספרייה בשנת 1915, השנה בה רכש שלום את ספר הזוהר וכן מונוגרפיה על החסידות מאת אהרן מרקוס. נראה כי כבר אז שאף שלום ליצור ספרייה כוללת בתחום זה, שתהווה חלק מהמפעל הציוני הגדול לתחייה רוחנית של העם היהודי בארץ ישראל.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בפרט לאחר עזיבתו את בית הוריו, הכיר ביבליופילים יהודים מפורסמים בעלי ספריות ידועות, כגון זלמן שוקן (שהיה מאוחר יותר גם פטרונו), מרטין בובר ושמואל יוסף עגנון, וייתכן ששימשו לו מודל לשאיפותיו בבניית ספרייה זו. אם כי, אין ספק שמשיכתו למדע הביבליוגרפיה ואהבתו לספרים היוו אף הן מניעים לשאיפה זו.
במהלך לימודיו באוניברסיטאות שונות ביקר שלום באופן קבוע בספריותיהן ובספריות נודעות אחרות באירופה. אחת מהן, הספרייה העירונית של פרנקפורט, הייתה בעלת אוסף הספרים העבריים הגדול ביותר באירופה. הוא ביקר בפרנקפורט לפני עלייתו לישראל ושהה בה כ-4 חודשים, במהלכם ביקר בספרייה בכל יום למשך מספר שעות. לאחר שנתחבב על מנהל המחלקה העברית והיודאיסטית של הספרייה, פרופסור אהרן פריימאן, אשר חשב כי מן הראוי לעודד את החוקר הצעיר בתחום שטרם נחקר באקדמיה, הוא הורשה לעיין בפריטים נדירים של הספרייה, לרבות כתבי היד בנושא קבלה שהיו בה. שלום הספיק לעיין באוסף הכתבים הרחב של הספרייה, קודם לאובדנו במלחמת העולם השנייה במהלך שריפה גדולה. בתקופה זו הוא נחשף לספרות הסוד ויכול היה לראשונה לעמוד על היקפה.
עד לעלייתו לישראל, בשנת 1923, אסף שלום 1,767 ספרים, מהם 503 היו בתחום הקבלה. חלק מהאוסף נרכש, לבקשתו, על ידי אמו, ונשלח אליו, למקומות בהם למד והתגורר, ומאוחר יותר, משעלה לישראל, נשלח גם לשם. משהחל לעבוד בבית הספרים הלאומי המשיך במחקר ביבליוגרפי בתחום זה ואף פרסם שלושה חיבורים ביבליוגרפיים חשובים בנושא: הראשון, משנת תרפ"ח, ביבליוגרפיה מוערת של ספרות חסידי ברסלב; השני, משנת 1927, רשימה ביבליוגרפית של כל החיבורים בתורת הסוד היהודית, שהיו ידועים לו עד אותו הזמן; והשלישי, בשנת תר"צ, קטלוג של כתבי היד בקבלה שבבית הספרים.

הרחבת הספרייה

הידע הביבליוגרפי הרב שצבר שלום בביקוריו התכופים בספריות אירופה לפני עלייתו לישראל, והן בעת עבודתו בבית הספרים, סייעו לו בבניית ספרייתו הנרחבת. בנוסף, נהג שלום לרכוש ספרי ביבליוגרפיה וקטלוגים שפרסמו סוחרי ספרים עבריים, כדי לאתר ספרי קבלה שונים שהיה מעוניין בהם. עדות להיקף ידיעתו הרחב במצאי ספרי הקבלה הוא הקונטרס "עלו לשלום", שפרסם בשנת תרצ"ו, הכולל רשימה של 80 חיבורים עבריים ו-31 חיבורים לועזיים בלבד, בנושא קבלה וחסידות. ספרים אלו היו דרושים לשלום להשלמת ספרייתו, על אף שכמה מהם, ככל הנראה, מעולם לא נדפסו (ונכתבו בטעות באחת מרשימות הספרים הקדומות) וחלק אחר היה בעל חשיבות מועטה (עובדה שלא סייעה למנוע את הקפיצה במחירם, מיד לאחר פרסום הקונטרס).
הרחבתה של הספרייה התאפשרה גם הודות לפרסום וההכרה הבינלאומית לה זכו הן שלום, כחוקר, והן ספרייתו, שהייתה ייחודית בתוכנה ובהיקפה. לפיכך, נהגו חוקרים רבים מהארץ ומהעולם לשלוח לשלום העתקים של עבודותיהם. במקביל, נהגו סוחרי ספרים גדולים לשלוח לו קטלוגים הכוללים ספרי קבלה נדירים ולא פעם אף נהגו להתייעץ עמו באשר לספרים אלה. שלום יכול היה לרכוש לספרייתו ספרים בנושאי קבלה, בשל סיוע כספי שקיבל מבית הספרים הלאומי לשם כך, מתוקף הסכמתו להעביר את ספרייתו לרשות בית הספרים לאחר מותו.

בביתו

במשך השנים, גדלה והתרחבה ספרייתו ומילאה כל חלל פנוי בביתו של שלום, למעט מדף אחד ריק שנהג להשאיר "לזכר החורבן". את ספריו סידר על המדפים באופן הבא: על גבי המדפים שהיו תלויים על הקיר שמאחורי שולחן עבודתו סודרו, החל מהצד השמאלי התחתון, ספרי הקבלה לפי סדר חלוקה היסטורי-כרונולוגי, ובהתאם לתקופות השונות בתורת הסוד היהודית. במדפים שבמרכז הקיר היו ספריו של שלום עצמו, ודפים רבים מלאי הערות, שכתב בזמן עבודתו (רבים מדפים אלה נכרכו בתוך הספרים עליהם נכתבו ההערות). על המדפים שעל הקירות האחרים בחדר העבודה סודרו ספרי חסידות וביבליוגרפיה. בחדר האורחים היו ספרים במדעי הרוח הכלליים, לרבות מדע הדתות, הנצרות, גנוסיס, דתות המזרח הרחוק, מאגיה וכישוף. ספרים נוספים סודרו על גבי מדפים בשאר חלקי הבית, לרבות חדר השינה. חלק גדול מהספרים בספרייה מכיל את הערותיו של שלום, שנהג גם להמשיך ולעדכן את מחקריו שלו עצמו, כל אימת שהגיע אליו מידע חדש בנושאי מחקרו.

חשיבותה של הספרייה

ספריית שלום היא הספרייה היחידה בעולם המחזיקה באוסף כמעט שלם של ספרים ומחקרים בקבלה, חסידות ושבתאות, תורת הסוד היהודית ומיסטיקה כללית. 
יתירה מזאת, הספרייה מהווה את הצלע השלישית של שלושה גופים בספרייה הלאומית, המרכזים במקום אחד כמעט את כל החיבורים, שהודפסו ונכתבו בתחום תורת הסוד היהודית ושרדו עד היום, שכן לצדה קיימים בספרייה הלאומית המחלקה לכתבי יד וארכיונים, הכוללת אוסף של כתבי יד בקבלה, וכן המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, הכולל, בין השאר, צילומים של כתבי יד בקבלה.
שלום סייע גם בהקמה ובניהול של שני גופים אלה ואף בהגדלת האוספים שבהם. בתקופה שבה ניהל את המחלקה ליודאיקה בבית הספרים הלאומי, בשנים 1923–1927, הוא דאג לקלוט את כתבי היד בקבלה שהגיעו לספרייה, לזהותם ולמיינם. גם לאחר שהפסיק לעבוד בבית הספרים והחל להרצות באוניברסיטה העברית, המשיך להיות מעורב ברכישתם ובמיונם של כתבי היד בקבלה שהגיעו לבית הספרים, וכאמור, אף פרסם קטלוג של כתבי היד בקבלה שבבית הספרים, עד לשנת תר"צ. אשר למכון לתצלומי כתבי יד עבריים, הוא הוקם בשנת 1950, ביוזמתו של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, ובסיועם של שלום ושמחה אסף, במטרה לרכז צילומים של כל כתבי היד העבריים הקיימים בעולם. מעורבתו של שלום במכון לא פסקה לאחר שסייע בהקמתו, והוא המשיך להיות חבר בוועדת המכון עד סוף ימיו.
זאת ועוד, שלום סבר כבר מגיל צעיר שחשוב ליצור ולקיים ספריית סוד כוללת, והחל כבר אז לאסוף חיבורים בנושא. התעסקותו רבת השנים סייעה לו להגשים את שאיפתו כמעט במלואה, ומנעה את אובדנם של ספרים, שאלמלא היו בספרייתו ייתכן שהיו אובדים בתקופת השואה באירופה, או ערב הקמתה של מדינת ישראל, בארצות ערב.
יתר על כן, ריכוזם של החיבורים המודפסים בתורת הסוד היהודית, על מהדורותיהם השונות (לצידם של כתבי היד בקבלה במחלקה לכתבי יד ובמכון לתצלומי כתבי יד עבריים), מאפשר לחוקרי הקבלה גישה נוחה אליהם, בניגוד לעבר, וכן מסייע למחקר מדויק, כולל ומשווה. שלום הוא מהאחראים המרכזיים לכך, ומיזם זה נחשב אחד מהישגיו המרכזיים, לצד הישגיו המחקריים. 
בנוסף, מאחר שמפעלו המחקרי של שלום נחשב בעל ערך וחשיבות ואף השפיע על פני חקר היהדות כיום, מיוחסת משמעות לקביעותיו השונות בתחום, גם אם נעשו מחוץ לחיבוריו, למשל להחלטתו אילו ספרים יהיו חלק מהאוסף ואילו ספרים ייוותרו בחוץ, לדרך מיונו לתקופות השונות בתורת הסוד ולתיחום שקבע לגבי תקופות אלו, וכן להערות הרבות שכתב בתוך החיבורים.
את הספרייה פוקדים מדי שנה, לצד רבנים, מקובלים וסקרנים, עשרות חוקרי קבלה ויהדות מרחבי העולם, שנעזרים באוסף הכתבים שבה לשם השלמת מחקריהם.