google/wiki40b huggingface dataset:
נחמן פרקש

נחמן פרקש (1936 - 5 באוגוסט 2014) היה אלוף ישראל באיגרוף ועבריין ישראלי שפעל בעיקר משנות ה-50 עד שנות ה-70, וכונה "אלוף הבריחות" בגלל הבריחות הנועזות שלו מהכלא.

ביוגרפיה

פרקש נולד בשנת 1936 בתל אביב. מגיל צעיר עסק בספורט גופני תחרותי, ובשנת 1954 זכה בתואר אלוף ישראל באיגרוף. בסוף שנות ה-50, וכנראה עקב חבטה בראשו, נגרר למעשי אלימות ופשיעה, והחל לבלות בבתי מעצר ובבתי סוהר על מגוון רחב של עבירות ובהן: שוד מזוין, גניבות, פריצות, אלימות ואפילו גניבת גור נמרים מגן החיות של תל אביב.
במאי 1961 השתתף בבריחה נועזת מכלא רמלה יחד עם אסיר בשם רפאל (טומי) בליץ שנידון למאסר עולם על רצח המהנדס פיאטלי. פרקש נתפס, ומאז ובמשך כ-10 שנים שב וברח מבתי כלא ומבתי מעצר. באחת מבריחותיו, ב-7 ביולי 1963, מבית המעצר ביפו, חצה את גבול רצועת עזה, נעצר על ידי שלטונות מצרים והושם בכלא בקהיר. ב-11 בינואר 1965, הביאו אותו השלטונות המצריים לגבול רצועת עזה, וגרשו אותו חזרה לישראל. שני חברי קיבוץ נחל עוז שמצאו אותו משוטט בשדות, הביאו אותו לתחנת משטרה, שם נעצר והועבר לכלא רמלה.
בסוף שנות ה-70 פרש פרקש מחיי הפשע, התחתן ואף נולד לו בן, אך הוא לא הסתגל למסגרת ממוסדת, והחל לנדוד בין ואדיות ומערות בהרי הגליל שם שהה בקיץ, לבין בקתות נטושות בחופי ים המלח שם שהה בחורף. בנו, סו פרקש נפטר בשנת 2009. במראה תמהוני, עם זקן עבות ובגדים מרופטים, המשיך לככב בתמונות ובכתבות שונות באמצעי התקשורת, בעיקר בגלל מהומות קטנות שבהן היה מעורב, כמו החזקת קנאביס (גראס) ואיומים בסכין. בתקופה זו התיידד עמו אהוד בנאי, אז בשנות העשרים לחייו, ובעקבות הרושם שהותיר עליו כתב את השיר "יוצא לאור".
בתחילת שנות ה-2000 חילק פרקש את חייו בין בקתה במירון למערה בקדיתא שבגליל. 
ב-5 אוגוסט 2014 נמצא מוטל ללא רוח חיים בבית העלמין במירון כשעל גופתו סימני אלימות.
האחים חדד

היסטוריה

חברת 'האחים חדד' נוסדה בשנת 1964 כחברה משפחתית המתמחה באומנות ייצור כלי כסף טהור ויודאיקה. העבודה עם כלי כסף הייתה מוּכרת בהיסטוריית המשפחה מאז הסב, שהיה רב העדה הטריפוליטאית בבני ברק, ועסק בצורפות לפרנסתו. את המפעל הקימו בניו, צבי וחיים חדד, וכיום ממשיכים את המסורת גם בני הדור השלישי של המשפחה, כשהמנהלים הפעילים של החברה כיום הם שי וניסני חדד.
בשנת 1997 חוותה החברה פריצה עסקית גדולה, כשהגדילה את מחזור המכירות מ-10 מיליון שקלים ל-30 מיליון תוך שנה אחת.
בשנת 2004 זכתה החברה במכרז לפתיחת חנות במתחם נתב"ג 2000. פתיחת החנות התאפשרה לאחר מאבק מול הנהלת רשות שדות התעופה, שדרשה בתחילה שכל החנויות יעבדו בשבת, אך חזרה בה לאחר מאבק מצד בעלי חנויות דתיים. תנודתיות רבה במחירי הכסף הובילה את החברה לסגור את החנות לאחר חמש שנים

פעילות החברה

החברה מתמחה בייצור כלי כסף טהור בעבודת-יד, כלי כסף הטבולים בכסף טהור מסדרת 'מורשת' ופריטים המשולבים עם כסף טהור, עץ, קריסטל או זכוכית. 
בבעלות החברה כיום רשת 'חדד כסף טהור', המונה כ-4 חנויות.

מוצרי החברה

החברה מוכרת כלי כסף טהור כגון: פמוטים, קנדלברות, כוסות וגביעי קידוש, קופסאות בשמים להבדלה, חנוכיות, מזוזות, קערות ליל הסדר, דבשיות, מלחיות וכלי כסף משולבים דוגמת: עץ, קריסטל, זכוכית ועור.
ברתולד אוארבך

קורות חיים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אוארבך נולד בשם משה (מוישה) ברוך אַוּאֶרבָּכֶר (Moses Baruch Auerbacher) בעיירה נורדשטאטן (כיום נקראת הורב אם נקאר) שליד היער השחור בבאדן-וירטמברג. מילדותו, הוריו ייעדו אותו לרבנות, ועל כן למד בישיבה, בהכינגן, ובבית הספר לדת, בקרלסרוהה.
בהמשך למד לימודי תאולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטאות טיבינגן, מינכן והיידלברג. אך בעקבות חברותו בתנועת הסטודנטים המהפכנית, נאסר על ידי השלטונות, ושחרורו והמשך לימודיו, הותנו בכך שלא יקבל שום תפקיד רבני.  מאז אוארבך התמסר ללימודי ספרות. תחילה עסק בכתיבה ופרסום בתחום ה"יהדות בספרות התקופתית", ובהמשך פרסם מספר רומנים בנושאים הלקוחים מההיסטוריה של עם ישראל. מתוך סדרת פרסומים זו, הוא קצר הצלחה יחסית בספרים "שפינוזה" ו"משורר וסוחר" (תורגם לעברית בשם "אפרים קוה"). בספרו "שפינוזה" מופיע לראשונה סיפורו של הגולם מפראג, ויש מייחסים לאוארבך את המצאתו של הסיפור.
את תהילתו והפופולריות הרבה שלו רכש לאחר שעסק ביצירותיו בפשוטי העם, האיכרים ומעמד הביניים, ובכך יצר לעצמו קהל קוראים נרחב ועממי יותר ונחשב לסופר הגרמני הנקרא ביותר בתקופתו. הוא יצר ז'אנר חדש ומצליח מאוד בספרות הגרמנית של סיפורים עממיים וסנטימנטליים מחיי הכפר, תחת השם "סיפורי כפר מהיער השחור". בין סיפורים אלו בלט הספר "יחיפיה", גרסה מודרנית של סיפור סינדרלה. הספר הפך לרב המכר הגדול של התקופה ופורסם בחמישים מהדורות לפחות, וכמו כן תורגם לעברית שלוש פעמים. אוארבך הפך לאהוב ונערץ הן בעיני הקוראים הפשוטים והן בעיני האינטלקטואלים אניני הטעם. הוא מונה ליועץ ספרותי של חצר המלכה אוגוסטה בברלין וזכה לעיטורים ולאותות כבוד.

מלחמה באנטישמיות

אוארבך היה הסופר היהודי היחיד בגרמניה שהיה חסין מאנטישמיות והצליח להשתלב בחברה הגרמנית בלי להסתיר את מוצאו. יהודי גרמניה התגאו ש"אחד משלהם" הפך לאחד מהסופרים הגרמניים המפורסמים ביותר. יעקב גרים, מהאחים גרים, הודה לאוארבך על "שריפא אותו מדעות קדומות", ואמר שלא היה מעלה בדעתו שיהודי מסוגל לחדור עד כדי כך למעמקי הנשמה הגרמנית. המלחין ריכרד וגנר אמר על אוארבך כי הוא אדם "המושרש באמת ובתמים בחיים הגרמנים" וקבע שאוארבך "נותן ביטוי הולם לתכונות העמוקות ביותר של הנפש הלאומית הגרמנית".
רוב יצירותיו של אוארבך עסקו במלחמה כנגד האנטישמיות, בין שעשה זאת באמצעות תשובות לכתבי-פלסתר אנטישמיים, ובין שניסה להפיג את המתח בין יהודים לגרמנים, באמצעות 'התבוללות ספרותית', ותיאור היהדות בצבעים רומנטיים. 
בשנותיו האחרונות החל אוארבך לאבד את אמונתו בעתיד היהודים בגרמניה. בנובמבר 1880 הוא ישב בישיבה של הפרלמנט הפרוסי, שבו דנו בהצעה לשלול מהיהודים את זכויות האזרח שלהם אגב הערות אנטישמיות. אוארבך שב מדוכא לביתו וכתב "חייתי ועמלתי לשווא".
אוארבך נפטר בעיר קאן שבצרפת בשנת 1882, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-70, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר הולדתו.
שמו הונצח ברחובה של המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
מייקל טרוטון

ביוגרפיה

טרוטון נולד בהמפסטד שבלונדון. הוא הופיע בתפקידים רבים בסרטי קולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון. תפקידיו הידועים ביותר הם בדמות מליש בסדרה "Minder", ובדמות סר פירס פלטצ'ר-דרביש בסדרה "פוליטיקאי קטן שלי" ששודרה מ-1987 עד 1992. טרוטון כיכב בעונה הראשונה של הסיטקום "Backs to the Land". עוד שיחק בתפקיד דרק האלידיי בפרק "Out of Bounds" בסדרה "טגארט", בתפקיד פסיכולוג בעונה הרביעית של הסדרה "רגליים קרות", ובדמות מר מרמגן בסרט "אניגמה".
ב-2002 לקח טרוטון הפסקה ממשחק כדי לטפל באשתו הנכה, ולמד לתואר במדעים באוניברסיטה הפתוחה. אחר כך היה מורה לפיזיקה בבית הספר סר ג'ון לימן בבקלס במשך שנתיים, ובהמשך היה ראש מחלקת הדרמה בבית ספר וודברידג'.
ב-2009 הפסיק ללמד והפך למטפל במשרה מלאה. ב-2011 הוציא לאור ביוגרפיה של אביו פטריק טרוטון בהוצאת הירסט פבלישינג. ב-2013 חזר לשחק, והופיע בסדרה "Breathless" של ITV. הוא הקליט תסכיתי דרמה עבור חברת Big Finish.
ב-2014 הופיע טרוטון בפרק ספיישל חג המולד בשם "חג מולד אחרון" של הסדרה "דוקטור הו" בתפקיד פרופסור אלברט.

חיים אישיים

ב-1981 התחתן טרוטון עם קרוליין מ. מרסטון. לבני הזוג נולדו בן בשם מתיו ובת בשם סאלי. ה-1988 עברה המשחה מלונדון לסאפוק. קרוליין חלתה בטרשת נפוצה ונפטרה בקיץ 2012.
החזית העממית (אוקראינה)

חברי מפלגה בשרות המדינה

אולכסנדר טורצ'ינוב — יושב ראש הראדה העליונה מה¯22 בפברואר עד 27 בנובמבר 2014, יו"ר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה מה-16 בדצמבר 2014. 
ארסני יאצניוק — ראש ממשלת אוקראינה מ-27 בפברואר 2014 ועד 14 באפריל 2016.
ויאצ'סלב קירילנקו — סגן ראש ממשלת אוקראינה לעניינים הומניטריים ושר התרבות מה-14 באפריל 2016
ארסן אבאקוב — שר הפנים של אוקראינה מה-27 בפברואר 2014
פאבל פטרנקו — שר המשפטים מאז 27 בפברואר 2014
אנדריי פרוביי — סגן יו"ר הראדה העליונה מה-4 בדצמבר 2014 ועד ה-14 באפריל 2016, יושב ראש הראדה העליונה מה¯14 באפריל 2016.
יגאל וילפנד

יגאל וילפנד הוא סופר, עורך, עיתונאי ומחנך ישראלי, חבר קיבוץ עין השופט ואיש תנועת השומר הצעיר.

ביוגרפיה

יגאל וילפנד נולד ליוסף ובלה וילפנד בשנת 1944 בניו-יורק, שם שהה עם הוריו במסגרת שליחותם כאנשי השומר הצעיר באמריקה. לאחר המלחמה חזרו הוריו לביתם בקיבוץ עין השופט. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, ולאחר שחרורו למד לימודים הומניסטים בסמינר אורנים. במהלך שנות ה-70 חינך במוסד הרי אפרים, וכן עסק כעיתונאי בעיתון על-המשמר, וכיהן כמזכיר קיבוצו. במקביל, היה פעיל במפ"ם ובשלום עכשיו. בשנות ה-80 יצא כשליח מטעם הקיבוץ הארצי לארצות הברית, ולאחר מכן נסע למספר שליחויות לברית המועצות, לקראת קליטתם של יהודי ברית המועצות בישראל. בין השנים 1987–1994 ערך וילפנד את פינת "השבוע בקבוץ-הארצי" בעיתון על-המשמר, וכתב בעיתונים שונים, ביניהם מעריב, כל העמק והגליל, והדף הירוק. בין 1994–2005 כיהן כמזכיר עין-השופט במשך שלוש קדנציות, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך הוצאת "בכתב" של עין השופט, שם עסק בתיעוד תולדות קיבוצו, תנועתו, וכן בזיכרון השואה.יגאל נפטר בעשרים לאוגוסט 2019 והותיר אחריו אשה,שלושה ילדים, ו-11 נכדות ונכדים.
ארמון הנשיאות (ליטא)

היסטוריה

ראשיתו של הארמון עוד במאה ה-14, כאשר ולדיסלב השני יגיילו, הדוכס הגדול של ליטא, הוציא צו שנידב את אדמת העיר וילנה הבישופית לבניית הארמון, ומסיבה זו הארמון מכונה לפעמים ארמון הבישופים. בניית הארמון החלה בסוף המאה ה-14 בחסות הבישוף הראשון של וילנה אנדז'יי יסטז'נבייץ (Andrzej Jastrzębiec), ובדורות הבאים, המבנה הורחב ושופץ בהדרגה. בתקופת הרנסאנס שופץ הארמון שוב, והורחבו הפארקים והגנים ששכנו בתוכו.
בראשית המאה ה-18, התרחשו כמה אירועים דרמטיים בתולדות הארמון: הבישוף האחרון של וילנה התגורר בארמון, ליטא סופחה על ידי האימפריה הרוסית, והבניין עצמו נפגע קשות משתי שריפות גדולות ב-1737 וב-1748. הארמון שוחזר בשנת 1750 תחת פיקוחו של האדריכל לאוּרינאס גוּצביצ'יוּס. לאחר שחזורו, שימש הארמון כמקום מגורים לקיסרים, מלכים ואצילים. בשנת 1796 בארמון חי הצאר פאבל הראשון, קיסר רוסיה. במהלך המאה ה-19, שימש הארמון כמקום מושבם של כמה מושלים מהאימפריה הרוסית, כדוגמת מיכאיל מוריאוב , המכונה "התליין". ב-1804 ביקר בארמון מי שעתיד להיות מלך צרפת, לואי השמונה עשר.
בשנת 1812 השתמשו גם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה וגם הקיסר הצרפתי נפוליאון בונפרטה בארמון כמקום מגוריהם. במהלך פלישת נפוליאון לרוסיה ב-1812 הוא ארגן פעולות ויחידות צבאיות ליטאיות מארמון זה, כולל חמישה גדודים של חיל רגלי, ארבעה גדודי חיל פרשים ואת המשמר הלאומי של וילנה, כוח צבאי למחצה של ליטא. נפוליאון הוסיף לקבל אצילים ליטאים, מינה פקידי ממשל חדשים, וכן נכבדים אחרים בארמון. לאחר תבוסתו של נפוליאון בשנת 1812, שימש הארמון לאירועים טקסיים; בארמון, לגנרל מיכאיל קוטוזוב הוענק העיטור הצבאי הגבוה ביותר של רוסיה - מסדר סנט ג'ורג'. במהלך השנים 1824–1834, הארמון שוחזר לצורתו המקורית בידי וסילי סטאסוב, אדריכל בולט מסנקט פטרבורג, והפעם לסגנון אימפריאליסטי. שחזורו של סטאטוב עומד במקומו עד עצם היום הזה.
לאחר שליטא החזירה לעצמה את עצמאותה בשנת 1918, שיכן הארמון את משרד החוץ ואת סוכנות הידיעות ELTA עד למלחמת ליטא-פולין  בשנת 1920. הארמון שוב שוחזר בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי סטפן נרבסקי. לאחר מלחמת העולם השנייה שימש הארמון כמרכז לקצינים צבאיים; מאוחר יותר השתכנו בארמון אמנים ליטאים שונים. הארמון הותאם בהדרגה לשימוש כמשרד ומעון נשיאותי, ומאז 1997 הוא משמש כמשרדו ומעונו הרשמי של נשיא ליטא. כיום מתבצעות תוכניות להרחבת תפקידיו של הארמון כדי שישמש גם כמקום המגורים הרשמי של הנשיא. דגל שעליו מתנוסס שלט האצולה של הנשיא מונף כאשר הנשיא נמצא בארמון או בעיר.
מילטון הימלפארב

קריירה

הימלפארב נולד בברוקלין לברטה ומקס הימלפארב, שהיגרו מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה. אחותו הצעירה, גרטרוד הימלפארב, הייתה להיסטוריונית, בעלה, אירווינג קריסטול היה אף הוא הוגה דעות נאו-שמרני חשוב ובנם, אחיינו של הימלפארב, ויליאם קריסטול הוא עורך ופרשן פוליטי. כולם חברי קבוצת "האינטלקטואלים של ניו יורק". 
בשנת 1938 סיים הימלפארב את סיטי קולג' של ניו יורק וקיבל תואר בספרות עברית מבית המדרש לרבנים באמריקה. בין השנים 1942–1982 עבד כחוקר בוועד היהודי-אמריקני והיה לראש מחלקת המחקר והמידע. כמו כן שימש כחבר סגל בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת ובבית המדרש לרבנים באמריקה ומרצה אורח באוניברסיטת ייל. 
החל מ-1959 ערך את הפרסום "The American Jewish Yearbook" (ספר השנה של יהודי ארצות הברית).
אחד ממאמריו החשובים ומכי הגלים ביותר היה "No Hitler, No Holocaust" ("ללא היטלר לא הייתה השואה") שפורסם במרץ 1984 בכתב העת "קומנטרי" (שהימלפארב היה בו חבר מערכת וכותב קבוע) ובו הדגיש הימלפארב את החשיבות הקריטית שהייתה לאישיותו של היטלר במקום ובזמן כגורם מכריע להתחוללות השואה. מאמר חשוב נוסף שלו היה "On Leo Strauss" ("על לאו שטראוס") שפורסם בקומנטרי באוגוסט 1974 ובו העלה על נס את תרומתו של לאו שטראוס ושל אוניברסיטת שיקגו לליברליזם.
ויקטימולוגיה

ויקטימולוגיה (באנגלית: Victimology) היא ענף בקרימינולוגיה העוסק בקורבנות של פשעים, בסיבות להיותם של אנשים מסוימים קורבנות, בנטיות, התנהגויות ומעשים הגורמים לאנשים להפוך לקורבנות, במידת אשמתו האפשרית של הקורבן במעשה הפשע, ובמערכת היחסים בינו לבין הפושע ולמערכות המשפט והחברה.
המושג נטבע לראשונה ב-1938 על ידי עורך דין יהודי-רומני בשם בנימין מנדלסון.

גישתו של הנס פון הנטינג

הנס פון הנטינג (1941) טען שהקורבן היה גורם לפעולה עבריינית ברבים מן הפשעים. המסר שלו: "אם נסתכל רק בתוצאה של הפעולה העבריינית, אנו עלולים שלא לזהות את הקורבן האמיתי". יחד עם זאת, לא כל קורבן מתגרה, אלא לעיתים התרומה לפשע קשורה למאפיינים או לעמדות חברתיות שאינן בשליטת הפרט.
קורבנות משקפים חוסר יכולת להתנגד לעבריין בגלל חוסר יתרונות פיזיים / חברתיים, כגון: צעירים, נשים, זקנים, פגועים מוחית, מהגרים, מיעוטים, קורבנות לסחיטה ועוד.
דן פוגלברג

ראשית הקריירה

פוגלברג שהיה הצעיר מבין 3 אחים, נולד בפאוריה אלינוי למרגרט שהייתה נגנית פסנתר ממוצא סקוטי וללורנס פיטר פוגלברג שהיה מורה למוזיקה ממוצא שוודי והעניק בהמשך השראה לשירו המפורסם של בנו "Leader of the Band". בגיל 14 קיבל מסבו במתנה גיטרת סלייד ובמקביל למד לנגן בפסנתר. ב-1967 הצטרף ללהקה שביצעה גרסאות כיסוי לשירי הביטלס והוציאה 2 סינגלים. ב-1969 סיים את בית הספר התיכון בעירו ופנה ללימודי תיאטרון באוניברסיטת אילינוי. במקביל החל להופיע במסגרות שונות בשירי פולק. ב-1971 צד פוגלברג את עינו של האמרגן אירווינג אזוף שהפך למנהלו, שנה מאוחר יותר הוציא את אלבומו הראשון ובמקביל הופיע כזמר חימום במופעיו של ואן מוריסון. ב-1974 הפיק ג'ו וולש את אלבומו השני של פוגלברג שנקרא "Souvenirs", במסגרתו השתתפו בנגינה וקולות רקע חברי להקת האיגלס גלן פריי ודון הנלי והמוזיקאי גרהאם נאש. פוגלברג ניגן ב-8 כלי נגינה שונים במהלך הפקת האלבום והוא הפך להצלחתו המסחרית הראשונה.

נישואים

פוגלברג נישא 3 פעמים. בין 1982–1985 לרקדנית מגי סלימייקר, בין 1991–1996 לאמנית אנסטסיה סאבאג' ובין 2002 ועד יום מותו למוזיקאית ג'ין מארי מאייר. לפוגלברג לא נולדו ילדים מנישואיו השונים.

שיא הקריירה

האלבום "Souvenirs" הזניק את הקריירה של פוגלברג והוא הוציא סדרה של אלבומי זהב. ב-1975 התפרסם האלבום "Captured Angel" שהגיע למקום ה-23 ברשימת רבי המכר של הבילבורד האמריקני. ב-1978 חבר פוגלברג למוזיקאי והחלילן טים וייסברג ויחדיו הוציאו את האלבום "Twin Sons of Different Mothers" שהגיע למקום ה-8 בבילבורד האמריקני. האלבום נחשב פורץ דרך בתחום הרוק הרך והציג בנוסף מגוון סגנונות מוזיקליים. מהאלבום התפרסם במיוחד השיר "Tell It To My Face" (במקור של ההוליס) ששילב קטעי סולו מורכבים בגיטרה חשמלית וחליל אשר חלקם שאבו השראה מלהקת ג'תרו טאל. ב-1979 הוציא פוגלברג את אלבומו "Longer" שהגיע למקום ה-2 ברשימת רבי המכר וממנו התפרסם שיר הנושא.
ב-1981 פרסם פוגלברג את אלבומו המצליח ביותר שנקרא "The Innocent Age", במסגרתו ביצעה הזמרת ג'וני מיטשל קולות רקע ומתוכו התפרסם השיר המזוהה ביותר עמו שנקרא "Leader of the Band". בשנותיו האחרונות נהג פוגלברג לציין, שלו ניתנה לו הזכות לכתוב רק שיר אחד בימי חייו, היה בוחר בשיר זה. ב-1984 הוציא את האלבום "Windows and Walls" וב-1985 את אלבום הבלוגראס "High Country Snows". בסוף שנות ה-80 נטה סגנונו של פוגלברג לכיוון הבלוז ובמקביל הפך לפעיל חברתי במיוחד בתחום איכות הסביבה. ב-2003 פרסם את אלבומו האחרון " Full Circle".

אחריתו

ב-2004 אובחן פוגלברג כחולה בסרטן הערמונית ועבר סדרת טיפולים שהביאה לעצירת התפשטות המחלה. ב-13 באוגוסט 2005 הודיע הזמר על החלמתו מהמחלה, אך היא שבה והתפרצה ופוגלברג הלך לעולמו ב-16 בדצמבר 2007. מעריציו הרבים הקימו אנדרטה לזכרו בעיר הולדתו פאוריה.
אברהם שפייר

אברהם שפייר (בהולנדית: (Abraham Speijer (Speyer;‏ 19 בנובמבר 1873, אמסטרדם - 5 בספטמבר 1956, אמסטרדם) היה שחמטאי יהודי-הולנדי.
שפייר חלק מקום ראשון עם אדולף אולנד באליפות הולנד הראשונה לשחמט שהתקיימה בליידן, בשנת 1909. כאלוף הוכרז לבסוף אדולף אולנד.
בתחרויות בינלאומיות חלק שפייר מקום ראשון בתחרות מינכן בשנת 1900, הגיע למקום הרביעי בתחרות הילברסום בשנת 1903 (ניצח: פול לאונרדט), הגיע למקום ה-17 בתחרות סנקט פטרסבורג בשנת 1909 (ניצחו: עמנואל לסקר ועקיבא רובינשטיין) , הגיע למקום ה-15 בתחרות המבורג 1910 (ניצח: קרל שלכטר) , הגיע למקום ה-12 בתחרות צלטנהאם 1913, הגיע למקום ה-12 בתחרות שבינגן 1913 (ניצח: אלכסנדר אלכין) , חלק מקום ראשון בתחרות ריצ'מונד 1912, הגיע למקום השני, אחרי סרג'נט, בתחרות הייסטינגס 1919 (דרגה ב'), ניצח בתחרות אדינבורו 1920, חלק מקום 2–3 עם שמואל פקטור אחרי עקיבא רובינשטיין בתחרות רוטרדם 1920 וחלק מקום 10–11 בתחרות שבינגן 1923 (ניצחו: פאול יונר ורודולף שפילמן) .
שפייר הפסיד דו-קרב לעמנואל לסקר 2.5-0.5 באמסטרדם, בשנת 1908 וכן הפסיד פעמיים בדו-קרבות למקס אויבה 1-4 בשנת 1921 ו-3.5-0.5 בשנת 1923.
ארטזוסטרה

ארטזוסטרה, (המאה ה-5 לפנה"ס) הייתה נסיכה פרסית. בתו של דריווש הראשון, אחותו של חשיארש הראשון, ואשתו של המצביא המפורסם מרדוניוס.
דריווש הראשון מלך פרס נישא לבתו של גובריאס, אציל פרסי חשוב. גובריאס עצמו נישא לאחותו של דריווש וממנה נולד לו מרדוניוס. דריווש השיא את מרדוניוס שהיה עוד צעיר יחסית לבתו ארטזוסטרה. כך לפחות על פי הרודוטוס. גם בכתובת שנמצאה בפרספוליס נכתב שמרדוניוס נישא לבתו של דריווש. אם כי נכתב שם ששמה "Ardušnamuya". אם כי ייתכן ש-"Artozostre" הוא שיבוש יווני של השם.
ידוע על בן אחד שנולד למרדוניוס וארטזוסטרה. המצביא הפרסי אורטנטס.
מערות יונגאנג

היסטוריה

לאחר נפילתה של שושלת ג'ין השתלטה שושלת וי הצפונית על חלקים מצפון סין. מייסד השושלת, הקיסר דָאוֹווּ (道武, שלט 409-398), קבע עם עלייתו לשלטון בשנת 398 את בירתו בעיר פִּינְגְצֶ'נְג (平城), כיום דאטונג. מעמדה החדש הוביל לשגשוגה ולגל של בנייה בעיר. בתקופה זו הגיע הבודהיזם לאזור זה באמצעות נוסעים שהגיעו בדרך המשי הצפונית, המסלול הצפוני ביותר, שאורכו כ-2,600 קילומטרים ושקישר בין הבירה העתיקה צ'אנג-אן (כיום שיאן) למערב דרך מעבר ווּשָׁאו לִינְג לעיר ווויי בגאנסו ומשם לקאשגאר לפני שהגיעה לפרתיה. אומנם הבודהיזם היה תחילה דת זרה עבור השליטים, אבל הם קידמו את מעמדו והפכו אותו לדת המדינה, בייחוד משום שבאסכולה העתיקה של הבודהיזם הושווה שליט נאור לבודהה חי. כשהחלה חציבת המערות באתר יונגאנג בשנת 460 היה הבודהיזם כבר דת מדינה מושרשת בקיסרות וי הצפונית.
חציבת מערות נמשכה 60 שנים בין שנת 460 לשנת 525, וכללה שלושה שלבים. בשלב הראשון בין השנים 460 ל-465 נחצבו בהוראת הנזיר הבודהיסטי טָאן יָאו חמש מערות גדולות, הקרויות כיום "חמש המערות של טָאן יָאו" וממוספרות כיום כמערות מספר 20-16, שש שנים אחרי שהסתיים השלב הראשון בחציבת המערות החל השלב השני והוא נמשך בין השנים 471 ל-494. שלב זה בוצע במימון ובפיקוח של הקיסרים וכלל את זוגות המערות המסופררות 5 ו-6, 7 ו-8, 9 ו-10, ושלישיית המערות 11, 12 ו-13 במרכז האתר. השלב השלישי, בין השנים 494 ל-525, התרחש כשהבירה של שושלת וי הצפונית עברה מדאטונג ללוו-יאנג והקיסרים הפסיקו לתמוך בהקמת מערות חדשות. חלק מהאצילים המשיכו להתגורר בעיר, לעיתים בחלק מעונות השנה והם מימנו הקמת מערות קטנות וכוכים חדשים. בשנת 523 ננטשה דאטונג בעקבות מרד וב-525 הופסקה העבודה באתר יונגאגנג כליל.
מאז שהעבודה באתר הסתיימה נחשפו המערות והפסלים שנחצבו באבן חול שעמידותה נמוכה לבליה נרחבת. עקב כך נעשו ניסיונות חוזרים ונשנים בשנים אחר-כך לשמר את המערות ולשפץ את הנזק המצטבר לפסלים ולמערות. כך עולה למשל מרישומים שבשנת 640, בתקופת שושלת טאנג, הושלם ככל הנראה פסל בודהה במערה מספר 3. בשנים 1060-1049 בתקופת שושלת ליאו ששלטה בצפון סין שופצו פסלים רבים שנפגעו, ונבנו "עשרת המקדשים של יונגאנג" לפני המערות. המקדשים העשויים עץ עלו באש, 60 שנים אחר-כך ב-1122. בשנת 1621, בתקופת שלטונו של הקיסר שׁוּנְגְ'ה, הקיסר השלישי משושלת צ'ינג (שלט 1661-1643) נבנו 4 מבני עץ שנשמרו עד ימינו שהגנו על מערות 8-5 ושנועדו להגן על המערות מפני פגעי מזג אוויר. במקביל נצבעו מחדש הפסלים במערות 6-5 ו-13-9. מאז שנות ה-50 עושה הממשל הסיני מאמצי שימור באתר. בין השאר נסתמו סדקים בסלע מעל המערות שדרכם חלחלו מים שגרמו לבליה וניטעו עצים שנועדו לצמצם את נזקי סופות החול. בנוסף נעשו ניסיונות לצמצם את הנזקים מהזיהום ממכרות הפחם הרבים שבסביבה.
בשנת 2001 צרף ארגון אונסק"ו את אתר מערות יונגאנג לרשימת אתרי המורשת העולמית, כשהוא מתאר אותו כ"מלאכת מחשבת של אמנות מערות בודהיסטית סינית קדומה"
Everyday Is Christmas

רקע והפקה

את כל שירי האלבום כתבה סיה, והם הופקו על ידה ועל ידי גרג קורסטין. שירי האלבום הם מקוריים, ולא ניתן למצוא גרסאות כיסוי או רמיקסים, לשירי חג מולד מן העבר כפי שנהוג לעשות בדרך כלל באלבומי חג המולד.
עטיפת האלבום יצאה בכמה חלקים, תחילה פרסמה סיה באינסטגרם שלה חלק של עטיפת המתנה בלבד, לאחר יממה פרסמה עטיפה נוספת שעליה פחות ניירות, ולאחר מכן ביום השני לפני הוצאת העטיפה המלאה, פרסמה את העטיפה כשכבר היה ניתן לראות את עיניה של מאדי זיגלר, לבסוף, ב-15 באוקטובר 2017, פרסמה את העטיפה המלאה.

סינגלים רשמיים

ב-30 באוקטובר 2017, הוציאה סיה את הסינגל המוביל מתוך האלבום, "Santa's Coming for Us", ביחד עם ההזמנה המוקדמת של האלבום.
סם קוק

תולדות חייו

קוק נולד בקלרקסדייל שבמדינת מיסיסיפי, אביו היה מטיף בכנסייה הבפטיסטית. כילד שר במקהלה בכנסייה. ב-1933 עברה משפחתו לשיקגו. 
ב-1956 הוציא את סינגל הפופ ("המוזיקה החילונית", בניגוד לגוספל בעל הרקע הדתי) הראשון שלו Lovable. בעקבות סינגל זה הוחתם על ידי המפיק ארט רופ (Art Rupe) שביקש ליצור ממנו כוכב רוקנרול מחוספס בסגנון ריצ'רד הקטן. אולם קוק העדיף כיוון רך ומלודי יותר. ב-1957 הוציא סינגל שעל צד "A" שלו הוקלט ביצוע ל-Summertime של ג'ורג' גרשווין וצד "B" היה השיר You Send Me. השיר שהה שישה שבועות בראש מצעד פזמורי הרית'ם אנד בלוז של בילבורד ושלושה שבועות בראש מצעד פזמוני הפופ, דבר שסימן את פריצתו של קוק מעולם הרית'ם אנד בלוז לקהל המיינסטרים.
ב-1961 הקים את חברת התקליטים SAR. הוא החתים מספר אמנים והקים גם חברת הוצאה לאור. לאחר מכן הותיר את העסק לניהול מקצועי וחתם בעצמו בחברת RCA-ויקטור. להיטו הראשון ב-RCA היה Chain Gang שהגיע למקום שני במצעד פזמוני הפופ של בילבורד ואחריו באו Bring it on Home to Me, Another Saturday Nightו-Twistin' the Night Away.
כמו רבים מאמני הרית'ם אנד בלוז של התקופה התמקד קוק בהפקת סינגלים והקליט רק מעט תקליטים. רוב תקליטיו הם אסופות שיצאו לאחר מותו.
ב-11 בדצמבר 1964 הגיע למוטל בלוס אנג'לס ששימש ככל הנראה גם כבית בושת ונורה למוות על ידי בעלת המקום. בית המשפט טען שקוק היה שיכור וניסה לתקוף את בעלת המקום, שירתה כהגנה עצמית. עם זאת יש החולקים על דעת בית המשפט וטוענים שקוק למעשה נרצח.

לאחר מותו

לאחר מותו יצא לאור שירו המפורסם A Change Is Gonna Come. השיר הפך לשיר מחאה והמנון של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית. הוא נוגן בהלוויתו של מלקולם אקס, בפסקול סרטו של ספייק לי "מלקולם אקס" ובהפגנות ואירועים נוספים. בנאום הניצחון שלו בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 התייחס ברק אובמה לשיר באמרו: 
עבר זמן רב, אבל הלילה, בשל מה שעשינו ביום זה, בבחירות הללו, ברגע זה, שינוי הגיע לאמריקה.
— גיליון גארדיאן מיום 5 בנובמבר 2008
סמוך לאחר מותו הקליטה חברת מוטאון את התקליט "זוכרים את סם קוק" ובו עיבודים לשיריו מאת הסופרימס. שיריו זכו מאז לעיבודים רבים, Wonderful World, למשל הוקלט על ידי מתבודדי הרמן ועל ידי סיימון וגרפונקל עם ג'יימס טיילור. אמני היפ הופ כטופאק שאקור וקניה וסט הקליטו אף הם גרסאות לשיריו.
ב-1986 נכלל בהיכל התהילה של הרוקנרול, ב-1999 זה בפרס גראמי למפעל חיים וב-2004 מנה אותו מגזין המוזיקה "רולינג סטון" במקום ה-16 מתוך "100 האמנים הגדולים של הרוקנרול בכל הזמנים". ב-2008 הוכתר על ידי הרולינג סטון במקום ה-4 ברשימת "100 הזמרים הגדולים ביותר בכל הזמנים".
הארמייה הרביעית (ברית המועצות)

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-15 בספטמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור בוברויסק. היא השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין. לאחר סיום הקרבות היא הוצבה במרחב ברסט. 
לאחר פלישת הוורמאכט לברית המועצות, היא החלה בקרבות מגננה באזור ברסט. ב-8 ביולי מפקדה נעצר ביחד עם מפקדים בכירים נוספים של החזית המערבית. ב-15 ביולי הארמייה נסוגה מעיר סלאבהראד והתייצבה בקו הגנה מזרחית מהעיר. ב-24 ביולי הארמייה פורקה.
בסוף ספטמבר 1941 הארמייה הוקמה מחדש והועברה ללחימה דרומית מלנינגרד. היא לקחה חלק פעיל בניסיונות לשחרר את העיר ממצור, אך ללא הצלחות של ממש. בנובמבר 1943 היא פורקה.
בינואר 1944 הארמייה הרביעית הוקמה מחדש כחלק מחזית עבר הקווקז. היא ריכזה תחת פיקודה את כל היחידות של הצבא האדום שהיו ממוקמות בשטח איראן.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה מטה הארמייה היה ממוקם בבאקו ויחידותיה היו ממוקמות בשטח אזרבייג'ן הסובייטית. הארמייה הפסיקה להתקיים עם התפרקות ברית המועצות, רוב הציוד שלה שולב בכוחות המזוינים של אזרבייג'ן.
הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה

היסטוריה

הסוכנות הוקמה לראשונה בשנת 1802 בתור המחלקה לרכוש המדינה של משרד האוצר הרוסי (Департамент государственных имуществ).
בשנת 1837 הוקם המשרד הממשלתי לרכוש מדינה (Министерство государственных имуществ). בשנת 1894 נערכה רפורמה בתחום האדמות והרכוש והמשרד הפך למשרד האדמות ורכוש המדינה (Министерство земледелия и государственных имуществ).
בשנת 1905 המשרד הפך למחלקה הראשית לענייני אדמות (Главное управление землеустройства и земледелия) שהייתה אחראית לניהול הרפורמה האגררית של ראש ממשלת רוסיה דאז פיוטר סטוליפין. בשנת 1915 המחלקה הפכה למשרד האדמות (Министерство земледелия) שפורק לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בתקופת ברית המועצות לא פעל גוף דומה עד שנת 1947 אז הוקמה המחלקה הראשית לרכוש סובייטי בחו"ל (ГУСИМЗ — Главное управление советского имущества за границей). 
בשנת 1990 הוקמה הוועדה הממלכתית לניהול הרכוש (Государственный комитет РСФСР по управлению имуществом, Госкомимущество) ובשנים 1991–1994 עמד בראש אנטולי צ'ובאיס שניהל את קמפיין ההפרטה של ילצין. 
בשנת 1997 הוקם המשרד לרכוש המדינה של רוסיה (Министерство государственного имущества Российской Федерации, Мингосимущество России). במאי 2000 המשרד שינה או שמו למשרד לענייני רכוש (Министерство имущественных отношений Российской Федерации, Минимущество России). 
ב-9 במרץ 2004 נערכה הרפורמה הפדרלית ובמסגרתה המשרד הפך לסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה.