נחום בנארי

נַחוּם בֶּנאֲרִי (בּרוֹדסקִי) (1 במרץ 1893 – 24 בדצמבר 1963) היה איש ההסתדרות הכללית שפעל רבות לקידום התרבות הישראלית בשנות ה-40 וה-50, סופר והוגה.

שחרות באוקראינה

נַחוּם בֶּנאֲרִי (בּרוֹדסקִי) נולד בשכונה היהודית של הכפר לֶבֶּדִין  שבאוקראינה. בן בכור במשפחה מרובת ילדים, עשרה בנים ובנות. אביו, אריה לייב ברודסקי, היה בעל משׂרה בכירה בבית חרושת לסוכר, ואמו דבורה לבית זבניגורודסקי הייתה עקרת בית.
בצעירותו נשלח ללמוד בישיבה, אבל לימודי ההלכה לא סִפקו את יצר הסקרנות שלו. הוא נדד מישיבה לישיבה ברחבי אוקראינה, עד שהגיע לישיבתו של הרב חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה. בין מוריו היו סופרים ידועי-שם, כמו ביאליק ומנדלי מוכר ספרים. שם גם ספג את ערכי הציונות, אותם העביר לכל אחיו ואחיותיו.

שנים ראשונות בארץ ישראל

במאי 1914 עלה לארץ ישראל בגפו. חודשים ספורים לאחר מכן פרצה מלחמת העולם הראשונה. עבד במשך שנה כפועל חקלאי בקבוצת דגניה ולאחר מכן המשיך כפועל שכיר אצל האיכרים באִילניה (סֶגֶ'רָה). על תקופה זו כתב את רשימתו "הקבצנים השמחים". בתקופה זו נוצרו קשריו עם אנשי העלייה השנייה והעלייה השלישית, אז פגש ונישא לסוניה דובנוב, אשר בזמן המלחמה הוגלתה עם משפחתה מביתם בתל אביב על ידי הטורקים. אחרי המלחמה עבר עם משפחתו לכל מקום בו נמצאה עבודה: נטע יערות בכרמל, היה עובד ציבור בתל אביב, ועבד בעבודות מזדמנות בירושלים.
באוקטובר 1922, לאחר שנודע לו על מות אביו בגולה, עִברת את שם משפחתו מבּרוֹדסקִי ל-בֶּנאֲרִי, על שמו. בעקבותיו הלכו אחיו ואחיותיו, שעלו לארץ יחד עם האם אחרי מלחמת העולם הראשונה. רובם קבעו ביתם בקיבוצים.

עין חרוד

בתחילת 1925 הצטרף עם משפחתו לקיבוץ עין חרוד. עבד בשדה ובכרם ובמקביל היה בין מעצבי החג העברי בקיבוץ. כישרונו התיאטרלי עזר לו בעיצוב טקסי ראש השנה, סוכות, טקס קציר העומר בערב הפסח, וטקס הבאת הביכורים בשבועות.
נשלח פעמיים מטעם הנהגת הקיבוץ בשליחות ציונית וערך את ביטאון התנועה "מבפנים".
בתקופה סוערת זו נפרד מסוניה ונישא ליהודית מנש.

פעילות במסגרת "החלוץ"

בנארי נשלח אל מחוץ לארץ ישראל במסגרת תנועת "החלוץ" שלוש פעמים.
מ-1927 ועד 1929 נשלח לראשונה על ידי הנהגת הקיבוץ למרכז תנועת "החלוץ", בוורשה שבפולין. שם, נפגש, הִרצה ושׂוחח עם צעירים ונוער בעיירות ובקיבוצי הכשרה. בפולין, גרמניה, ליטא וצ'כיה. ערך את ביטאון התנועה "העתיד".
מ-1934 ועד 1936 נשלח פעם שנייה על ידי הנהגת הקיבוץ למרכז "החלוץ" בוורשה, והיה ציר בקונגרס הציוני, בלוצרן, שווייץ.
מאוקטובר 1944 ועד ינואר 1945, בשלהי מלחמת העולם השנייה, יצאה משלחת בת שלושה אנשים מטעם חברת סולל בונה אל צוותי העבודה הארץ-ישראלים בבית-הזיקוק לנפט בעַבַּאדָן שבאיראן (אז, פרס). בנארי, אחד מהשלושה, יצא בתקן של יועץ חברתי, אך למעשה פעל בחשאי בשליחות תנועת "החלוץ", לעודד את הפעילות הציונית בקרב הקהילות היהודיות בסוריה, עיראק ואיראן.
בנארי כתב חוברות הסברה על מהותה של תנועת 'החלוץ' ומטרותיה.

משפחתו

בנארי נישא לסוניה דובנוב, בת אחיו של ההיסטוריון שמעון דובנוב. לזוג נולדו שלושה ילדים. הבת הבכורה רזיאלה נפטרה בילדותה. הבת השנייה עמליה שמאלי הייתה ממייסדי קיבוץ בית הערבה, שירתה בפלמ"ח ואחר-כך שבה לעין חרוד והייתה מורה (בן-זוגה צבי שמאלי (1922–1985) היה מפקד הנח"ל בשנים 1966–1969).
הבן, יאיר בנארי, היה חבר עין חרוד מאוחד, מורה דרך וחוקר יהדות, וכל חמשת ילדיו חיים בעין חרוד מאוחד.

מנישואי נחום בנארי ליהודית מנש (נפטרה בנובמבר 1972) נולד בן נוסף, עמוס.
אחיו דוד בנארי נישא לשרה ריכטר והתיישב ביגור. בתם שושנה בנארי נפלה בשיירת הדסה. שרה הייתה אחייניתו של הסופר איש קיבוץ גבת אהרן ישראלי (ארקה ויינר), בן-זוגה של פניה ברגשטיין (בנם היחיד, גרשון ישראלי, כותב מוכשר בפני עצמו, נהרג במלחמת ששת הימים).
אחיה יעקב שופט היה מסאי ומתרגם יידי–עברי.
אחיה אשר שופט הוא חבר קיבוץ נגבה, משורר וסופר.
אחותה ברכה ויניק, שהתיישבה בתל עדשים, הייתה אמו של רב-סרן שמריהו ויניק, מפקד סיירת גולני ובעל עיטור המופת שנהרג במהלך הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים.

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים, בבית אריאלה, תל אביב.