google/wiki40b huggingface dataset:
פיי ריפלי

ביוגרפיה

ריפלי נולדה בווימבלדון שבדרום מערב לונדון, לוויליאם דיקון וטינה ריפלי. הוריה נפרדו כשהייתה בת שנתיים וכל אחד מהם התחתן בשנית. בילדותה עברה בין בתי שתי המשפחות בערים שונות בסארי. היא למדה בבתי ספר קתוליים על אף שהיא ממשפחה פרוטסטנטית.
היא בוגרת בית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה (1990). תפקידה המקצועי הראשון היה במקהלה בגרסה מוזיקלית של הספר "מסביב לעולם בשמונים יום". בתחילה הופיעה מעט בקולנוע ובטלוויזיה, והשלימה את הכנסתה בעבודה כבדרנית לילדים, ובמכירת ביגוד מדלת לדלת. אחרי שהסצנות בהשתתפותה בסרט "פרנקנשטיין" מ-1994 קוצצו בעריכה, לוהקה לתפקיד הראשון שלה בסרט חשוב "עדות אילמת" מ-1995 בו גילמה את קארן יוז.
פריצת הדרך בקריירה של ריפלי הייתה ב-1996 כשלוהקה לתפקיד ג'ני גיפורד בסדרת הטלוויזיה של ITV "רגליים קרות" לצדם של ג'יימס נסביט וג'ון תומסון. בפרק הפיילוט היה לה תפקיד משנה, אבל דמותה הורחבה כשהוזמנה סדרה מלאה בשנת 1998. על הופעתה בעונה הראשונה הייתה ריפלי מועמדת לפרס הקומדיה הבריטית. בשנת 2000 בעונה השלישית של הסדרה הדמות שגילמה עוזבת את בעלה ויוצאת עם גבר אחר (בן מיילס). על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר. היא שיחקה בסדרה במשך שלוש עונות, ועזבה כדי לגוון את התפקידים שקיבלה, ולבלות יותר זמן עם בני משפחתה. בעונה החמישית חזרה לסדרה בתפקיד אורח בפרק האחרון.
אחרי "רגליים קרות" שיחקה ריפלה בסדרה של תפקידים ראשיים בקומדיות ובדרמות בהן "Green-Eyed Monster" (מ-2001), "I Saw You" (מ-2002), "The Stretford Wives" (מ-2002), ו-"Dead Gorgeous" (מ-2002). ב-2005 הופיעה בתפקיד ראשי בדרמה של ITV בשם "Bon Voyage". אחרי לידת בנה השני הפסיקה שוב לעבוד. ב-2009 חזרה ריפלי להופיע בטלוויזיה בתפקיד כריסטין מנהלת משאבי אנוש בדרמה הקומית "Monday Monday", ובתפקיד ניקולה פרין לצדו של מרטין קלונס בסדרה "רג'י פרין" של BBC One.
מאז 2009 פרסמה ריפלי שלושה ספרי מתכונים. "Fay's Family Food" יצא לאור ב-2009, "What's for Dinner?" יצא לאור ב-2012, והספר "Fay Makes it Easy".
ב-2016 חודשה הסדרה "רגליים קרות" וריפלי הצטרפה לצוות השחקנים הקבוע, וגילמה שוב את דמותה של ג'ני גיפורד בעונות השישית והשביעית.

חיים אישיים

ב-2001 התחתנה ריפלי עם השחקן דניאל לאפיין. לבני הזוג יש שני ילדים - בת ילידת 2002 ובן יליד 2006.
גלריה לימבוס

היסטוריה

גלריה לימבוס נוסדה בשנת 1992 על ידי עמותה בשם "העמותה לקידום הדימוי הצילומי", שהוקמה בשנת 1990. הגלריה מוקמה במקלט בגינה הציבורית שברחוב בן-יהודה 161-159 בתל אביב-יפו על ידי דפנה איכילוב, יהודית גואטה וגליה גור זאב. בקבוצה המייסדת נמנו גם יעל ביבר ואיל בן-דב. כשאלו סיימו את הלימודים במחלקת הצילום של בצלאל ב-1988 הם חיפשו דרכים להחיות מחדש את האווירה הדיאלוגית ואת שיתוף הפעולה ביניהם. בהמשך ביבר ובן-דב עזבו את צוות ניהול הגלריה שהמשיכה ופעלה עד 2005.
בשנת 1995 קבוצת לימבוס זכתה בפרס ז'ראר לוי לעידוד היצירה בצילום.
עם נעילת הגלריה פורסם הספר הסוקר את פעילותה "לימבוס. מקום. צילום" בסדרת "קו אדום" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
קציעה עלון כתבה על הספר במדור "זווית חדה" במוסף הספרות של עיתון הארץ:
בצדק מפנות שלוש העורכות את תשומת הלב ל"פוליטיקה המעמדית של הצילום" ולא טוענות רק לפעולה אתית של הצלמים, המבקשת להנכיח את "השוליים". עם זאת, נדמה כי "הדיוקן העצמי הישראלי", הנבנה מאסופת הצילומים הללו, לוכד דבר מה עמוק ואמיתי בדימויה העצמי של ישראל ושל הישראלים, הרואים עצמם כמעט תמיד כאוסף של "אחרים", כמי שלעולם אינם "חזקים" או "הגמוניים".
— קציעה עלון, הארץ
זנוח

זנוח הקדומה

שמו של המושב ניתן לו על שמה של העיר המקראית זָנוֹחַ שבשפלת יהודה (להבדיל מ"זנוח" נוספת בהר חברון), הנזכרת בספר יהושע: "בַּשְּׁפֵלָה אֶשְׁתָּאוֹל וְצָרְעָה וְאַשְׁנָה וְזָנוֹחַ וְעֵין גַּנִּים", וכן בספר דברי הימים.
בתקופת שיבת ציון התיישבו בעיר עולי בבל אשר נענו לקריאתו של נחמיה, ולקחו חלק בבניין חומת ירושלים.
חז"ל ציינו כי מהתבואה שגדלה ב"זנוחה" (בחלק מהגרסאות - "ינוחה"), היו מביאים בימי בית שני את מנחת העומר ואת שתי הלחם.
העיר זוהתה באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) עם יישוב בן זמנו הנמצא בתחום בית גוברין.
בסמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת זאנוע", הנזכר עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ואשר לפי הסברה משמר את שמה של העיר הקדומה, ובו נמצאו שרידים החל מהתקופה הישראלית.
נתן שולמן

הרב נתן צבי שולמן (י"ד בסיוון ה'תר"ץ, 10 ביוני 1930 - י"ח בחשוון ה'תשע"ז, 19 בנובמבר 2016) היה ראש ישיבת סלובודקה בבני ברק.

קורות חייו

נולד בקובנה שבליטא לרב מרדכי שולמן, שהיה ר"מ בישיבת כנסת ישראל (סלובודקה) ולרבנית חיה מרים שהייתה בתו של ראש הישיבה שם הרב יצחק אייזיק שר. 
בפרוץ מלחמת העולם השנייה אביו שהה בארצות הברית למטרת גיוס כספים לישיבה. אמו הייתה בגטו קובנה לבדה, אתו ועם שתי אחיותיו. במהלך שהותה בגטו נרצח אחיה הרב יוסף שר ובתו עדינה (לימים הרבנית עדינה לנדו אשתו של הרב דב לנדו) נוספה למשמרתה. היא החביאה את ארבעת הילדים במקומות שונים בגטו ובסופו של דבר מסרה את שתי הילדות הגדולות למנזר מקומי בו שהו עד סיום המלחמה ואת הילד נתן צבי עזרו לה להסתיר מקומיים ופרטיזנים. בסיום המלחמה בו בעת שהרבנית עסקה בפעולות הצלה לנשארים בגטו ביקשה מהרב מרדכי פוגרמנסקי ומהרב מרדכי צוקרמן שילמדו עם הנער משניות וגמרא כדי להשלים במעט את הפער שנוצר אצלו בשנות המלחמה. 
בחשון תש"ו 1946 התאחדה המשפחה ועלתה לארץ ישראל. לאחר עלייתם, נכנס ללמוד בישיבת כנסת ישראל בחברון. בשנת תש"ז, כשהקימו אביו וסבו את ישיבת סלובודקה בבני ברק, עבר ללמוד בה ונמנה עם ששת תלמידיה הראשונים. היה מתלמידיו הקרובים של החזון איש, ואף למד עמו בחברותא.
בחשוון תשי"ד נשא לאשה את לאה, בתו של הרב יחיאל מיכל שלזינגר, ראש ישיבת קול תורה. לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד בכולל שבישיבת מיר.
בראשית שנות ה-60 התמנה לר"מ בישיבת סלובודקה, והתווה את דרכה בהתאם לדרכו של רבו החזון איש אשר מתאפיינת: א - בלימוד "סוגיות", (כלומר הלימוד הוא לפי נושאים נבחרים במסכת ולא לפי סדר הדפים), המקרבים את הלימוד הישיבתי לפסיקה בסוגיה. ב - בדקדוק הלכה לעשות כמו ה"לכתחילה" שבהלכה ולא רק את ה"בדיעבד". התוויה זו נשארה עד היום בישיבה, ומאפיינת את רוב בוגריה.
לאחר פטירת אביו בה'תשמ"ב, התמנה לעמוד בראשות ישיבת סלובודקה לצד גיסיו: הרב עמרם יצחק זקס והרב משה הלל הירש.
באמצע שנות ה-80 פרש מן הישיבה. הסיבה לפרישתו לא התפרסמה, היו שתלו זאת ברצונו למנוע חילוקי דעות עם גיסיו ראשי הישיבה האחרים והיו שתלו זאת בסיבות אישיות או בריאותיות. תחילה פתח ישיבה בבית וגן לתלמידיו הקרובים (ישיבת טיקטין, עירו של אביו הרב מרדכי שולמן שהיה יליד טיקטין) ולאחר זמן קצר ירד מהארץ והתיישב בשטרסבורג שבמזרח צרפת, בקהילתו של הרב אליהו אביטבול. בשנת תשע"ה שב לבני ברק להיות לצד ילדיו בעת זיקנותו.  לרב שולמן חמישה בנים וארבע בנות, בנו הרב חיים יצחק משמש כראש כולל סלבודקה. 
נפטר בי"ח בחשוון ה'תשע"ז, 19 בנובמבר 2016.
לקראת יום השנה הראשון לפטירתו יצא לאור ספר ברכת נתן המאגד חידושים מכתביו ומסיכומי שיעורים שמסר על סוגיות במסכתות שבת ויומא, כולל קונטרס ענייני מזוזה.
אוגוסט הורך

אוגוסט הורך (12 באוקטובר 1868 - 3 בפברואר 1951) היה מהנדס גרמני ומייסד ענקית המכוניות "הורך" שהפכה במשך הימים לאאודי.
הוא נולד בוינינגן, מוסאל אשר בצרפת והתחנך במיטיווידה, גרמניה.
הוא עבד בעבור קרל בנץ משנת 1896 לפני שייסד את החברה "א. הורך & סייא" בנובמבר 1899 בעיר קלן אשר בגרמניה.

"א. הורך & סייא"

כלי הרכב הראשון של "הורך" נוצר בשנת 1901. החברה עברה לריצ'נבאך ב-1902, ולאחר מכן לציוויקאו ב-1904. אוגוסט עזב את החברה בשנת 1909 עקב מחלוקת, והתחיל להתחרות בחברה שהוא
ייסד בעצמו. היה לו רעיון לקרוא לחברה החדשה שלו "הורך אוטומוביל וורקה", אך עקב כך שהשם "הורך" היה רשום בידי חברתו הקודמת, לא יכל לקרוא לחברה שלו "הורך" בגלל סיבות חוקיות. עקב כך, שינה את
השם ל"אאודי אוטומוביל-וורקה".

"אוטו יוניון"

באוגוסט 1928, מהנדס מדנמרק, גורג'ן סקפט אשר עבד בחברה DKW קנה את רוב המניות של "אאודי אוטומוביל וורקה". בשנת 1932, אוחדו אאודי, DKW, הורך וונדראר לחברה אחת - אוטו יוניון AG.
הלוגו של החברה החדשה, שזהה מאוד ללוגו של אאודי כיום, היה 4 טבעות צמודות, אחת לכל חברה.
הורך התמנה בימים ההם למנכ"ל החברה.
תעשייה פרמצבטית בישראל

בישראל פועלת תעשייה פרמצבטית נרחבת, העוסקת בעיקר בייצור תרופות הגנריות, וגם בייצור תרופות מקור אחדות. שורשיה של תעשייה זו נמצאים בשנות ה-30 של המאה ה-20, והיא ממשיכה להתרחב, בהרחבה של מפעלים קיימים, בהקמת מפעלים חדשים וברכישת מפעלים בחו"ל. רוב תוצרתה של תעשייה זו מיועד לייצוא. 
מפעלי התעשייה הפרמצבטית פרוסים ברחבי ישראל, מקריית שמונה בצפון ועד ירוחם בדרום. בענף מועסקים בישראל למעלה מ-9,000 עובדים, מחציתם אקדמאים. בשנת 2009 הגיע היקף המכירות של התעשייה ל-4.6 מיליארד דולר, מתוכם כ-4.3 מיליארד דולר לייצוא, המהווים כ-12% מכלל היצוא התעשייתי של מדינת ישראל.

גלובליזציה

ב-1984 רכשה "תרו" את החברה הקנדית "קיי-ליין". בשנת 2000 החלה "טבע" בסדרת רכישות של חברות זרות, והפכה לחברה רב-לאומית. 
הגלובליזציה של התעשייה הפרמצבטית בישראל פעלה גם בכיוון הפוך: שני יצרני תרופות ישראלים נרכשו על ידי חברות רב-לאומיות: ב-2005 נרכשה חברת "אגיס" על ידי חברת פריגו האמריקאית (שהפכה ב-2013 לחברה אירית), וב-2007 נרכשה "תרו" על ידי חברת התרופות ההודית "סאן".
חושניה

היסטוריה

מקור השם חושניה אינו ידוע אך מוערך שהוא מגיע מהמילה ח'שן שמשמעה בערבית - קשה וזאת על שם האדמה הקשה והסלעית עליה בנוי הכפר. 
בשטחי הכפר והתל נמצאו כלי חרס מהתקופה הרומית, הביזנטית, הערבית והעות'מאנית, ישנה גם סברה שהכפר היה בעברו התיישבות יהודית כנראה בתקופת המשנה והתלמוד.
הכפר יושב על דרך עתיקה שהובילה בין דמשק לים התיכון, בחלקו הדרומי של הכפר קיים תל שבו נמצאו שרידי חאן מהמאה ה-8 לספירה.
את הכפר איכלסו בעיקר בני העם הצ'רקסי אשר איכלסו את רוב אזור קוניטרה ומרכז הגולן, אחרי שבסביבות 1880 הועתקו צ'רקסים רבים על ידי העות'מאנים לאזורי הגבול כדי ליצור חוצץ ולמנוע את התפשטות הבדואים.
בסקירה של הכפר בשנת 1913 על ידי גוטליב שומאכר הוא מתאר את חושניה בתור הכפר הצ'רקסי הגדול ביותר ברמת הגולן, עם 300 בתים. לפי סקירתו, הכפר התחלק לשני חלקים; החלק הישן והחלק החדש שנבנה על גבעה מצפון, ביניהם עובר ערוץ נחל ובו מאגר מים הניזון ממעיינות באזור (ככל הנראה עין חושניה). לפי תיאורו של שומאכר, הבתים שנבנו בחלק הישן נבנו באופן "גרוע" ואילו אלו בחלק החדש נבנו מבזלת בין רחובות רחבים וישרים.

חושניה כיום

מהכפר כיום נשארו לרוב מבני אבן שקרסו לכדי ערימות אבנים בין עצי אקליפטוס שמעטרים רבות מההתיישבויות ברמת הגולן. ניתן להגיע למקום בנסיעה על כביש 87 בין צומת קשת לצומת בשן כאשר הכביש מתעקל ועובר דרך הכפר הנטוש. שביל הגולן עובר בסמוך לחורבות הכפר.
מוסבאח חלבי

ביוגרפיה

מוסבח חלבי נולד ב-1942 בדלית אל-כרמל. קיבל חינוך דרוזי, וסיים את לימודיו בבית ספר תיכון עברי בחיפה. בשנת 1962 החל לפרסם כתבות ומאמרים בערבית ובעברית. בערבית כיסה את המגזר הדרוזי בעיתון "אל-אנבאא", (לאחר מכן "אל-יום"). אחר-כך היה לסופר "דבר" לעניינים דרוזיים, ומשם עבר ל"ידיעות אחרונות". במשך כ-30 שנה פרסם מאמרים בשפה העברית בעיתונות ובקול ישראל. בשנות ה-70 וה-80 כיהן כמזכיר מועצת פועלי דלית אל-כרמל של ההסתדרות. הוא מרבה להרצות בענייני הדרוזים בפני קהלים שונים בארץ.
בשנת 1970 פרסם חלבי בהוצאת אותפז את ספר הזיכרון "ברית דמים", שבו מובאים סיפורי חייהם של יותר מ-50 דרוזים שנפלו במערכות ישראל. לספר הקדים מבוא יגאל אלון. חלבי העניק את הספר לנשיא המדינה זלמן שזר, ובעקבות פרסום הספר ערך דוד בן-גוריון ביקור בדלית אל-כרמל ובביתו של חלבי. בשנות ה-90 והאלפיים פרסם עוד מספר ספרי הנצחה לחללי העדה.
כעיתונאי צעיר הביע חלבי את דעותיו בזכות אימוץ ערכים מודרניים-ליברליים בחברה הדרוזית בישראל – שחרור האישה הדרוזית מהמגבלות המסורתיות המוטלות עליה ותמיכה בעלייתם של יחידים חסרי ייחוס בזכות כישוריהם. בכך עורר על עצמו לא פעם את כעסם של מנהיגי העדה.
בשנת 1973 פרסם בהוצאת מלוא את הספר "הדרוזים בישראל" – ספר בפורמט אלבומי המספר על העדה הדרוזית מאז קום מדינת ישראל. הייתה זו הפעם הראשונה שבה ניתן לקורא העברי ספר על העדה שנכתב על ידי מחבר דרוזי. הספר עורר את כעסה של המנהיגות הדתית, שכן הדת הדרוזית, על פי המסורת, צריכה להישמר בסוד.
בשנת 1991 ראה אור ספרו "יומנה של צעירה דרוזית", שעסק במצבה של האישה בחברה הדרוזית (באותה תקופה, למשל, דרוזיות בישראל לא נהגו ברכב). רבים בעדה הדרוזית, ובפרט הדתיים שבה, ראו בספר פגיעה בעדה. הוטל חרם על חלבי ועל משפחתו, וספרו נשרף. הוא הסתגר בביתו מפחד לצאת, וזכה לתמיכה דלה מצד החברה היהודית בישראל (כהבעת תמיכה, הוא התקבל אז כחבר פא"ן ישראל ואגודת הסופרים העברים בישראל). לבסוף הסיר השייח' אמין טריף את החרם; חלבי התחייב שלא להפיץ עוד את הספר.
על רקע זה, בשנת 1992 פרסם רומן בשם "הכפר החצוי" – ספרו היחידי שאינו עוסק בעדה הדרוזית.
ב-1995 ראה אור לקסיקון ביוגרפי של אישים דרוזים מהמאות ה-19 וה-20 ("אנציקלופדית שמות החללים, השייח'ים, המנהיגים והפעילים הדרוזים 1800–1995", בשפה הערבית) שערך ביחד עם אמל נסראלדין וסלמאן פלאח. בהמשך פרסם עוד ספרים וספרונים המציגים את הדרוזים בפני הקורא העברי.
חלבי זכה בפרס היצירה הספרותית בשפה הערבית מטעם משרד התרבות, בתחום הפרוזה, לשנת 2011, על מפעל חייו. בנימוקי השופטים נכתב כי חלבי הוא
סופר ידוע שכתב ספרים רבים בשתי השפות – הערבית והעברית. מושא התעניינותו מתמקד בעדה הדרוזית בישראל, ובייחוד בכל הקשור לאמונה, למנהגים ולמעמד האישה. ספרים אלה מהווים מקור חשוב לידע בתחום זה. לחלבי מופעים רבים באמצעי התקשורת; בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה, ושמו הולך לפניו בארץ ובעולם בזכות הידע המקצועי שהוא מפגין. בספרים ובכתבות פרי כתיבתו, הוא משלב שני סגנונות: ספרותי ותקשורתי, ומהווה בשילוב זה מודל לדוגמא.
— 
חלבי נשוי, אב לשישה ילדים נשואים: ארבעה בנים (עִמאד, אדיב, עלאא ואיהאב) ושתי בנות (מושירה ותמארה), וסב לנכדים.

הוא קרוב משפחתו של השייח' נור אלדין חלבי, שהיה מראשי העדה הדרוזית.
אברהם בנימין זאב המבורג

ביוגרפיה

נולד בפיורדא לר' אליעזר אהרן אנסבך, מפרנסי העדה, ולאשתו מרת קריינע לבית נידערווערן, בתו של אב"ד שוויינפורט. היה צאצא רחוק לרבי יששכר ברמן סג"ל, שייסד את ישיבת העיר. אביו מת חודשים ספורים לאחר לידתו ואמו עזבה אותו להתחנך במוסדות הקהל ונסעה לבעלה החדש באמסטרדם. למד בישיבת פיורדא תחת אב"ד העיר משולם זלמן כהן. ב-1 בספטמבר 1789 נישא לרחל מרים כהן, ילידת פראג ונכדתו של הגביר שמואל לוקא. ב-1799 מינה אותו המהרז"ך למחליפו בראשות הישיבה: בשנים הבאות סירב להצעות לשמש כאב"ד המבורג ומגנצא ונותר במקומו. בשעה שישיבות אשכנז נסגרו בזו אחר זו, הצליח לשמור על המוסד שלו כמרכז התורה המסורתי האחרון בארץ: ב-1824, אף כי הייתה רחוקה מימי הזוהר שלה במאה ה-18 כששהו בה מאות לומדים, עוד נמצאו בה שמונים-ושמונה תלמידים.      
הרב המבורג ניהל מערכה קשה נגד ניסיונות השלטונות להכליל לימודי חול בישיבה. ב-1820, כשנפטר המהרז"ך, שימש כמחליפו בפועל אך על המשרה התנהל מאבק ארוך שנים. מועמדה של סיעת הרפורמה בקהילה, שתבעה לימודי חול ואקולטורציה, היה תלמידו לשעבר יצחק לוי. ביולי 1824 נסגרה הישיבה לראשונה בצו השלטונות עקב הסירוב להכנסת מקצועות כלליים. הם חזרו בהם לאחר מחאה גדולה שקמה. ב-1826 ניסה לודוויג הראשון, מלך בוואריה להפוך את המוסד לסמינר מודרני להכשרת רבנים ומורים אך היוזמה נכשלה למול סירוב ראש הישיבה. באפריל 1828 היא נסגרה בפעם השנייה, באופן סופי. הרב המבורג הוסיף להעביר שיעורים במחתרת בביתו, עד שנאסר עליו לעשות כן ב-1830. באותה שנה הסתיים המאבק על הרבנות, ולוי קיבל את משרת האב"ד. ב-1832 ניסה הרב לעתור נגד האיסור שהוטל עליו, אך ועד הקהילה שנשלט עתה על ידי מתנגדיו דחה את בקשתו בהצהרה כי "צו המניעה היה הצעד החכם ביותר שנקט מלכנו." עם סגירת הישיבה פנו חלק מתלמידיו, כמו הרב יצחק דב הלוי במברגר, לישיבת וירצבורג בה נקט הרב אברהם בינג קו פשרני לגבי לימודים באוניברסיטה. ב-1836 השתתף באספה שכינסה המלכות באנסבאך לגבי זכויות היהודים, שם ייצג את האורתודוקסים בין יהודי פיורדא. בשנים אלה ניצב מולו עוד תלמיד-לשעבר שנעשה לרב רפורמי מפורסם, דוד איינהורן. 
שני חיבוריו העיקריים היו שו"ת 'שער הזקנים' ו'שמלת בנימין'. נפטר ב-1850 ונקבר בפיורדא.
פסטיבל סמילנסקי

פסטיבל סמילנסקי הוא פסטיבל רחוב שנתי המתקיים ברחוב סמילנסקי במתחם העיר העתיקה בבאר שבע. בעבר הפסטיבל נפתח בשלושה ימים של פסטיבל במהלך חודש מאי-יוני והמשיך בימי רביעי הבאים אחריו, עד לסוף אוגוסט במתכונת "רביעי בסמילנסקי".
כיום הפסטיבל מתפרש על שבעה ימי רביעי במהלך חודשי יוני יולי.
הפסטיבל החל כיוזמה עצמאית של כמה צעירים מקומיים, שרצו להפיח חיים ברחוב, ולעזור בקידום התרבות בעיר, ובכלל זה לשמש במה לאמנים מקומיים. בפסטיבל הופיעו אמנים רבים מהסביבה הדרומית ומהארץ כולה - במופעי מוזיקה, מחול ותיאטרון. בשנת פעילותו הראשונה ב-2006 נמשך הפסטיבל חמישה ימים, ובשנים שלאחר מכן הלך והתרחב. קיבל תמיכה מארגונים שונים בהם מעיריית באר שבע. לאחר הפסטיבל השלישי יצא הדיסק "אוספסמילנסקי #1" ובו השתתפו אמנים שהופיעו בפסטיבל. חלק מהשירים הוקלטו במיוחד לאוסף זה.
פט מתיני

ביוגרפיה

פאט מת'יני נולד בלי'ס סאמיט (הסמוכה לקנזס סיטי), מיזורי. החל את דרכו כנגן חצוצרה בגיל 8 ועבר לגיטרה בגיל 12. בשנות העשרה המוקדמות שלו הפגין עניין בג'אז והאזין לגיטריסט הג'אז וס מונטגומרי ולמוזיקאי הג'אז החופשי אורנט קולמן. הוא למד באוניברסיטת מיאמי במשך סמסטר ופרש. במהלך הקריירה שלו למד והושפע מג'ים הול, ג'ו פאס וקני בורל. הוא גם מציין את השפעתם של אמנים שאינם שייכים לג'אז על נגינתו, בהם הביטלס, ג'יימס טיילור וברוס הורנסבי.
בין השנים 1975 ו-1976 ניגן מתיני עם גארי ברטון, ובאותה השנה הקליט את תקליטו הראשון, Bright size life, בשלישייה שכללה את הבסיסט ג'אקו פסטוריוס והמתופף בוב מוזס. כלי הנגינה שבחר, בנוסף לגיטרה רגילה בת שישה מיתרים, היה גיטרה בת 12 מיתרים. 
לאחר התקליט Watercolors, בו שיתף פעולה עם לייל מייז ואברהרד וובר, הקים מתיני בשנת 1977 את ההרכב Pat Metheny Group עם הבסיסט מארק איגן, המתופף דן גוטליב והקלידן לייל מייז. בשנת 1978 הוציאו את אלבומם הראשון שנקרא על שם הלהקה. כמו רוב תקליטיו, יצאו גם תקליטי ה-Group בחברת התקליטים ECM, שמתיני הוא בין אמניה המזוהים, הפוריים והנמכרים ביותר.
מתיני מופיע במשך למעלה מ-40 שנה ומקיים 120-240 הופעות בשנה. בין האמנים ששיתפו פעולה עם מתיני בהרכבים שונים, מדואט ועד רביעיות, ניתן למנות את ג'ים הול, דייב הולנד, רוי היינס, צ'ארלי היידן, ג'ון סקופילד, ג'ק דז'ונט, הרבי הנקוק, בראד מלדאו, צ'יק קוריאה, מייקל ברקר, ג'ושוע רדמן, ג'וני מיטשל, אחינועם ניני ורבים אחרים.
בשנות השמונים צורפו ללהקתו שלושה זמרים, אחד מהם נגן כלי הקשה.
לאחר שהתפרסם החל מתיני להתעניין בציוד חדשני כגון סינתיסייזרים ובסינקלאוויר, והיה מבין הראשונים שהחלו להשתמש בכלי נגינה חשמליים/אלקטרונים כגיטרה-סינטיסייזר.
חמאת קקאו

חמאת קקאו, הנקראת גם שמן תאוברומה, היא השמן הצמחי האכיל והטבעי שמופק מפולי הקקאו. צבעה צהוב חיוור. היא משמשת ליצירת שוקולד, תרופות, משחות ותמרוקים. לחמאת קקאו יש טעם וריח עדינים של שוקולד.

ייצור

במהלך עיבוד פולי הקקאו, מוצקי הקקאו וחמאת הקקאו מופרדים בשלב מוקדם. מאחדים את שניהם מחדש במהלך היצור של שוקולד רגיל (חום). שוקולד לבן מכיל חמאת קקאו אבל לא את מוצקי הקקאו.

תכונות כימיות

לצורה הנפוצה של חמאת הקקאו יש נקודת התכה של 34-38 מעלות צלזיוס, שמאפשרת לשוקולד להיות מוצק בטמפרטורת החדר אבל ניתך בקלות בפה. לחמאת הקקאו יש מספר צורות התגבשות שונות, הנקראות על שם הגבישים α ,γ ,β', β  עם נקודות התכה של 35-37, 26, 23, ו-17 מעלות צלזיוס בהתאמה. בייצור של השוקולד משתמשים רוב הפעמים רק בצורת ה-β, בגלל נקודת ההתכה הגבוהה, מבנה גבישי אחיד שגורם למרקם חלק וברק. חימום יתר של חמאת הקקאו יגרום למבנה גבישי פחות יציב שימס מתחת לטמפרטורת החדר. עם הזמן, החמאה תחזור באופן טבעי לצורה הכי יציבה.

שימושים

נקודת ההתכה של חמאת הקקאו, והעובדה כי גוף האדם יכול לפרקה, מאפשרת שימוש בה בתעשיית התרופות. השימוש בחמאת הקקאו בתרופות מאפשר שמירה על מצבן המוצק בטמפרטורת החדר, והתכתן ("המסתן") בטמפרטורת הגוף, תוך כדי שחרור התרופה.
חמאת הקקאו היא אחת מהשומנים היציבים ביותר. החמאה מכילה נוגדי חמצון המונעים את הרס השומן ונותנים לו חיי מדף הנעים בין שנתיים לחמש שנים. לכן חמאת הקקאו מתאימה ונוחה לשימוש גם במוצרים אשר אינם מוצרי מזון. המרקם החלק, הריח המתוק, והתכונה המרגיעה של חמאת הקקאו הופכים אותה למרכיב נפוץ בקוסמטיקה ומוצרים אחרים לטיפוח העור, כמו סבון, ג'ל גילוח וקרם לחות.
התזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר

התזמורת הלאומית של פיי דה לה לואר (בצרפתית: Orchestre National des Pays de la Loire) היא תזמורת סימפונית היושבת באנז'ה ובנאנט, צרפת. התזמורת פועלת בתמיכת המועצה המחוזית של ארצות הלואר.
ההרכבים המקדימים שבישרו את הופעת תזמורת פיי דה לה לואר היו תזמורת האופרה של נאנט ותזמורת אגודת הקונצרטים הפופולריים של אנז'ה. בשנת 1971 התאחדו שתי התזמורות האלה לארגון יחיד, "התזמורת הפילהרמונית של חבל הלואר", ש-114 נגניה התחרו על מקומם ברחבי צרפת. הקונצרט הראשון של התזמורת בשמה הנוכחי התקיים בספטמבר 1971, בניצוחו של פייר דרוו, המנהל המוזיקלי הראשון של התזמורת. דרבו כיהן כמנהל מוזיקלי עד 1976. התזמורת שוכנת אומנם באנז'ה ובנאנט, אך היא מקיימת קונצרטים בכל הערים העיקריות של חבל הלואר. בשנת 1979 יצאה התזמורת לסיור הופעות ברומניה, בולגריה ופולין. ב-1980 יצאה לביקורה הראשון בלונדון.
המנהלים המוזיקליים הבאים היו מארק סוסטרו (1994-1976), הוברט זודאנט (2004-1994) ואיזאק קאראבצ'בסקי (2010-2004). באפריל 2009 הודיעה התזמורת על מינוי ג'ון אקסלרוד למנהל המוזיקלי הבא שלה, החל בספטמבר 2010, בחוזה התחלתי לשלוש שנים.

הקלטות

הקלטותיה הראשונות של התזמורת כללו יצירות תזמורתיות מאת ונסן ד'אנדי (גרנד פרי דו דיסק לשנת 1977), ומוזיקה מאת ראבו ופירנה (כולן בחברת EMI). תקליטורים מאוחרים יותר כללו קונצ'רטו גרוסו וקונצ'רטו מאת ז'אן גילו (2000), הבולרו של ראוול ויצירות אחרות, ואת הסימפוניה החמישית של צ'ייקובסקי.
Amantes de Una Noche

רקע וכתיבה

השיר יצא כמה חודשים אחרי שהוציאה נטשה את הלהיט העולמי, "Criminal". את השיר כתבו נאטי נטשה ובאד באני ביחד, ומפיקו טרם נודע. השיר הוא שיר בסגנון הרגאטון, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ הלטיני.
עם השיר הופיעה נטשה מספר פעמים, ואחת מהופעותיה נעשתה בחסותם של Vevo.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוצה של נטשה ב-11 בינואר 2018, יום לפני שיצא כסינגל רשמי. כלפי הקליפ הופנו ביקורות מעורבות אשר טענו כי הוא פרובוקטיבי מדי, עקב זה שנטשה מצטלמת בבגדי ים חושפניים, ושולחת את התמונות אל באד באני.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-380 מיליון צפיות, דבר אשר הופך אותו לשני הנצפה ביותר של נטשה.
מפלצות קטנות

רקע

הסדרה מציגה ארבע משפחות בעלות ילדים בני שנתיים עד ארבע. אלה מוצגים כבובות-מפלצות. ילדי המשפחות הולכים לאותו גן ומבלים את שעות אחרי הצהריים בגן שעשועים בזמן שהוריהם יושבים על ספסל בגן ומשוחחים ביניהם. לאחר מכן עוקבים אחרי המשפחות בבתיהן.
הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה

היסטוריה

בשנת 1908 נורו למוות המלך קרלוש הראשון ובנו לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בידי מתנקשים בכיכר המסחר (Praça do Comércio) שבליסבון. המלך החדש, מנואל השני, מנה את ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו, בין החולקים באשמה בהתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. בשנת 1910 הוכרזה פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בבריטניה.
לאחר ההפיכה בליסבון, בא הקץ למונרכיה והוקמה רפובליקה פרלמנטרית, ששרדה בין השנים 1910–1926. תומכי הרפובליקנים היו בגדר מיעוט אורבני במדינה בה אוכלוסייה כפרית בעיקרה, ורק לגברים יודעי קרוא וכתוב הוענקה זכות בחירה. בתקופה זו שררה אי-יציבות רבה במערכת הפוליטית - בפרק זמן של 16 שנים שלטו 9 נשיאים על 45 ממשלות. במרכז המערכת הפוליטית היה הפרלמנט ומליאתו הייתה זו שבחרה בנשיא הרפובליקה. כוחו של הנשיא היה מוגבל ויכולתו לתווך בין הסיעות השונות הייתה מועטה. מערכת המפלגות הייתה מפוררת, ושלטו ממשלות עם גיבוי מועט של הפרלמנט. אחת מסיעות המפלגה הרפובליקנית הפורטוגזית, "הדמוקרטים" ("Os Democráticos) שבהנהגת אפונסו קוסטה, הובילה את המערכת הפוליטית ושלטה גם במערכת המנהלית, ובאמצעות קסיקיזם (caciquismo), אף במנהל מערכת הבחירות. יתר הסיעות הרפובליקניות פנו לדרך של התקוממות, ושאפו להשתלט על הגה השלטון, בדומה לתומכי המונרכיה. רבו מאוד הקנוניות והניסיונות להפיל את השלטון. המשטר היה חלש ויישם ברישול מדיניותו, שנשלטה במידה רבה בידי הכנסייה, ובכך בא לידי עימות עימה וגם עם האוכלוסייה הכפרית.
פורטוגל השתתפה במלחמת העולם הראשונה (1914–1918). הקריסה בסחר הימי, והשימוש בכוחות צבא במלחמה, גרמו לבעיות רבות בחברה ובכלכלה של פורטוגל. האינפלציה דהרה והאספקה של חומרי גלם ומזון הייתה מקוטעת ודלה. בתנועת העובדים, אותה הוביל ארגון האנרכו-סינדיקליסטים לא ראו ברפובליקה גוף המייצג את עניינם, ועל כן נקטו בפעולות מחאה, כגון ריבוי שביתות, ואף פנו לאלימות פוליטית. מטרת ההפיכה שביצע סידוניו פאיש ב-1917 הייתה הקמת רפובליקה נשיאותית, תוך שילוב תומכי המונרכיה והקתולים. עם חלוף שנה, נרצח פאיש ובראשית שנת 1919 פרצה מלחמת אזרחים מוגבלת היקף בין תומכי המונרכיה לתומכי המשטר הרפובליקני, שבעקבותיה הוחזרה על כנה החוקה של 1911. המערכת השלטונית הזו שרדה במשך 8 שנים ונדרשה להתמודד עם בעיות חברתיות לא מעטות וכן עם התקוממויות וניסיונות הפיכה. ב-1926 ביצעו אנשי צבא הפיכה וכפו על פורטוגל דיקטטורה צבאית.
קורט שוויטרס

יצירתו

שוויטרס היה ידוע בקולאז'ים המורכבים מפיסות אשפת נייר שמצא, חלקי עץ מעובדים וחפצים אחרים הנושאים אופי אישי. את האסמבלאז' ראה שוויטרס כעקרון פעולה עיקרי אותו הוא כינה 'מרץ' (Merz). השם, על פי שוויטרס, לקוח מקרע נייר ועליו האותיות מתוך שמו של ה"קומרצבנק" (Commerzbank), בנק גרמני גדול.
עבודתו המונומנטלית של שוויטרס הייתה ה"מרצבאו" (Merzbau). זו הייתה סביבת אסמבלאז' גדולה אשר הוקמה בביתו של שוויטרס בהנובר והתפרסה על כל ביתו. הסביבה הורכבה מחלקי עץ, קרטון וכדומה, אשר יצרו סביבה בהשפעת האמנות המופשטת והקוביסטית. סביבה זו עוצבה מחדש ועודכנה על ידי שוויטרס בהתאם להתפתחותו הסגנונית. על אף המראה המופשט של העבודה, הקדיש שוויטרס פינות שונות בה עבור נושאים ואנשים שונים. מרכזה של העבודה היה עץ מפוסל אשר כונה בשם "עמוד הייסורים הארוטיים" ("Säule des erotischen Elends"). בנוסף לכך הוכשרו פינות וגומחות בעבודה לאמנים כגון האנס ארפ, להאנה הוך, ל"מערת הרוצחים", "מערת אהבה" ועוד.
ביתו של שוויטרס על עבודת המרצבאו שבו נהרסו בהתקפה אווירית במלחמת העולם השנייה. שוויטרס עצמו, נמלט בשנת 1937 לנורווגיה, שם בנה מחדש את העבודה בעיר אוסלו. בשנת 1945 נסע לאנגליה ובנה בה את עבודת המרצבאו בשלישית, לאחר שביתו בעיר אוסלו נשרף.