google/wiki40b huggingface dataset:
אלישע (ספר)

תוכן הספר

הספר פותח בשאלה אותה שאל צבי, אביו של אלישע, את אלישע בנו: "מה אתה רוצה להיות כשתהיה גדול? ספורטאי? שחקן? סופר?". משאלה זו, משתלשלים האירועים לכדי חיי היומיום של ירושלים בשנת 1948, תוך שהסיפור מתמקד בתחביביו של אלישע, הנערה אותה אהב, ומעשי הקונדס שנהג לעשות. אל מול כל אלו, מספר הספר על החיים הקשים בצל מלחמת העצמאות, לרבות צפירות האזעקה, העוצרים, ההפגזות על העיר העתיקה ועוד. אלישע יוצא לסייע במלחמה והוא משמש כאיש קשר ותצפיתן, כמקובל לבני גילו. מוסיף ומספר הספר על תפקודו והערצת חבריו אליו, עד ליום נופלו במלחמה. פרקו האחרון של הספר נפתח בדיוק כמו הראשון, כאשר הוא מספר על הימים ללא אלישע.

כתיבת הספר

הספר עוסק בבן הבכור למשפחת בן דוד, אלישע. אמו של אלישע, אסתר בן דוד, נקראה בשם נעוריה אסתר זימן, והיא בת משפחתה של אמהּ של הסופרת, רעיה בלטמן. בין השתיים קשר הדוק והן הרבו לשוחח בטלפון ולהיפגש רבות.
בעת המלחמה עבד אביו של אלישע, צבי, באזור ים המלח ולא ידע על מות בנו. כאשר שמעה רעיה בלטמן על מותו של אלישע, מנעו ממנה מכרים מלדבר עם אסתר על הילד. "אם תפגשי את אסתר, דברי איתה על כל דבר שבעולם, אבל את השם 'אלישע' אל תזכירי, כי הצער שלה הוא גדול מאד". לעומת זאת, שנים ספורות לאחר המלחמה, ביקשה אסתר את הדבר מרעיה. "תראי, עברו כבר כל כך הרבה שנים מזמן שהוא נהרג, ואיני יודעת היכן חבריו. והימים עוברים ויש ימים שאפילו אני איני זוכרת כיצד הוא נראה ואני מוכרחה לרוץ לאלבום התמונות, ואני רוצה שיזכרו אותו", אמרה אסתר לרעיה. בתגובה, חשבה רעיה שאסתר מבקשת שתכתוב עליו ספר זיכרון נוסח משרד הביטחון, אולם אסתר ביקשה ממנה שתכתוב עליו ספר קריאה, על מנת שיכירו אותו הדורות הבאים. רעיה אספה מחברות זיכרון שכתבו חבריו לכיתה לאחר מותו, מהן כתבה את הספר הנושא את שמו של הילד, "אלישע".
לכתיבת הספר, נעזרה בלטמן ביואל פומרנס, חברו של אלישע.

חייו של אלישע בן דוד

אלישע בן דוד נולד ב-8 בינואר 1936 ונהרג ב-17 במאי 1948. הוא היה בנם הבכור של אסתר וצבי בן דוד. נולד וגדל ברובע היהודי של העיר העתיקה בירושלים. למד בבית הספר העממי ונחשב לבולטים והמצטיינים בכיתתו, בעיקר בשיעורי מתמטיקה, הנדסה ועברית. בגיל 9 הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר. את מרבית זמנו החופשי בילה בתנועת הנוער, תוך הכנה להצטרפותו לצבא.  אלישע הצטרף לחיל הרגלים, לתפקיד קשר שהיה מותאם לבני גילו. באפריל 1948 שמע על קריאות הצבא לכל בני גיל 14 ומעלה לסייע בעבודות הביצורים ברובע היהודי. על אף שלא עמד בקריטריון הגיל, התעקש אלישע להצטרף לעבודות אלו, אותם עשה במקביל לתפקידו כקשר. בתאריך 17 במאי 1948, בעודו עוזר בבניית ביצורים בעמדה של משמר העם, אלישע נפצע קשות מרסיסי פגז שפגעו בצווארו ונהרג במקום. ב-18 במאי 1948 נקבר בבית העלמין בסנהדריה. כארבע שנים מאוחר יותר, ב-24 באפריל 1952, הועברו עצמותיו לקבורה בבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים.
טלי פרקש

ביוגרפיה

פרקש נולדה בכפר סבא ליוסף ויהודית פרץ. גדלה בבני ברק ולמדה בבית יעקב בעיר ולאחר מכן בתיכון בית רבקה בכפר חב"ד. בעלת תואר ראשון בחינוך ממכללת ירושלים בבית וגן בירושלים. בעלת תואר שני ודוקטורנטית בלימודי מגדר מאוניברסיטת בר-אילן.
במשך מספר שנים כתבה בשבועון החרדי "בקהילה". כמו כן הייתה כתבת, קריינית ועורכת ברדיו קול חי. בשנת 2007 החלה בכתיבת טור דעות במדור יהדות באתר ynet. באתר זה היא מסקרת את החברה החרדית דרך כתבות וראיונות, וכן כותבת על סוגיות ונושאים שונים הקשורים לעולם היהדות. טוריה וכתבותיה מתפרסמים בדרך כלל במדור יהדות. בטוריה יש לעיתים קרובות ביקורת על תופעות חברתיות בעולם החרדי, כולל מנהגים שנחשבים בעיני החברה החרדית לטאבו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נטלה פרקש חלק בקמפיין "לא נבחרות לא בוחרות", הקורא לייצוג של נשים במפלגות החרדיות.
נשואה לגדליה פרקש ואם לשלושה. מתגוררת באלעד.
פייר הויביירג

קריירת מועדונים

עד להגעתו לבאיירן מינכן, שיחק הויביירג בקבוצות הילדים והנוער של סקיולד, פ.צ. קופנהגן וברונדבי, וראה בזינדין זידאן מודל לחיקוי. בשנת 2011 הוכתר כשחקן הדני הטוב ביותר עד גיל 17, וב-2013 הוכתר לכישרון השנה בדנמרק.
הויביירג הצטרף לבאיירן מינכן בקיץ 2012 כאשר היה בן 17, וערך בכורה בבונדסליגה באפריל 2013 נגד נירנברג, והפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות באיירן מינכן שמשחק בבונדסליגה. הויביירג השתתף במספר משחקי בונדסליגה בעיקר כמחליף, אך בגמר הגביע הגרמני בשנת 2014 מול בורוסיה דורטמונד שיחק הויביירג 102 דקות וסייע לניצחונה של באיירן מינכן 2-0 בהארכה. בינואר 2015 הוארך חוזהו של הויביירג בבאיירן מינכן עד 2018.
בפגרת החורף של עונת 2015 הושאל הויביירג לחצי עונה לאאוגסבורג על מנת לצבור דקות משחק, וסייע לקבוצה להעפיל אל הליגה האירופית. בתום העונה שב לבאיירן מינכן, והושאל מיד לשאלקה 04 למשך כל עונת 2015/16.
בתום תקופת ההשאלה, חזר הויביירג לבאיירן מינכן, ונמכר בקיץ 2016 לסאות'המפטון תמורת 15 מיליון אירו.

קריירה בינלאומית

הויביירג שיחק בכל הנבחרות הצעירות של דנמרק, ומשחק בנבחרת הבוגרת החל ממאי 2014. הויביירג שיחק עם נבחרת דנמרק במוקדמות יורו 2016, אך נבחרתו כשלה להעפיל ליורו 2016 עצמו.

חיים אישיים

בגיל 18, הויביירג איבד את אביו, שנפטר מסרטן הקיבה.
The Young Ones

גרסאות כיסוי

הזמרת האמריקאית קאתי קרול הקליטה גרסת כיסוי של השיר שבועות אחרי יציאתו לאור אבל לא זכתה להצלחה.

בתרבות הפופולרית

בשנות השמונים של המאה העשרים היה השיר לשיר הנושא של קומדיית המצבים הבריטית "The Young Ones".
סיוני בולניסי

היסטוריה

בתום עונת 1995/1996 עלתה הקבוצה לליגת העל, ומאז לא ירדה. בעונת 2003/2004 הגיעה הקבוצה לגמר פלייאוף האליפות, בו הפסידה 0–2 לויט ג'ורג'יה טביליסי. עם זאת, בשל האלימות שהפעילו אוהדי סיוני בולניסי, הקבוצה נפסלה על ידי אופ"א מהשתתפות במפעלים האירופים.
בעונת 2005/2006 זכתה הקבוצה באליפות היחידה בתולדותיה. היא ניצחה את באקו בסיבוב המוקדמות הראשון של ליגת האלופות, אך בסיבוב השני הפסידה ללבסקי סופיה.
קית' קלוג

ביוגרפיה

קלוג נולד וגדל בדייטון, אוהיו. בעל תואר ראשון מאוניברסיטת סנטה קלרה. במהלך לימודיו השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית והוסמך כסג"ם. 
עם סיום לימודיו בשנת 1967 התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, הוסמך כצנחן וסיים את קורס הסיירים בבית הספר לחי"ר של הצבא האמריקני בפורט בנינג, ג'ורג'יה. קלוג שימש כמפקד מחלקת סיור בדיוויזיה המוטסת ה-101, לחם במלחמת וייטנאם ועוטר על גבורתו בכוכב הכסף. בהמשך שימש כיועץ לכוחות המיוחדים של צבא קמבודיה. בהמשך שימש כקצין מבצעים, קצין אג"ם בחטיבה הראשונה של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ובשנים 1980–1983 שימש כמפקד הגדוד הראשון ברגימנט המוצנח ה-504. 
במבצע מטרה צודקת פיקד על החטיבה השלישית בדיוויזיית החי"ר השביעית. במלחמת המפרץ שימש כראש מטה הדיוויזיה המוטסת ה-82 ובשנת 1996 מונה למפקדה. לאחר כיבוש עיראק בידי כוחות הקואליציה שימש בשורה של תפקידי מטה בפיקוד כוחות הקואליציה והממשלה הזמנית, בהם האחראי על המבצעים. 
בשנת 2003 פרש לגמלאות ועבד כיועץ חיצוני למחלקת ההגנה של ארצות הברית. בשנת 2017 מינה אותו הנשיא דונלד טראמפ לראש מטה המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית. באותה שנה כיהן זמן קצר כממלא מקום היועץ לביטחון לאומי בעקבות התפטרותו של מייקל פלין ומייד לאחר מכן מונה לראש הסגל של המועצה לביטחון לאומי.
ברכה ביינ' ונידה גיא

ביוגרפיה

בתם של שמואל (סמי) ורבקה בכר, נשואה לחרות גיא (גיג) ולהם שלושה ילדים. אמה, רבקה, היא ילידת ירושלים העתיקה. אביה, סמי בכר, נולד בבירות (1914). עלה לארץ בשנת 1922. התגייס לצבא הבריטי. משנת 1941 עד 1946 היה בשבי הגרמני בכפר קלמטה, יוון, שם עבד בעבודות כפיה במכרות הפחם והיה בגטו ביבורז'נו, שלזיה, פולניה. ברכה גיא נולדה וגדלה בפתח תקווה, שירתה בצבא בחיל הקשר, למדה בשלוחה של אוניברסיטת חיפה, ניהול משאבי אנוש ובמקביל למדה אומנות במכון אבני ובמדרשה לאומנות ברמת השרון ובבית ברל. עבדה כסגנית מנהל כח אדם בבית חולים בילינסון משנת 1968 ועד 1979 ולאחר מכן כמנהלת כוח אדם, במוסדות השתלמות ומחקר עד שנת 1989.
משנת 1989 עד 2006, הייתה אמנית הבית של גלריה רוזנפלד.
ב-2006 קיבלה מלגת שהייה ב-Cite' internationale des Arts Paris ,(Artists in residencies), פריז. משרד החינוך והתרבות.
עבודותיה נמצאות באוספים רבים, פרטיים וציבוריים באירופה, בארצות הברית ובישראל.

יצירתה

עבודותיה של ברכה גיא עומדות על הקשר שבין מה שנראה לבין מה שקיים בפועל. היא יוצרת בטריטוריה וברווח הסבוך שבין האניגמטי לגלוי, בין החשוך והמואר, בין גוף חי לשיירים של זיכרון דהה. היא מפזרת בעבודותיה סימנים וסמלים של תמימות ושל יופי וחותרת תחתם תוך בעבוע של יצר, זעקה וגעגוע.
הדימויים בגוף עבודותיה מביאים אטריבוטים של ילדות ושזורים בזרי פרחים, בבובות שנדמה שפג תוקפן ומטעינה את העבודות בסמנים של חיים ויופי ובמחוות של מוות ופרידה בו זמנית. היא כמו מבקשת לסמן את הנטייה הקולקטיבית שלנו להתאבל על הזמן החולף באמצעות חפצים שגורים, "יפים" או "מתוקים".
בעבודותיה של גיא המטאפורה נוגעת בכליה, במה שגרעין סופו טמון בו. היא מעבירה את הדימוי הישיר והמזוהה, אל רובד תודעתי, מורכב ומסתורי ומבקשת ללכוד ולתאר חוויה. הקומפוזיציות והנושאים שלה הם פשוטים ובו בזמן מורכבים, עקיפים, רבי פנים ומשמעויות. היא מזמינה התייחסות אינטימית, דו משמעית, המעלה על הדעת משהו לא מוגדר. היא כמו מבקשת לברוא סדר רגשי בעולם כאוטי כשדה פעיל המהדהד תחושות ורגש, פוערת באופן מטאפורי תהום של צער ושל חמלה.
גיא מפגישה את צופיה, באופן מעודן, עם רוחות הרפאים שהן המוזות והדמונים של כולנו. עבודותיה מופקעות מזיכרון פרטי והופכות לשדה מנטלי קולקטיבי ורחב בו הדימויים נראים כשייכים לטריטוריה של זיכרון משותף. ניר הרמת, 2016

אוספים

עבודותיה נמצאות באוספים רבים, מוזיאונים וגלריות פרטיים וציבוריים בישראל ומחוצה לה.
אוסף פרפ' אופנהיים, אוסף פרופ' יהודה דנון. אוסף פרופ' יהודה יונה.
חארמאנלי

היסטוריה

היישוב מתועד לראשונה ב-1510 בהקשר בנייתו של חאן על גדות נהר חארמאנלי. החאן שניצב על אם הדרך בין בלגרד לאיסטנבול קיבל בהדרגה גם חשיבות צבאית ובוצר על ידי העות'מאנים. בהדרגה החל להתפתח ישוב מסביב לחאן. ב-1585 נבנה גשר מעל הנהר חארמאנלי שנועד להקל על התעברוה אל החאן והיישוב. ב-1835, תקופת התחייה הלאומית הבולגרית נבנתה ביישוב כנסיית אנסטסיה הקדושה, שהפכה לאחד מסמליו. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית, אך בהמשך נכלל בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 הכריז אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה, באופן חד צדדי על איחוד בין מחוז רומליה המזרחית לנסיכות בולגריה ומאז נכללת חארמאנלי בשטח בולגריה.

דמוגרפיה

בין 1985 ל-1998 חל גידול מתון בכמות האוכלוסין, בשיעור של 1.8 אחוזים. בעשור הראשון של המאה ה-21 חל קיטון בכמות האוכלוסין בשיעור של 7.33 אחוזים, שרובו נובע בשל הגירת עבודה מהאזור, אך גם בשל שיעור תמותה הגדול משיעור הילודה. 49.4 אחוזים מהאוכלוסייה הם גברים ו-50.6 אחוזים הן נשים. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 85.68 אחוזים הם בולגרים, 7.42 אחוזים ממוצא טורקי ו-6.44 אחוזים הם צוענים.

כלכלה ותחבורה

בשטח הרשות המקומית קיימים שטחים חקלאיים ובהם מגדלים בעיקר דגנים וירקות. מרבית התוצר המקומי הגולמי מגיע מתעשייה קלה, בעיקר עיבוד מזון, טקסטיל וטבק. העיר סמוכה לנתיבם של שני כבישים מהירים. האחד הכביש המהיר סופיה – פלובדיב – איסטנבול, והשני הכביש הפנים בולגרי בין רוסה לחאסקובו. בסמוך לעיר עובר עורק מספר 4 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים ובעתיד אמור לעבור בסמיכות אליה עורק מספר 9.
אבא מרדכי ברמן

הרב אַבָּא מָרְדְּכַי בֶּרְמָן (תרע"ט, 1919 - ג' באייר תשס"ה, 12 באפריל 2005) היה ראש ישיבת "עיון התלמוד" ומחבר סדרת ספרי "עיון התלמוד" על מסכתות הש"ס.

קורותיו

נולד בפולין לרבקה ולרב שאול יוסף שכיהן כראש ישיבת תורת חסד בלודז'. למד בישיבת מיר והיה מקורב למשגיח הישיבה רבי ירוחם. עם רבים מתלמידי ישיבת מיר נמלט ברכבת הטרנס-סיבירית לאורכה של ברית המועצות, לוולדיווסטוק וממנה לקובה שביפן, באמצעות אשרות הכניסה שהנפיק הקונסול היפני בקובנה, חסיד אומות העולם צ'יאונה סוגיהארה. לאחר המלחמה היגר עם חלק מתלמידי הישיבה לארצות הברית, ונישא לאיטקה בת הרב אברהם גרינברג, ילידת ארצות הברית.
לאחר נישואיו שימש ר"מ בישיבת מיר בארצות הברית. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 פרש והקים את ישיבת "עיון התלמוד". בשנות ה-80 עלה לישראל והקים את ישיבתו בירושלים. כעבור זמן רכש מבנה במודיעין עילית והעביר לשם את הישיבה. התגורר בסמוך לישיבה במודיעין עילית.
בשנת תשס"ב (2002) חדלה פעילות הישיבה ובמקביל הוקמה בבניין הישיבה ישיבת "כנסת יצחק", והרב ברמן מסר בה שיעורים כלליים.
סגנון לימודו הושפע משיטת רבי חיים מבריסק. היה ייחודי בסגנון לימודו, שיעוריו נדפסו בסדרת ספרי "שיעורי עיון התלמוד" בהוצאת מישור.
נפטר בג' באייר תשס"ה, 12 באפריל 2005, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מתלמידיו: הרב ירוחם אולשין, מראשי ישיבת לייקווד, והרב ישראל אליהו וינטרוב.
מרטין קופר

חייו

קופר גדל בשיקגו, אילינוי. בשנת 1950 סיים את לימודיו בהנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של אילינוי. לאחר ארבע שנות שירות בצי משחתות וצוללות של ארצות הברית, הוא עבד במשך שנה בחברת תקשורת. בשנות השבעים ניהל את חטיבת המחקר ופיתוח של מוטורולה, והוביל את הצוות שפיתח את הטלפון הנייד. ב-17 אוקטובר 1973 הגיש את הפטנט שלו (מס' 3906166) על ה"Radio-/Telefon-System", שבעקבותיו הוא נחשב כיום לממציא הטלפון הנייד המודרני (להבדיל מטלפון נייד במכונית). באותה שנה ביצע קופר את השיחה הסלולרית הראשונה בעולם, בשדרה השישית בלב מנהטן, לעיניהם המשתאות של העוברים והשבים. לדבריו הוא שאב השראה מה"קומיוניקייטור" שבה נהג לדבר קפטן קירק מסדרת הטלוויזיה סטאר טרק, והוא החליט בעקבות זאת לערוך מחקר על טכנולוגיה סלולרית.
בשנת 1995 הוענק לקופר פרס " Wharton Infosys Business Transformation Award" בשל החידושים הטכנולוגיים שלו בתחום התקשורת, בשנת 2009 זכה יחד עם ריי טומלינסון בפרסי נסיך אסטוריאס בקטגוריית המדע והמחקר. בשנת 2004 קיבל קופר תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי באילינוי.
קופר הוא חבר במנסה, וכן מנכ"ל ומייסד של ArrayComm, חברה בסן חוזה שבקליפורניה העוסקת במחקר של טכנולוגיות אנטנה חכמה ושיפור רשתות אלחוטיות.
פריץ דרייפוס

פריץ דרייפוס (Dreyfuss;‏ 23 במאי 1910, בוואריה, גרמניה – 22 בפברואר 1974, תל אביב) היה רופא פנימי ישראלי, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים הדסה ירושלים, מנהל מחלקה פנימית ב' בבית החולים איכילוב, פרופסור מן המניין לרפואה פנימית באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ממקימי בית הספר לרפואה בתל אביב, דקאן בית הספר ללימודי המשך ברפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב (1962-67).
בין התעניינותו ועיסוקיו של דרייפוס: קרדיולוגיה, המטולוגיה ורפואה פסיכוסומטית.

קורות חיים

דרייפוס נולד בעיר פירת שבבוואריה, גרמניה. אביו, ד"ר אלברט דרייפוס, היה רופא כללי. דרייפוס למד רפואה בוירצבורג, מינכן ופרנקפורט, וסיים את לימודיו בבזל.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה דרייפוס לארץ ישראל. התיישב בירושלים. עבד במחלקתו של הפרופ' יוליוס קליברג תחילה כמתנדב ולאחר מספר חודשים כאיש סגל. בשנת 1947 יצא דרייפוס לארצות הברית, לניו יורק, השתלם בבית החולים מונטפיורי , בבית חולים הפרסביטריאני באוניברסיטת קולומביה  ובית החולים מאונט סיני. עם חזרתו של דרייפוס לארץ, התמנה בשנת 1950 למנהל בפועל של מחלקה פנימית. בשנת 1955 הועלה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 1962 לפרופסור מן המניין. בשנת 1952 התמנה דרייפוס למנהל מחלקה פנימית א' שהייתה בעלת אוריינטציה קלינית ובה הושם הדגש על הכיוון הפסיכו-סומטי של הרפואה הפנימית
בשנת 1956 ייסד דרייפוס ביחד עם פרופ' דוד בירנבאום, פרופ' יוליוס קליברג, פרופ' הרמן שטייניץ וד"ר ברנדשטטר את החברה הישראלית לגסטרואנטרולוגיה. בשנת 1962 מונה דרייפוס למנהל מחלקה פנימית ב' בבית החולים איכילוב בתל אביב. בשנות ה-60 הראשונות חבר לחיים שיבא, אנדרה דה-פריס ושמואל שור, להקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב. משנת 1962-1967 מונה דרייפוס לדקאן בית הספר ללימודי המשך ברפואה, ומשנת 1971-1974 ראש החוג לרפואה פנימית.
דרייפוס נפטר מסרטן ב-22 בפברואר 1974, נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. היה נשוי לעדינה ולהם שלושה בנים, בנו גדעון רופא פנימי.
אלפרד ואלנסי

ד"ר אלפרד ואלנסי (25 בינואר 1878 - יולי 1944) היה משפטן, עיתונאי ואיש ציבור יהודי-תוניסאי, ממייסדי "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה ונשיאה הראשון של ההסתדרות הציונית בתוניסיה בשנים 1925-1920. היה אחד הגורמים המרכזיים לפופולריות שהציונות זכתה לה בקהילה היהודית בתוניסיה מתחילת המאה ה-20. 
במהלך השואה שהה בפריז, נתפס על ידי משטר וישי ונרצח במחנה ההשמדה סוביבור.

קורות חיים

אלפרד ואלנסי נולד בתוניס בשנת 1878 כבן למשפחה אמידה. בנעוריו למד בגימנסיה צרפתית בתוניס, ולאחר מכן נסע ללימודים בצרפת ולמד משפטים באוניברסיטת מונפלייה. בעודו סטודנט הושפע מאוד מיהושע בוכמיל וביחד איתו היה פעיל בחוגים הציוניים שהנהיג מקס נורדאו, וכן היה למזכיר אגודת הסטודנטים הציונים במונפלייה. בשנת 1905 השלים תואר ד"ר למשפטים ופרסם כספר את הדיסרטציה שלו, שעסקה בדיני הגירושים האזרחיים של צרפת והשלכותיהם החברתיות. באותה שנה חזר לתוניס והיה ממקימי "אגודת ציון", הנחשבת לאגודה הציונית הראשונה בתוניסיה, והיה מעורב בהקמת מספר מועדונים ציוניים-עבריים בתוניס. 
ואלנסי היה פעלתן בעבודתו למען הציונות ופרסם בתוניסיה שורה ארוכה של חוברות, פמפלטים ומאמרים בצרפתית ובערבית יהודית למען הרעיון הלאומי היהודי. בין היתר, פרסם מאמר בשנת 1911 בכתב העת הפריזאי "La Societe Nouvelle", שנתן מענה לביקורת של הפוליטיקאי הצרפתי אלפרד נקה (Alfred Naquet)  על הציונות. בשנת 1912 ייסד ביחד עם רבי יוסף בראמי את כתב העת "קול ציון" בערבית-יהודית, שהיה מכתבי העת הציונים הראשונים והחשובים בצפון אפריקה. בשנת 1919 פרסם ספר בשם "ציון וחירות" (Sion et liberté) המתאר את צמיחת הציונות ורעיונותיה. מאמרים רבים פרסם בעיתונות היהודית בתוניסיה, כגון העיתון אל-צבאח, ובעיתונות התוניסאית הצרפתית הכללית. 
בשנת 1920 היה מהמייסדים של ההסתדרות הציונית בתוניסיה, ארגון-גג עבור כל האגודות הציוניות שפעלו בתוניסיה עד אותה עת, ונבחר כנשיאה. ביחד עם רבי יוסף בראמי, הוא ייצג את יהודי תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון באותה שנה, הוועידה הציונית הראשונה לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה. בוועידה זו הוחלט על הקמת קרן היסוד, וד"ר ואלנסי מונה לכהן כראש השלוחה של הקרן בתוניסיה. על פי פרופ' מיכאל אביטבול, ההכשר שקיבלה הפעילות הציונית מהשלטונות הצרפתיים ומנהיגותו האישית של ואלנסי היו שניים מהגורמים הראשיים להצלחת הרעיון הציוני לזכות באהדה בקרב כל שכבות הקהילה היהודית בתוניסיה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1926 העביר את מרכז חייו לפריז. שם היה מקורב לזאב ז'בוטינסקי ופעיל בברית הציונים הרוויזיוניסטים, ולימים מונה לחבר בוועד המנהל שלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ואלנסי נעצר בפריז וכמו יהודים אחרים נשלח תחילה למחנה הריכוז דראנסי. משם נשלח ברכבות למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין, שם הוא נרצח ביולי 1944.
ארמיית האוויר השישית

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-14 ביוני 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות. היא החלה את דרכה בלחימה במבצע דמיאנסק. בהמשך היא נתנה חיפוי אווירי למתקפה של חזית קלינין. ב-20 בנובמבר 1943 היא הועברה לעתודה וחלק מהיחידות שלה הועברו לארמיית האוויר ה-15. במהלך פברואר 1944 היא תמכה ביחידות של החזית הבלארוסית השנייה. במהלך קיץ וסתיו 1944 היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות שלחמו בבלארוס ואחר כך בפולין. באוקטובר 1944 היא פורקה וחלק מהמפקדה שלה היה בסיס להקמת חיל האוויר הפולני.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 120 אלף טיסות.
עיר נמל

ערי נמל בארץ ישראל

בארץ ישראל מספר ערי נמל מודרניות וכן ערי נמל היסטוריות. עיר הנמל ההיסטורית הידועה ביותר היא יפו בה התקיים נמל מן העת העתיקה ועד המאה ה-20 והוא הפך את יפו לאחת מערי הנמל החשובות ביותר בחוף המזרחי של הים התיכון אשר ממנה המשיכו נוסעים רבים לירושלים. ערי נמל היסטוריות נוספת הן עזה, אשדוד-ים, עכו, קיסריה ואפולוניה. 
שלושה נמלי ים מודרניים קיימים כיום בישראל - נמל חיפה, נמל אשדוד ונמל אילת. חיפה אף התפתחה כעיר נמל. באשדוד מהווה הנמל מקום תעסוקה ראשון במעלה לתושבי העיר אך כעיר מודרנית בה הוקם מראש נמל מודרני רק בשנות ה-60, לא היווה הנמל מחולל משמעותי להתפתחות העיר אשר תוכננה ברובה מראש. גם באילת מהווה הנמל מקום תעסוקה חשוב, אך כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תיירות.
גם בתל אביב התקיים במשך תקופה קצרה נמל תל אביב, אך היא אינה מוגדרת כעיר נמל.
ג'. קרול נאייש

ביוגרפיה

נאייש נולד בניו יורק סיטי לקתרין מורן ופטריק נאייש. והחל לשחק מגיל צעיר בתחילה במופעי וודוויל ולאחר מכן על בימות תיאטרון בכל רחבי העולם, בעיקר בפריס ובניו יורק שם רכש את ניסיונו הראשוני.

קריירת משחק

נאייש החל את דרכו בקולנוע בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 בתפקידי משנה עבור האוורד הוקס בדרמה "נמר כריש, מרווין לרוי בדרמה "שתי שניות" ועבור הבמאי מייקל קורטיז איתו עבד נאייש במספר סרטים כשהבולטים היו "קפטן דם, "The Charge of the Light Brigade" ו-"Front Page Woman". כמו כן שיחק בסרטו של ויליאם וולמן "בו ג'סט" בתפקיד חייל הלגיון הצרפתי רסינוף.
בתחילת שנות ה-40 זכה לחשיפה רבה יותר בזכות תפקידיו בסרטים "במורד הדרך ארגנטינה", " The Corsican Brothers" ו"דם וחול" בתפקיד לוחם השוורים גראבטו.
בשנת 1943 היה נאייש מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתור האסיר האיטלקי ג'וזפה בדרמת המלחמה " סהרה", כמו כן שיחק בתפקיד הנבל ד"ר טקה בעיבוד הקולנועי הראשון שנעשה לקומיקס "באטמן".
ב-1945 זכה נאייש בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר והועמד בפעם השנייה לאוסקר על תפקידו בתור צ'ארלי מרטין בסרט "מדליה לבני", בשנה זו שיחק גם בדרמה של הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר "איש הדרום" בתפקיד עובד האדמה הנרי דוורס.
בהמשך שנות ה-40 שיחק בדרמה ההיסטורית המצליחה של ויקטור פלמינג "ז'אן ד'ארק" בתפקיד ג'ון רוזן מלוקסמבורג השובה של ז'אן ד'ארק (אינגריד ברגמן), בדרמה של ג'ון פורד "הנמלט" בתור סוכן המשטרה הסמוי ובדרמה של ג'ין נגולסקו "Humoresqu".
בשנת 1950 הופיע נאייש בקומדיה המוזיקלית "אנני אוקלי אשת לפידות" בתפקיד הצ'יף האינדיאני פר רובץ, במערבון "ריו גרנדה" בתפקיד מפקד צבא האיחוד של ארצות הברית פיליפ שרידן ובמיוזיקל של נורמן טאורוג "הזמיר מניו אורלינס".

חיים אישיים

נאייש היה נשוי משנת 1929 עד למותו לשחקנית גליידיס האני, לזוג נולדה ילדה אחת ביחד.
נאייש מת ב-24 בינואר 1973 ממחלת ריאות חסימתית כרונית כשהוא בן 77. נקבר ב"בית הקברות קלאברי" שבמזרח לוס אנג'לס.
על פועלו כשחקן הונצח שמו של נאייש על כוכב קולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ונגיונים

הונגיונים (vangiones או wangiones) היו שבט ממוצא גרמאני שמוצאו בעמק הריין העילי. מאוחר יותר התיישב השבט באזור גאליה בלגיקה. שמם מתועד בשם הרומי של ורמיזה (וורמס) בתקופה הרומית: augusta vangionum. הרומים, ככל הנראה, גירשו את הונגיונים ממקום מושבם לפני שנת 14 לפנה"ס בה יוסדה ורמיזה על ידי דרוסוס. קיומם של הונגיונים מתועד גם בכיתוב המציין את הקוהורטה הונגיונית הראשונה. ישנן מספר תעודות נוספות וכן כתובות קברים המציינות את הונגיונים כיחידה שבטית מובחנת, לפחות מבחינת השיוך הצבאי הרומי, עד אמצע המאה השנייה לספירה.
שחבור (בלשנות)

שִׁחְבּוּר בבלשנות ובלשון עברית, הוא שם כללי לפעולות תחביריות שבהן מבצעים שינוי במבנה המשפט. 
דוגמאות לסוגי שינויים בשחבור: ממשפט פשוט למורכב או מאוחה - ולהפך; ממשפט שמני למשפט פועלי - ולהפך; משפט שלילי למשפט חיובי; ממשפט ישיר למשפט עקיף ולהפך; ממשפט בצורת הסביל לצורת הפעיל.

להלן תרשים של הפיכת משפט שלילי למשפט חיובי ולהפך

אל תצעק> הֱיה בשקט!; לא נרדם> היה ער; בוודאי לא שנאנו אותם> בוודאי אהבנו אותם; המשא היה לא קל > המשא היה כבד; הממשלה אינה מצליחה למנוע הדלפות מישיבותיה > הממשלה מתקשה למנוע הדלפות מישיבותיה; המבחן יהיה לא קשה> המבחן יהיה קל; לא נעצרנו בדרכנו לפסגה> המשכנו בדרכנו לפסגה.

מאפיינים

חשיבות ידיעת השחבור רבה ועל כן היא נכללת בתוכנית לימודי החובה בבתי הספר; ידיעת השחבור מלבד השפעתה החיובית על צורת הדיבור גם משמשת כלי לתקשורת ופסיכולוגיה.
יהודה ליב קרינסקי

הרב יהודה ליב קרינסקי מחבר ספרים, איש עסקים ופילנתרופ בלרוסי יליד המאה ה-19. מחבר "מחוקקי יהודה", פירוש לפירוש האבן עזרא על התורה.

ביוגרפיה

אביו, יצחק, ככל הנראה התגורר במינסק. שנת לידתו אינה ידועה, אך אביו נפטר ב-1853, כך שנולד לא יאוחר משנת 1854. תקופה מסוימת חי בסלוצק, ושם הרויח את הונו מסחר בעצים. לאחר מכן חזר למינסק שם החל את עבודתו על חיבורו - "מחוקקי יהודה".

מחוקקי יהודה

חיבורו הגדול של הרב קרינסקי הוא ספר מחוקקי יהודה, פירוש על רבי אברהם אבן עזרא, הנחלק לשני חלקים: שם האחד יהל אור אשר בו ביאר הכוונה הפשוטה בדברי הראב"ע; ושם השני קרני אור אשר בו הביא דעות החולקים על הראב"ע, ולפעמים הוא הגין על הראב"ע, גם ביאר כמה דברים הצריכים אריכות יותר. הפירושים האלו נדפסים גם כן עם מקורי רש"י, וגם פירוש מנחת יהודה על רש"י בחומשים ויקרא, במדבר, דברים. בתחילת חומש בראשית הדפיס גם כן תולדות המחבר הראב"ע. אף יש פירוש על הראב"ע בג' מהחמש מגילות ונמצא בסוף הספר.
החיבור התקבל בביקורות שליליות בעולם האקדמי. עוד ב-1907 פרסם דוד הרצוג ב-Zeitschrift der Deutschen Morgenländischen Gesellschaft (כתב העת של החברה הגרמנית למזרחנות) ביקורת שלילית לפירוש. שנים לאחר מכן, ב-1990, במהדורה מדעית לפירוש האבן עזרא לפרק הראשון של בראשית, העיר אריה (לאו) פריס (Leo Prijs) כי פירושו של קרינסקי לא מושלם ומטעה, תוך ציטוט ביקורתו של הרצוג.
עם זאת, למרות הביקורות על קרינסקי ואיכות עבודתו, נותר הפירוש כפירוש נרחב ומקיף על פירוש האבן עזרא, מפעל שרק מעטים באקדמיה הצליחו להגשימו. פירושו של אשר ויזר על האבן עזרא נשאר מצומצם ולא נרחב, ואילו פרשנים נרחבים יותר הקיפו רק מעט מן החומר (כמו עבודתו של פריס העוסקת רק בפרק הראשון של בראשית).

קשריו עם תנועת ההשכלה

בספרו מרבה קרינסקי לציין לכתבי חכמי תנועת ההשכלה: שד"ל, גרץ ובמיוחד משה מנדלסון, מה שמעלה את השאלה על מידת קשריו והשתייכותו לתנועת ההשכלה. עצם העיסוק הנרחב בפירוש האבן-עזרא מרמז על השתייכותו לתנועה, מכיוון שהפירוש לא היה כה פופולרי באזורו ובתקופתו של קרינסקי, למעט בחוגי ההשכלה. האבן-עזרא מרבה לעסוק בדקדוק ובבחינה כמו-מדעית של החומש.
בהסכמתו של רבי אליעזר רבינוביץ', רב העיר מינסק, המודפסת בתחילת הפירוש לחומש בראשית, נאמר כי המחבר הוא "מופלג בתורה ויראת שמים", דבר המעיד כי המחבר היה שומר מצוות. הדבר מציב אותו בענף הדתי של תנועת ההשכלה. הדבר מתבטא גם בהסכמות שניתנו לפירוש לחומש שמות: הסכמות מאברהם אליהו הרכבי, שמואל אברהם פוזננסקי ואברהם ברלינר (כולם משכילים דתיים). 
במהדורה מחודשת משנת 1989, הושמטו הסכמות חכמי ההשכלה כליל, והושארו רק הסכמות הרבנים החרדיים.
גדרון הפיה

מאפיינים

אורכו של הגדרון הזכר 15 ס"מ, אורך הזנב 5.9 ס"מ ומשקלו 8-13 גרם. הזכרים גדולים יותר מהנקבות. הגדרונים בעלי גוף שחור בעל ראש ועורף כחולים בוהקים ומקור קטן וכהה, כנפיים חומות ובטן לבנה. הם בעלי זנב ארוך המופנה כלפי מעלה. הנקבות חומות בהירות בצבעם עם מקור גדול יותר בצבע אדום וגם להם זנב מזדקר כלפי מעלה.
הגדרונים מעופפים בדרומה של אוסטרליה בין העצים של החורש האוסטרלי. הם ניזונים מחרקים אותם הם מחפשים על קרקע החורש או בין העלים. הם צדים חגבים, צרצרים, חיפושיות ונמלים.
הגדרונים מקימים קנים עם בני זוג קבועים אך הנקבות מתרועעות עם זכרים נוספים באופן קבוע. היא מטילה 3-4 ביצים אך לא בטוח שכולם מהאב הראשי. הגוזלים מטופלים לא רק על ידי ההורים אלא גם על ידי גדרונים נוספים שחלקם יזדווגו עם האם.