רוברט פרוסט

ילדות

פרוסט נולד בשנת 1874 בעיר סן פרנסיסקו לאיזבל מודי, בת למשפחה ממוצא סקוטי ולוויליאם פרסקוט פרוסט הבן, צאצא למהגרים אנגלים שנחתו בניו המפשייר בשנת 1634. לאחר מות אביו כשפרוסט הצעיר היה בן 11, משפחתו העתיקה את מגוריה ללורנס שבמדינת מסצ'וסטס בקרבת הורי אביו.

בגרות

פרוסט התחיל לימודים במכללת דרטמות' בשנת 1892 אך עזב לאחר פחות מסמסטר וחזר למסצ'וסטס, שם הוא התפרנס מהוראה ומעבודות מזדמנות. בשנת 1894 הוא מכר את השיר הראשון שלו, "פרפר שלי" (My Butterfly), לשבועון בניו יורק תמורת $15. בעקבות הצלחה זו, הוא ביקש מחברת-נעוריו אלינור מרים וייט להינשא לו. היא סרבה מפני שרצתה לסיים את לימודיה, ובדיכאונו נסע פרוסט לביצה הגדולה שבמדינת וירג'יניה, אולי במחשבה להתאבד שם. הוא חזר לאחר זמן קצר, ולבסוף פרוסט ווייט נישאו בדצמבר 1895. היו להם ששה ילדים, אשר ארבעה מהם נפטרו במהלך חייו של פרוסט.
פרוסט ואשתו עסקו בהוראה בבתי-ספר עד לשנת 1897. לאחר מכן, פרוסט החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד, אך הוא עזב שוב לאחר שנתיים ערב לידת בנו השני. סבו קנה לו חווה במדינת ניו המפשייר, שם חי פרוסט למשך תשע השנים הבאות. פרוסט לא הצליח כחקלאי, אך בתקופה זו הוא כתב שירים רבים שהפכו אחר כך למפורסמים.
בשנת 1912, כשהיה בן 38, נסע פרוסט עם משפחתו לבריטניה, שם הוא פרסם את שני ספרי השירה הראשונים שלו והכיר לראשונה את עזרא פאונד. בשנת 1915 פרוסט חזר עם משפחתו להתיישב בחווה בפרנקוניה שבניו-המפשייר, לאחר שספריו הראשונים הקנו לו מידה מסוימת של פרסום. משנת 1916 עד שנת 1938 הוא עבד כפרופסור באוניברסיטת אמהרסט תוך כדי המשך כתיבה.
לאחר מות אשתו בשנת 1938, פרוסט התחיל מערכת יחסים מורכבת עם קיי מוריסון אשר שימשה לו כמזכירה וכיועצת.
ב-1960 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
בינואר 1961 הקריא פרוסט את שירו "המתת בשלמות" בטקס ההשבעה של הנשיא ג'ון פ. קנדי. קנדי העריץ את פרוסט, שכמוהו היה יליד ניו אינגלנד, על אף שפרוסט היה שמרן מוצהר בעמדותיו הפוליטיות והזדהה עם המפלגה הרפובליקנית, היריבה למפלגתו של קנדי. בשנת 1962 נסע פרוסט לברית המועצות כשליח אמנותי רשמי מטעם ארצות הברית.
פרוסט נפטר בינואר 1963 מסיבוכים בעקבות ניתוח פרוסטטה. הוא נקבר בבנינגטון שבמדינת ורמונט.

יצירות

שיריו של פרוסט מתאפיינים בסגנון פשוט וטבעי, ונאמר עליו שהוא "הפך את שפתם של האנשים הפשוטים לשירה". הוא מרבה להשתמש בתיאור הנופים וההווי של אזור ניו-אינגלנד שם בילה את מרבית חייו. כמעט כל שיריו כתובים במקצב ורובם בחריזה. פרוסט לעג לסגנון החופשי שננקט על ידי משוררים אמריקאיים בני תקופתו כגון קרל סנדברג.
מבין שיריו המפורסמים ביותר הם "אש וקרח", "הדרך שלא נבחרה", "החוצה, החוצה--", "עצי-לבנה", "עצירה ליד חורש בערב מושלג", ו"תיקון חומה".

קשרים לישראל

ב-13 במרץ 1962, כשנה לפני מותו וכשנה לאחר השתתפותו בטקס ההשבעה של הנשיא קנדי, נשא פרוסט באוניברסיטה העברית את הרצאת החניכה בסדרת הרצאות פאליי בתרבות ובציוויליזציה של אמריקה, במסגרת החוג ללימודים אמריקנים באוניברסיטה העברית. בתחילת הרצאתו, פרוסט הכריז בבדיחות הדעת שהוא אינו מתכוון לדבר על תרבות אמריקנית, אלא להיות תרבות אמריקנית. פרוסט הרצה למשך כשעתיים, ובסופן זכה למחיאות כפיים סוערות.
בשנת 1999, ראש ממשלת ישראל דאז אהוד ברק התחיל במסע שכנועים בעד הקמת גדר בין ישראל לפלסטינים. כאסמכתא לרעיון, ברק נהג לצטט משירו של פרוסט "תיקון חומה" (שיר על שני חקלאים שכנים המתקנים ביחד חומה משותפת), אשר מופיעה בו האמירה "גדרות טובות יוצרות שכנים טובים". אמירה זו הוזכרה בקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני כבר משנת 1989, אך הציטוט החוזר-ונשנה של ברק גרם לדיונים בעיתונאות ובמעגלים אחרים על השאלה: מהו תפקיד האמירה בשירו של פרוסט, או במילים אחרות: האם פרוסט מסכים או לא מסכים עימה? רבים ציינו שבאמת הדובר בשיר "תיקון חומה" הוא אמביוולנטי כלפי האמירה ומקשה עליה קושיות במשך כל החצי השני של השיר. האמירה כלל לא הומצאה על ידי פרוסט, אלא הייתה פתגם אמריקאי ידוע לפחות מאמצע המאה ה-19, ואכן גם בשיר המימרה נקראת "פתגם של אביו" של שכן הדובר.