טל דקל

ביוגרפיה

דקל נולדה בארצות הברית והיגרה עם הוריה לישראל כשהייתה בת שנתיים. סבתה של דקל, חיה אוסטר, הייתה לוחמת אצ"ל, על שמה קרוי רחוב ברמת גן. אביה, ד"ר אריאל אוסטר, פסיכולוג תעשייתי ויועץ ארגוני. אמה, אווה אוסטר-לינד, הייתה אזרחית שוודית. את הדוגמה הראשונה למהגרת – אחד מהנושאים הבולטים במחקריה של דקל – היא פגשה למעשה באמה.

פעילות מקצועית ואקדמאית

בין השנים 1996–1997 היא שימשה כאוצרת אוסף .O.R.S של דורון סבג. מאז אצרה דקל תערוכות נוספות בנושאים הקשורים לתחומי המחקר שלה, למשל תערוכה ראשונה מסוגה של מהגרי ומהגרות עבודה שיוצרים אמנות בישראל. דקל מרצה בתוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב החל משנת הקמתה, משנת 2001 ועד היום. כמו כן היא היועצת של מסלול התמחות באומנויות בתוכנית זו. היא גם משמשת מרצה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב מאז 2010, הייתה ממקימות מסלול ההתמחות באמנות ישראלית בחוג, והיא גם משמשת בתפקיד ראש (משותף) של ועדת ההיגוי ללימודי אמנות ישראלית בחוג. בשנת 2015 נבחרה לעמוד בראש הפורום ללימודי מגדר באוניברסיטת תל אביב, שבו היא חברה שנים רבות. הפורום, שנתמך על ידי ארגון NCJW האמריקאי, פועל כעשרים שנה וכולל מרצות וחוקרות מכל החוגים והתוכניות באוניברסיטה. הפורום מקיים פעילויות בנושאי נשים ומגדר, מקצה מלגות (מלגת צ'וטיק) לעבודות מחקר מצטיינות בנושאים מגדריים מכל המחלקות ומקיים מפגשים והרצאות. בנוסף, הרצתה דקל בשנקר, בהמכללה האקדמית בית ברל ועוד. בשנת 2017 נבחרה לשמש כראש התוכנית ללימודי אוריינות חזותית, לימודי תואר שני (M.Ed), במכללת סמינר הקיבוצים, והיא משמשת גם כראש המסלול ללימודי אוצרות במכללה זו.
מאז שנת 2012 דקל חברת מערכת בכתב העת "מגדר – כתב עת אקדמי רב-תחומי למגדר ופמיניזם", שיוצא לאור על ידי האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר בישראל. בשנת 2013 - זכתה דקל בפרס The DeRoy Testamentary Foundation Medal of Excellence in Education, שניתן על ידי NCJW עבור עבודתן של נשים ישראליות משפיעות. דקל קיבלה את הפרס בזכות הצטיינות בהוראה באקדמיה, ההעצמה של סטודנטים וסטודנטיות והעברת ידע אינטרדיסציפלינרי אודות אמנות, מגדר ותאוריות תרבות. דקל קיבלה את פרס קרן גולדברג (סן דייגו) לכתב יד עיוני מקורי לשנת תשע"ז-2017, מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
דקל חברה בארגונים אקדמיים שעוסקים באמנות ומגדר. בשנת 2015 השתתפה בהקמת העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, הפועלת בחסות החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ושימשה בו כחברת הנהלה עד לתחילת 2018, אז הפכה ליו"ר העמותה.
דקל היא גם פעילה חברתית. היא חברת הנהלה בתנועת "אחותי - למען נשים בישראל", בה היא מתנדבת משנת 2010, וכמו כן היא חברה ביוזמה "1325 – נשים מנהיגות לשלום וביטחון", שמטרתה יצירה והטמעה של תוכנית פעולה כוללת ליישום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם בפעילות השוטפת של כל משרדי הממשלה בישראל.

מחקרים

בספרה (מ)מוגדרות – אמנות והגות פמיניסטית בהוצאת הקיבוץ המאוחד/סדרת קו אדום לאמנות (2011), שראה אור גם באנגלית, דקל סוקרת את האמנות הפמיניסטית החלוצית בארצות-הברית של אמצע המאה העשרים, אשר נוצרה בהשפעתן של מהפכות חברתיות כמו התנועה לשחרור האישה, ההיפים והשחרור המיני, תנועות ההתנגדות למעורבות ארצות הברית בוייטנאם והתנועות לזכויות האפרו-אמריקנים, הומוסקסואלים והלסביות ומיעוטים נוספים. הספר מתמקד בהשפעתה של המהפכה הפמיניסטית, שהייתה מהמהפכות הבולטות של אמצע המאה העשרים, על תרבות התקופה ועל תולדות האמנות. אחד הפרקים המרכזיים בספר דן בזיקה שבין האמנות הפמיניסטית האמריקנית ובין אמנות נשים ישראלית והשדה התרבותי והפוליטי המקומי. זהו הספר הראשון בשפה העברית שסוקר את האמנות וההגות הפמיניסטית בארצות הברית ובאירופה, תוך שהוא מעלה סוגיות פוליטיות וערכיות. חוקר האמנות דוד שפרבר מנתח בהרחבה את הספר וקושר אותו לרשימה ארוכה של כתבים רלונטיים. שפרבר מציין את ערכו של הספר: מעבר לערכו האקדמי של הספר, חשיבותו גם בכך שהוא ממלא חלל בכתיבה אודות האמנות הפמיניסטית האמריקאית בשפה העברית. ועוד הוא מצביע על כך שמעבר לערכו האקדמי של הספר, שמכיל הן סיכום נרחב של הנושא והן מחקר חדש ומקורי ביחס לפרטיו, דומה כי תקוותה של המחברת - שנותר בספר אותו טעם שליווה את לידתו, טעם של חוויה אישית, ראשונית ונשית - לא נכזבה כלל וכלל.
הספר נשים והגירה – אמנות ומגדר בעידן טרנס לאומי בהוצאת רסלינג / הסדרה לאמנויות (2013), שיצא גם הוא באנגלית, בגרסה שונה מורחבת. גם הוא ספר חלוצי בנושא. בספר זה דקל בודקת את אתגרי ההגירה העומדים בפני נשים אשר הגיעו לישראל, דרך יצירות אמנות של נשים שהגיעו מברית המועצות לשעבר, מאתיופיה ומהפיליפינים מאז שנות התשעים של המאה העשרים, אשר מתמודדות עם נושאים כגון חינוך, זהות דתית, זהות לאומית ותעסוקה ועם היבטים של זהות מגדרית, אימהוּת, מישטור הגוף הנשי ואלימות מינית. זהו ספר חלוצי בארץ באופן שבו היא מציג דיון רב-תחומי המשלב בין סוציולוגיה, מדע המדינה, מגדר, לימודי הגירה ואמנות. ניתוח וביקורת על ספר זה התפרסמו מפי ד"ר קציעה אלון באתר ערב-רב, האתר המרכזי לאמנות ותרבות בישראל, ועיקרו במילים אלה: "הספר עצמו, אם כן, הוא אתר המשלב שלושה מישורים: מגדר, אמנות והגירה. אולם רק עם הקריאה המעמיקה בו מתגלה הרדיקליות שלו, החתרנות הטמונה בין דפיו".
במאמריה השונים דקל עוסקת באמניות ואמנים שונים שפועלים בארץ, כגון פמלה לוי, רות שלוס מול קתה קולביץ, ובועז טל, ובבעיות של הגירה בעידן הגלובליזציה ובאמניות שהיגרו ארצה מארצות שונות, למשל מרוסיה הקומוניסטית או מאתיופיה. דקל גם כותבת בהרחבה על נושאים של פוליטיקה פמיניסטית באמצעות מתודולוגיה השוואתית, כשהיא בוחנת את האמנות הנעשית בארצות הברית ובאירופה ועומדת על הדמיון ועל ההבדלים המתקיימים בה אל מול אמנות שנעשית בישראל. במאמר על פמלה לוי, דקל מביאה פרקים לא ידועים למחקר בתולדות האמנות בישראל תוך התמקדות במקרה הבוחן של האמנית ויצירתה המוקדמת. באמצעות מחקר השוואתי וראיונות נדירים עם האמנית, חושפת דקל את הקשרים הערים שהתקיימו בין אמנות בעלת אידאולוגיה פמיניסטית בישראל לבין אמנות ואידאולוגיה פמיניסטית בארצות הברית. במאמרה "בנעליה של קתה קולביץ?" דקל עורכת השוואה בין קתה קולביץ לרות שלוס וחושפת את ההשפעות של התרבות והאמנות הגרמנית על המהגרים והמהגרות היקים שהגיעו לארץ ישראל. דקל מוכיחה כיצד שתי האמניות עסקו במחאה אנטי-מלחמתית באמצעות האידאולוגיה והפוליטיקה הסוציאליסטית והפמיניסטית שרווחה בגרמניה בין שתי מלחמות העולם. במאמר "פוליטיקת זהויות והכרה: אמנות ופמיניזם מזרחי" דקל סוקרת, באמצעות מקרה הבוחן של שולה קשת, את הפעילות האוצרותית של הפמיניזם המזרחי בישראל. פעילות כפולת-כיוון זו נעה בין פעילות העצמה שמכוונת פנימה, אל הקהילה, ובין פעולת הנכחה והעצמה המכוונת החוצה, אל הציבור הרחב והשיח ההגמוני, וזאת באמצעות דיון בשיח פוליטיקת הזהויות והצבעה על עקרונות של שוויון בנראות וצדק חלוקתי של משאבי תרבות ואמנות.