מועצה אזורית עמק המעיינות

היסטוריה

בקעת בית שאן הייתה מיושבת ברציפות מהעת העתיקה ואף קודם לכן. בשלהי השלטון העות'מאני בארץ ישראל הייתה אוכלוסיית הבקעה מוסלמית ברובה המכריע, ונחלקה בין מספר כפרים שעסקו בחקלאות, בעיקר דגנים, ירקות, הדרים, חלב וצמר, והעיירה ביסאן (בית שאן) ששימשה שוק לתוצרת המקומית. בביסאן התגוררו גם מספר קטן של יהודים (41, על פי מפקד 1922) שלא ידוע מתי הגיעו לעיר אך משוער כי מקורם בטבריה. יהודים אלו עסקו במסחר ובמלאכות. על פי העדויות, בין הערבים ליהודים שררו יחסי כבוד ושכנות טובה.
חלק מתושבי העמק המוסלמים היו בדואים (במפקד 1931 נמנו כ-3,500 מהם) שהשתייכו ל-2 שבטים: אל-סקאר וע'זוויה.
ראשית ההתיישבות היהודית באזור הייתה בשנת 1901, התיישבות שב-1903 הפכה למושבה מנחמיה.

רכישת אדמות העמק

בתום תקופת השלטון העות'מאני, היו אדמות העמק בבעלות ממשלתית. עם ראשית תקופת המנדט, ביקשו הערבים תושבי העמק להעביר את האדמות לבעלותם הפרטית. המוסדות הציוניים, לעומתם, ביקשו להקצות חלק מהאדמות להתיישבות יהודית, בטענה כי האוכלוסייה המקומית לא ניצלה את האדמות הללו. הנציב הרברט סמואל הכריע לטובת הערבים, וממשלת המנדט החלה למכור אדמות אלו ליושביהן הערבים.
מיד עם העברת הקרקעות לידי הערבים, התרחשו מספר מקרים של מכירת קרקעות לידי יהודים ולידי טמפלרים שהקימו עליהן חוות חקלאיות, אך היו אלו מקרים בודדים וללא יד מכוונת. אף על פי כן, ראתה ממשלת המנדט מקרים אלו בחומרה והטילה הגבלות על מכירת הקרקעות. בשנת 1929 החלה חברת הכשרת הישוב ברכישות שיטתיות של קרקעות מידי בעליהן תושבי המקום, רכישות שהקפידו על ההגבלות שהוטלו (למשל תנאי כי יש להשאיר לפחות 100 דונם לכל מוכר לצורך קיומו האישי). קרקעות אלו הועברו לידי קק"ל אך בשלב הראשון לא יושבו ביהודים. חלק מהקרקעות נמסרו לעיבוד למשקים יהודיים שכבר היו קיימים באזור כעין חרוד ובית אלפא.
תהליך רכישת הקרקעות התרחש כסדרו עד פרוץ המאורעות בשנת 1936. פרסום הספר הלבן (1939) שיתק את תהליך רכישת הקרקעות.
החל בשנת 1937 התנהלו מגעים בין חברת הכשרת היישוב לבין הבדואים תושבי העמק לפינויים מהאדמות אשר נרכשו. אדמות חלופיות, שנרכשו על ידי המוסדות הציוניים, הוצעו להם בעבר הירדן המזרחי, וראש שבט הע'זוויה אף נפגש עם עבדאללה הראשון, מלך ירדן וקיבל ממנו אזרחות ירדנית. על אף שהתהליך היה בהסכמה עם ראשי השבטים וכלל פיצוי כספי והענקת קרקעות חליפיות כאמור, לא הושלם תהליך הפינוי עד 1947.

ההתיישבות בעמק

כאמור, במהלך שנות ה-20 הוקמו על ידי טמפלרים מספר חוות חקלאיות בבקעה. חוות אלו העסיקו שכירים מתושבי הסביבה או שהתגוררו בחוות עצמן. במרץ 1939, עקב המתיחות עם גרמניה הנאצית והמצב הביטחוני הרעוע באזור, ננטשו כל החוות, שטחיהן נמכרו לקק"ל והציוד נמכר או נמסר ליישובים היהודים. השטחים שנקנו בידי קק"ל סופחו לקיבוצים טירת צבי ושדה אליהו.
במחצית השנייה של שנות ה-30, במהלך המאורעות, הוקמו בבקעה שורה של יישובים יהודים, חלקם במסגרת מבצעי חומה ומגדל. הראשון בהם היה קיבוץ ניר דוד, שעלה לקרקע ב-10 בדצמבר 1936. תוך שנים ספורות הוקמו על האדמות שנרכשו 23 יישובים בגוש צפוף ונוח להגנה.

הסכסוך הערבי-יהודי

ב-24 באפריל 1920 נערכה התקפה של פורעים ערבים על המושבה מנחמיה והמתיישבים נאלצו להתפנות לתקופה קצרה. במאורעות תרפ"ט הגיעו לביסאן מספר יהודים שנמלטו מיישובים אחרים, אולם גם הם וגם יהודי ביסאן נמלטו מהעיר מחשש לחייהם. עם שוך האירועים חזרו היהודים לעיירה. בשיאה, מנתה האוכלוסייה היהודית בביסאן בין 200 ל-250 איש. אלו נאלצו להימלט בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט. המאורעות פרצו ב-19 באפריל 1936, הערבים בביסאן איימו בפרעות על הקהילה היהודית ולכן יומיים לאחר מכן פונו כל יהודי העיר. היה זה סופה של ההתיישבות היהודית בעיר עד לאחר קום מדינת ישראל.
עם תחילת המאורעות, הקימו הבריטים תחנת משטרה בסמוך לטירת צבי, על מנת להגן על המתיישבים הטמפלרים.
עיבוד האדמות שנרכשו היה כרוך בסכנת נפשות מראשיתו, בהיותן יעד למתקפות ערבים. גם היישובים שהוקמו בעמק כאמור, הותקפו מראשית הקמתם.

מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד'

בשבועות לפני פרוץ המלחמה הורעו היחסים בין היהודים והערבים בעמק בית שאן. יחידה ההגנה שעשתה דרכה ליד טובאס הותקפה על ידי ערבים שהחלו לשדוד אותה. כאשר הערבים התעסקו בשוד והתרשלו בהבטחת עצמם, זינקו עליהם אנשי ההגנה, הכו אותם מכות נמרצות ופרקו את נשקם. המחלקה נסוגה במהרה לטירת צבי. השייח'ים המקומיים דרשו מהקיבוץ להחזיר את הנשק ונתקלו בסירוב מוחלט. זמן קצר לאחר מכן נתקלו שומרי טירת צבי בקבוצת ערבים השוכבת במארב ליד הקיבוץ. בחילופי אש נהרגו שני ערבים.
מיד לאחר החלטת האו"ם מ-29 בנובמבר, יזמו כנופיות ערביות סדירות למחצה תקיפות שנועדו לשבש את החיים בישובי האזור. הכנופיות ערכו באופן ספונטאני הפגזות, צליפות, מארבים וחסימות כבישים. הכביש ליישובים היהודים עבר בביסאן. בפרוץ המלחמה נחסמה הדרך בתוך העיר והשיירות נאלצו להתנהל בדרכי שדה שלאחר גשם הפכו לבוציות, ללא אפשרות למעבר. חסימה נוספת של הכביש לכיוון מערב הייתה בכפר זירעין. הבריטים ישבו בעיקר בתחנות משטרה ובחלק מהצמתים נמנעו מהתערבות בסכסוך ולא איבטחו את הצירים. לעומת זאת, יחידות של הלגיון הערבי שפעלו באזור ככוחות שיטור בחסות השלטונות הבריטיים, סייעו לא פעם לפעולת הכנופיות.
ב-16 בפברואר 1948, תקף "צבא ההצלה" של קאוקג'י את טירת צבי אך נהדף באבידות כבדות. לאחר הדיפת ההתקפה נמלטו ערביי הסביבה מבתיהם. חלק מהבתים שימשו את התוקפים (על פי נשק ואמצעים נוספים שנמצאו בהם). הבתים שננטשו בסביבות טירת צבי פוצצו.

פלישת צבאות ערב

הערכות הפיקוד הישראלי הוכחו כמוצדקות עת ניסו הלגיון הערבי ואחריו כוח המשלוח העיראקי לחדור באזור קיבוץ גשר, ניסיונות שנהדפו בידי חברי הקיבוץ בסיוע לוחמי חטיבת גולני.
בליל ה-28/29 במאי כבש כוח של חטיבת גולני את זירעין בקרב קל יחסית ובכך נפתחה סופית הדרך הראשית ממרכז הארץ לבקעת בית שאן. למעט הטרדות כהפצצת קיבוץ מסילות על ידי מטוס עיראקי (בה נהרג חבר קיבוץ אחד ועוד מספר חברים וחברות נפצעו) לא נעשו בהמשך המלחמה ניסיונות תקיפה נוספים של האזור.

עשור ראשון

כבר במהלך מלחמת העצמאות הוקמו בבקעה שני קיבוצים חדשים - רשפים ושלוחות. עם סיום מלחמת העצמאות נותר העמק ללא תושביו הערבים, והאדמות והכפרים שננטשו איפשרו השלמת רצף של חלקות חקלאיות, עיבוד חלקות גדולות ואף הקמת יישובים חדשים.

החל בשנת 1949 החל איכלוס מחדש של העיר בית שאן שעמדה נטושה במשך כשנה, ותושביה החדשים של העיר, ברובם עולים חדשים, מצאו עבודה כעובדים עונתיים בישובי הבקעה. תושבי עמק בית שאן ראו בחשש התפתחות של יישוב עירוני, בהיותו "נטע זר" במערך השיתופי של העמק, והתערבו בניהול בית שאן תוך מטרה להפכה ליישוב "קואופרטיבי". משמעות הדבר בפועל הייתה מניעת פתיחה של עסקים פרטיים וניסיונות לאגד את אנשי בית שאן בקואופרטיבים. חלק מתושבי בית שאן טענו, בדיעבד, כי התערבות זו עיכבה את התפתחות העיר.

עם הקמתה, הובילה המועצה האזורית מערך של בניית תשתיות ליישובים. הראשון והחשוב בהם היה הקמת מפעל המים, שחלקים ממנו נכנסו לפעולה כבר בשנת 1955. המפעל כלל תשתיות והסדרה של מי המעיינות, תוך ניקוז המעינות המליחים או הובלת מימיהם לבריכות הדגים, וחלוקה של המים המתוקים. תשתית נוספת שנבנתה הייתה תשתית הכבישים, שחלקם נפגעו במהלך מלחמת העצמאות וחלקם היו דרכי עפר וכעת נסללו באספלט. חשובה במיוחד הייתה השלמת קטע כביש 90 שבין קיבוץ גשר למועצה אזורית עמק הירדן - הכביש הקודם נותר לאחר המלחמה בשטח ממלכת ירדן. עוד הוקמו בתחום המועצה שירותי דואר וכן אזור התעשייה מפעלי שאן (ראו להלן).

גל ההתיישבות שאפיין את מדינת ישראל בשנותיה הראשונות לא פסח על בקעת בית שאן ובמהלך שנים אלה הוקמו בה חמישה יישובים: ירדנה, נווה אור, רוויה, רחוב ושדי תרומות. בנוסף, עובה קיבוץ עין הנצי"ב. היישובים החדשים שהוקמו, רובם בצורת מושבים, אוכלסו על ידי עולים חדשים מכורדיסטן, עיראק ומרוקו. גם ביישובים החדשים, עיקר התעסוקה היה בחקלאות, ובנוסף רבים מהעולים החדשים הועסקו כעובדים עונתיים במשקי הסביבה.

ההתפתחות המהירה של ההתיישבות בעמק הובילה לפער חברתי עמוק בין שני סוגי האוכלוסייה היהודית שישבו בו: מצד אחד, תושבי הקיבוצים הוותיקים, ומהצד השני העולים החדשים תושבי המושבים והעיר בית שאן. הפער נכר בתחומים רבים: בידיעת השפה, בביסוס הכלכלי, בחינוך (בשנת 1961, למשל, 5.1% מאנשי המושבים היו בעלי השכלה תיכונית, לעומת 71% מאנשי הקיבוצים) ואף במספר הילדים למשפחה. פער משמעותי נוסף היה הקשר לשלטונות המדינה - בעוד הקיבוצים נהנו מגישה לאלה, למושבים ולאנשי בית שאן לא הייתה כל השפעה על מקבלי החלטות.

עד מלחמת ששת הימים

לאחר השלמת הקמת התשתיות וההתיישבות בבקעה, התרחשה צמיחה משמעותית בענפי החקלאות. עמק בית שאן היה החלוץ בענף הכותנה שנכנס לישראל בשנת 1953 בהובלתו של סם המבורג, ולאחר תקופת התגברות על הקשיים שנילוו להקמתו הפך למרכזי בחיי העמק. ההתרחבות המשמעותית של החקלאות הובילה לצמיחה גם בענפי התעשייה בעמק שנתנו שירותים לחקלאות ועיבדו את התוצרת החקלאית. בשל סדרי הגודל אליהם הגיעה החקלאות והתעשייה החלה המועצה ליזום פרויקטים למתן פתרונות בשיתוף פעולה עם הרשויות השכנות.
תשתיות החינוך והתרבות שהוקמו בבקעה במהלך השנים הראשונות החלו לתת את אותותיהן בסגירה מסוימת של הפערים החברתיים, בעיקר בתחום החינוך. חוק חינוך חובה, על אף שלא יושם במלואו, העלה משמעותית את אחוז ילדי העולים שזכו להשכלה יסודית ועל יסודית במסגרת החינוך הממלכתי. בתחום הספורט התפתחו מאוד ענפי השחייה והכדורמים וספורטאי האזור הגיעו להישגים נכבדים ברמה הארצית.
על אף היות בקעת בית שאן אזור ספר של מדינת ישראל, מעט מאוד אירועים על רקע ביטחוני התרחשו עד למלחמת ששת הימים. עיקר האירועים היו חבלות ברכוש ומיקוש דרכים שבוצעו על ידי מסתננים מירדן.

דמוגרפיה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים במועצה אזורית עמק המעיינות 13,100 תושבים (מקום 139 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎2.5%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, למועצה אזורית עמק המעיינות דירוג של 6 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 78.8%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 8,761 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).

חינוך ותרבות

בתחומי המועצה שוכנים שבעה בתי ספר, מהם חמישה בתי ספר יסודיים: רימון, דרור, שק"ד, ביכורים ודקלים, ושני בתי ספר על-יסודיים: גאון הירדן ושק"ד. מוסד לחינוך מיוחד "אולפנת גלעד", וחוות בעדן, חווה חקלאית להעשרה בתחום החינוך לחקלאות ולקיימות. בתחום המועצה גם מתנ"ס ואולם מופעים ממוגן ("הקימרון") ובו 938 מקומות ישיבה. על פי נתוני משרד החינוך בשנת הלימודים תשע"ח (2017–2018) זכו תלמידי המועצה לתקצוב הגבוה ביותר בישראל, 57,357 שקל בשנה לתלמיד.
בתחומי המועצה המוסד "מלכישוע", מוסד גמילה מסמים.

ספורט

מאז 1978 מתקיים מרוץ חצי מרתון עמק המעיינות (בעבר נקרא חצי מרתון בית שאן). המרוץ מהווה את אליפות ישראל בחצי מרתון ונחשב למרוץ ההכנה למרתון טבריה. בשנת 2018 השתתפו במרוץ 3,500 רצים. מאז 2014 מתקיים גם מרוץ שבילי עמק המעיינות - מרוץ אולטרה מרתון הנמשך יומיים (חלקו כמרוץ לילה) וכולל הפנינג במתחם גן השלושה ונחל הקיבוצים.
מועדון כדורסל גלבוע/מעיינות משותף למועצה אזורית עמק המעיינות ומועצה אזורית גלבוע. המועדון הוקם ב-2009, ונכון ל-2018 הוא מונה 1,200 בנים ובנות בגילאי 6–18 במסגרת של 50 חוגים וקבוצות תחרותיות. הקבוצה הבכירה של המועדון היא הפועל גלבוע קרן המשחקת בליגה הלאומית בכדורסל נשים.

תחבורה

כביש 90 מהווה את עורק התחבורה העיקרי בתחום המועצה וחוצה אותה מצפון לדרום לכל אורכה. צירי הרוחב הם כביש 667 העולה לגלבוע ומחבר את ישובי הגלבוע, כביש 669 העוקף את בית שאן מדרום ומחבר מספר יישובים, והמשכו בכביש 6678, וכביש 71 המהווה את הקשר העיקרי לכיוון מערב ולמרכז הכלכלי של מדינת ישראל. בתחום המועצה עוברת מסילת העמק, ואת תושבי המועצה משרתת תחנת הרכבת בית שאן.

ממוצע המרחקים בין כל יישובי המועצה הוא 11.9 ק"מ.

חקלאות

בשטח המועצה שטחי חקלאות רבים. כ-35% מתושבי המועצה עוסקים החקלאות. הגידולים הבולטים נכון לעשור השני של המאה ה-21 הם בריכות דגים, צמחי תבלין, תמרים וזיתים.
 בעבר בלטה החקלאות בעמק בית שאן בגידולי הכותנה.

תעשייה

בשנות ה-50 החל לפעול בתחום המועצה אזור תעשייה "מפעלי שאן". בראשיתו עיקר התעשייה נועדה לתוצרת החקלאית, אך עם השנים הצטמצם הצורך וכיום האזור מכיל מגוון של תחומים. בשנת 1996 החלה הקמתו של אזור תעשייה נוסף "פארק צבאים", בבעלות משותפת עם עיריית בית שאן. כיום מועסקים בו כ-300 איש. הפארק מוגדר כאזור עדיפות לאומית א' ולמן הקמתו זכה למענקי פיתוח של עשרות מיליוני שקלים מתקציב המדינה. אף על פי כן, סובל הפארק מתת אכלוס ואינו ממצה את הפוטנציאל הטמון בו.
בשנת 2008 הוצגה לממשלה תוכנית להקמת אזור תעשייה נוסף, "שער ירדן", בשיתוף ישראלי-ירדני. 275 דונם משטחי אזור התעשייה כלולים בשטח המועצה, ו-700 דונם בשטח ירדן. האזור יאפשר מעבר של עובדים וסחורות בין שתי המדינות. התוכנית אושרה סופית ב-2013, וב-2016 החלו עבודות הפיתוח של האתר, שיכלול גם גשר על נהר הירדן.
בתחום המועצה נבנית תחנת הכוח מעלה גלבוע, פרויקט תשתית לאומית.

תיירות

בתחום המועצה ובצמוד אליה מספר רב של אטרקציות תיירותיות, בהן אתרי טבע, נופש ופנאי, ועתיקות רבים.

מסלולי טיול

בקיץ 2010 ביוזמת מכינת העמק ששוכנת בתל תאומים, נפתח מסלול הליכה מעגלי העובר בין אתרי התיירות השונים בעמק בשם שביל עמק המעיינות, שאורכו הכולל 120 ק"מ. מעבר לשביל עמק המעיינות, האזור עשיר מאוד במסלולי טיול מותאמים להליכה במגוון רחב של רמות קושי, לאופני שטח ולטרקטורונים. עם המסלולים הפופולריים נמנים נחל הקיבוצים, אשר לאורכו גם חניוני יום ולילה, קניון הבזלת בנחל חרוד, ונחל יששכר.

לינה

באזור מספר חניוני לילה (קמפינג), חלקם כוללים דרגות שונות של שירותי חניון לילה, חלקם בתשלום. בין החניונים הבולטים חניון מעיין חרוד, חניון כוכב הירדן, חניון גן השלושה וחניון נחל הקיבוצים. בנוסף קיימים מספר חניונים פרטיים. אכסניה, בית הארחה וצימרים רבים לאירוח מופעלים באופן פרטי ברחבי העמק.

בריאות ורווחה

בתי החולים הנותנים שירותים לתושבי המועצה הם פוריה שבטבריה ומרכז רפואי העמק שבעפולה. מרחק הנסיעה מישובי המועצה לבתי החולים הוא 19 עד 45 ק"מ (המרחק הרב ביותר, משדי תרומות לפוריה). בבית שאן קיים מוקד לרפואה דחופה המשרת גם את תושבי המועצה.
בשנת 1988 הוקמה על ידי תושבי המועצה עמותת "גיל עוז", המספקת שירותי רווחה לקשישים.