google/wiki40b huggingface dataset:
אטיפטה יאהיאגה

אטיפטה יאהיאגה (באלבנית: Atifete Jahjaga; נולדה ב-20 באפריל 1975 בג'קוביצה) היא פוליטיקת קוסובורית שכיהנה כנשיאת קוסובו, בשנים 2011–2017.
יאהיאגה למדה משפטים באוניברסיטת פרישטינה, ולאחר מכן למדה קרימינולוגיה בבריטניה. לאחר סיומה של מלחמת קוסובו שימשה מתורגמנית עבור כוח השלום של האו"ם. לאחר מכן התגייסה למשטרה, והתקדמה עד לתפקיד סגנית מפקד משטרת קוסובו.
ב-7 באפריל 2011 נבחרה יאהיאגה לנשיאת קוסובו כמועמדת מוסכמת של המפלגה הדמוקרטית, של הליגה הדמוקרטית ושל הברית הקוסוברית החדשה. זאת, שבוע לאחר שבית המשפט לחוקה פסק כי בחירתו של הנשיא הקודם, בחג'ט פצולי, הייתה בניגוד לחוקה, וכי עליו לעזוב מיד את תפקידו. עם בחירתה כנשיאה הרביעית של קוסובו, הייתה יאהיאגה לאישה הראשונה המכהנת בתפקיד, ולאדם הצעיר ביותר שנבחר לתפקיד.
עם היבחרה הודיעה כי תפעל לצירופה של קוסובו לאיחוד האירופי. את תפקידה סיימה ב-7 באפריל 2017.
צבי גרא

צבי (ציצי) גרא (1 באפריל 1927 - 27 בינואר 2008) היה מצאצאי מייסדי ראשון לציון. לוחם הפלמ"ח בחטיבת הראל. בוגר בצלאל. מהפעילים נגד פינוי חבל ימית. אמן רב תחומי שעסק בציור, צילום, פיסול, עיצוב אמנותי, בימוי, הפקה והוראת האומנות.

ביוגרפיה

גרא נולד בשנת 1927 לגרו גרא (קרישבסקי) ויהודית (אלטשולר). אח צעיר לגרשון ויגאל. בצעירותו למד במוסד שומריה שבמשמר העמק.
ב-1948 התגייס לפלמ"ח ושירת בתקופת מלחמת העצמאות באזור ירושלים במסגרת הגדוד השישי. בהמשך שירת בפלוגת מטה של חטיבת הראל. עבר קורס קצינים ושירת כקצין מודיעין. שוחרר ב-1949. בתקופה זו הכיר והתיידד עם רחבעם זאבי והקשר הזה נמשך כל השנים שלאחר המלחמה ואף עזר למפלגתו בתקופת הבחירות. במלאת 20 שנה למלחמה היה גרא בין השותפים להכנת כינוס חטיבת הראל
ב-1950 סיים את האקדמיה לאמנות "בצלאל" שבירושלים שם למד ציור, תפאורה ותאורת במה, אצל הבמאי פיסקטור ואצל צייר התפאורות גורליק.
ב-1952 עבר לעבוד בארצות הברית וקנדה שם נישא לבמאית הקולנוע והכוריאוגרפית אלידע גרא. בשנת 1964 עלו לישראל עם שלושת ילדיהם. בני הזוג התגרשו ב-1984. נשא לאישה שנייה את עכסה לפיד.
עבד כיועץ אמנותי של הטלוויזיה החינוכית ובהמשך כמנהל אמנותי.
בתקופת פינוי סיני (1982) הצטרף למחאה נגד הכוונה לפנות את חבל ימית ועבר לגור לתקופה מסוימת באזור. היה שותף לפינוי ובעקבות אירוע זה הקים את פסל "קיר ימית".
השתתף כמרואיין בסדרת המופת "תקומה" של הערוץ הראשון.
נפטר בישראל ב-2008 ונקבר בבית העלמין בסביון. קברו עוצב בצורת הציור שצייר גרא לתקליט של להקת זינגלה.
רביעיית הלמסברגר

חשיבות ההרכב

הרביעייה מילאה תפקיד חשוב בחיי המוזיקה של וינה בביצוע רביעיות משל בטהובן, ברהמס ושוברט. כמה מיצירותיהם הקאמריות של ברהמס ושוברט הושמעו בביצוע בכורה בנגינתה של רביעיית הלמסברגר.
הרביעייה הזמינה וניגנה בביצוע בכורה את רביעיית המיתרים מס' 11, אופוס 61 של דבוז'אק, שחוברה בשנת 1881.
תוכנית קונצרט הפתיחה ב-4 בנובמבר 1849 כללה את רביעיית המיתרים אופוס 76, מס' 3 בדו מז'ור של היידן, את שלישיית הפסנתר בלה מינור, אופוס 124 של לואי שפור, ואת רביעיית המיתרים מס' 7 בפה מז'ור, אופוס 59 מס' 1, של בטהובן.
מד גובה

מד גובה הפועל על לחץ

גובה יכול להקבע על בסיס מדידת לחץ אטמוספירי. ככל שהגובה רב יותר הלחץ נמוך יותר. כאשר ברומטר מכוייל לא ליניארית, המכשיר נקרא מד גובה על בסיס לחץ או מד גובה ברומטרי. מד גובה מסוג זה נמצא ברוב מטוסי הקרב, וצנחנים מצוידים בשעון יד עם מד גובה מסוג זה. מטפסי הרים משתמשים גם הם במד גובה בנוסף למכשירי ניווט שונים.

מכשיר ניווט בטיפוס הרים

בניווט בטיפוס הרים, לעיתים מפה טופוגרפית לבדה אינה יעילה לאיתור המיקום עקב צפיפותם של קווי הגובה בתיאור טופוגרפי של אזורים תלולים ומצוקים. מד גובה, ביחד עם המפה הטופוגרפית, יכול לסייע באיתור המיקום המדויק. הוא אמין יותר ולעיתים קרובות מדויק יותר מאשר מקלט GPS למדידת גובה. GPS יכול להיות לא זמין למשל כאשר נמצאים בתוך קניון עמוק, או שאינו יכול לספק גובה בלתי מדויק כאשר כל הלוויינים הזמינים קרובים לפני האופק. מכיוון שהלחץ הברומטרי משתנה עם מזג האוויר, מטפסי הרים צריכים לכייל באופן תכוף את מד הגובה שלהם כאשר הם מגיעים לגובה ידוע, למשל, כאשר הם מגיעים לפסגה המסומנת על מפה טופוגרפית.

שימוש במטוסי קרב

במטוסי קרב ברומטר יבש מודד את הלחץ האטמוספירי מנקודה קבועה מחוץ למטוס. לחץ האוויר יורד כאשר הגובה עולה, בקירוב 100 הקטופסקל כל 800 מטר או אינץ' אחד של כספית כל 000 רגל קרוב לגובה פני הים.
מד הגובה מכוייל כך שהוא יראה את הגובה מעל גובה פני הים, בהתאם למודל מתמטי שנקרא אטמוספירה סטנדרטית בינלאומית (ISA). מטוסי קרב ישנים השתמשו בברומטר יבש רגיל כאשר המחוג עושה פחות מסיבוב אחד מגובה אפס ועד גובה מקסימלי. מטוסי קרב מודרניים משתמשים במד גובה רגיש אשר יש לו מחוג ראשי שעושה מספר רב של סיבובים ומחוגים נוספים אשר מראים את מספר הסיבובים. במילים אחרות  כל מחוג מצביע לסיפרה אחרת של הגובה הנמדד.
במד גובה רגיש לחץ היחוס של גובה פני הים ניתן לשינוי על ידי כפתור. לחץ היחוס באינצ'ים של כספית בקנדה ובארצות הברית, ובהקטופסקל בשאר המקומות, מוצג בחלון קולסמן, וניראה בצד הימני של מד הגובה. זה נחוץ מכיוון שלחץ היחוס של גובה פני הים משתנה עם הטמפרטורה והתנועה של מערכות לחץ באטמוספירה.
תכליל (מינרלוגיה)

תכליל הוא אי-סדירות נראית - חומר או מבנה המצוי בתוך חומר טבעי, בגביש של מינרל או בסלע ואינו מרכיב יסודי שלו. תכליל יכול להיות: גביש של מינרל אחר, גז ונוזל, או פגם כגון סדק, שבר או חוסר רציפות בצמיחה.

"טביעות האצבע" של הטבע

תכלילים בגבישים מספקים מידע חשוב לכמה מענפי הגאולוגיה: מינרלוגיה, גמולוגיה ופלאונטולוגיה. נתונים חשובים על טמפרטורה ולחץ ומידע כימי משמשים כעין "כמוסת זמן" ומאפשרים הצצה לסביבת ההיווצרות של הגביש.
מכלול החומרים והפגמים בתוך הגביש מהווה מעין טביעת אצבע ייחודית לו, ומספק מידע על תהליכים שונים שחלו בעת התגבשותו ואחריה, על מקורו הגאולוגי ועל האזור הגאוגרפי בו נכרה. במקרים רבים ניתן אף לזהות את המכרה המסוים בו נמצא.
כאשר מדובר באבן חן, חשוב לזהות את התכלילים לא רק כדי לאמת את מקורה הטבעי אלא גם כדי שלא לפגום בה בשלבי החיתוך והליטוש, להימנע מהסרת כמות גדולה של חומר יקר ולהעניק לה את המראה הטוב ביותר באמצעות הדגשת תכונותיה הייחודיות.
יחסי איראן–מקסיקו

היסטוריה

הקשרים הראשונים בין אזרחי שתי המדינות החלו עוד בשנת 1889, כאשר בתקופה זו החלו ניצנים ראשונים של שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי בין איראן ומקסיקו, גם אם במידה מצומצמת. עם זאת, היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לא מוסדו עד לשנת 1937, כאשר בשנה זו כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים מלאים האחת עם רעותה, ולרבות הקמת שגרירויות רשמיות בשתי המדינות. לאורך השנים היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות נותרו יציבים, כאשר גם המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 לא פגעה במגמה זו. אמנם בעקבות אירועי שנת 1979 מקסיקו סגרה באופן זמני את שגרירותה בטהרן, אך היחסים הדיפלומטיים הרשמיים נותרו על כנם, והשגרירות המקסיקנית נפתחה מחדש זמן קצר לאחר מכן.
החל מיום מיסוד היחסים הדיפלומטיים, וככל שחלפו השנים, היקף הסחר בין שתי המדינות, ולרבות שיתוף הפעולה הכלכלי והתרבותי, הלך וגבר בהדרגה. שתי המדינות קיימו ומקיימות כיום שיתוף פעולה מתמשך בתחומים מסוימים, אשר יש בהם עניין משותף לשתי המדינות, וזאת בין היתר בתחומי המדע והטכנולוגיה, וכן באופן ספציפי במסגרת תעשיית הנפט, כאשר שתי המדינות הן יצואניות משמעותיות של "הזהב השחור". שתי המדינות גם מקיימות שיתוף פעולה בתחומי התרבות, ומשגרות באופן תדיר משלחות תרבות ביניהן.
במהלך שנת 2008, הקונגרס המקסיקני קיבל החלטה בדבר הקמתה של אגודת ידידות פרלמנטרית מקסיקו-איראן, וזאת על מנת להרחיב ולקדם את שיתוף הפעולה הכלכלי, המסחרי והתרבותי בין שתי המדינות. 
בסקר שנערך בשנת 2013 על ידי ה-BBC, נמצא כי רק 11% מאזרחי מקסיקו מגדירים את השפעתה של איראן בעולם כיום כחיובית, בעוד ש-59% מאזרחי מקסיקו מגדירים את השפעתה של איראן בעולם כיום כשלילית.
תודרה

לקריאה נוספת

נעמי פינבורון-דותן, אבינועם דנין, 'המגדיר לצמחי בר בארץ ישראל', הוצאת כנה, ירושלים תשנ"א.
ג'ורג' שיינברג

ביוגרפיה

שיינברג היה קפטן נבחרת השחייה של הסיטי קולג' של ניו יורק.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 זכה שיינברג ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדלית זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:15.0 דקות, לפני ריינר מצ'כוסלובקיה (1:20 דקות) ורייזר מאוסטריה (1:22 דקות), מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי, אחרי פרנטישק גטרויר מצ'כוסלובקיה (5:18.0 דקות) ולפני איליה שרייבמן מפולין ומדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 22:53 דקות, אחרי פרנטישק גטרויר שקבע שיא מכביה חדש של 21:33.0 דקות ופאול ואגו מאוסטריה (22:11 דקות).
כנסיית אגוסטין הקדוש במנילה

היסטוריה

המבנה הנוכחי של הכנסייה הוא למעשה הכנסייה האוגוסטינית השלישית שהוקמה באתר. הכנסייה הראשונה הייתה מבנה הדת הראשון שנבנה על ידי הספרדים באי לוזון. בניית הכנסייה הסתיימה ב-1571, ונעשה שימוש בחזרן ודקל המנגרובה. הכנסייה נהרסה בדצמבר 1574 לאחר ניסיון פלישה כושל למנילה מצד כוחותיו של הפיראט לימאהונג. הכנסייה השנייה נבנתה מעץ, אך היא נהרסה לאחר שריפה שהתחוללה ב-1583 כתוצאה מנר שהוצב בתנוחה לא נכונה בזמן הלווייתו של המושל הכללי הספרדי גונזאלו רונחיליו דה פנייסולה.
האוגוסטינים החליטו לשקם את הכנסייה באמצעות אבן, ובנוסף לבנות בסמוך אליה מנזר. הבנייה החלה ב-1586, בניהולו של חואן מסיאס. המבנה נבנה באמצעות לבני חימר מסותתות שנחצבו במיאקואיאן, בינאגונאן וסן מטאו שבמחוז ריזאל. העבודה הייתה איטית במגלל מחסור בתקציב וחומרי בנייה, אך גם בגלל המחסור בבעלי מלאכה המתמחים באבן. המנזר היה פעיל החל מ-1604, וההכרזה על השלמת הכנסייה התבצעה ב-19 בינואר 1607, ונקרא בשם כנסיית פאולוס הקדוש ממנילה. מסיאס, שמת לפני תום הבנייה, הוכר על ידי האוגוסטינים באופן רשמי כאדריכל הכנסייה.
הכנסייה נבזזה על ידי הכוחות הבריטים שכבשו את מנילה ב-1762 כחלק ממלחמת שבע השנים. הכנסייה שרדה את רעידות האדמה שפקדו את מנילה ב-1645, 1754, 1852, 1863 ו-1880. הכנסייה עברה תהליך חידוש ב-1854, בפיקוחו של האדריכל לוסיאנו אוליבר. ב-18 באוגוסט 1898 הכנסייה שימשה את המושל הספרדי הכללי פרמין חאודנס להכנת כתב הכניעה של מנילה בפני ארצות הברית, לאחר התבוסה במלחמת ארצות הברית-ספרד.
בזמן הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה הכנסייה הפכה למחנה ריכוז עבור אסירים. בימים האחרונים של הקרב על מנילה החיילים היפניים החזיקו בכנסייה מאות תושבים ואנשי כמורה ממנילה; רבים מבני הערובה נהרגו במהלך הקרב שנמשך שלושה שבועות. הכנסייה עצמה שרדה את ההפצצות של הכוחות האמריקניים והפיליפיניים, מלבד הגג שנהרס, והייתה הכנסייה היחידה באינטראמורוס שלא נחרבה. המנזר הסמוך לכנסייה נחרב עד היסוד, והוא נבנה מחדש בשנות ה-70 כמוזיאון על ידי האדריכל אנחל נאקפיל.

תיאור

אורך הכנסייה הוא 67.15 מטרים ורוחבה 24.93 מטרים. בזכות היסודות האליפטיים הכנסייה שרדה את רעידות האדמה הרבות שהרסו כנסיות אחרות במנילה. נטען כי עיצובה של הכנסייה מבוסס על עיצובן של כנסיות אוגוסטיניות במקסיקו, וכן שהכנסייה היא העתק כמעט מושלם של קתדרלת פואבלה. בחזית הכנסייה אין קישוטים רבים, ולעומת זאת יש בה מספר אלמנטים של הבארוק, שהבולטים שבהם הם התחריטים על הדלתות. חצר הכנסייה מקושטת במספר פסלי אריות, שהוענקו במתנה על ידי סינים שהמירו את דתם לנצרות קתולית.
פנים הכנסייה נבנה בצורה של צלב נוצרי. בכנסייה יש 14 קפלות צדדיות ותקרה שנבנתה ב-1875 בסגנון "אחיזת עיניים" (Trompe-l'œil) על ידי האמנים האיטלקים צ'זארה אלברוני וג'ובאני דיבלה. הכנסייה מכילה את קבריהם של הקונקיסטאדורים הספרדים מיגל לופס דה לגאספי, חואן דה סאלסדו ומרטין דה גויטי, בנוסף לקבריהם של כמה מהמושלים הכלליים המוקדמים, ארכיבישופים ואנשים חשובים אחרים. עצמותיהם נקברו בקמרון קהילתי הסמוך למזבח הראשי.
שולמית ולנשטיין

שולמית ולנשטיין (1925 - 12 במרץ 2017) הייתה משפטנית ישראלית, שכיהנה כשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב וכשופטת בפועל בבית המשפט העליון.

ביוגרפיה

שולמית לבית פיילכנפלד נולדה בעיר ברלין שבגרמניה וגדלה בנירנברג. עלתה לארץ ישראל עם משפחתה זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון. המשפחה גרה בירושלים והיא למדה בגימנסיה העברית רחביה. באמצע שנות הארבעים עבדה בכמזכירה במחלקת היועץ המשפטי של ממשלת המנדט. תוך כדי כך העבירה חומר סודי לידי שירות הידיעות של ההגנה. נעדרה במקרה ממשרדה במלון המלך דוד בעת שהונח בו מטען חבלה ב-1946 וכך ניצלה מפגיעה.
לאחר קום המדינה עבדה בתל אביב כמזכירתו של היועץ המשפטי לממשלה יעקב שמשון שפירא.
נישאה ב-1948 לעיתונאי אריה ולנשטיין. לא היו להם ילדים. בעלה נפטר בשנת 1975.

קריירה משפטית

ולנשטיין למדה משפטים בבית הספר למשפט של ממשלת המנדט וקיבלה תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת לונדון. ב-1951 הוסמכה כעורכת דין. עבדה כפרקליטה פלילית בפרקליטות מחוז תל אביב. בשנת 1964 מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב לעניינים אזרחיים. בשנת 1965 מונתה עוזרת בכירה במחלקת הייעוץ אצל היועץ המשפטי לממשלה בשנת 1970 מונתה לשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, בו כיהנה עד צאתה לגמלאות ב-1991. בשנת 1984 מונתה לסגנית נשיא בית המשפט.
אחד התיקים שבהם ישבה בדין במהלך כהונתה היה תביעת לשון הרע שהגיש הקבלן בצלאל מזרחי נגד עיתון הארץ, אחד ממשפטי לשון הרע הידועים של שנות השבעים. התביעה הוגשה בעקבות תחקיר נרחב מאת העיתונאי אבי ולנטין ומסמך משטרתי שהודלף, שפורסמו בו ב-1977 אודות הפשע המאורגן בישראל. בתחקיר זה תואר מזרחי כאחד מאנשי הפשע המאורגן. בסיומו של דיון ממושך פסקה ולנשטיין שהעיתון לא הוכיח שהתובע הוא מאנשי הפשע המאורגן. היא פסקה שהעיתון ישלם לו פיצויים בסכום של 300 אלף לירות.
בשנת 1988 מונתה ולנשטיין לשופטת בפועל של בית המשפט העליון לתקופה של שנה אחת.
לאחר פרישתה מכס השיפוט פעלה כבוררת. כמו כן כיהנה כיושבת ראש המנהלה להסדרים במגזר החקלאי-משפחתי וכראש הוועד הציבורי למינוי דירקטורים בבנקים שבהסדר (לפי חוק מניות הבנקים שבהסדר, תשנ"ב-1992).
שולמית ולנשטיין נפטרה ב-12 במרץ 2017.
מרגלית גפני

ביוגרפיה

גפני נולדה בקיבוץ גזית. כשהייתה בת 16 הופיעה לראשונה כסולנית בתזמורת הסימפונית ירושלים. מאז סיירה פעמים רבות באירופה והופעותיה הצליחו אצל הקהל ואצל המבקרים כאחד. הייתה הזוכה הראשונה בפרס פרנסואה שפירא, הפרס החשוב ביותר במוזיקה הניתן לאמנים ישראלים בישראל. עוד זכתה בפרס רשות השידור לאמן מבצע ופרס ארמסטרונג של רשות השידור הציבורית בארצות הברית.
גפני הופיעה בצפון אמריקה ובדרומה, הופעתה שודרה בערוץ הרדיו הציבורי של ארצות הברית, וכן ברשת הטלוויזיה של גרמניה המערבית, עוד הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה, בקונצרט שהוקלט ושודר בארצות רבות בעולם. היא הופיעה בקונצרטים קאמריים בדרום אמריקה, בצפון אמריקה ובישראל. בין היתר הופיעה בפסטיבלים רבים בקנדה, פורטוגל, ארצות הברית, גרמניה ועוד.
גפני למדה באוניברסיטת ייל, בבית הספר ג'וליארד ובאוניברסיטת אינדיאנה שם זכתה בתואר אמן. בשנת 1990, כששבה לישראל, היא הקימה שלישייה המופיע בישראל ובארצות אחרות. בנוסף להופעות עם ההרכב מרבה גפני להופיע בהרכבים קאמריים שונים, הוזמנה ללמד בכיתות אמן בארצות הברית, בספרד ובארגנטינה.
ברהמא קומאריס

ברהמא קומאריס (בסנסקריט: ब्रह्माकुमारी; מילולית, בנות ברהמא) היא תנועה דתית נזירית השייכת לגל העידן החדש שמקורה בתת היבשת ההודית.
תחילתה של התנועה בשנות השלושים כאשר סוחר תכשיטים עשיר מהעיר היידראבאד בשם דאדא לקראג’ (1876-1969) חווה סדרה של התגלויות רוחניות שבסופן חווה התגלות של האל שיווה. הוא החל לקבץ סביבו מאמינים ובשנת 1936 הקים ארגון בשם "אום מנדלי". בשנת 1937 ייסד מועצה של שמונה נשים לניהול הארגון.
בשנות החמישים עברה הקבוצה לאזור קראצ'י ושינתה את שמה ל"ברהמא קומאריס", על שם כינוי של דאדא לקראג’, הברהמא באבא. בשנת 1951, לאחר החלוקה של תת-היבשת ההודית בין הודו לפקיסטן עברה הקבוצה למאונט אבו ברג'אסטן.
בתחילת שנות השבעים, לאחר מותו של דאדא החלה הקבוצה לפעול גם במערב, תחילה בלונדון ואחר כך במדינות נוספות.
יש הרואים בתנועה כרפורמה בתוך דת ההינדואיזם אולם בשנים האחרונות מנסה הארגון לפעול כדת עצמאית. המאמינים מתרגלים יוגה ומדיטציה, צמחונות ומאמינים אדוקים מקיימים פרישות ממין.
מודל שכבתי

מודל שכבתי הוא שיטה המשמשת בהנדסה לפירוק בעיה מורכבת למספר רבדים או שכבות. בכל רובד נפתרת תת-בעיה ספציפית, ואוסף כל הפתרונות מהווה את פתרונה של הבעיה המורכבת.
חלב שנשפך (רומן)

העלילה

אדם זקן, בשם, אאולליו ד'אסומפסאו, מאושפז בבית חולים, ומתוך מיטת חוליו הוא מציג את ההיסטוריה של משפחתו. את תולדותיה וחייו הוא מבטא במונולוג אותו הוא מפנה אל בתו, אל האחיות המטפלות בו ובכלל לכל מי שיקשיב לו. את ימיו האחרונים הוא מקדיש להעלאת זכרונות.
מחשבותיו אינן רצופות ולא תמיד הוא בטוח היכן הוא נמצא ועם מי הוא מדבר.
הוא מתגעגע אל אשתו, מטילדי, ממנה נפרד לפני שנים רבות ואל התקופה בחייו בה היה חלק מהחברה הגבוהה של ריו דה ז'ניירו.
הוא מתאר את תולדות משפחת אביו, המשתייכת למשפחה ברזילאית מסורתית ואמידה. הסאגה המשפחתית מאופיינת על ידי דקדנטיות על רקע ההיסטוריה הברזילאית במאתיים השנים הקודמות. תיאור משפחתו מתחיל בזכרונותיו אודות סבו שהיה "אשיות חשובה בתקופת האימפריה" ועד ימיו הוא.
תוך סקירת חייו על פי זכרונותיו, באופן לא מסודר, נחשפים בסיפור השינויים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים אשר התחוללו בברזיל במאה התשע עשרה ובמאה העשרים.
הזיכרון הוא אכן תוהו ובוהו גדול, אבל הכל נמצא שם בפנים: אם רק יפשפש בו מעט, בעליו ימצא שם כל מיני דברים. אבל מישהו מבחוץ לא צריך להכניס את האף שלו, כמו המנקה שמסלקת את כל הניירת כדי לנקות את האבק במשרד. או כמו בתי שרוצה לארגן את הזיכרון שלי בסדר שנח לה, סדר כרונולוגי, סדר אלפביתי, או פי נושאים.
אם ככל שאנחנו מזדקנים אנו נוטים לחזור שוב ושוב, מילה במילה, על אותם אירועים נושנים, אין זה כתוצאה מעייפות הנפש, אלא כתוצאה מעודף תשומת לב. למען עצמו בלבד חוזר האדם הזקן שוב ושוב על אותו הסיפור, כאילו הוא משכפל אותו למקרה שעקבותיו של הסיפור יאבדו.
גיום מוסו

קורות חיים

מוסו נולד ב-1974 בעיר אנטיב, שבריביירה, דרום מזרח צרפת. אמו הייתה ספרנית ואחיו הצעיר ולנטין מוסו (נולד ב-1977), גם הוא סופר. האח ידוע בעיקר בשל ספרי הבלשים שלו.
בהיותו בן עשר כתב מוסו את סיפורו הקצר הראשון, סיפור רומנטי - פנטסטי, שזכה במקום הראשון בתחרות סיפורים קצרים שארגן מורה הכיתה בה למד.
לאחר סיום לימודי התיכון נסע גיום מוסו לארצות הברית וגר בניו יורק כמה חודשים, שם התפרנס כמוכר גלידה. חזר לצרפת ולמד וסיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת ניס, אף היא בריביירה הצרפתית, סמוך לעיר הולדתו. לאחר קבלת התואר החל ללמד כלכלה בבתי ספר תיכוניים.
ב-2001, כשהיה בן 27 התפרסם ספרו הראשון, רומן מתח בשם "Skidamarink" בהוצאת "Anne Carrière", אז הוצאה פריזאית חדשה בת שנים אחדות בלבד. הספר לא זכה להצלחה מסחררת במיוחד ואת ספריו הבאים העביר מוסו להוצאה לאור אחרת.
זמן מה לאחר פרסום ספרו הראשון עבר מוסו תאונת דרכים קשה, בה כמעט נהרג. בהשפעת תוצאותיה של תאונה זו הוא כתב את ספרו השני, "Et après", על ילד החוזר מן המתים, ספרו הראשון בעל הגוונים הפנטסטיים. ספר זה, שפורסם ב-2004, בהוצאת "XO éditions" היה לרב מכר כשתורגם ליותר מעשרים ושתיים שפות ונמכר ביותר משני מיליון עותקים ברחבי העולם. ב-2008 הוא אף עובד לסרט קולנוע קנדי - אמריקאי דובר אנגלית בשם "Afterwards", בכיכובם של ג'ון מלקוביץ' ואוונג'לין לילי. ב-2009 יצאה לסרט גם גרסה צרפתית.
הצלחתו של הספר סללה את המשך דרכו הספרותית של מוסו, שהפסיק לעבוד כמורה והיה לסופר במשרה מלאה, הכותב ומוציא לאור ספר חדש מדי שנה, כולם על ידי "XO éditions", אותה הוצאה לאור שהוציאה את ספרו השני, המצליח כל כך.
מאז 2004 זכה מוסו בפרסים ספרותיים אחדים ובשנת 2012 אף הוכתר כאביר מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
מכתבים לאמריקה

תקציר העלילה

עלילת הסרט מתרחשת בתל אביב בשנת 1961. חיליק וולדמן (עידו פורט) בן ה-10 ואחיו גדלים עם הורים ניצולי השואה, שכל אחד מהם איבד את בן זוגו וילדיו הקודמים בשואה. הגעגועים למתים מערערים את יחסי ההורים והילדים חיים בחשש מתמיד מהתפרקות המשפחה.
באחד הימים, מוישה (רמי הויברגר), אביו של חיליק, חושד שג'ק וולדמן, יועצו של נשיא ארצות הברית המצולם בעיתון, הוא בנו, יענקל, שמוישה היה סבור שנרצח. מוישה כותב לו מכתב ומתחיל בסידורים לנסיעה לארצות הברית לשם פגישתו. שותפו של מוישה לעסק, פרויקה (דב גליקמן), מעודד את מוישה להאמין שיענקל חי ולהמשיך ולהתכונן לנסיעה, וזאת במטרה שהוצאות הנסיעה יצריכו את מוישה למכור לו את חלקו בעסק.
הזמן חולף וככל שהתשובה מג'ק וולדמן מתבוששת לבוא, מתעכר מצב רוחו של מוישה וגם יחסיו עם בני משפחתו. מוישה מאיים לעזוב את הבית ולהתאבד. חיליק, שחושש לאביו מזייף מכתב תשובה אך מכתב זה רק מסבך את המצב.
ליאו ורדקר

ביוגרפיה

ורדקר נולד וגדל בדבלין הבן הצעיר לאחר שתי בנות, לאבא שהגיע ממומבאי שבהודו והיגר לאנגליה בשנות ה-60, שם פגש את אמו, אירית ילידת מחוז ווטרפורד, אחות במקצועה. הוריו התגוררו בלסטר אך לאחר הולדת אחותו הבכורה, סופי, המשפחה עברה להתגורר בהודו. בשנת 1973 השתקעה המשפחה בדבלין שם נולדה אחותו השנייה, סוניה. 
ורדקר החל ללמוד משפטים בטריניטי קולג' שבדבלין, אך שינה במהירות את תחום לימודיו לרפואה. בשנת 2003 סיים את לימודי הרפואה והחל לעבוד כעוזר רופא בבית חולים סנט ג'יימס ובשנת 2010 הוכר כרופא משפחה (general practitioner - GP).
ב-18 בינואר 2015, ביום הולדתו ה-36 הוא יצא מהארון, ובכך הפך לשר הראשון בתולדות המדינה שהוא הומוסקסואל מוצהר. הוא הוביל את הקמפיין למען אישור נישואים חד-מיניים באירלנד, שהוא כמעט כמו מהפכה חברתית.
ב-2 ביוני 2017 נבחר ורדקר למנהיג מפלגת פינה גייל ומה-13 ביוני החל לכהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד).
אחת מפעולותיו הראשונות כטישך הייתה קידומה של רפורמה לביטול החוק האוסר על הפלות, שהובאה למשאל עם ב-25 במאי 2018.

חייו האישיים

ורדקר חי בזוגיות עם מתיו בארט, רופא במקצועו.
לוהנגרין

לוהנגרין (גרמנית: Lohengrin) הוא גיבורהּ של אגדה גרמנית שנפוצה בימי הביניים, ושמתבססת על מעשייה קדומה לה בשם אביר הברבור.
הנוסח הקדום מופיע לראשונה בבית האחרון של הפואמה "פרציפל" (Parzival) מאת וולפרם פון אשנבך. בין השנים 1283–1290 הרחיב משורר אנונימי, שנמנה עם תלמידיו של פון אשנבך, את הסיפור לאפוס בן 8,000 שורות בקירוב. קורותיו של לוהנגרין מסופרים מפיו של פון אשנבך, בעת תחרות המשוררים שנערכה בטירת וארטבורג.
לוהנגרין, בנו של פארסיפל, מאבירי הגביע הקדוש, חש בסירה רתומה לברבור לעזרתה של אלזה, הדוכסית מברבנט, על מנת לגונן עליה מפני אויביה. הוא נושא אותה לאשה, בתנאי שלא תשאל לשמו ולמוצאו. כשהיא מפרה את בקשתו הוא משיב אמנם על שאלתה, אך נעלם כלעומת שבא, בסירתו הרתומה לברבור. באפוס זה מסופרים גם מלחמותיו של לוהנגרין, לצידו של המלך הגרמני היינריך כנגד הכופרים.
ריכרד ואגנר הלחין בין השנים 1846–1848 את האופרה "לוהנגרין".
ג'ון הנקן

ביוגרפיה

ג'ון הנקן נולד בקלוור סיטי, שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה. הוא החל לשחות כטיפול התאוששות מניתוח להסרת גידול מאחורי ברכו. הוא התאמן במועדון השחייה של סנטה קלרה וסיים תואר ראשון כללי בהנדסת המוצר ועיצוב מאוניברסיטת סטנפורד. בנוסף, הוא בעל תואר שני (MBA) מאוניברסיטת פניקס.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה הנקן ב-2 מדליות, מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא עולם חדש של 2:21.55 דקות, לפני דייוויד וילקי מבריטניה (2:23.67 דקות) ונובוטאקה טאגוצ'י מיפן (2:23.88 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.61 דקות, אחרי טאג'וצ'י שקבע ה שיא עולם חדש של (1:04.94 דקות) ובן ארצו טום ברוס (1:05.43 דקות). בנוסף, הוא השתתף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב כששחה בשלב המוקדמות בשיא אולימפי חדש של 3:51.98 דקות. באותה עת, למרות שהרביעייה מארצות הברית זכתה במדליית הזהב, השחיינים שהשתתפו במוקדמות לא קיבלו מדליה, בניגוד לאולימפיאדות שנערכו לאחר מכן.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכה הנקן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:04.02 דקות, לפני מיכאיל קריוקין מברית המועצות (1:04.61 דקות) וטאגוצ'י (1:05.61 דקות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:49.49 דקות, לפני מזרח גרמניה (3:53.24 דקות) וקנדה (3:56.37 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.95 דקות, אחרי וילקי שקבע שיא עולם חדש של 2:19.28 דקות ולפני טאגוצ'י (2:23.11 דקות). 
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה הנקן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חזה בשיא עולם חדש של 1:03.11 דקות, לפני וילקי (1:03.43 דקות) וארווידס יוזייטיס מברית המועצות (1:04.23 דקות), בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש של 1:03.62 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:42.22 דקות, לפני קנדה (3:45.94 דקות) ומערב גרמניה (3:47.29 דקות) הוא שחה את סגנון החזה בזינוק שליחים בתוצאה של 1:02.50 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אישי של 2:17.26 דקות, אחרי וילקי ששיפר את שיאו העולמי של הנקן וקבע תוצאה של 2:15.11 דקות ולפני בן ארצו ריק קוללה (2:19.20 דקות).
הנקן ניבחר לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך הוא לא השתתף בה בגלל החרם האמריקאי בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
אוטמר הסלר

אוטמר הסלר (גרמנית: Otmar Hasler; נולד ב-28 בספטמבר 1953) היה ראש ממשלת ליכטנשטיין מ-5 באפריל 2001 ועד 25 במרץ 2009. מונה לראש הממשלה ב-5 באפריל 2001 לאחר שהחליף את מריו פריק, וכן כיהן כראש המפלגה הפרוגרסיבית העממית של ליכטנשטיין. ב-25 במרץ 2009 הוחלף בתפקיד ראש הממשלה על ידי קלאוס צ'ואצ'ר.
תפקידו הוא קטן שכן נסיך ליכטנשטיין, הנס אדם השני, לקח את רוב סמכויותיו בשנת 2003 לאחר משאל עם.
שמואל בוטח

ביוגרפיה

נולד בלוס אנג'לס. בצעירותו למד בישיבת תורת אמת בירושלים. הוסמך לרבנות בשנת 1988 על ידי חסידות חב"ד בניו יורק. באותה שנה יצא כשליח חב"ד לאוניברסיטת אוקספורד, שם הקים ארגון סטודנטים בשם "לחיים", לקידום התרבות היהודית בקמפוס. חלק ממעשיו, שכללו הוראה ללא יהודים, לא זכו להסכמת מוסדות חב"ד, ובעקבותם פסק מלשמש כשליח חב"ד.

קריירה

בשנת 1999 יצא ספרו "סקס כשר". באותה שנה הטיימס הבריטי הכריז עליו כ"מטיף השנה".
בשנת 2006 החל להנחות תוכנית מציאות בשם "שלום בבית", שבה הוא עוזר למשפחות להתגבר על בעיות. פרסם 31 ספרים, כשמתוכם רק הספר "סקס כשר" תורגם לעברית.
בשנת 2008 הוא הקים את "This World: The Values Network", אשר מנסה לקדם ערכים יהודיים לכלל האוכלוסייה בארצות הברית, במטרה להלחם בתופעות כמו גירושים, דיכאון וחומרנות.
בשנת 2010, לאחר הופעת ספרם של פרידמן-הלמן על דמותו של הרבי מליובאוויטש, הופיע בכלי תקשורת רבים להוכיח שהספר מגמתי ועובדות רבות המובאות בו אינן תואמות את המציאות. כמו כן השתתף בעימותים טלוויזיוניים עם אנשי דת, ואתאיסטים כגון כריסטופר היצ'נס וסם האריס.
בשנת 2012 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית על מקום בבית הנבחרים של ארצות הברית והפסיד. באותה שנה הוציא ספר בשם "ישו כשר" שעוסק בזהותו היהודית של ישו.
בשנת 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דרום יוטה.
במרץ 2015 עורר סערה כאשר עמד מאחורי פרסום מודעה על עמוד שלם ב"ניו יורק טיימס", שהאשימה את היועצת לביטחון לאומי, סוזן רייס, בהתעלמות מרצח עם.
בינואר 2018, לאחר ביטול הופעתה של הזמרת לורד בישראל, בעקבות בקשה מתומכי ה-BDS, פרסם מודעה על עמוד שלם ב"וושינגטון פוסט", הקוראת להחרימה, והמגנה את צביעותה.

חיים אישיים

בוטח נשוי לדבי ואב לתשעה. מתגורר באנגלווד שבניו ג'רזי.