חיל האוויר הדרום-אפריקאי

בין מלחמות העולם

עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, העניקה ממשלת בריטניה עודפי מטוסים וחלקי חילוף למטוסים כדי שיהוו את הגרעין לחילות האוויר של הדומיניונים שלה. כחלק מתרומה זו, שהייתה ידועה בכינוי המתנה האימפריאלית (Imperial Gift), קיבלה דרום אפריקה 113 מטוסים מהממשלה הבריטית.
ב-1 בפברואר 1920 מונה קולונל פייר ון רינווולד (Pierre van Ryneveld) כמפקד שירות האוויר כשמשימתו הייתה להקים חיל אוויר. מקובל לציין תאריך זה כיום הקמתו של "חיל האוויר הדרום אפריקאי" (South African Air Force – SAAF). בדצמבר 1920 הוטבע דגל דרום אפריקה על המטוסים בפעם הראשונה. רונדל בצבעים כתום, ירוק, אדום וכחול, הוטבע לניסיון על מטוס Avro 504K אך התברר שהצבעים הללו לא מתאימים ורונדל חדש בצבעים ירוק, אדום, לימון, צהוב וכחול, הונהג בדצמבר 1921. ב-1927 הוחלפו צבעי הרונדל לכתום, לבן וכחול. משימתו המבצעית הראשונה של חיל האוויר הדרום אפריקאי הייתה דיכוי הפגנות, כאשר ב-1922 שביתת כורים במכרות הזהב של יוהנסבורג עברה לפסים אלימים ובעקבותיה הוכרז ממשל צבאי. על טייסת מס' 1 הוטל לבצע משימות סיור ולהפציץ ריכוזי מפגינים. הגיחות לסיוע לכוחות המשטרה הסתכמו ב-127 שעות טיסה בין ה-10 עד 15 במרץ והתחלה לא מזהירה זו בהיסטוריה של החיל הובילה לשני טייסים הרוגים, שניים פצועים ולשני מטוסים שהתרסקו ועלו באש. החיל נקרא לדכא מרד נוסף בדרום מערב אפריקה בחודשים מאי-יולי 1922.

מזרח אפריקה

בדצמבר 1939 שלח המשנה למלך שמשל מטעם איטליה באתיופיה, למוסוליני דוח על אי מוכנותם המתמשכת של בעלות הברית במזרח אפריקה. נפילת צרפת ב-1940 עוררה את מוסוליני להצטרף למלחמה לצדה של גרמניה וכתוצאה מכך, הועברו כוחות של חיל האוויר האיטלקי לאתיופיה הכבושה כדי לבצע תקיפות על כוחות בעלות הברית לפני שהם יתוגברו. תקיפות אלה זכו לתגובה של בעלות הברית וב-13 במאי 1940, נשלחו טייסים של טייסת מס' 1 של חיל האוויר הדרום אפריקאי לקהיר כדי לקבל משלוח של 18 מטוסי גלוסטר גלדיאטור ולהטיסם דרומה לקניה ושם לבצע פעולות במזרח אפריקה. טייסת מס' 11 שהייתה מצוידת במטוסי "האוקר הארטביסט" (Hawker Hartebeests) הגיע לניירובי ב-19 במאי 1940 ואליה הצטרפה טייסת מס' 12 עם מטוסי היונקרס Ju 86 שלה ב-22 במאי 1940. איטליה הכריזה מלחמה ב-10 ביוני 1940 ולמחרת המטוסים של טייסת מס' 12 הובילו את ההתקפה האווירית הראשונה של חיל האוויר הדרום אפריקאי במלחמת העולם השנייה. במהלך כל המערכה היו מעורבים מספר רב של מטוסי החיל בקרבות אוויר עם מטוסי חיל האוויר האיטלקי (Regia Aeronautica) והגישו סיוע אווירי לכוחות הקרקע של צבא דרום אפריקה ושל בעלות הברית. בדצמבר 1940 כבר הפעיל החיל במזרח אפריקה עשר טייסות ו-34 גפים שהפעילו 94 מטוסים.
במהלך המערכה במזרח אפריקה יצר החיל טייסת של 4 מטוסי גלדיאטור ו-4 מטוסי הארטביסט לסיוע קרוב לכוחות הקרקע בפיקודו של מפקד עצמאי. כוח זה היה המבשר של חיל האוויר המדברי שפעל באופן אינטנסיבי בצפון אפריקה בשנים 1943 עד 1945. קרב האוויר האחרון בזירה התקיים ב-29 באוקטובר 1940 והכוחות האיטלקים נכנעו ב-27 בנובמבר. כוח מוקטן של חיל האוויר הדרום אפריקאי היה מוצב במזרח אפריקה למטרות סיור חופים עד מאי 1943.

המדבר המערבי וצפון אפריקה

טייסות הקרב, ההפצצה והסיור של חיל האוויר הדרום אפריקאי לקחו חלק פעיל מאוד במערכה בצפון אפריקה ובמערכה במדבר המערבי בשנים 1941 עד 1943. אחד ההישגים הידועים שלהם הייתה פעולתם של מטוסי ה"בוסטון" (Douglas A-20 Havoc) של הטייסות מס' 12 ו-24 שהפציצו מאות טונות של פצצות את כוחות הציר שדחפו את הארמייה השמינית לכיוון מצרים במהלך מבצע קרב גזאלה באמצע שנת 1942. מפציצים של החיל הטרידו בעקביות את כוחות הציר שנסוגו לכוון תוניסיה לאחר קרב אל-עלמיין השלישי. מטוסי ההפצצה הדרום אפריקאים של כנף מס' 223 של חיל האוויר המלכותי עזרו לחיל האוויר המדברי להשיג עליונות אווירית על חילות האוויר של הציר. מאפריל 1941 ועד מאי 1943 11 הטייסות של חיל האוויר הדרום אפריקאי הטיסו 33,991 גיחות והשמידו 342 מטוסי אויב.
התנאים בזירה לא היו אידיאלים, והטייסים והצוותים נדרשו לפעול תחת תנאים קשים. טייסים נשלחו לעיתים לחופשות בבית לאחר שצברו ניסיון, שבו מחופשתם לאחר כמה חודשים ונאלצו לצבור מחדש ניסיון בשימוש במטוסים שונים, בשיטות פעולה שונות ולפעול מבסיסים שונים. היו מקרים בהם טייסי קרב מנוסים נשלחו בסיבוב השני שלהם למדבר המערבי כטייסי הפצצה ונאלצו לגשר על חוסר הניסיון ועל העדרה של ההמשכיות. עם זאת, הטייסים הדרום אפריקאים רחשו כבוד ליריביהם, טייסי הלופטוואפה.
לטייסים הדרום אפריקאים היה את הכבוד להטיל את הפצצה הראשונה במערכה האווירית בכלל זירות המלחמה ביבשת אפריקה וכן את הפצצה האחרונה במערכה זו. הראשונה הייתה ב-11 ביוני 1940 במויאלי (Moyale) באתיופיה והאחרונה הוטלה על כוחות הארמייה הראשונה של הצבא האיטלקי בתוניסיה. הטייסים הדרום אפריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה תפשו מקום של כבוד ברשימת אלופי ההפלות של החיל במלחמת העולם השנייה, בניהם ג'ון פרוסט (John Frost) ומרמדיוק פאטלה (Marmaduke Pattle).

מדגסקר

עקב החשש מכיבוש יפני וכתוצאה מכך פעולות התקפיות באוקיינוס ההודי בקרבת נתיבי השייט לדרום אפריקה, האיץ יאן סמאטס את בעלות הברית לקיים פלישה מקדימה למדגסקר. לאחר ויכוחים ממושכים ודרישות חוזרות ונשנות של הגנרל דה גול, שדחף לפעולה של כוחות צרפת החופשית כנגד מדגסקר, הסכימו צ'רצ'יל וראשי מטות הצבא שתתבצע פלישה באמצעות צי חזק וסיוע אווירי נאות. במרץ ואפריל 1942 ביצע חיל האוויר הדרום אפריקאי טיסות סיור מעל אנטסירננה (עיר הנמל בצפון מדגסקר שנקראה אז דייגו סוארז - Diego-Suarez) ושלושה גפים של החיל שוחררו ממשימות הסיור הימי בחופי דרום אפריקה ונשלחו ללינדי (Lindi) שעל חופי טנזניה, בתוספת של 11 מפציצי טורפדו בריסטול בופורט ו-6 מפציצים קלים מרטין מרילנד כדי לבצע סיורים ממושכים וסיוע אווירי קרוב לטובת הקרב על מדגסקר ("מבצע שריון מגן" - Operation Ironclad).
במהלך התקיפה האמפיבית/אווירית המשולבת שבוצעה על ידי הצי המלכותי הבריטי וחיל האוויר המלכותי הבריטי ב-5 במאי, תקף חיל האוויר של צרפת של וישי את כוחות הצי הפולשים, אך הוא נוטרל על ידי מטוסי זרוע האוויר של הצי המלכותי שהמריאו משתי נושאות מטוסים. המטוסים הצרפתים שלא הושמדו נסוגו וטסו לשדות תעופה בדרום האי. כאשר שדה התעופה הראשי בדייגו-סוארז היה בטוח (ב-13 במאי 1942), טסו אליו 34 מטוסי חיל האוויר הדרום אפריקאי מלינדי. בספטמבר 1942 לקחו כוחות הקרקע של צבא דרום אפריקה שהוקצו לפלישה, חלק בכיבוש חלקו הדרומי של האי בתמיכתו של חיל האוויר הדרום אפריקאי. במהלך כל המבצע, שהסתיים ב-4 בנובמבר 1942, פעלו מטוסי החיל ב-401 גיחות כשטייס אחד נהרג בקרב, אחד נהרג בתאונה ואחד מת ממחלה. שבעה מטוסים אבדו כאשר רק אחד מתוכם אבד כתוצאה מפעולה קרבית.

המערכה באירופה ובזירות נוספות

בסוף 1943 היו לחיל האוויר הדרום אפריקאי שתי כנפיים ו-16 טייסות במזרח התיכון ובצפון אפריקה שבהן שירתו 8000 איש. עם סיומה של המערכה בצפון אפריקה השתנו תפקידיו של החיל והוא התמקד יותר במשימות הפצצה ומשימות קרב-הפצצה בשונה ממשימות הקרב שבהן לקח חלק במדבר.
חמש טייסות של החיל הוקצו לטובת סיוע לפלישה לסיציליה ביולי 1943. טייסת מס' 1 ביצעה משימות סיור ותקיפה על חופי האי ביום הפלישה (מבצע האסקי Operation Husky), טייסות מס' 2, 4, ו-5 ביצעו משימות קרב-הפצצה במהלך הלחימה בפנים האי, טייסת מס 30 (שפעלה כטייסת מס' 223 של חיל האוויר המלכותי) ביצעה משימות הפצצה קלות ממלטה וטייסת מס' 60 הייתה אחראית על ביצוע משימות צילום בכל רחבי סיציליה. עם סיום הפלישה הועברו עוד שלוש טייסות לאי וכל שמונה הטייסות הועסקו בסיוע בפלישה לאיטליה: טייסות מס' 12 ו-24 קיבלו את האחריות לבצע משימות הפצצה בינוניות ל"ריכוך" מטרות האויב טרם הפלישה וטייסת מס' 40 ביצעה משימות צילום. טייסת מס' 1 ביצעה משימות קרב ביום הנחיתה ב-3 בספטמבר 1943 וטייסות מס ' 2 ו-4 טסו במשימות ליווי לכוחות הפצצה.
בהמשך השתתפו כנפיים מס' 2, 3 ו-7 בשחרורה של איטליה בין השנים 1943–1945, כנף מס' 7 נתנה סיוע לכוחות פרטיזנים ביוגוסלביה בשנים 1943–1944, כמה טייסות של החיל השתתפו במסגרת "חיל האוויר הבלקני" (Balkan Air Force) במבצעים בהונגריה, רומניה ואלבניה בשנים 1944–1945. כנף מס' 2 השתתפה בסיוע האווירי למרד ורשה באוגוסט-ספטמבר 1944 ובאותה שנה השתתפה במערכה לשיחרור יוון. שתי טייסות ביצעו משימות סיור לאורך נתיבי השייט לחופי מערב אפריקה ומצר גיברלטר וכוח נוסף של החיל השתתף בפלישת בעלות הברית לדרום צרפת (מבצע דרגון בקיץ 1944).

מלחמת הגבול

בין השנים 1966 עד 1989 לקח חיל האוויר הדרום אפריקאי חלק במלחמת הגבול, שהתרחשה בחלקה הצפוני של דרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) ובאזורים הסמוכים. בשלבים הראשונים הגיש החיל סיוע אווירי לפעולות המשטרה כנגד ארגון העם של דרום-מערב אפריקה (SWAPO), שנלחם לסיום השליטה הדרום אפריקאית בדרום מערב אפריקה. תדירותן של הפעולות עלתה כאשר כוחות ההגנה של דרום אפריקה לקחו את האחריות לניהול המלחמה ב-1974.
החיל הגיש סיוע אווירי לצבא במערכה באנגולה בשנים 1975–1976 וביצע פעולות רבות מעבר לגבול כנגד בסיסי SWAPO באנגולה ובזמביה החל משנת 1977. לפחות שני מטוסי מיג-21 של חיל האוויר של אנגולה הופלו על ידי מטוסי מיראז' F1 של טייסת מס' 3 של החייל ב-1981 וב-1982. החיל היה גם פעיל מאוד במסגרת המערכה באנגולה בשנים 1987–1988, לפני חתימת הסכם השלום שסיים את המלחמה ארוכת השנים.

התמודדות עם האמברגו

ביולי 1964 חתמה דרום אפריקה עם חברת טומסון (Thomson-CSF) האמריקנית, על חוזה לאספקת טילי קרקע אוויר במקום הזמנה לאספקת טילי בלאדהאונד (Bristol Bloodhound) שממשלת בריטניה סירבה לשלוח. היו אלה טילי הקרוטייל (Crotale) שהיו בשימושה של טייסת הנ"מ מס' 120 החל מ-1970 ועד לסוף שנות השמונים. בין השנים 1978 עד 1993 ייצרה דרום אפריקה שישה כלי נשק גרעיניים לשיגור דרך האוויר. האמברגו הבינלאומי על נשק שהוטל על משטר האפרטהייד גרם לכך שהחייל לא יכול היה לקבל מטוסי קרב מודרניים שיוכלו להתמודד עם מטוסי הקרב הסובייטים ובעיקר עם מטוסי המיג-23 הקובנים שנכנסו לזירה בשלב זה של מלחמת הגבול. דרום אפריקה שיתפה פעולה עם ישראל, פיתחה את מטוסי ה"צ'יטה" על פי מטוסי הכפיר הישראלים ובהמשך קיבלה מטוסי כפיר שהוצאו משירות בחיל האוויר הישראלי. מידע זה הוכחש בתוקף הן על ידי ישראל והן על ידי דרום אפריקה.
החל משנת 1990, כאשר האיום החיצוני נחלש, כוחו המבצעי של חיל האוויר הדרום אפריקאי צומצם. בשלב הראשון הוצאו מהשירות כמה סוגי מטוסים כמו מסוקי הקנברה (Canberra B(1)12), הסופר פרלון והווסטלנד וואספ (Westland Wasp) ומטוסי הקודו (Kudu) ומטוסי ה- Piaggio P.166. צעדים נוספים להקטנת כוחות של החיל כללו את הקטנת פעילותו של הבסיס בפורט אליזבת ואת סגירתן של 8 טייסות.

אחרי 1994

אחרי הבחירות הרב-גזעיות הראשונות בדרום אפריקה שנערכו ב-1994, הפך חיל האוויר הדרום אפריקאי חלק מכוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה (SANDF). החיל נחשב כיום לאחד מחילות האוויר האפקטיביים ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, למרות הקיצוצים בגודלו שבוצעו בעקבות סיום מלחמת הגבול. הקיצוצים התקציביים שבוצעו גרמו לכמה מגבלות מבצעיות שנבעו מאובדנם של צוותי אוויר מנוסים. נעשה מאמץ להכניס לשירות כלי טיס חדישים כמו מטוסי הJAS-39 גריפן, מטוסי הוק (BAE Systems Hawk), מסוקי רויפלק (Rooivalk), מסוקי A-109 ומסוקי הלינקס (Lynx). ביטול הזמנתם מטוסי התובלה איירבוס A400M מנע את יכולת התובלה האווירית שנדרשת למבצעים בתחומי דרום אפריקה, במרחב וביבשת. כיום מתמצה יכולת הקרב של החיל במטוסי הגריפן ובמסוקי הרויפלק. שעות הטיסה של מטוסי הגריפן יקרות וכדי לחסוך בהם ולשמור על כשירותם של טייסי הגריפן, הם מבצעים טיסות אימון על מטוסי ההוק, ששעת הטיסה שלהם זולה יותר, כאשר תא הטייס שלהם הותאם למאפיינים של הגריפן. מספרם של טייסי הגריפן הוא כעת סודי, עם זאת מטוסי הגריפן מוכנסים כעת לסבב אחסנה כדי לנצל את שעות הטיסה המוגבלות על פני כל צי המטוסים. הקיצוצים התקציביים גרמו גם לקרקוע מסוקי ה-A-109.

דרגות

בשנת 2002 שונו דרגות החיל לאחר שהיו מקבילות לאלה של הצבא. השינוי בוצע כדי להתאים את סולם הדרגות לסטנדרטים הבינלאומיים של חילות אוויר.

כוח אדם

נכון ל-31 במרץ 2012 מונה כוח האדם של חיל האוויר הדרום אפריקאי 11,245 איש בשירות קבע ו-831 איש בשירות מילואים.
כוחות המילואים של החיל הם מאגר של אנשי מילואים שלפי הצורך מתגברים את היחידות הסדירות כבודדים. כל המקצועות מיוצגים בכוח המילואים, כולל טייסים. שירות המילואים הטריטוריאלי של החיל (Air Force Territorial Reserve) מורכב מ-9 טייסות של כלי טיס פרטיים שמופעלים על ידי טייסים במילואים במסגרת החיל ומבצעים משימות תובלה קלות ומשימות תצפית.

יד הזיכרון של החיל

יד הזיכרון של חיל האוויר הדרום אפריקאי (South African Air Force Memorial) הוא אתר זיכרון לטייסי ולחיילי החיל שנהרגו או מתו בעת שירותם בגיס התעופה הדרום אפריקאי (SAAC) ובחיל האוויר הדרום אפריקאי (SAAF) מאז 1915 ועד היום. האתר ממוקם בסווארטרופ (Swartkop) ליד פרטוריה.

מוזיאון החיל

מוזיאון חיל האוויר הדרום אפריקאי (South African Air Force Museum) משמש אכסניה למוצגים הקשורים להיסטוריה של החיל. הוא מתפרס בשלושה אתרים: בסווארטקופ (Swartkop), בקייפטאון ובפורט אליזבת. האתר בסווארטקופ הוא הגדול משלושתם ובו נמצאים לפחות חמישה האנגרים ובהם כמה מטוסים צ'יטה וסימולטור טיסה של מטוס צ'יטה.

צוות האווירובטיקה

צוות האווירובטיקה של החייל (Silver Falcons) מתאמנים בבסיס החיל לאנגבאווג (Langebaanweg) ליד קייפטאון. הצוות משתמש במטוסים פילטוס (Pilatus PC-7 Mk II Astra), מטוס האימון הבסיסי של החיל במבנה של 5 מטוסים. מטרות התצוגות הם: שיפור תדמית החיל, עידוד מתגייסים והגברת הגאווה הלאומית בציבור.