google/wiki40b huggingface dataset:
סלץ (בלארוס)

תולדות היישוב

הכפר נזכר לראשונה בסוף המאה ה-14, ובסוף המאה ה-15 הוקמה בו כנסייה. בהמשך הוענק הכפר כמתנה לבני משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1921, בעקבות הסכם ריגה, נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי סלץ

קהילה יהודית מתועדת בכפר מראשית המאה ה-17, ובתחילה היו בני הקהילה כפופים לקהילת בריסק. במהלך המאה ה-17 נערכו ביישוב מספר כינוסים מטעם ועד ארבע הארצות. הכפר ידוע בעיקר בשל היוולדו של הגאון מווילנה במקום.
בסוף המאה ה-19 עזבו את היישוב רבים מיהודיו, והגירה זו התגברה לאחר מלחמת העולם הראשונה. בין מלחמות העולם נותרו בכפר כ-250 יהודים.
ב-23 ביוני 1941, יום לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת אות מזהה, החרמת רכוש, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך ביצוע מעשי התעללות בעובדים.
ב-25 במאי 1942 גורשו כל יהודי היישוב לגטו ברזה קרטוסקה, וממנו שולחו ב-15 ביולי 1942 לאתר ההרג ברונה גורה. יהודים מעטים שעוד הושארו בגטו זה נרצחו ביום 15 באוקטובר 1942.
פיליפ קרסנטי

פיליפ קרסנטי (בצרפתית: Philippe Karsenty; נולד ב-25 ביוני 1966) הוא איש עסקים, פוליטיקאי ואיש תקשורת יהודי-צרפתי. ידוע בעיקר בזכות טענתו כי הקלטת המתארת את מותו לכאורה של הילד הפלסטיני מוחמד א-דורה היא מזויפת, וניצחונו בבית המשפט בתביעות דיבה בעקבות טענה זו.

קורות חיים

קרסנטי נולד באיסי לה מולינו (Issy-les-Moulineaux) שברמות הסן, בן למשפחה יהודית שהיגרה לצרפת ממרוקו. בשנות ה-20 לחייו הקים חברה למסחר במניות בבורסה של פריז ועבד כברוקר עד 1997. ב-1996 הקים חברה לייעוץ עסקי. 
בשנת 2000 רץ לפרלמנט הצרפתי כמועמד המזוהה עם הימין-מרכז, אך הפסיד לניקולא סרקוזי. בשנת 2008 נבחר לסגן ראש העירייה של ניי-סיר-סן. ב-2012 הוא מתכנן לרוץ שוב למועצה המחוקקת, בתור מועמד המייצג עמדות ימין, כנגד המועמד של מפלגת האיחוד למען תנועה עממית של סרקוזי, ב"מחוז" של אזרחים צרפתיים החיים מחוץ לצרפת.

פרשת מוחמד א-דורה

קרסנטי פרץ לתודעה הציבורית ברחבי העולם ב-2004 כאשר נתבע על הוצאת דיבה בידי רשת הטלוויזיה הצרפתית France 2 אחרי שהאשים את הרשת בשידור קלטת מבוימת המראה לכאורה את מותו של ילד פלסטיני בן 12, מוחמד א-דורה, בזמן קרב יריות ליד צומת נצרים ברצועת עזה בשנת 2000. קרסנטי הפסיד בתביעה באוקטובר 2006‏ אך ערער על פסק הדין. הערעור התקבל על ידי בית המשפט לערעורים של פריז במאי 2008 כאשר France 2 סירבה להציג את הסרט המלא מאותה תקרית. רשת France 2 ערערה על הזיכוי בפני ה-Cour de cassation, הערכאה הגבוהה ביותר לערעורים משפטיים בצרפת. קרסנטי זכה בתביעה גם כנגד ערוץ Canal+, ששידר תוכנית המגינה על שארל אנדרלן, הכתב שדיווח על מותו של א-דורה באותה תקרית. קרסנטי טען שהתוכנית מוציאה עליו דיבה בכך שהתעלמה מעובדות המקרה, ובפרט מפסיקת בית המשפט. בעקבות שני ניצחונות אלה, הטענה כי קלטת א-דורה מבוימת או מזויפת זכתה לחיזוק רב. בעקבות זאת, ייסד קרסנטי את חברת Media Ratings העוסקת בביקורת התקשורת על הטיות פוליטיות. ב-2012 ביטל בית המשפט לערעורים את זיכויו של קרסנטי והחזיר את הדיון לבית המשפט לערעורים של פריז. ב-26 ביוני 2013 הרשיע סופית בית המשפט לערעורים של פריז את קרסנטי בלשון הרע וגזר עליו קנס של 7,000 אירו.
מודל האטום של בוהר

מודל האטום של בוהר הוא מודל של מבנה האטום שהציע נילס בוהר בשנת 1913. זהו פיתוח של המודל הפלנטרי של האטום. כמו במודל הפלנטרי, האטום מתואר כגרעין הטעון מטען חשמלי חיובי, שמסביבו מסתובבים אלקטרונים במסלולים סגורים. התוספת של בוהר הייתה כי לא כל מסלול אפשרי, אלא רק מסלולים שבהם התנע הזוויתי של האלקטרונים מהווה כפולה שלמה של קבוע פלאנק המצומצם (המסומן לרוב ב-). מעבר האלקטרון בין מסלול למסלול (כלומר בין רמות אנרגיה) הוא מיידי ומלווה בפליטה או בבליעה של פוטון - מנה (קוונטה) של קרינה אלקטרומגנטית.
הצלחת המודל נבעה בעיקר מהסברתו את נוסחת רידברג לחישוב קווי הפליטה, אף על פי שהנוסחה אוששה זה מכבר בניסוי, היא לא הוסברה תאורטית עד לפרסום מודל האטום של בוהר. כמו כן הסביר המודל את יציבות האטום (אי-הסברת העובדה הזו היא אחד החסרונות הגדולים של המודל הפלנטרי).
המודל מציג באופן פשטני את אטום המימן. הוא אינו נותן חיזוי מדויק למבנה של מולקולת המימן, שבה יש שני אטומים, ולא למבנה של אטומים כבדים יותר ואינו מחשיב תיקונים כמו המבנה הדק והמבנה העל-דק. המודל יכול להיחשב כאומדן של אטום המימן בהקשר הרחב והמדויק הרבה יותר במכניקת הקוונטים. עקב פשטותו, הוא נלמד בבתי"ס תיכוניים כחלק מפרק פיזיקה מודרנית בתוכנית-הלימודים בפיזיקה (רמת 5 יחידות-לימוד), וכן במסגרת מבוא ראשוני למכניקת הקוונטים באוניברסיטה.

היסטוריה

בתחילת המאה ה-20 הראו ניסויים שערכו ארנסט רתרפורד ואחרים כי האטום מורכב מגרעין הטעון במטען חיובי ומוקף אלקטרונים הטעונים במטען שלילי. בהתחשב בנתונים אלה, טבעי לחשוב על מודל דוגמת המודל הפלנטרי, בו האלקטרונים סובבים את הגרעין, אולם במודל זה ישנם מספר קשיים קריטיים שמונעים את קבלתו. הבעיה הגדולה מכולן היא אי-יציבותו של האטום על-פי מודל זה, בגלל העיקרון שקובע שמטענים המואצים (דוגמת האלקטרונים המסתובבים) פולטים קרינה אלקטרומגנטית ומאבדים אנרגיה על ידי כך. אם המודל הפלנטרי היה נכון, היה על האלקטרון להסתובב במסלול שרדיוסו הולך וקטן עד להתנגשות עם הגרעין. חישובים מראים שהתנגשות זו הייתה צריכה לקרות תוך חלקיקי שנייה (ראו פירוט של החישובים בערך המודל הפלנטרי), אך אנו עדים בכל זאת לכך שהחומר אינו קורס אל תוך עצמו.
זאת ועוד, המודל הפלנטרי אינו מסביר את ספקטרום הפליטה הנפלט מאטומים מעוררים חשמלית. בסוף המאה ה-19 הראו ניסויים שלכל סוג חומר יש ספקטרום פליטה ייחודי (רק אורכי גל מסוימים נפלטים מכל יסוד - הספקטרום הוא בדיד, כלומר קוונטי). המודל הפלנטרי אינו מסביר זאת.
על-מנת להתגבר על קשיים אלה הציע נילס בוהר ב-1913 תיקונים למודל הפלנטרי, המודל המשופר נודע היום בשם מודל האטום של בוהר.
גרגורי בוינגטון

חייו

בוינגטון נולד וגדל באיידהו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הנדסה באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל ועבר קורס קציני מילואים בצבא ארצות הברית. בשנת 1934 סיים את לימודיו, הוסמך כמהנדס והוצב כקצין בדרגת סגן ביחידת תותחני חוף.

קריירה צבאית

בשנת 1935 עבר לחיל הנחתים ושובץ כקצין מילואים. בשנת 1937 הוסמך כטייס קרב בחיל הנחתים והתגייס לשירות קבע בחיל. בשנת 1941 התנדב לשרת בטייסת הנמרים המעופפים שבפיקוד קלייר שנו ולחם כנגד היפנים. לאחר המתקפה על פרל הארבור עזב את הטייסת ושב לשורות חיל הנחתים בדרגת מייג'ור ושימש כקצין המבצעים של טייסת 122 וכמפקד טייסת 112 של החיל. בספטמבר 1943 מונה למפקד טייסת חיל הנחתים 214 שנודעה בכינוי הכבשה השחורה, טייסת F4U קורסייר. הטייסת בפיקודו הצטיינו בקרבות בזירת האוקיינוס השקט. בוינגטון הפיל 26 מטוסים בקרבות אוויר ואנשיו סיפקו סיוע צמוד לכוחות הנחתים שלחמו על הקרקע. בשנת 1944 הופל מטוסו במהלך משימה מעל רבאול ונפל בשב היפני. הוא שוחרר בתום המלחמה. על גבורתו עוטר בוינגטון במדליית הכבוד ובצלב הצי. הוא פרש מן החיל בדרגת קולונל בשנת 1947.
בשנת 1988 נפטר ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
SPIE

SPIE‏ (The International Society for Optical Engineering) היא אגודה מדעית בינלאומית להנדסה אופטית.

אודות

האגודה הוקמה בראשון ביולי 1955 בקליפורניה כ-Society of Photographic Instrumentation Engineers. בשנת 1964 שונה שמה ל-Society of Photo-Optical Instrumentation Engineers. בשנת 1981 שונה שם האגודה ל-SPIE—The International Society for Optical Engineering ומשנת 2007 היא מתקראת SPIE. נכון ל-2011 באגודה חברים יותר מ-180,000 אנשים מ-170 מדינות. 
האגודה מפעילה את SPIE Digital Library, ספרייה וירטואלית ובה יותר מ-313,000 מאמרים בנושאים הקשורים לפעילות האגודה.
האגודה מחזיקה הוצאה לאור בשם SPIE Press אשר מוציאה ספרות מקצועית בנושאים שונים הקשורים לפעילות האגודה. כמו כן היא מפרסמת מגזין, היוצא ארבע פעמים בשנה בשם SPIE Professional Magazine. כמו כן האגודה מוציאה לאור מספר כתבי עת מקצועיים, בהם: Optical Engineering, Journal of Electronic Imaging, Journal of Biomedical Optics, Journal of Micro/Nanolithography, MEMS, and MOEMS, Journal of Photonics for Energy, Journal of Applied Remote Sensing, Journal of Nanophotonics ו-SPIE Letters Virtual Journal. 
כמו כן האגודה מעניקה מספר פרסים, בהם: George W. Goddard Award, President's Award, Gold Medal of the Society Award, SPIE Technology Achievement Award, Dennis Gabor Award ו-Chandra S. Vikram Award in Metrology. האגודה מקיימת כנסים, תערוכות, השתלמויות לימודיות ומפגשים מקצועיים ברחבי העולם.
איוואן אבאזאסדזה

איוואן אבאזאסדזה (בגאורגית: იოანე აბაზასძე) היה לורד גאורגי בימי הביניים מבית אבאזאסדזה, שהיה האריסתווי ("דוכס") של כארתלי בתקופת שלטונו של בגרט הרביעי (1027-1072). 
בגרט הרביעי ירש את המלוכה מאביו כשהיה בגיל 9. אימו, מרים מוספוראקאן, מונתה לפיכך לעוצרת הממלכה. בתקופה זו החזיק אבאזאסדזה מקום חשוב בממשלה האריסטוקרטית של מרים. יחד עם ליפריט בר'וואשי, הוא הביא לתבוסתו של אל-פאדל הראשון איבן מוחמד מבית שאדאדיד, אמיר גנג'ה (1030), ושיחרר את מצודת בירטוויסי מידי ג'עפר, אמיר אמירות טביליסי (1032). 
כשהסתיימה תקופת הכהונה של מרים כעוצרת הממלכה הגביל בגרט את השפעתם של אצילי הממלכה. איוואן וארבעת אחיו פרשו והפכו לאופוזיציה וביצעו מרידה כנגד בגרט. אלא שמרידה זו נכשלת ובגרט אסר את איוואן ושלל ממנו את תאריו האציליים, והעביר את תואר הדוכס לליפריט בר'וואשי.
המדונה של פורט ליגאט

תיאור היצירה

היצירה מתארת את המדונה והילד. בדמותה של המדונה צייר דאלי את רעייתו גאלה. על ברכי המדונה יושב ישו הפעוט. בשתי הדמויות מצוירים חרכים רבועים דרכם ניתן לראות את הים שמאחוריהם. בגירסת 1950 בתוך גופו של ישו מצויר לחם הקודש הנוצרי. 
ברקע התמונה ניתן לראות את חוף פורט ליגאט שבקטלוניה.
לרגלי המדונה סמלים נוצריים שונים ובהם מסמרים, דגים, קונכייה וביצה. בגירסת 1949 מופיע לרגלי המדונה קיפוד ים, ואילו בגירסת 1950 מופיעים לצידה מלאכים וכן קרנף.
כיכר החלומות

עלילה

הסרט מציג חיי שכונה דרומית קשת יום בתל אביב שבמרכזה פעל בעבר בית קולנוע שריכז את חיי התרבות ובעיקר את חלומות תושבי המקום.
בערב יום השנה למותו של מוריס מנדבון, בעל בית הקולנוע במקום, חולם בנו ניסים (ניר לוי) חלום שבו מצווה עליו אביו המנוח לפתוח מחדש את בית הקולנוע אותו סגר לפני 25 שנה. בעקבות כך, מחליטים האחים מנדבון, ניסים וג'ורג' (שרון רג'יניאנו), למרות התנגדותה של סניורה, אמם (יונה אליאן), להקרין במקום את הסרט ההודי הקלאסי "סאנגם", בכיכובו של אליל הקולנוע ההודי ראג' קאפור. אך לפני כן עליהם לחפש ולחקור מי מחזיק בעותק הנדיר של הסרט. כל תושבי השכונה נסחפים אל ההרפתקה, שבמהלכה האחים מגלים פרטים שלא ידעו על המשפחה ועל עברם.
קרחון דייל

גילוי הקרחון

הראשונים שהגיעו אל הקרחון היו פ. ר. ברוק (F.R. Brooke) וברנרד מ. גאן (Bernard M. Gunn), חברי הקבוצה הניו זילנדית של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956-1958. 

מתן השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1963, והוא נקרא על שם רוברט ל. דייל (Robert L. Dale), מצי ארצות הברית, שהיה הקצין האחראי של טייסת VX-6 בעת שהיית החורף שלה בתחנת מקמרדו ב-1960.
רותקה לסקר

רותק'ה לסקר (בפולנית: Rutka Laskier; ‏1929–1943) הייתה נערה יהודיה שנספתה בשואה. התפרסמה ביומן שכתבה ובו תעדה שלושה חודשים מחייה בהם שהתה בגטו בנדין.

ביוגרפיה

רות (רותק'ה) לסקר נולדה בעיר החופשית דנציג שבצפון פולין. אביה, יעקב, עלה ב-1917 לארץ ישראל אך חלה ושב לפולין שם נישא לדבורה (דורק'ה) לבית המפל ונולדו להם שני ילדים: רות (רותקה) ויואכים (הניוש). משפחתה הייתה מבוססת: האב עבד בבנקאות  והסב היה שותף בחברה שבבעלותה הייתה טחנת קמח גדולה. בתחילת שנות ה-30 עברה משפחתה לבנדין שבדרום פולין, משם הגיעה משפחת הורי אביה. במהלך מלחמת העולם השנייה אולצה משפחת לסקר, יחד עם שאר יהודי בנדין, לעבור לגטו בנדין.
ב-1943, בעת שהעיירה הייתה תחת הכיבוש הנאצי, כתבה לסקר יומן שתיעד שלושה חודשים בחייה. היומן נתפרסם רק בשנת 2005.
באוגוסט 1943 שולחה כל המשפחה למחנה ההשמדה אושוויץ. עד 2008 הייתה קיימת הסברה כי לסקר הומתה בתאי הגזים יחד עם אמה ואחיה הצעיר מיד עם הגעתה לאושוויץ, אולם ב-2008 פורסמה עדות של חברתה לבלוק באושוויץ, זופיה מינק, בה התברר כי לסקר שהתה כאסירה באושוויץ עד אשר חלתה בכולרה בהתפרצות של המגפה בדצמבר 1943. מינק העידה כי נשאה את לסקר, שעדיין הייתה בחיים, על גבי מריצה אל תאי הגזים. לסקר ביקשה ממנה לקחת אותה אל הגדר החשמלית כדי שתוכל להתאבד, אולם שומר אס אס שליווה אותן מנע זאת ממנה.
אביה של לסקר היה בן המשפחה היחיד ששרד את השואה. לאחר המלחמה עלה לישראל, נישא מחדש ונולדה לו בת, זהבה שרץ. האב, שנפטר ב-1986, לא סיפר לה על משפחתו הקודמת עד שמלאו לה 14 וגם לאחר מכן לא הוסיף מידע רב אודות המשפחה שנספתה בשואה. על קיום היומן נודע לה רק ב-2006 לאחר שפורסם בחוץ לארץ.

היומן

לסקר כתבה את היומן במשך שלושה חודשים; מינואר 1943 ועד אפריל באותה שנה. שלושה חודשים לפני הגירוש לאושוויץ שהתרחש ב-1 באוגוסט. ביומן, שנכתב במחברת לימודים, היא חשפה את עולמה הרגשי של נערה מתבגרת ותיארה את האכזבות והאימה תחת הכיבוש הנאצי בצד התפתחות של אהבות ראשונות.

גילוי היומן ופרסומו

היומן נשמר במשך 62 שנים על ידי סטניסלבה ספינסקה, פולניה שהייתה בזמן המלחמה נערה מעט מבוגרת מלסקר. משפחתה של ספינסקה התגוררה בבנדין ופונתה מביתה כדי לאפשר את יצירת הגטו. ספינסקה נכנסה לגטו מדי פעם כדי לראות מה עלה בגורל בית המשפחה ונפגשה עם רותק'ה לסקר שמשפחתה התגוררה בגטו באותו בית. בין הנערות נוצרו קשרי חברות ולסקר סיפרה לה על היומן. הן קבעו מקום מחבוא בבית שבו אמורה הייתה לסקר להסתיר את היומן לפני שתגורש. לאחר חיסול הגטו, שבה ספינסקה למקום, מצאה את היומן במקום המסתור ושמרה אותו אצלה כמזכרת אישית.
רק ב-2005 שוכנעה ספינסקה על ידי אחיינה לחשוף את היומן. העתקו נמסר לאדם שידלובסקי מקרן "יונה" בבנדין המשמרת אתרים יהודים בעיר. מציאת היומן זכתה חיש מהר לפרסום באזור וב-2006 הוציאה עיריית בנדין את היומן כספר בפולנית והעיתונות הפולנית הדביקה ללסקר את הכינוי "אנה פרנק הפולנית". ב-2007 הוציא מוסד יד ושם את היומן בתרגום לאנגלית ולעברית תחת השם, "דפי רותק'ה". ביוני 2007 מסרה ספינסקה בטקס חגיגי את היומן המקורי למשמרת ביד ושם. ב-2008 הפיקה רשת BBC האנגלית סרט אודות סיפורו של היומן.
אברהם אנקווה

ביוגרפיה

נולד בשנת 1807 בעיר סלא שבמרוקו למרדכי אנקווה, שכיהן לתקופה כנשיא הקהילה היהודית בעיר. אחד מאבותיו הוא רבי אפרים אנקאווא (1442-1354),  שנס מספרד בעקבות גזירות קנ"א והתיישב בצפון אפריקה. אחד מקרובי משפחתו הוא ר' רפאל אנקאווא, שלימים כיהן בתור הרב הראשי של מרוקו.
הרב אנקאווא למד בישיבה של הרב רפאל ביבאס בסלא וכיהן לתקופה כדיין בעיר, אז זכה למוניטין כפוסק. בסביבות שנת 1838 נסע לליבורנו שבדרום איטליה, כדי להביא לדפוס כמה מספריו הראשונים, בהם "זכור לאברהם" (ליבורנו, 1839) על דיני טרפות. ייתכן שכחלק ממסע זה ביקר בארץ ישראל, שם יצא לאור ספרו "חקת הפסח" (ירושלים, ה'תר"ג) על ההגדה של פסח, אך כנראה לא שהה שם זמן רב. בכתביו הביע פעמים רבות שאיפה לעלות ולהתיישב בארץ ישראל. לאחר חזרתו לצפון אפריקה נסע בין ערים שונות במרוקו ובמערב אלג'יריה, ואסף ספרים וכתבי יד, ששימשו לו כמקורות נוספים לעבודותיו ההלכתיות. 
בשנת 1850 שכנע הרב אנקאווא נערה יהודייה שהתאסלמה לחזור לדתה. בעיני השלטון היה זה פשע חמור להחזיר אדם שהתאסלם לדתו הקודמת, ועקב כך חייו של הרב אנקאווא היו בסכנה והוא נאלץ להמלט ממרוקו לאלג'יריה. תחילה הגיע לתלמסאן, שם לימד תורה למספר תלמידי חכמים שלימים היו רבנים בולטים בעיר, בהם הרב חיים בלייח, הרב נתן אסייג, הרב מסעוד בן יצו והרב מסעוד בן סוסאן. כעבור שלוש שנים עבר למסכרה (אל-מעסכר) שבצפון-מרכז אלג'יריה, ומונה לרב הראשי של העיר, תפקיד שמילא עד פטירתו. 
בשנת 1858 הודפס בליבורנו ספרו "זבחים שלמים", פרשנות על דברי הרמב"ם על הלכות שחיטה ובדיקה. בעקבות הספר התעורר פולמוס בינו לבין הרב משה סבעון מאוראן שחלק עליו במספר סוגיות. בעקבות הפולמוס פרסם את הקונטרס "טהרת הכסף" (ליבורנו, 1860), שזכה להסכמות של רבנים מאלג'יריה, מרוקו, תוניסיה, ארץ ישראל וצרפת, בו הביא את ההשגות של הרב משה סבעון ואת תשובותיו להם.
בשנת 1869 הוציא לאור את הספר "כרם חמר" (ליבורנו, ב' כרכים), בכרכו הראשון קובץ של 169 מהתקנות שתיקנו חכמי המערב במאה ה-18 וה-19 ובכרך השני "תקנות המגורשים מקאשטילייא", קובץ של התקנות שתיקנו רבני קסטיליה ופאס בין המאה ה-15 ל-18, וכן קיצור התקנות מאת ר' רפאל ברדוגו ואת פירושו של בנו ר' מימון להם. דרשותיו של הרב אנקאווא נאספו לספר "מלל לאברהם" (ליבורנו, 1875). כמה מספריו האחרים הם "חמר חדת ועתיק" (ליוורנו, תר"ט), "אוצרות החיים" (ליבורנו, תר"ד), "למודי ה'" (ליבורנו, תר"ח) ועוד. בנוסף הרב אנקאווא חיבר מספר סידורים לימי חול, שבת ומועדים שונים, אשר נפוצו מאוד בקרב קהילות ספרדיות סביב אגן הים התיכון ומערב אירופה, וחלקם בשימוש עד היום.
לוקמיה מיאלואידית חריפה

איבחון

הרמז הראשון לאבחנה של AML הוא בדרך כלל תוצאה לא תקינה של ספירת דם מלאה. בעוד עודף של תאי דם לבנים (לוקיוציטוזיס) הוא ממצא שכיח, ובמקרים מסוימים ניתן להבחין בתאי לוקמיה צעירים (בלסטים) בדם, AML יכול להופיע גם עם ירידה מבודדת בטסיות דם, תאי דם אדומים או אפילו עם ספירת תאי דם לבנים נמוכה (לוקופניה). בעוד שאבחנה משוערת של AML יכולה להיעשות על ידי בחינת משטח הדם ההיקפי כאשר ישנם בלסטים לוקמיים, האבחנה הסופית דורשת בדרך כלל שאיבת מח עצם נאותה וביופסיה, כמו גם שלילת אנמיה ממאירה (חסר ויטמין B12), חסר חומצה פולית וחוסר בנחושת.

בדיקות ציטוגנטיות

בדיקות ציטוגנטיות (בדיקות הבוחנות את השינוי הגנטי שחל בתאים הממאירים) של התאים החולים מאפשרות סיווג חדש נוסף וחשוב (הסיווג של ארגון הבריאות העולמי). לעיתים קרובות מוצאים שמקטעי DNA נעלמו או נוספו או שמספר הכרומוזומים בתאים הממאירים אינו תקין. הסיווג מאפשר לצפות את התגובה של המחלה לטיפול כימותרפי. שתי דוגמאות מיני רבות: ידוע למשל שלוקמיה בה ההפרעה הגנטית היא שחלוף של מקטעי DNA מכרומוזומים 8 ו 21 (מקטע שהיה בכרומוזום 8 עבר לכרומוזום 21 וההפך) היא לוקמיה שמגיבה בדרך כלל לטיפול כימותרפי קונסולידטיבי (מיצוב), בעוד שהפרעה גנטית שבה נמחק ונעלם מקטע כרומוזומלי בכרומוזום 7 אינה מגיבה לטיפול הכימותרפי הקונסולידטיבי.

הטיפול במחלה

ישנם מספר טיפולים שמטרתם ריפוי למחלת לוקמיה חריפה מיאלואידית. הטיפולים מבוססים על תרופות כימותרפואטיות. תרופות אלו הן חרב פיפיות, שכן הן הורגות את התאים הבריאים יחד עם התאים הסרטניים. הסכנה בטיפול זה היא פונקציה של המינון והתדירות שבהם הם ניתנים. מטרת הטיפול ההתחלתי המכונה אינדוקציה היא להביא קודם כל למצב של רמיסיה (רמיסיה קלינית - החלמה מתסמיני הלאוקמיה; רמיסיה מעבדתית - בתאים המושגים מאספירציה (שאיבה) מלשד העצם לא רואים את התאים הממאירים). אחרי הגעה למצב של רמיסיה ניתן טיפול שהורג את יתרת התאים הממאירים הנסתרים, המכונה consolidation therapy (אנגלית: טיפול המבסס את הריפוי).

הישנות המחלה

מפני שמחלת הלוקמיה היא מחלה של תאי גזע, כשהכימותרפיה משמידה את רוב התאים היא עלולה לא להשמיד תאי גזע "חצי בריאים" - תאי גזע שיש להם מוטציה פרה-לוקמית.  מוטציות מסוג זה מובילות לבסוף לרכישת מוטציות נוספות, ומכאן להישנות ולתקיפת החולה, גם אחרי החלמה . התקופה בין ההחלמה להישנות נקראת "remission", ובעברית - הפוגה. הישנות כזו של מחלה מכונה בלשון המקצועית "Relapse". במקרה של הישנות, הטיפול הוא בדרך כלל השתלת מח עצם, במידת האפשר. במקרים רבים לא ניתן לבצע טיפול זה, ובמצבים אלה יש לשקול השתתפות בטיפול מחקרי.
דוס

דוס הוא כינוי סלנג עברי ליהודי חרדי או דתי.

אטימולוגיה

האטימולוגיה למילה היא תוצאה מהגיית המילה "דתי" בהגייה אשכנזית-חסידית הנשמעת כ"דוסי", כאשר הד' נהגה בחולם והת' הרפויה נהגית כס', צורת היחיד של המילה איבדה את היו"ד.

שימוש וקונוטציה

הכינוי "דוס" הוא כינוי גנאי בעל אופי שלילי, המיוחס בעיקר לחרדים ולעיתים לדתיים-לאומיים.
לפעמים משמשת המילה לאופי נייטרלי או חיובי, דוגמה לכך ניתן למצוא בקיומם של מספר גופים ואתרי אינטרנט חרדים או דתיים המשתמשים במילה דוס כחלק אינטגרלי משמם. לדוגמה: אתר שידוכים "דוסידייט" (הלחם של דוס ודייט), אתר אירועים לדתיים "דוסילנד" (על משקל דיסנילנד), "דוסיבות" (מסיבות לציבור הדתי, הלחם של "דוסים" ו"מסיבות"), ההרכב הקומי אנדרדוס (על משקל אנדרדוג), אתר פרויקט ההסברה החרדי "דוסים", ודף הפייסבוק "דוסים מצייצים".

"דוס מחמד"

בעבר טבע אורי אורבך את הביטוי "דוס מחמד", המוכר גם כ"דתי מחמד". לדברי אורבך (בראיון ל-nrg) דוס מחמד "נוצר ככינוי גנאי לחילונים שמתגאים בחבר הדתי היחיד שלהם ומרגישים בכך שהם פתוחים וסובלניים. אבל הביטוי קם על יוצרו, שזה אני, וכיום משמש ככינוי לדתיים עצמם, תחליף ל"עלה תאנה". תרומתי הדלה לשיח הישראלי".
יהושע גוטמן

ביוגרפיה

גוטמן נולד בשמחת תורה תרנ"א (1890) בעיירה צ'אשניקי שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, ב"תחום המושב" היהודי). אביו, נתן לייב גוטמן, היה בעל מלאכה בעיירה.
למד בישיבת סלובודקה, אחר-כך ב"הישיבה הגדולה" של חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") שבעיר אודסה וב"קורסים למדעי המזרח" (כלומר, מדעי היהדות) מיסודו של הברון דוד גינצבורג בסנקט פטרבורג. (בשני המוסדות האחרונים היה חברו ללימודים של צבי וויסלבסקי, ובאחרון – של זלמן שזר. כן הכיר במהלך לימודיו את יחזקאל קויפמן, והיה לידידו הקרוב עד מותו.) בשנת 1910 נסמך לרבנות. כן למד באוניברסיטאות סנקט פטרבורג וברלין, שבה למד אצל אדוארד נוֹרְדן, אולריך פון וילָאמוֹביץ-מֶלֶנדוֹרְף (Wilamowitz-Moellendorff) ואדוארד מאייר. את הדיסרטציה, שלא פורסמה, כתב על קיסר רומא דיוקלטיאנוס באגדה הפגאנית, היהודית והנוצרית.
משנת 1916 ועד 1921 היה מורה באודסה. בשנת 1921 התמנה כמנהל הסמינר למורים של רשת "תרבות" שנוסד באותה שנה ליד הגימנסיה העברית בעיר וילנה (כעת בתחומי פולין), עם ד"ר שלום יונה טשרנא. ב-1923, זמן קצר לפני תום שנת הלימודים, נשלל רישיון מגוריו, בהיותו אזרח רוסי, והוא נאלץ לעזוב והתיישב בברלין.
ב-1925 הצטרף בברלין למערכת אנציקלופדיה יודאיקה שראה אור בהוצאת אשכול, וכתב עבורן מאות ערכים במדעי היהדות. כמו כן היה מרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בעיר.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל. בארץ היה תחילה למורה בבית הספר הריאלי בחיפה, ולאחר מכן כיהן כמנהל בית המדרש העברי למורים ע"ש דוד ילין בבית הכרם, עד 1949.
משנת 1942 ועד 1953 כיהן במערכת האנציקלופדיה מקראית, ומ-1946 עד 1961 היה עורך מקצועות מדעי היהדות באנציקלופדיה העברית. ב-1954 ייסד עם משה שְוָובֶּה את כתב העת ללימודים קלאסיים "אשכולות", ולאחר פטירתו של הלה ב-1956 היה לעורכו היחיד.
בשנת 1950 התמנה כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1958 היה לפרופסור לתולדות עם ישראל בתקופה ההלניסטית. לימד את הספרות ההלניסטית היהודית באוניברסיטה עד פרישתו ב-1961.
עבודתו המרכזית רוכזה בספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" (1958, 1963), הדן בראשיתה של ספרות זו. החוקר משה דוד הר מציין כי "למדנותו הרחבה של גוטמן הן במדעי היהדות והן בלימודים הקלאסיים אפשרה לו להרים תרומה משמעותית להבנתה של התקופה ההלניסטית בתולדות עם ישראל ובספרותו. הוא הציע תובנות מקוריות בנוגע לעניינם של הפילוסופים היוונים ביהדות, שהיה מרכיב חשוב בהתפתחותה של ההלניסטיות היהודית".
בדצמבר 1958 העניק לגוטמן פאולוס מלך יוון את אות גאורגיוס הראשון, על תרומתו בחקר התרבות היוונית ובקשריה עם התרבות היהודית.
כיהן כנשיא אגודת "ישראל–יוון" מראשיתה.
בשנת תשי"ט-1959 זכה בפרס ירושלים לחכמת ישראל, על החלק הראשון של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית": "היהדות וההלניות לפני תקופת החשמונאים".
נפטר בבית החולים הדסה בירושלים בנובמבר 1963, לאחר מחלה קצרה. בן 73 במותו. נטמן בהר המנוחות.
הותיר אישה, בטינה (1907, ברלין – 2001, ירושלים), ושני בנים, יאיר ונתנאל.
כחודש לאחר פטירתו קיבלה אלמנתו בשמו את פרס ביאליק, על החלק השני של ספרו "הספרות היהודית ההלניסטית" – "היהדות וההלניות בראשית תקופת החשמונאים".
ארסוף

מאפייני היישוב

שמו של היישוב נובע מקרבתו לתל ארשף הסמוך ומאזכורו בתנ"ך. 
הקרקעות במקום נרכשו על ידי האדמו"ר רבי שמחה בונים אלתר על מנת להקים במקום אתר קיט חרדי.
כיום היישוב הוא אחד היקרים והעשירים בישראל. מתגוררות בו 41 משפחות, ביניהן שגריר מקסיקו בישראל ועידן עופר. הוא מיועד לכלול מאה משפחות. היישוב מחולק לשתי שכונות: ארסוף ים וארסוף קדם, ומשתרע על כ-250 דונמים.
בתי היישוב הם כולם וילות, מלבד בניין דירות אחד (הכולל 10 דירות על פני שישה מפלסים). 
ביישוב אין מבנים ציבוריים ואין אפשרות לקבל רישיון עסק. כמו כן, תחבורה ציבורית לא מגיעה ליישוב.

חסימת החוף בפני הציבור

היישוב מוקף בגדר, ובעבר מנעו שומרים את כניסתם של מבקרים שאינם אורחי התושבים לתחומיו. כך נמנעה מהציבור גישה לחוף ארסוף, שהוא שטח ציבורי פתוח בהגדרתו. ב-2013 התקבלה עתירה שחייבה את היישוב לאפשר גישת אזרחים לחוף, אך מועצת חוף השרון סימנה את מפרץ החנייה הסמוך לחוף באדום-לבן, ואזרחים מחוץ ליישוב שביקרו בחוף נקנסו כאשר חנו שם. ב-5 בנובמבר 2018 פסק בית המשפט לעניינים מקומיים, בערעור שהגישה העיתונאית גלי גינת על דוח חנייה שקיבלה, כי הדוחות שניתנו במקום אינם חוקיים ואין כל נימוק ענייני לאיסור על החנייה בחניון.
ביל סקרוטון

ביל סקרוטון (באנגלית: Bill Scruton;‏ 1908–1987) היה חייל בצבא הבריטי שנשבה בידי הצבא הגרמני. כשבוי מלחמה בריטי הוא היה שותף להצלתה של נערה יהודיה בשם שרה מוטוסון, על כך הוכר כחסיד אומות העולם.

פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

סטן וולס היה אחד מעשרת השבויים הבריטים יחד עם סקרוטון, שמצא בקיץ 1944 נערה יהודיה בת שש עשרה בשם שרה מטוסון. כאשר סטן וולס מצא את שרה היא הייתה מורעבת ותשושה לחלוטין.
וולס נתן לה מזון והביא אותה לתשעת האסירים האחרים ביניהם ביל סקרוטון, כשהיא עטופה במעיל צבאי ישן. השבויים האחרים נדהמו ממצבה הרפואי הקשה והתגייסו לעזור לה. ביחד הם הבריחו אותה לתוך מחנה השבויים שלהם – מחנה B20 שליד גרוס גולמקאו, שם הסתירו אותה בתוך מתבן. מאחר שנהגו לתלות את הכביסה באסם בו החביאו אותה, הם השתמשו בכביסה בתור עילה שיאפשר להם להביא לנערה הגוועת מזון. לאור מצבה הגופני הקשה, הם התחלקו בטיפול בה. הם הביאו לה מזון, טיפלו בכוויות הקור מהם סבלה, השיגו פראפין על מנת להלחם בכינים בשערה, רחצו אותה ודאגו שתבריא.
הסכנה שתיחשף הייתה רבה, כיון שממש מחוץ למגוריהם הייתה תחנת משטרה. הסוסים בהם השתמשו השוטרים הוחזקו באותו אסם שבו שרה הוסתרה. אך למרות הסכנה ביל סקרוטון והאחרים טיפלו בה במשך 3 שבועות, עד שאולצו לעזוב. ערב פינויים לכיוון גרמניה, סקרוטון וחבריו דאגו שאישה מקומית תטפל בה עד להגעתו של הצבא האדום.

הכרה והנצחה

בשנת 1972, 25 שנה לאחר מכן זכו סקרוטון ושאר השבויים להתאחד ולפגוש שוב את שרה הנערה אותה הצילו. סקרוטון נפטר ב-1987.
ביל סקרוטון הוכר כגיבור שואה בריטי על ידי הממשלה הבריטית. בנוסף הוא הוכר כחסיד אומות העולם ב-11 באוקטובר 2011 על ידי יד ושם. האחייניות שלו קיבלו את התארים בעבורו.