google/wiki40b huggingface dataset:
מוצאים את נמו

עלילת הסרט

גיבורי הסרט הם דגים מואנשים, בראשם שני דגי שושנון: נמו ואביו האלמן הדאגן בר-דג (נקרא בגרסה המקורית ״מרלין״). שניהם מתגוררים בתוך שושנת ים הגדלה בשונית אלמוגים מרהיבה ביופיה אי שם בחופי אוסטרליה.
כאשר נמו הולך לבית הספר לראשונה הוא מתרחק יתר על מידה בדרכו, ונלכד על ידי רופא שיניים צוללן הלוקחו כדג נוי לאקווריום שבמרפאתו.
בר-דג מתחיל בחיפושים אחר בנו האובד ומוצא בדרכו את דוגי (דורי בגרסה המקורית), דגה ידידותית אך שכחנית המתנדבת לעזור לו בחיפושיו אחר בנו. בדרכם הם מוצאים את משקפתו של הצולל, ועליה כתובה כתובתו. דוגי מתבררת באופן מפתיע כמי שיודעת לקרוא אנגלית, כך מתוודעים הם שנמו נמצא בסידני. השניים עוברים בדרכם הרפתקאות רבות, הכוללים מפגש עם כרישים תרבותיים שכמעט נגמר באסון, ירידה לחושך שהם מתחמקים מחכאי, דיבור עם דגי סרדין, תמרון מסוכן בתוך להקת מדוזות, שיט על גבי צבי ים בזרם ושהייה בתוך לועו של לוויתן ענק.
בתוך כך נמו מוצא חברים חדשים באקווריום שבמרפאתו של רופא השיניים, הם עורכים לו קבלת פנים חגיגית והוא מתחבב עליהם במהירות. אך מיד מתברר שהרופא הועיד את נמו כמתנה לאחייניתו המופרעת דרלה, מה שעלול לגרום למותו המיידי. לאחר תוכנית בריחה שכשלה, נמו ניצל בזכות תושייתו של מנהיג הדגים, גיל המורי, והוא צולל דרך תעלות הביוב היישר לאוקיינוס הגדול.
בר-דג ודוגי מגיעים לנמל סידני ומתגלים על ידי השקנאי נייגל, ידידם של דגי האקווריום, שלוקח אותם ובורח מלהקת שחפים המנסים לגנוב את טרפו לכאורה, בשנייה האחרונה.
בעזרת נייגל מצליחים בר-דג ובנו להיפגש עד שהרופא מגרש את השקנאי ובהמשך נמו משתחרר מהאקווריום לעבר הביוב, אך במהרה נלכד עם דוגי ודגים נוספים ברשת דייגים. נמו, אשר עד ההרפתקה היה תלוי לגמרי באביו, למד בעזרת חברים אשר פגש באקווריום מרפאת השיניים כיצד להסתדר בכוחות עצמו ובעת זו משתמש ביכולותיו אלו כדי להציל אותו ואת אביו. נמו חוזר לבית הספר ומביא איתו תלמיד חדש- צב ים מהזרם.
בסוף הסרט כל דגי האקווריום מצויים בשקיות מלאות מים, לאחר שקלקלו את מכשיר הניקוי של הרופא. מצליחים להתגלגל בשקיות לעבר האוקיינוס.

הפקה

הסרט הוקדש לגלן מקווין, אנימטור של פיקסאר, אשר נפטר כתוצאה ממלנומה באוקטובר 2002, שבעה חודשים לפני יציאת הסרט (הסרט שוחרר במאי 2003).

מסרים

המסר החשוב ביותר שמעביר הסרט, לדעת מרבית מבקריו, הוא ההסתכלות החדשה שהוא נותן על חיי דגי הנוי, מתוך נקודת המבט של הדג. הוא ממחיש את התעללות בני האדם לכאורה, בבעלי החיים, בכך שהופך את השעשועים היום יומיים של ילדים, כמו "רשת קטנה", "צלילה" ו"דגי נוי", להתעללות מרושעת ואכזרית וחטיפת הדגים מחיק הוריהם.
הסרט מתאר את מראה הצולל המופיע במפתיע מעבר למדרון השונית, כדמות מפלצתית הזורעת אימה על פניהם של הדגים, אפילו צילומם של הדגים גורם לטשטוש זמני.
כמו כן הוא מראה את הילדה האוחזת בדג בתוך שקית פלסטיק קטנה ותמימה, כאויב נוראי המאיים על חייהם של שוכני האקווריום.
מבחינה מסוימת הוא מתאר תופעה של הינזרות מאכילת דגים וצמחוניות, בכך שחבורת כרישים רצחנית מתכנסת להכרזת הימנעותם מאכילת דגים בסיסמה "דגים הם חברים ולא מזון".
הסרט מתאר גם את צייד הדגים בנימה השמדתית, בכך שרשת דייגים ענקית מאיימת לצוד כמות עצומה של דגים ונמו בתוכם, הדגים נראים נואשים וחסרי אונים בשעה שהדייגים עסוקים בצייד בשלווה.

פסקול

תומאס ניומן הלחין את פסקול הסרט וקיבל מועמדות לפרס אוסקר על כך.
הזמר הבריטי רובי וויליאמס שר את שיר הנושא של הסרט "Beyond The Sea" (במקור בוצע על ידי בובי דארין).
אהרן מגיד

הרב אהרן מגיד (תרס"ט, טאצ'ו - ליל י"א בחשוון תשל"ט, 10–11 בנובמבר 1978, ירושלים) היה סופר ועורך תורני, מחבר יחיד של האנציקלופדיה התלמודית-הלכתית "בית אהרן".

ביוגרפיה

נולד לצבי חיים ורייזל זלאטי (לבית פלדמן), בטעטש (טאצ'ו). בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל" בווישווה אצל הרב המקומי רבי מנחם מנדל הגר, והיה עורך המשנה של "דגל התורה" שיצא לאור ביוזמת הישיבה. נישא לשרה בתם של לויה ינטל והרב אברהם אלעזר וייס רבה של טופולצ'אן (טאָפאָלטשאן). בנובמבר 1931 התמודד בבחירות ללשכת המסחר העירונית בטעטש ולא נבחר. הוא ואשתו שרדו את השואה (הוא שהה במחנות הריכוז באושוויץ ובגוזן (מאוטהאוזן), ובתום מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית, פתח בית מסחר לטקסטיל ממנו התפרנס. במקביל לעבודתו בבית המסחר, הקדיש שעות רבות מדי יום ללימוד וליצירת האנציקלופדיה אותה כינה "בית אהרן". הוא ואשתו תמכו מכספם בקרנות צדקה ובמוסדות חינוך בישראל, והקימו בית מחסה ליתומים בני עדות המזרח בירושלים. הם גם תרמו לשיקום מוסדות הקהילה בטעטש לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר פטירת אשתו שרה (תשרי תשל"ב), תרם לזכרה את חדר האוכל של ישיבת הרב דושינסקי בירושלים, שנקרא על שמה "אהל שרה". לאחר פטירתה נישא בשנית לרייזל זיסל (לבית ברגמן).
הוא נפטר בליל שבת י"א בחשוון תשל"ט בעת ביקור בירושלים, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
וס בראון

קריירת מועדון

בראון החל לשחק כדורגל באקדמיה לכדורגל של מנצ'סטר יונייטד. אף שהשקיע מיטב זמנו ומרצו בכדורגל, לא זנח את הלימודים והיה תלמיד מחונן. ב-1996 חתם לראשונה על חוזה מקצועני ביונייטד. כבר בגיל נוער קטף תארים בשורות קבוצתו, כשזכה בגביע האנגלי ובאליפות הליגה לנוער, ובתואר אישי כשנבחר לשחקן הצעיר המצטיין של אקדמיית הנוער בעונות 1997/1998 ו-1998/1999.
ב-4 במאי 1998 ערך בראון את הופעת הבכורה שלו נגד לידס יונייטד כשנכנס כמחליף, ובעונה הבאה שותף יותר כששיחק מספר משחקים כמגן ימני וכבלם, לצד יאפ סתאם. באותה עונה, זכה ווס בראון עם מנצ'סטר בטרבל. בעונת 1999/2000 סבל בראון מפציעה ומיעט לשחק. הוא שב לאיתנו בעונות הבאות ואף זומן לסגל נבחרת אנגליה למונדיאל 2002, אולם בסוף עונת 2002/2003 נפצע שוב כשקרע את הרצועה הצולבת והחמיץ את רוב העונה הבאה.
למרות יכולתו הטובה והשבחים הרבים שלהם זכה ממאמנו אלכס פרגוסון ומהתקשורת, בראון לא זומן לסגל נבחרתו ליורו 2004 ולמונדיאל 2006, אך זומן שוב לסגל הנבחרת במוקדמות יורו 2008. 
בראון היה שותף לזכייה בתארים לאורך העשור, אליפויות, גביעים, גביע הליגה וזכייה נוספת בליגת האלופות. 
ב-7 ביולי 2011 חתם בסנדרלנד. ב-21 בספטמבר 2016 חתם בבלקברן רוברס. ב-15 באוגוסט 2017 חתם בקראלה בלאסטרס ההודית. 
לבראון שני אחים: קלייב בראון וריס בראון המשחק כבלם בפוטבול ליג הראשונה.
גיום רואייה

גיום רואייה (בצרפתית:  Guillaume Rouillé, בלטינית : Gulielmus Rovillium; ‏ בסביבות 1518 – 1589) היה אחד מסוחרי הספרים והמדפיסים החשובים ביותר בליון במאה ה-16. הוא המציא את פורמט ספר הכיס שנקרא sextodecimo (שישית) שנדפס ב־16 דפים בגיליון פוליו, מחצית מפורמט האוקטבו. בפורמט זה הוא הדפיס ספרים רבים בהיסטוריה ושירה, כמו גם ברפואה וזאת בנוסף לליקוטים וספרי הלימוד השימושיים שהוציא לאור.

ביוגרפיה

רוייה נולד בטור. אף על פי שהיה צרפתי הוא שירת כשוליה בבית הדפוס הונציאני של גבריאלה ג'וליטו דה פרארי (Gabriele Giolito de' Ferrari) ושמר על קשריו עם ונציה כמקור לטקסטים אחרי שהגיע לליון בסביבות 1543.
בין עבודותיו היה תרגום לצרפתית על ידי ברתלמי אנו (Barthélemy Aneau) של חיבורו החלוצי של אנדראה אלצ'טו (Andrea Alciato) ספר הסמלים שהיווה חלק ממיזם גדול של הוצאה לאור בליון על ידי קבוצתו של גיום אוייה והמדפיס שלו מאסה בונום (Macé Bonhomme) ב־1549 שהתרחב לתרגומים לאיטלקית וספרדית. רוייה גם פרסם ספרים של פאולו ג'וביו (Paolo Giovio) וגבריאלה סימאוני (Gabriele Simeoni). חיבור אחר על איקונוגרפיה הוא הלקט השימושי של פורטרטים מהתקופה העתיקה פרומפטואריום איקונום אינסיגניאורום. החלקים הראשון והשני נדפסו ב־1553. בספר זה לכל פורטרט דמוי מדליה נלוותה ביוגרפיה קצרה. מאוחר יותר הוא היה אחד מארבעת המדפיסים שערכו את ספר המחווה של מדפיסי ליון למיכאל דה וילנואבה – מהדורה של Materia Medica לזכרו של חברו שנרצח מיכאל סרווטוס. בספר שהדפיס ב־1581 Sententiae omnes undiquaque selectissimae, ליקט אמרות מוסר מחיבוריו של אריסטו.
על עמודי השער בספריו הוצג חותמו בצורה בולטת: נשר שהוצב על פני כדור הארץ על כן, וומצדדיו נחשים עם זנבות משולבים. יורשיו המשיכו להדפיס בבית הדפוס שלו עד המאה ה-17
רוייה מת בליון.
מרכז לבריאות הנפש גהה

היסטוריה

בית החולים הוקם בשנת 1942‏, בסמוך לצומת הנקרא כיום מחלף גהה, על שם בית החולים. שמו של בית החולים, שמשמעותו היא "מרפא" בעברית ("לֵב שָׂמֵחַ יֵיטִב גֵּהָה" - משלי, י"ז, כ"ב), ניתן לו על ידי דוד רמז. המבנה המקורי של בית החולים נבנה בשנת 1934 בידי איש המשטרה והבלש הפרטי דוד תדהר ונמכר לרופא הנפש ד"ר ביתן עבור בית החולים, לאחר שתדהר לא הצליח לעמוד בתשלום חובותיו. ב-1974 נהרס המבנה בצומת גהה כדי לאפשר את הרחבת הכביש ויצירת מחלף גהה.
בשנת 1968 החלה בניית משכנו הנוכחי של בית החולים, ליד בית החולים בילינסון, ובשנת 1972 עבר בית החולים למשכנו הנוכחי. מבנה בית החולים תוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל אריה שרון, יחד עם בנו האדריכל אלדר שרון.
בשנת 2014 גיל זלצמן מונה למנהל המרכז.

מחקר

במרכז קיימת יחידת מחקר העוסקת בעיקר בפסיכיאטריה ביולוגית, אפידמיולוגיה פסיכיאטרית ופסיכולוגיה מחקרית. עבודות היחידה מתבצעות במעבדות האוניברסיטה ובמרכז למחקר רפואי ע"ש פלזנשטיין.
עבודות מחקר רבות מתבצעות במסגרת בית החולים, בנושאים כגון קולטנים (רצפטורים) לתרופות במוח, השפעת תרופות על הפיזיולוגיה, נוירואנדוקרינולוגיה, נוירופרמקולוגיה, השפעות של תרופות פסיכיאטריות על מחזור התא והחשיבות למחלות ניווניות של מערכת העצבים, טיפולים חדשניים, גנטיקה של הפרעות נפשיות, הבסיס הביולוגי והגנטי של התנהגות אובדנית ותוקפנית, הבסיס הביולוגי של הפרעות נפשיות בילדים, מתבגרים ומבוגרים, הבסיס הגנטי לניבוי תגובה לתרופות, ויסות חום במחלות נפש, מחקרים על מיניות והפרעות נפשיות ועוד. היחידה מפרסמת מחקרים רבים בעיתונות מדעית בינלאומית. ליחידה קרן מחקר הפתוחה לתרומות לקידום המחקר הפסיכיאטרי.
ארנלדו טאמאיו מנדס

ביוגרפיה

ארנלדו טאמאיו מנדס נולד גואנטנמו, קובה. הוא התגייס לחיל האוויר הקובני, ותחילה שירת בתפקיד טכני. בהמשך הוא למד טייס בברית המועצות. 
בשנת 1978 נכלל ביחידת הקוסמונאוטים. 
בשנת 1981 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז 38 לצד יורי רומננקו. במהלך טיסה זו הוא ביצע מספר מחקרים.
לאחר סיום הטיסה חזר לקובה והמשיך לשרת בחיל האוויר. במשך מספר שנים הוא היה אחראי על שיתוף פעולה בינלאומי של חיל האוויר הקובני.
איקס עיגול

איקס עיגול (או בשמותיו באנגלית: noughts and crosses = בריטית, או tic-tac-toe = אמריקאית), הנקרא גם איקס מיקס דריקס הוא משחק לשני שחקנים המשוחק על לוח של 3x3 משבצות. כל שחקן בתורו מסמן סימן באחת המשבצות (לרוב איקס או עיגול, ומכאן שם המשחק) השחקן המנצח הוא זה שהצליח למלא שורה, טור או אלכסון בסימנים שלו. אם אף שחקן לא הצליח לעשות זאת עד שכל המשבצות מלאות, המשחק נגמר בתיקו.
בדרך כלל נהוג להתחיל במשבצת קיצונית וזאת כדי ליצור בהמשך שורה וטור (או שורה ואלכסון, וכדומה) שבכל אחד מהם שני סימונים, כאשר אם יבחר השחקן השני למנוע אחד מהם, ינצח השחקן המתחיל בעזרת שני הסימונים האחרים (לדוגמה: השחקן ראשון שם ב-A1, A3, ו-C3). בשל טכניקות אלו בדרך כלל מגיע השחקן שהתחיל שני למצב של הפסד או תיקו.
במונחי תורת המשחקים, המשחק הוא משחק פתור: לשני השחקנים במשחק יש תכסיס תיקו. כלומר, כל שחקן יכול במקרה הגרוע להבטיח לעצמו תיקו אם ישחק משחק מושלם. לפיכך, אם שני השחקנים משחקים בצורה הטובה ביותר, הם יגיעו לתיקו.
משחק זה הוא פשוט יחסית, אך וריאציות שלו (למשל: לוח בלתי מוגבל בגודלו וארבעה או חמישה סימנים ברצף במקום שלושה, לוח תלת-ממדי או ארבע-ממדי ועוד) יכולות להיות מאתגרות ביותר.
לאופולד גראץ

ביוגרפיה

בשנים 1963–1966 היה גראץ חבר במועצה הפדרלית של אוסטריה (הבונדסראט), ובשנים 1970–1971 היה שר החינוך והאומנות. בשנים 1966–1973 ו-1986–1989 היה גראץ חבר המועצה הלאומית של אוסטריה, ומ-1971 עד 1973 היה מוביל הקבוצה הסוציאליסטית בפרלמנט האוסטרי.
בשנים 1973–1984 כיהן גראץ כראש העיר וינה. ב-1976 מונה ליושב ראש הפלג הסוציאליסטי בעיר. בשנים 1984–1986 מונה לשר החוץ ובשנים 1986–1989 היה נשיא המועצה הלאומית. כהונתו כראש העיר וינה באה לקצה לאחר שערורייה שהתנהלה סביב אופן בניית בית החולים המרכזי בעיר. גראץ גם פוטר מהממשלה ב-1989 לאחר שערורייה נוספת של פרשת איש העסקים אודו פרוקש.
גראץ נפטר בווינה ב-2 במרץ 2006 בגיל 76.
זלמן מנחם קורן

הרב זלמן מנחם קורן (וינקלר) הוא חוקר תורני, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית. מתמחה בתחומים הלכתיים שהעיסוק בהם אינו שגרתי: הר הבית ובית המקדש, אסטרונומיה ולוח השנה, חשמל בהלכה ועוד.

ביוגרפיה

אביו הוא המהנדס שמעון וינקלר, שהיה סגנו של חתן התנ"ך יחיא אלשיך. סבו מצד אמו זהבה הוא הרב ישראל זאב הלוי הורוביץ, מצאצאי השל"ה, מחבר האנציקלופדיה "ארץ ישראל ושכנותיה" והספר "ירושלים בספרותנו".
למד בישיבת כפר חסידים אצל הרב אליהו אליעזר מישקובסקי והרב אליהו לאפיאן.
שימש כר"מ בישיבת הסדר "ניר" בקריית ארבע ובישיבת בני עקיבא נתיב מאיר.
השתתף בההדרת כתבי ראשונים שיש להם זיקה לאסטרונומיה: הכפתור ופרח במהדורת בית המדרש להלכה בהתיישבות והתשב"ץ ולקט יושר במהדורת מכון שלמה אומן ומכון ירושלים. במסגרת זו כתב נספחים מפורטים להבהרת דברי הראשונים.
לבקשת הרב מנחם מנדל כשר ערך את ספרו "קו התאריך הישראלי", על הסוגיה ההלכתית הסבוכה של קו התאריך, בתוספת הערות משלו (מבוא ל"קו התאריך הישראלי", עמ' 16). כתב באנציקלופדיה התלמודית את הערכים "יום" ו"חצות" ואת הנספח על קו התאריך.
התמחה גם בארכאולוגיה, ונעזר בה לבירורים הלכתיים שונים. בין השאר, כאשר התעורר חשש לחילול קברים התמנה כמומחה מוסכם לבדיקת השטח שהתקבל הן על ידי הרבנות הראשית והן על ידי הרב יצחק יעקב וייס, ראש העדה החרדית.
יחסי מצרים–ערב הסעודית

המאה ה-19

בין השנים 1818-1811, ניהל איברהים פאשה, בנו של שליט מצרים מוחמד עלי, מערכה צבאית כנגד אמירות דירייה, שמה של המדינה הסעודית הראשונה. במהלך המערכה הצבאית, כבש פאשה את אזור חג'אז ונ'גד והביא לחיסולה של האמירות.

תקופת נאצר

התקופה שלאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים ב-1952 התאפיינה במערכת יחסים חמה וקרובה בין המדינות, אשר נבעה בין היתר מאיבה משותפת לשושלת ההאשמית הירדנית, אשר שלטה בעיראק ואף בחלקים מערב הסעודית (חג'אז) עד לסיפוח אזור זה בשנת 1925 על ידי אבן סעוד, מייסדה של ממלכת ערב הסעודית ומלכה הראשון.

המאה ה-21

באפריל 2012, נערכה הפגנה מול המוסדות הסעודיים במצרים במחאה על מעצרו של עורך דין מצרי ופעיל זכויות אדם שפעל בערב הסעודית, בחשד לאחזקת סמים. לטענת המצרים, המעצר נגרם בשל פגיעה בכבודו של המלך עבדאללה לאחר שעורך הדין הגיש תלונה נגד הממלכה הסעודית, בשל יחסה לאזרחים המצרים בשטחה. בעקבות ההפגנות, איימה ערב הסעודית כי תסגור את השגרירות והקונסוליות במצרים כמחאה על "ההפגנות הבלתי מוצדקות" לטענתה.

בניית הגשר העתידי

ב-8 באפריל 2016, לאחר פגישה שקיים עם נשיא מצרים סיסי בקהיר, הכריז מלך ערב הסעודית סלמאן על הקמת גשר שיחבר בין שתי המדינות ויעבור מעל הים האדום וייקרא על שמו של סלמאן (לפי הצעתו של א-סיסי). לאחר ההכרזה, נציגים משתי המדינות חתמו על 17 הסכמים כלכליים ומזכרי הבנות, בשווי כולל של 1.7 מיליארד דולר. כמו כן הוסכם על הקמת קרן גידור שבה הושקעו 16 מיליארד דולר.

החזרת איי טיראן וסנפיר לערב הסעודית

קטע זה עוסק באירוע אקטואלי או מתמשך. הנתונים בנושא זה משתנים במהירות, ועל כן ייתכן שהם חלקיים, לא מדויקים או לא מעודכנים.
בחודש אפריל 2016 המלך סלמאן נסע לביקור רשמי בן חמישה ימים למצרים. במהלך הביקור שתי המדינות חתמו על הסכמים כלכליים בהיקף של כ-25 מיליארד דולר אמריקאי וחתמו על הסכם שבו מצרים תחזיר את האיים טיראן וסנפיר, שני איים בשליטה ובריבונות מצרית במפרץ אילת, לשליטת ערב הסעודית. ההודעה על העברת האיים עוררה הד תקשורתי וציבורי חזק מאוד, אף אורגנו הפגנות, למשל בחצי האי סיני. היו גם דעות אחרות, כשביעית מהמדינה תמכה בהסכם ובנשיא.
מהלך חילופי השטחים נתקל בקשיים חוקתיים ובהתנגדות מקומית במצרים ומושהה לעת עתה.
אסמאעיל קבלאן

ביוגרפיה

קבלאן נולד ב-1922 בהר הדרוזים שבסוריה. שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואחר כך שירת כקצין בצבא סוריה, שם הגיע לתפקיד סגן מפקד פלוגה.
ב-1948 התנדב קבלאן כמ"פ לגדוד הדרוזי שבראשות שכיב ווהאב שהצטרף לצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י. באפריל 1948, נכנס הגדוד לגליל ומפקדתו מוקמה בשפרעם. בניסיון לנתק את חיפה מעמק יזרעאל לחם הגדוד בקרב רמת יוחנן מול כוחות חטיבת כרמלי של ההגנה. בתום הקרב, שגרם לאבדות קשות בשני הצדדים (28 הרוגים דרוזים ו-21 יהודים), נוצר עמו קשר על ידי ג'וש פלמון וגיורא זייד.
קבלאן נשלח לפגישה בראש ארבעה קצינים ומספר חיילים עם לוחמים דרוזים מן ההגנה. שם פגשו בגיורא זייד ונלקחו לפגישה בקריית עמל עם משה דיין, שאיבד את אחיו זוריק בקרב. בפגישה השתכנע קבלאן מדברי דיין שאין איבה בין היהודים לדרוזים בגליל, שהיהודים עומדים לנצח במלחמה, ושהפסקת אש היא עניינם של שני הצדדים. קבלאן עזר לארגן פגישה של מפקד הגדוד ואהב עם אנשי ההגנה, ובהשראתו הוחלט שהגדוד ייסוג חזרה לסוריה.
לטענת מרדכי שכביץ' קיבל קבלאן על עצמו לבצע פעולת חבלה בכביש בית ג'ן-פקיעין אך לא ביצע אותה. הגדוד התפרק ומיעוטו נסוג למלכיה, שם בוים קרב עם יחידת הפלמ"ח (קרב מלכיה השני), ואז נסוגו שאריות אנשי הגדוד ללבנון ובחזרה לסוריה.
אחרי חזרת הגדוד לסוריה נאלץ קבלאן להסתתר עקב השמועות שהוא בגד בסוריה. הוא הנהיג קבוצה קטנה של לוחמים שהחליטה לעבור לצד הישראלי ולהלחם לצד הדרוזים תושבי הכרמל והגליל שהצטרפו לצה"ל. 
הוא ברח מדמשק לביירות ומשם לחורפיש. כאשר נתפס על ידי אנשי ההגנה נכלא ליד נהלל ושוחרר מן הכלא בהשפעת גיורא זייד. קבלאן התיישב בעספיא והתגייס לצה"ל בדרגת סגן. בעקבותיו עברו כמה עשרות חיילים דרוזים מסוריה לישראל. במדי קצין הוא נסע בין כפרי הדרוזים בגליל ובכרמל וגייס כמאתיים מהם לצה"ל.
אנשיו אורגנו ביחידת המיעוטים בנגב, בפיקוד חיים לבקוב, והוא מונה לסגנו. בשנת 1954 השתחרר מצה"ל. הוא שהה בלבנון בשליחות מודיעינית ואז גויס למשמר הגבול. כמפקד יחידה במשמר הגבול פיקד על חיסול המסתנן הרוצח מוסטפא סמואלי בפרוזדור ירושלים ב-1956.
כאיש משמר הגבול השתתף במבצע קדש ונטל חלק בקרבות לכיבוש עזה.
פרש ממשמר הגבול בדרגת סגן ניצב בשנת 1980. בשנת 1982, התמנה למושל הצבאי בחאצביא בדרגת סגן אלוף. בשנת 1984 סיים את תפקידו חזר בתשובה, העמיק בדת הדרוזית, הפך איש דת ונקרא שייח'. במקביל היה חבר בהנהלת בית יד לבנים. קבלאן נפטר ב-4 באוקטובר 2007 בכפרו עספיא ונקבר בהלוויה רבת משתתפים.
בניו ונכדיו שירתו גם הם בצה"ל, חלקם כקצינים. בנו ג'יהאד קבלאן, שירת כתת-ניצב במשמר הגבול וכיהן כמפקד מג"ב ירושלים. נכדו הוא נווט-הקרב הדרוזי הראשון בחיל האוויר הישראלי.
סימן אש

סימן אש היה לוחית מתכת שהוצמדה לבית או נכס מבוטח בחברת ביטוח כנגד שריפות. השימוש בסימן אש החל לאחר השריפה הגדולה של לונדון (1666), כאשר קבוצות של בעלי בתים החליטו להתאגד, לשלם פרמיה ולזכות בשירות כבאות ובפיצוי כספי. לוחית המתכת שהוצמדה לבית היוותה את הפוליסה, עדות לתשלום הפרמיה וכן סימלה לכבאים באיזה מבנה עליהם לפעול, מאחר שלא היו נהוגים שמות רחובות ומספרי בתים. לאחר מכן, שימשו לוחיות המתכת כפרסומת לחברת הביטוח.
בארץ ישראל של תקופת המנדט הבריטי, פעלו חברות ביטוח רבות שהתקינו סימני אש על בתים בערי ישראל ומושבותיה. בהן ג'נרלי, מגדל חברה לביטוח, מנורה, "החברה הארצישראלית לביטוח כללי" בנשיאותו של מאיר דיזנגוף, "נציונל - חברה לאחריות אש", שנציגה בארץ היה אלתר לוין, ו"הסנה". סימני האש היוו פרסומת יותר מאשר תיעוד תשלום. עם השנים נשכחו הלוחיות ורק בעת פעולות לשימור מבנים התגלו.
הלוחיות מהוות כיום כר לאספנות ולתיעוד היסטורי של תחומי הביטוח, הנדל"ן וההיסטוריה הכלכלית. סביב אספנות סימני האש, בעיקר באנגליה, מתקיימות ועידות אספנים ונכתבת ספרות מקצועית.
קרל שטרקר

קריירה מוקדמת

שטרקר נולד ב-20 בספטמבר 1884 ברדמאנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152, וב-14 ביוני 1914 הועלה לדרגת אובר-לוטננט. במלחמת העולם הראשונה לחם בתפקידים שונים במסגרת הרגימנט, וב-24 ביולי 1915 הועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה. 
לאחר המלחמה ב-3 בינואר 1920 פרש מהצבא והתגייס למשטרת המדינה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, בשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקח הכללי של המשטרה בשטטין. בשנת 1935 עם מיזוג משטרת המדינה בוורמאכט, מונה למפקד המשרד הראשון בצבא, ובשנת 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4. בשנת 1938 מונה שטרקר למפקד אגד הרגלים ה-38, ובמרץ 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-79.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה שטרקר מפקד הדיוויזיה ה-79, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בתחילת מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה שבפיקודו בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ובהמשך לחם עם הדיוויזיה לסירוגין כחלק מהקורפוסים ה-17 וה-51 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב קייב, ובקרב חרקוב הראשון. על תפקודו בקרבות קיבל שטרקר ב-26 באוקטובר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-12 בינואר 1942 מונה שטרקר למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית. ב-1 ביוני 1942 מונה שטרקר למפקד הקורפוס ה-11, והשתתף עמו במתקפת הקיץ הגרמנית, ובאוגוסט הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד. ב-25 בינואר 1943 קיבל שטרקר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בינואר 1943 הועלה שטרקר לדרגת גנרל-אוברסט. ב-2 בפברואר נכנע שטרקר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי.

לאחר המלחמה

שטרקר שוחרר מהשבי רק ב-9 באוקטובר 1955. לאחר שחרורו התגורר באידר אוברשטיין, וב-10 באפריל 1973 מת בריצלרן שבאוסטריה, והוא בן 88 שנים.
זאק סניידר

ביוגרפיה

זאק סניידר נולד בגרין ביי, ויסקונסין שבארצות הברית וגדל בריברסייד, קונטיקט למשפחה נוצרית-מדעית. אמו, מרשה ריבס הייתה ציירת ומורה לצילום בבית הספר דייקרופט שבו הוא למד. אביו, אדוורד היה מגייס בחברת כוח אדם. הוא השלים לימודים במכללה באמנות וציור אך החליט לסיים לימודי קולנוע.
הוא גר בפסדינה עם רעייתו השנייה, המפיקה דבורה סניידר. הזוג נפגש לראשונה בשנת 1996 ונישא בספטמבר 2004 במנהטן, ניו יורק.
לסניידר 8 ילדים. מנישואיו הקודמים עם דניס ובר נולדו בת ובן ואומצו שתי בנות. ממערכת יחסים עם קריסטן אלן, מנהלת קו פרסום שעבדה איתו, נולדו שני בנים. הוא ודבורה אימצו בת ובן בתקופה שעבדו על הסרט "איש הפלדה".
בשנת 2017 בתו שמה קץ לחייה, ובעקבות זאת סניידר פרש מבימוי הסרט ליגת הצדק שהיה בשלבי הפקה מתקדמים, ובמאי אחר מילא את מקומו.

קריירה

סניידר החל את קריירת הבימוי בצילום פרסומות לטלוויזיה וכצלם עבור חברות הרכב אאודי, BMW, סובארו וניסאן.
ב-2004 ביים לראשונה את סרט הקולנוע הראשון שלו, שהיה חידוש לסרט הזומבים שחר המתים. לאחר מכן זכה להצלחה מסחרית רבה לאחר שביים את הסרט "300" משנת 2007. בשנת 2008 חברת האחים וורנר העניקה לו תמיכה כספית בהפקת הסרט "השומרים" שיצא במארס 2009 והכניס למעלה מ-185 מיליון דולר. לאחר מכן הפיק סרט אנימציה בשם "אגדה עם כנפיים" מ-2010. לאחר מכן הוא ביים, כתב והפיק את הסרט "סאקר פאנץ'" שלא זכה להצלחה רבה. הוא הפיק גם את סרט ההמשך ל"300", "300: עליית האימפריה", שזכה להצלחה מועטה ביחס לקודמו.
במשך שנתיים הפיק וביים את הסרט "איש הפלדה" כאתחול לסדרת סרטי סופרמן, שיצא בקיץ 2013 והפך להצלחה מסחרית רבה שהביא את חברת האחים וורנר לשקול לייצר יקום קולנועי עבור DC קומיקס, בדומה ליקום הקולנועי של מארוול. באוקטובר 2012 הוא הוכרז כבמאי הסרט "ליגת הצדק", שצפוי לצאת לאקרנים בשנת 2017. לאחר צאת הסרט "איש הפלדה" החל לביים ולהפיק את סרט ההמשך "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק", בכיכובם של בן אפלק, הנרי קאביל וגל גדות, שיצא לאקרנים בשנת 2016.

סגנון

סניידר משתמש לרוב בסגנון צילום איטי  בסצנות הקרב, סגנון שאפיין בעיקר את סרטו "300", אך ליווה אותו גם בסרטים "השומרים" ו"איש הפלדה".
טוברוק

גאוגרפיה

לטוברוק נמל טבעי, מוגן, שמימיו עמוקים. זהו אחד מהנמלים הטבעיים הטובים ביותר בצפון אפריקה על אף שהיעדרם של אתרים חשובים בקרבתו ממעיטה מעט ביכולת לנצלו. העיר מוקפת במדבר דל אוכלוסין, שיושביו הם נוודים. דרומית לעיר ישנו אזור של צוקים, האופייני לקירנאיקה. צידם הדרומי של הצוקים הוא תלול וצידם הצפוני הוא מדרון מתון (מדרון דיפ). צוקים אלו מפרידים בין צפון לוב לדרומה.

היסטוריה

המושבה היוונית הקדמונית "אנטיפיגרוס" התקיימה בעבר בשטח בו נמצאת כיום טוברוק, והשם הקלאסי עודו בשימוש לעיתים. פירוש השם הוא "מעבר לפיגרוס", היא עיר מינואית עתיקה בכרתים, הסמוכה לטוברוק. בימי האימפריה הרומית הפכה העיר למצודה רומית השומרת על גבול קירנאיקה. לאחר מכן הפכה העיר לתחנה חשובה בנתיב שיירות הגמלים שנעו לאורך החוף.

חשיבות אסטרטגית במלחמת העולם השנייה

בתחילת מלחמת העולם השנייה הייתה לוב מושבה איטלקית. הנמל העמוק, והמוגן באופן טבעי, יכול לשמש כנמל, בשל נתוניו הטבעיים, גם אם היה מופצץ, והיה נגרם לו נזק. כאשר הצדדים הלוחמים היו תלויים באספקה שהגיעה ממרחק של מאות ואלפי קילומטרים, מאירופה, הייתה לקיומו של נמל מסוג זה חשיבות עליונה. העיר בוצרה על ידי האיטלקים, בניסיון חדירתם למצרים בשנת 1940. בנוסף לביצורים המלאכותיים שימשו הצוקים שמדרום לעיר כמחסום טבעי. העובדה כי העיר שוכנת על חצי אי, סייעה מאוד לפישוט קווי ההגנה, ולצמצום מספר החיילים שנדרשו להגנה אפקטיבית על העיר.
העיר הייתה ממוקמת כך שתוקפים מן המזרח, מכיוון מצרים לקירנאיקה, היו יכולים לעבור דרכה ישירות לבנגאזי ולחתוך את קווי האספקה לאורך החוף, לאזור דרנה, כאשר מדרום הם מוגנים על ידי הצוקים. לבסוף, במרחק של כ-24 קילומטרים דרומית לעיר שכן שדה התעופה הגדול ביותר במזרח לוב. במהלך המלחמה הוסיפו הבריטים לחשיבות העיר כשהניחו פסי רכבת בינה ובין אל עלמיין. הקו שנוצר היה משמעותי הן בשל שימושו להעברת אספקה והן בשל משמעותו המורלית.
האיטלקים, שהחזיקו בטוברוק עם תחילת המלחמה, פלשו למצרים בנובמבר 1940. כוחות בריטים הדפו את הפולשים במבצע מצפן שהחל בתחילת דצמבר, והעיר טוברוק נכבשה ב-22 בינואר 1941.
שלום שפיגל

שלום שפיגל (Shalom Spiegel;‏ 26 בינואר 1899, תרנ"ט - 24 במאי 1984, כ"ב באייר תשמ"ד) היה חוקר הפיוט, פרופסור לספרות עברית של ימי הביניים בבית המדרש לרבנים באמריקה.

ביוגרפיה

נולד באונטר-שטנסטי (Unter Stanestie) שבצפון בוקובינה, אוסטרו-הונגריה (כיום ברומניה) ב-1899 במשפחה רבנית-ציונית, בן לשמעון ורגינה (שוִויץ). התחנך בבית המדרש לרבנים בווינה (Israelitisch-Theologische Lehranstalt) ובאוניברסיטת וינה, ובשנת 1922 קיבל תואר דוקטור. באותה שנה נישא לרוזה גולדשמידט, ועלה לארץ בקבוצה של "השומר הצעיר". בשנים 1923-1928 לימד בבית הספר הריאלי ובמכללה הטכנולוגית בחיפה. בדצמבר 1927 נולדה בתו היחידה, רעיה. לאחר מכן היגרה המשפחה לארצות הברית והתיישבה במנהטן. בשנים 1928-1929 לימד באקדמיה העברית "הרצליה" בניו יורק, ובשנים 1929-1943 במכון היהודי לדת בעיר, שם לימד מקרא וספרות בתר-מקראית וכיהן כספרן. ב-1944 הצטרף לסגל בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ולימד בו מדעי היהדות עד מותו ב-1984.
שפיגל התמחה בחקר הספרות העברית של ימי הביניים ובפרט בפיוט, ובמיוחד בחייו ויצירתו של הפייטן הארצישראלי ר' אלעזר בירבי קליר. בנוסף, עסק בהיסטוריה של התרבות היהודית בתקופת המקרא ובימי הביניים וכן ביהדות זמננו.
בב' בתמוז תשי"ט נבחר לחבר-כבוד באקדמיה ללשון העברית.
שפיגל נפטר באביב 1984, בתום מחלה ממושכת.
לאחר מותו נמסר עזבונו, ובו חומר רב מהגניזה שגילה וחקר, וכן מחקרים, לבית המדרש לרבנים באמריקה. מנחם שמלצר ערך ופרסם חלק מהחומר.
ב-1996 נוסד בבית המדרש לרבנים באמריקה לזכרו מכון שלום שפיגל לספרות יהודית ימי-ביניימית.
בתו היחידה, רעיה דרבֶּן (Dreben), היא שופטת (Associate Justice) בדימוס בבית המשפט לערעורים במסצ'וסטס. הייתה נשואה לפילוסוף ברטון דרבן (Burton Dreben) עד גירושיהם, והיא אם לשניים.
אחיו הצעיר היה מפיק הקולנוע היהודי-אמריקאי סם שפיגל.