יעקב כ"ץ (היסטוריון)

פרופסור יעקב כ"ץ (15 בנובמבר 1904 - 20 במאי 1998) היה מחנך, היסטוריון וסוציולוג ישראלי, חתן פרס ישראל.

קורות חייו

כ"ץ נולד למשפחה אורתודוקסית במאדיארגנץ' (Magyargencs) - כפר קטן במערב הונגריה. סבה של אמו היה אחיו של מהר"ם שיק, וכ"ץ עצמו נקרא על שם דודה הרב יעקב סניידרס מראאב. כפי שהיה נפוץ בקרב החרדים בהונגריה, למד בחינוך סימולטני (בית-ספר נוצרי ללימודים כלליים בשעות היום, תלמוד תורה אחר הצהריים). בגיל 12 עבר ללמוד בעיירה רחוקה יותר, צלדמלק (Celldömölk). בתקופה זו התגורר אצל משפחה מארחת ושב מדי מספר שבועות הביתה לשבתות וחגים. אירועי מלחמת העולם הראשונה הביאו אותו לעבור בגיל 16 לעיר גיור (Győr) שם למד בישיבה. משם עבר ללמוד כשנתיים בישיבה אשר בקהילת אויהל (Sátoraljaújhely) עד שהגיע בשנת 1925 לישיבת פרשבורג, הסמינר האורתודוקסי הראשי בכל הונגריה הישנה. לאחר כשנתיים וחצי של לימוד בישיבה זו, חש רוויה מסוימת בלימוד סוגיות הש"ס ונתעורר בו החשק לקנות השכלה כללית. הוא קרא ספרות כללית, עיין בדראמות של פרידריך שילר, ביומניו של תיאודור הרצל, במחזהו של הנריק איבסן "פר גינט", כתבי אחד העם ועוד. מאמר ראשון כתב ב-1927 לעיתון האורתודוקסי מבודפשט Zsidó Ujság. היה זה מאמר מחאה בעקבות ידיעה על שדיין הקהילה ששב מביקור בארץ ישראל מבקש כי יהודי הונגריה יתרחקו מפעילות ציונית או מעין-ציונית. המאמר הועתק על ידי העתון הציוני של הונגריה Zsidó Szemle ששיבח את היהודי הכפרי שגילה הבנה עמוקה יותר לצורכי הזמן ממנהיגי האורתודוקסיה. עורך העיתון ביקשו מכ"ץ להמשיך ולכתוב מאמרים. בברטיסלבה שמע כ"ץ את נאומיהם של הרב מאיר ברלין (בר-אילן), נחום סוקולוב וזאב ז'בוטינסקי והזדהה עם המגמה המשותפת לשלשת הנואמים, דהיינו: ראיית בניין הארץ כתפקיד ראשוני של הדור.
באביב 1928 הגיע לפרנקפורט לישיבת "עדת ישורון", שבראשה עמד באותה עת יוסף ברויאר, אחד מבניו של מייסד הישיבה שלמה ברויאר. במקביל החל להתכונן לבחינת בגרות ולאחר שעמד בה בהצלחה המשיך ללמוד באוניברסיטת פרנקפורט. כ"ץ העיד כי באותה תקופה, אף שלא היה בקיא במדעי היהדות, תהה מדוע לא חוברה היסטוריה של היהדות ברוח האורתודוקסיה, והבין שראיית המסורת כנתונה להתפתחות ולהשפעה מתוך הזמן והמקום שהתקיימה בו – מערערת למעשה את תוקפה הדתי. הוא נשא אז הרצאה קצרה, בה השווה בין תפישת התפתחות (Entwicklung) להתגלות (Entfaltung) של היהדות, ולימים כתב באוטוביוגרפיה שלו כי אף שלא ידע זאת אז, התקרב לעמדות האסכולה ההיסטורית מיסודו של זכריה פרנקל.
את עבודת הדוקטורט הגיש באביב 1934 בנושא התבוללות יהודי גרמניה. לפרנסתו עסק במתן שיעורים פרטיים ביהדות ובתלמוד לבני משפחת הרב ברויאר ולאחרים, ובנסיבות אלה הכיר את אשתו לעתיד גרטי-בינה לבית בירנבוים. הם נישאו בירושלים בשנת 1936. קודם לעלייתו לארץ ישראל שהה שנה בלונדון במטרה להשתלם בלשון האנגלית.

בישראל

עם הגעתו לארץ ישראל ב-1936 התגורר בתל אביב, שם עבד בעבודות הוראה מזדמנות, ומאוחר יותר קיבל משרת מורה בבית הספר "מוריה". לאחר כן (1945 – 1950) שימש מורה ומנהל בסמינר למורים ולגננות "תלפיות". בתקופת עבודתו כמורה פרסם מאמרים בנושאים חינוך, פסיכולוגיה ופדגוגיה. באותה תקופה שקד על חיבור ספר היסטוריה לבתי הספר היסודיים. הספר "ישראל והעמים" על ארבעת כרכיו יצא לאור בשנים 1945–1949, ושימש במשך עשרות שנים כספר לימוד היסטוריה בבתי ספר יסודיים, בעיקר של הזרם הדתי. הספר עודכן פעמיים.
המאמר המחקרי הראשון שכתב לאחר עלותו לישראל, "נישואים וחיי אישות במוצאי ימי הביניים", פורסם בכתב העת "ציון" בשנת 1944. המאמר משך את תשומת לבו של פרופ' בן-ציון דינור, ששמע גם על עבודת הדוקטורט שלו. בעקבות קשריו עם דינור הוא הוזמן ב-1949 לעבוד ברבע משרה כמרצה זוטר במחלקה לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים. עם קליטתו באוניברסיטה העתיק ב-1950 את מגוריו לירושלים. כ"ץ הודה שנהג בחוסר אחריות כשעזב משרה מלאה בת"א לטובת משרה חלקית וזוטרה בירושלים, כשמוטלת עליו פרנסת אשתו ושלשת בניו, אך הפיתוי לעסוק במחקר וההזדמנות להשתלב בחיים האקדמיים הם שהכריעו. כ"ץ שימש מרצה בחוגים לחינוך, סוציולוגיה והיסטוריה של עם ישראל.
בשנת 1958 ראה אור ספרו "מסורת ומשבר". בספר זה שאל כ"ץ את המושג הדורקהיימי "חברה מסורתית" לגבי החברה היהודית בעת החדשה המוקדמת, ועשה לראשונה שימוש בכלים סוציולוגיים בחקר ההיסטוריה היהודית. הספר נחשב עד היום לספר יסוד בתחום ההיסטוריה היהודית בעת החדשה. הוא ראה אור במספר מהדורות, ואף תורגם לאנגלית, גרמנית, רוסית והונגרית.
בשנת 1959 היה יעקב כ"ץ לפרופסור מן המניין. בין השנים 1959–1963 שימש דיקן הפקולטה למדעי החברה. עם סיום תפקידו כדיקן יצא לשבתון, ושימש פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. קודם לכן (1957 - 1956) שהה בשבתון בלונדון ובמנצ'סטר. בשנים 1969–1972 כיהן כרקטור האוניברסיטה העברית, ובמשך עשר שנים (1971-1961) שימש חבר המועצה להשכלה גבוהה. כל אותן שנים המשיך לכתוב ולפרסם מאמרים וספרים.
בשנת 1973 והוא בן 68 פרש לגמלאות. בשנים הבאות הרבה לחקור ולפרסם והמשיך לקחת חלק פעיל בחיים האקדמיים. בין השאר השתתף והרצה בכנסים ובסדנאות מחקר בארץ ובעולם. כמות פרסומיו מאז יצא לגמלאות ועד למותו עלתה על זו שפרסם במהלך השנים שבהן לימד באוניברסיטה. ספריו ומאמריו ראו אור במספר רב של שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, רוסית, יפנית והונגרית. בשנה האקדמית 1973–1974 שימש שוב פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. בשנים הבאות הסכים לשמש פרופסור אורח רק לתקופות קצרות. כך עשה באוניברסיטת לוצרן שבשווייץ, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וכן באוניברסיטת קולומביה ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הקהילה האקדמית בישראל ומחוצה לה הכירה בחשיבותם של ספריו ומחקריו, ואף הוענקו לו אותות הוקרה רבים. בין השאר נבחר בשנת 1974 לחבר כבוד (תושב חוץ) של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 1979 קיבל את פרס קפלון ובשנת 1980 זכה בפרס ישראל למדעי היהדות. כמו כן הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטאות בארץ ובחו"ל. בשנים 1981–1992 שימש יו"ר מכון ליאו בק בירושלים. פעילות המכון בחקר תולדות יהודי גרמניה חפפה את התעניינותו המדעית. במהלך הקריירה האקדמית שלו בארץ ובחו"ל הדריך עשרות תלמידים בכתיבת עבודת דוקטור. תלמידיו ותלמידי תלמידיו ממלאים תפקידים מרכזיים במחקר ובהוראה של ההיסטוריה היהודית בארץ ובעולם. מרכז זלמן שזר מעניק מדי שנה מלגה לחוקרים בתחום תולדות עם ישראל, הקרויה על שמו של יעקב כ"ץ.
גם כשעבר את שנתו התשעים המשיך בפעילות מגוונת. בשנה זו יצא לאור ספרו "הקרע שלא נתאחה", והוא הוזמן להיות "עמית נלווה" במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית. כמו כן הוסיף לפרסם מאמרים בעיתונות ובכתבי עת. כ"ץ התעניין באורח תדיר בפוליטיקה ובחברה בישראל, ולעיתים הגיב באמצעות מאמר לעיתון או במכתב למערכת. עיקר תגובותיו התייחסו לשאלות דת ומדינה ולנושאי הלכה.
ספריו ומאמריו מצוטטים לרוב, וכפי שאמר לפני פטירתו: "המצבה הטובה ביותר לאדם היא ספריו". סיפור חייו נמצא בספרו האוטוביוגרפי "במו עיני". יעקב כ"ץ נפטר בגיל 93, שבועות אחדים לאחר שסיים לכתוב את ספרו האחרון "עת לחקור ועת להתבונן".