google/wiki40b huggingface dataset:
אביגיל הופמן

ביוגרפיה

הופמן נולדה וגדלה למשפחה יהודית בטורונטו. בגיל 3 החלה להחליק על קרח ובגיל 9 החלה לשחק בהוקי קרח, אבל לרוע מזלה לא הייתה ליגה לילדות בגילה ולכן, היא סיפרה את שיערה לקצר, כמו בן וקראה לעצמה אב הופמן וכך השתתפה בליגת הבנים. כשהתברר שהיא בת, היא לא הורשתה יותר להשתתף בליגת הבנים. הוריה עתרו לבית המשפט העליון של אונטריו והמקרה שלה סוקר בשבעונים טיים מגזין ובניוזוויק.
לאחר שסיימה לשחק הוקי קרח, היא החלה להשתתף בתחרויות שחייה אבל התברר שהיא מוכשרת כאתלטית לריצות בינוניות.

אלופת פאן אמריקה

במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסאו פאולו, ברזיל בשנת 1963 זכתה הופמן במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:10.27 דקות ובכך הייתה לאלופה הראשונה בריצה זו באמריקה.

1964

באולימפיאדת טוקיו (1964) סיימה הופמן במקום 17 בריצת 400 מטר בתוצאה של 55.9 שניות ובמקום 20 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:17.4 דקות.

1965

באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 זכתה הופמן במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:07.8 דקות.

1966

במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכתה הופמן במדליית זהב בריצת 880 יארד בתוצאה של 2:04.3 דקות.

1967

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בויניפג, קנדה באוגוסט 1967 זכתה הופמן במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:04.82 דקות, אחרי מדליין מנינג מארצות הברית (2:02.35 דקות ודוריס בראון (2:02.95 דקות), שתיהן מארצות הברית. חודש לאחר מכן, באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1967 זכתה הופמן במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:08.5 דקות, אחרי מדליין מנינג (2:06.8 דקות).

שביעית באולימפיאדה

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיימה הופמן במקום שביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.8 דקות.

1969

בתחרויות האתלטיקה של המכביה השמינית שנערכו באוגוסט 1969 זכתה הופמן בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא מכביה חדש של 57.3 שניות, לפני רחל הלה מישראל (1:00.2 דקות) ולינדה שארפ מאוסטרליה (1:01.5 דקות) ובריצת 800 מטר בשיא מכביה חדש נוסף של 2:08.9 דקות, לפני שיפרה צייג (2:19.6 דקות) ודליה בלומנפלד (2:21.8 דקות), שתיהן מישראל.

1971

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה באוגוסט 1971 זכתה הופמן במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.54 דקות, לפני דוריס בראון (2:05.90 דקות) ובת ארצה פני ורת'נר (2:06.32 דקות).

שמינית באולימפיאדה

באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה הופמן במקום שמיני בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.17 דקות.

1975

במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, באוקטובר 1975 זכתה הופמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:06.93 דקות ומדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:26.25 דקות.

נושאת את דגל מדינתה בטקס הפתיחה

באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה הופמן לכבוד לשאת את דגל מדינתה המארחת בטקס הפתיחה. במשחקים עצמם היא סיימה רק במקום 28 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:05.32 דקות.
All Your Fault: Pt. 2

רקע והפקה

האלבום הופק על ידי פרנק דוקס, ג'ואל ליטל, ג'ונאס ג'ייברג, מורדה ביץ', ג'ייסון גיל וג'ואי מוי.
פאריד דיאס

ביוגרפיה

פאריד דיאס החל את הקריירה המקצוענית שלו בשנת 2001 בקבוצת אתלטיקו בוקרמנגה, בה שיחק במשך 5 שנים. לאחר מכן ירד לליגה השנייה ושיחק בלאונס אורבה שאז נקראה דפורטיבו ריונגרו. בעונת 2007 הוא הצטרף לעולה החדשה דאז, לה אקידד. לקראת טורניר הקלאוסורה של אותה שנה, עבר לג'וניור ברנקייה, אך שם מיעט לשחק. השינוי החל להגיע כאשר הצטרף לאנביגדו ותפס את מקומו בהרכב בעונת 2009. בשנתיים הבאות ביסס את מעמדו כאחד מהמגינים השמאליים הטובים במדינה וב-2012 קיבל את הזימון להצטרף לאחת הקבוצות הבכירות בקולומביה, אתלטיקו נסיונל. בשנה הראשונה הדברים לא עבדו כמצופה, אבל עקב העדר שחקנים בעמדה זו, קיבל דיאס את הצ'אנס הנוסף והוכיח את עצמו. הוא זכה עם נסיונל בלא פחות מ-12 תארים, כולל גביע ליברטדורס והרקופה. בעקבות ההצלחה, הוא הגיע לשיא בקריירה שלו כאשר זומן לנבחרת הלאומית. ב-20 ביולי 2017 עזב את נסיונל לאחר 5 וחצי שנים ועבר לקלוב אולימפיה הפראגוואית. בספטמבר 2018 ולאחר כמה חודשים שנותר ללא קבוצה לאחר שיחרורו מאולימפיה, חתם דיאס בויידופר מהליגה השנייה.

נבחרת קולומביה

פאריד דיאס זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת של קולומביה ב-2016 וערך את הבכורה שלו ב-24 במרץ במשחק מוקדמות מונדיאל 2018 מול בוליביה בלה פס. בסך הכל שיחק שמונה משחקים במוקדמות ולא כבש. הטורניר הגדול הראשון שלו היה טורניר הקופה אמריקה 2016, בו שיחק שלושה משחקים ללא שערים וסיים עם הנבחרת במקום השלישי.הוא לא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת למונדיאל 2018 אבל בעקבות פציעתו הקשה של פרנק פברה מספר ימים לפני הטורניר, הוא נקרא לסגל להחליפו. הוא היחיד מבין שחקני השדה בסגל שלא שיחק ולו דקה אחת במונדיאל.
קולם פיור

ביוגרפיה

פיור נולד בבוסטון להורים איריים וגדל באירלנד ובעיר וינדזור שבאונטריו.
לאחר שסיים את לימודיו ב"מכללת רידלי" למד בבית הספר הארצי הקנדי לתיאטרון שבקוויבק ובאוניברסיטת וינדזור.
לפיור ילד אחד מאשתו הראשונה ושלושה ילדים עם אשתו השנייה דונה איתה הוא מתגורר בעיר סטארטפורד, אונטריו.

קריירת משחק

התחיל את הקריירה שלו בסרט הצבאי "נשר הברזל 2" שצולם בבסיס חיל האוויר בחיפה ובדרמה המוזיקלית "32 סרטים קצרים על גלן גולד" בה גילם את הפסנתרן הקנדי המפורסם גלן גולד.
בארצות הברית התפרסם בפעם הראשונה בתור צ'ארלי רוס מזכיר העיתונות של הבית הלבן בתקופת כהונתו של הארי טרומן (גארי סיניז) בהפקת הHBO "טרומן" ובסרט האקשן "עימות חזיתי" בתור המנתח ד"ר מלקלום וולש שאחראי על ניתוח החלפת הפנים הניסיוני בסרט.
שיחק לאחר מכן בדרמה המיסטית "עיר של מלאכים" בתפקיד המנתח ג'ורדן פאריס העובד לצידה של הדמות הראשית המנתחת מגי רייס (מג ראיין) ובדרמה הקנדית "הכינור האדום" בתור הכרוז בעלילה המתרחשת במונטריאול.
ב-1999 שיחק בעיבוד הקולנועי למחזה "טיטוס אנדרוניקוס" בתפקיד הסנטור הרומאי מרקוס אנדרוניסוס אחיו של הגנרל טיטוס (אנתוני הופקינס) ובמותחן העיתונות הביוגרפי של מייקל מאן "המקור" בדמות עורך הדין ריצ'רד סקראגס אותו שוכר מפיק הטלוויזיה לואל ברגמן (אל פאצ'ינו) כדי לתבוע חברות טבק שפוגעות ביודעין בבריאות הציבור.
ב-2001 שיחק פיור את האדמירל האסבנד קימל בדרמת המלחמה של מייקל ביי " פרל הארבור".
ב-2002 הופיע במיוזיקל "שיקגו" בתור הבלש האריסון שחוקר את רוקסי הארט (רנה זלווגר) ואת בעלה התמים עמוס איימוס (ג'ון ס. ריילי) ובמותחן הפוליטי "כל הפחדים כולם" בתור סוחר הנשק אולסון .
ב-2003 השתתף בקומדייה המשטרתית "שוטרים ללא הפסקה" ובמותחן הפעולה הבדיוני "צ'ק פתוח" בתור ג'ון וולף יד ימינו של המנכ"ל המיליארדר ג'יימס רת'ריק (אהרון אקהרט).
ב-2004 שיחק במותחן ההרפתקאות האפל "רידיק: המסע מתחיל" בתור מנהיג צבא ההנקרומונגרים האכזריים לורד מארשל בו נאבק רידיק (וין דיזל).
ב-2005 שיחק בסרט האימה "השדים של אמילי" בתור קארל גונדרסון הבעלים של משרד עורכי הדין בה עובדת הפרקליטה ארין ברונר (לורה ליני).
התפרסם לאחרונה ב-2008 בסרטו של קלינט איסטווד "ההחלפה" בתור מפקח המשטרה ג'יימס דייוויס ובסרט הטלוויזיה "24: גאולה" בתפקיד רוג'ר טיילור בעלה של נשיאת ארצות הברית אליסון טיילור (שרי ג'ונס), שסידר לפיור 12 הופעות אורח באותו התפקיד בסדרה "24".
בשנת 2011 החל פיור לשחק בסדרת הדרמה התקופתית "הבורג'ס" בתפקיד הקרדינל ג'וליאנו דלה רוברה.
ספדקס

ספדקס (באנגלית: Sephadex) הוא ג'ל פוליסכרידי העשוי מהפולסיכריד דקסטרן (dextran). משמש בביוכימיה כאמצעי לניקוי חלבונים.

תכונות כימיות

ספדקס מתאים במיוחד כיוון שהוא יוצר קשרי-צילוב (cross links) ומתפלמר ולכן על ידי שליטה במידת הצילוב ניתן לשלוט על תכונות הג'ל ולכן גם על תכונות ההפרדה.  צורות אפשריות כוללות קבוצות אניון וקטיון כמו כן גם שרפים כרומוטוגרפים בעלי נקבוביות בגדלים שונים, כאשר גודלי החרוזים נופלים בטווח של 20 עד 300 מיקרון.
בנוסף, הספדקס הוא חומר אינרטי, שאינו מגיב עם חלבונים ולכן יעיל לצורכי הפרדה ביוכימיים.

שימושים

משתמשים בספדקס בכרומטוגרפיה על פי גודל (Size-Exclusion Chromatography), שיטה הקרויה גם ג'ל פילטרציה (Gel-Filtration Chromatography). שיטה זו מפרידות מולקולות על-סמך ההבדלים בגודלן. בביוכימיה משתמשים בשיטה זו על מנת להפריד בין חלבונים שונים על סמך גודל החלבון.
תערובת חלבונים מוזרמת דרך עמודה (קולונה) המכילה את ג'ל הספדקס. הספדקס משמש כמסננת מולקולרית: בשל קשרי הצילוב בפולימר, מולקולות קטנות נכנסות לתוך הפולימר בעוד שמולקולות גדולות אינן יכולות להיכנס. מכאן שנפח הקולונה הזמין לחלבונים קטנים גדול יותר מהנפח הזמין לחלבונים גדולים. לכן, נדידת המולקולות הקטנות מעוכבת, בעוד שמולקולות גדולות יוצאות מהר יותר מהעמודה. כך, מופרדות מולקולות (וחלבונים) בהתאם להבדלים בגודלם.
ליבנה

שם היישוב

שם היישוב נגזר מפסוק בספר יהושע המתייחס לעיר מקלט שניתנה ללויים:
"וְלִבְנֵי אַהֲרֹן הַכֹּהֵן נָתְנוּ אֶת עִיר מִקְלַט הָרֹצֵחַ אֶת-חֶבְרוֹן וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ וְאֶת לִבְנָה וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ וְאֶת יַתִּר וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ וְאֶת אֶשְׁתְּמֹעַ וְאֶת מִגְרָשֶׁהָ".
עם זאת, לפי הסברה המקובלת כיום, ולאור יתר אזכוריה של לבנה המקראית בתנ"ך, עיר זו שכנה בשפלת יהודה ולא בהר חברון.
חברי הגרעין ביקשו את השם שָנִי על שם שני שחם, בנם של חברי הגרעין שנהרג במהלך שירותו הצבאי. ועדת השמות, שעל פי עקרונותיה לא קוראת יישובים לזכר נופלים, קיבלה רק את הסיבה הנוספת שהגישו חברי היישוב - שם סמלי, הקשור לחוט השני שקשרה המיילדת על ידו של זרח בן יהודה ותמר:
"וַיְהִי בְלִדְתָּהּ וַיִּתֶּן יָד וַתִּקַּח הַמְיַלֶּדֶת וַתִּקְשֹׁר עַל יָדוֹ שָׁנִי לֵאמֹר זֶה יָצָא רִאשֹׁנָה".

היסטוריה

גרעין ליבנה עלה בשנת 1982, בניגוד לדעת תנועת אמנה, למחנה יתיר, שבו ישב אז גרעין בית יתיר. שני הגרעינים חיו ביישוב ביחד, עד שגרעין בית יתיר עבר ליישוב הקבע שלו. במשך השנים שלאחר מכן, המתינו חברי ליבנה לאישור לעלות ליישוב הקבע שלהם, על גבעה במערב יער יתיר. עד שנת 1989 בנו בנקודת הקבע את הבתים הראשונים, ואז נאלצו תושבי ליבנה, כ-30 משפחות אז, לעלות ליישוב לפני סיום בניית התשתית, בגלל פלסטינים שהחלו לחרוש ולזרוע בשדות הסמוכים ליישוב. דיונים משפטיים בקשר לאדמות היישוב הביאו לפסק דין שקבע שחלקן אינן אדמות מדינה, אך היישוב שייך לאדמות המדינה, ולכן נבנה היישוב בשונה מתוכניתו המקורית.
בסמוך ליישוב נמצאת חורבת ענים - שרידי עיירה יהודית מימי המשנה והתלמוד, אשר שימרה את שם העיר המקראית "ענים" הנזכרת בספר יהושע באזור זה.
רב היישוב הוא הרב יגאל יהב, חתנו של הרב עמנואל זרביב.
שלט רחוב

שלט רחוב הוא סוג של תמרור המשמש לזיהוי כבישים ורחובות, בדרך כלל עבור כבישים שאינם נחשבים לאוטוסטרדות. ניתן למצוא שלטי רחוב בצמתים, בדרך כלל בזוגות המאפשרים זיהוי הרחובות משני מעברי הכביש והמדרכה. שלטי רחוב מודרניים מורכבים על עמודי חשמל או על עמודים שנוצרו על מנת שיורכבו עליהם השלטים. כן ניתן למצוא אותם תלויים מעל צמתים בעזרת תומכת ממעל כמו חוטים או על פילונים. עד לסביבות 1900, שלטי הרחוב היו לעיתים קרובות מורכבים על פינות של מבנים, או אפילו מסותתים במהלך הבנייה, ורבים משלטי הרחוב המיושנים עדיין קיימים בשכונות ותיקות.

תפקיד השלט

שלט רחוב יכול להצביע על מספר הבתים הנמצאים בקרבת מקום, או כמספור על בניין עצמו. בנוסף, הם יכולים להציג מידע כגון: תיאור קצר של הסיבה להענקת שם השלט (דמות היסטורית, אישיות פוליטית או תרבותית, אדם שקשור לזיכרון הקולקטיבי של הקהילה). פרטים על המחוז או הרובע, לעיתים הטקסט הוא רב-לשוני, כפי שבישראל שלטי רחוב רבים מופיעים בשפות עברית, ערבית ואנגלית, בשלט יכול להופיע אזכור ללוגו או לדגל מקומי.
במרבית הרחובות ישנו תמרור בכל צומת המציין את שמו של הכביש או הרחוב. העיצוב והסגנון של השלט תלוי במחוז בו הוא מופיע. בשלט מופיע שם הרחוב ולעיתים גם פרטים נוספים, כגון מספר הבלוק או שמו של רובע בלונדון בו ממוקם הרחוב. שלטים כאלה הם לעיתים קרובות יעד לונדליזם, ושלטים בעלי שם יוצא דופן או מפורסם במיוחד, עלולים להגנב.

עיצוב השלט

בדרך כלל, ערכת הצבעים על השלט משקפת את הסטנדרט המקומי (למשל, אותיות לבנות על רקע ירוק נפוצים ברחבי ארצות הברית). עם זאת, במקרים מסוימים, צבע השלט יכול גם לספק מידע. דוגמה אחת ניתן למצוא במיניאפוליס, מינסוטה. בתוך גבולות העיר, כל עורקי הכבישים העיקריים משתמשים בשילוט כחול, כבישי צפון-דרום משתמשים בשילוט ירוק, ומזרח-מערב בשילוט בצבע חום. במקומות אחרים, לעיתים משתמשים בשלטים בגוון כחול או לבן כדי לציין כבישים פרטיים.
שלטי רחוב יכולים להיות מיוצרים בעזרת מגוון רחב של חומרים: מתכת, אבן, קרמיקה, ועוד.
הלוגו של תוכניות הטלוויזיה Sesame Street ורחוב סומסום הוא שלט רחוב עם שם הרחוב עליו.
מימדיון

היסטוריה

המימדיון הוקם בשנת 1990 על ידי חברת עיר השעשועים, ובקיץ הוא מושך עשרות אלפי מבקרים.
בשנת 2006 נחנכה בפארק המגלשה הגדולה בישראל (Side Winder), שנמצאת בפארקים רבים ברחבי העולם.
בשנת 2014, שלוש מגלשות מטאור הישנות הוחלפו במגלשת מטאור חדשה הכוללת 4 מסלולי גלישה ומכונה "המטאור החדשות". גובה המגלשה הנוכחית נמוך יותר מהגובה של המגלשות הישנות.
בשנת 2016, שלוש מגלשות הסלאלום הישנות אשר כונו "מיראז'" שהיו בין הארוכות בישראל נהרסו והוחלפו בשלוש מגלשות סגורות חדשות כאשר השימוש בהן הוא עם אבוב בלבד. מגלשה אחת היא מגלשה רגילה, השנייה היא מגלשת קערה אשר כמעט ואינה כוללת פיתולים והשלישית היא מגלשת קונוסים בדומה למגלשת הקרייזי קונס בפארק המים שפיים.
בנוסף למגלשות אלו ישנם שני מסלולי אבובים כאשר האחד גועש והאחר רגוע; וכן "עולם הילד", אזור המוקדש לילדים עד גיל 10. בנוסף יש במימדיון בריכת גלים שהייתה הראשונה שנפתחה בישראל.
במקום מספר מתקני ספורט ובהם מגרשי כדורסל וכדורעף חופים, שערי כדורגל וכן במת בידור.
בנגאזי-ברגן־בלזן

העלילה

הספר מתאר את תלאותיה של משפחה יהודית מהעיר בנגאזי, לוב בתקופת השואה. קורות המשפחה מתוארים החל בכיבוש הגרמני של לוב, בשנת 1941 ועד לשחרורו של מחנה הריכוז ברגן-בלזן, בשנת 1945.
בני משפחת חג'ג', מהנכבדות והחשובות בקהילת יהדות בנגאזי, נעקרים מאורח חייהם וממולדתם האהובה. עם עוד יהודים לובים הם נלקחים אל הלא-נודע. את דרכם הם עושים בספינה עד לחופי איטליה ומשם נלקחים למחנה מעצר. לאחר מכן הם נשלחים ברכבות לגרמניה  להיכלא ולמות במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הספר מעמיד במרכזו דמות אוניברסלית של אישה, סילבנה, היכולה למוראותיה של האכזריות בהתגלמותה. סילבנה, בחורה צעירה, מבריקה ויפת תואר, מביעה התנגדות  לערכים הפטריארכליים של החברה שהיא נולדה לתוכה. היא מגלה כושר מנהיגות יוצא דופן בשעה שהגברים קורסים במהלך התופת, שהיא המסע בין בנגאזי לברגן-בלזן.
דורה הלר

ביוגרפיה

דורה הלר נולדה במזרח ברלין שבגרמניה. הוריה, קלאוס וקרלה, רופאים במקצועם ושחיינים חובבים. להלר אח הצעיר ממנה, אולי (1970), המתגורר במינכן. בילדותה נהגה לרכוב על אופניים, לשחות, לרוץ למרחקים ארוכים ולרכב על סוסים להנאתה. היא רכבה על אופני פלדה לבית הספר וחזרה, כעשרה קילומטרים ביום.
בשנת 1984 עברה יחד עם משפחתה לפרנקפורט שבמערב גרמניה, ובשנת 1988 עלתה לישראל לבדה מטעמי ציונות במסגרת הסוכנות היהודית וחיה בקיבוץ עין השופט.
הלר למדה באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה בשנים 1990–1998 וקיבלה תואר ראשון ותואר שני. בשנים האלה גם הכירה את בן זוגה הראשון, גדי אלגזי, ונולדו להם שלושה ילדים, מיתר (1991), ענבר (1994) וזמיר (1998).
בין השנים 2000–2002 למדה הלר סיעוד בבית חולים איכילוב ובשנים 2003–2007 עבדה באסותא במחלקה לטיפול נמרץ, שם פגשה את בן זוגה לשעבר, מייק מילגרם, וילדה את בנם המשותף, אייבי (2007) . בשנת 2007 עברה להתגורר עם משפחתה במצפה רמון.
בין השנים 2003–2005 הלר התמודדה עם מחלת האנורקסיה שנבעה מהאופי התחרותי וההישגי שלה. לאורך כל חייה היא הציבה לעצמה סטנדרטים גבוהים, גם בתחומים שלא עוסקים בספורט כמו לימודי התואר הראשון והשני. הלר מספרת כי בתקופה שהתמודדה עם המחלה היא התחרתה נגד עצמה; הן בגוף והן בנפש. בן זוגה חשף אותה לעולם הספורט התחרותי, דבר שתיעל את יצר התחרות למקום בריא וספורטיבי, בעזרת הגוף והנפש ולא נגדם.
כיום, היא עובדת כאחות במרפאה בשדה בוקר.
הלר, משמשת כשופטת בתחרויות טריאתלון, ריצות קצרות וריצות ארוכות בישראל ומחוצה לה.

קריירה ספורטיבית

עד גיל 35 עסקה הלר בספורט באופן חובבני בלבד, היא התאמנה על אופני כושר, שחייה, ריצה ורכיבה על סוסים. בן זוגה, מייק, עודד אותה לעזוב את אופני הכושר לטובת רכיבה על אופני כביש, ומשם החלה את דרכה המקצועית בשילוב של ריצה למרחקים ארוכים, רכיבה על אופניים ושחייה תחרותית. הלר משתתפת בתחרויות לפי קבוצות גיל הנבדלות מתחרויות מקצועיות, והמתחרה העיקרית המתמודדת מולה בישראל היא נינה פקרמן המשתתפת אף היא בתחרויות מקצועיות.
בשנת 2009 השתתפה הלר בטור טראנס אלפ. בשנת 2010 היא זכתה במדליית זהב בתחרות חצי ישראמן בתוצאה של 5:53 שעות וסיימה במקום עשירי בקבוצת הגיל שלה בתחרות איירון-מן שנערכה בגרמניה. ב-18 ביולי אותה שנה היא השתתפה בתחרות צ'אלנג' רות בתוצאה של 10:52 שעות, שנערכה אף היא בגרמניה.

אלופת ישראמן

בשנת 2011 זכתה הלר במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 11:44:04 שעות. בשנת 2012 היא זכתה במדליית כסף בתחרות ישראמן בתוצאה של 11:48:14 שעות, אחרי אירנה מאזין (11:45:45 שעות), שניצחה אותה לאחר קרב צמוד שהוכרע רק בשלב מאוחר בריצה ולפני מרים בר און (13:04:02 שעות). אותה שנה, היא סיימה במקום חמישי בקבוצת הגיל שלה בטריאתלון אבו דאבי (3 ק"מ שחייה, 200 ק"מ רכיבה באופניים ו-20 ק"מ ריצה). בשנת 2013 היא זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בתחרות ישראמן בתוצאה של 12:41:41 שעות, לפני אירנה מאזין (13:01:11 שעות) וקרן מרץ (13:06:57 שעות). אותה שנה היא קבעה את שיאה האישי בתחרות איירון-מן בפרנקפורט, גרמניה בתוצאה של 10:44 שעות.
הספורט והתזונה הם חלק בלתי נפרד מחייה של הלר. היא ומשפחתה צמחוניים וכולם עוסקים בספורט, הן לשם ההנאה והן לשם התחרות. מיתר, בנה הבכור, מתחרה אף הוא בטריאתלון ותחרויות איש הברזל. הוא זכה במקום שלישי לגילו בתחרות חצי איש-ברזל, במקצה האולימפי, שנערכה בחיפה בשנת 2012.
British Pathé

British Pathé (בְּריטישׁ פּאתֵה; בעבר נודעה בשמות: Pathé Newsreels או Pathé News) היא חברת חדשות בריטית שהפיקה יומני חדשות לקולנוע בשנים 1910-1970. היום ידועה החברה בשם  British Pathé ועיקרה פעילותה בארכיב של למעלה מ-90,000 יומני חדשות שעברו דיגיטציה.

היסטוריה

British Pathé היא אחת החברות הוותיקות ביותר בתעשיית הקולנוע. שורשיה בשנות ה-90 של המאה ה-19 כאשר החברה נוסדה בשם Société Pathé Frères (חברת האחים פתה) על ידי שרל פתה, מחלוצי הקולנוע בצרפת. פתה היה יזם נמרץ שתרם להנעת תעשיית הקולנוע בחיתוליה ואף גילה שחקני קולנוע רבים. ב-1895 הוא אימץ את הסמל הלאומי הלא-רשמי של צרפת, התרנגול הגאלי, כסימן המסחרי של החברה. חברת פתה הבריטית נוסדה בלונדון ב-1902, וב-1910 כבר פעלה מתוך בניין משלה סמוך לכיכר לסטר.
יומני החדשות הוקרנו בבתי הקולנוע. בתחילה הם היו אילמים, נמשכו כ-4 דקות ונערכו פעמיים בשבוע. אף שבתחילת דרכה יומני חברת Pathé הוסרטו במצלמות קולנוע נייחות, הן הצליחו לתעד אירועים היסטוריים כגון רגע מותה של פעילת זכויות הנשים אמילי דייוויסון, שהשליכה עצמה בדרכו של סוס דוהר במירוץ הסוסים באפסום ב-1913. 
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נקראו יומני הקולנוע "חדשות פתה המונפשים" (Pathé Animated Gazettes) והיוו לראשונה תחרות לעיתונים. אחרי 1918, British Pathé הפיקה סדרה של יומני חדשות לקולנוע שהיו ארוכים ומקיפים יותר. החל מ-1928 נילווה פסקול ליומנים וב-1930 כבר סיקרו היומנים נושאים רבים ומגוונים, בהם חדשות, בידור, ספורט, תרבות ונושאי נשים במהדורות שונות, בהן מהדורות שבועיות.
ב-1947 נרכשו הסרטים של חברת Pathé על ידי חברת האחים וורנר, וזאת מידי חברת RKO, אשר רכשה אותם ב-1931. חברת האחים וורנר, כמו RKO לפניה, המשיכה להפיק יומני חדשות תחת שמה המסחרי של Pathé. האחים וורנר אף הפיקו סדרה של 38 סרטים תאטרליים קצרים ו-81 מהדורות של מגזין החדשות למסך הקולנוע, שהם היום חלק מהסרטיה העשירה של Pathé.
ב-1956 הפסיקו האחים וורנר את הפקת יומני הקולנוע ומכרו את ספריית יומני החדשות של Pathé ואת סמלה המסחרי לחברת Studio Films, ששינתה את שמה זמן קצר לאחר הרכישה ל-Pathé Pictures, Inc. אשר מכרה אותם מצידה לחברת Pathé News, Inc.
Pathé הפסיקה להפיק יומני חדשות ב-1970 משלא הצליחה להתמודד עוד עם שידורי החדשות בטלוויזיה, אולם המשיכה לשמור על ספריית הסרטים. בסרטיה של Pathé שמורים יומנים באורך של למעלה מ-3,500 שעות המתעדים למעלה מ-80 שנות היסטוריה, ובהם כ-90,000 קטעי חדשות ו-12 מיליון צילומים. ב-2002 עבר האוסף כולו תהליך של דיגיטציה במימון חלקי של הלוטו הבריטי. ב-2010 הנגישה Pathé את הארכיב שלה באינטרנט כשירות לציבור ולחברות חדשות.
אוניקום

אגדת האוניקום

על פי האגדה, מקור השם אוניקום (שמשמעו "מיוחד במינו" בגרמנית) ביוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (1790-1741) שחיפש משקה חדש שבעזרתו יוכל לעכל את הסעודות המפוארות שערך. ב-1790 הכריז המלך על תחרות שבה השתתפו משקאות רבים. כשטעם מהאוניקום, שיוצר על ידי הרופא המלכותי דאז (שהיה אחד מאבותיו של מייסד חברת צוואק), אמר "!das ist unikum" ("זה מיוחד במינו!"). ומאז נקרא המשקה כך.
פרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים על שם בן-יצחק

היסטוריה

בשנת 1978 החל אגף הנוער והחינוך לאמנות ע"ש רות במוזיאון ישראל להעניק פרס דו שנתי לאיור ספר ילדים. הפרס נקרא על שמם של רבקה (סופר) ומיכאל בן-יצחק, שנהרגו בפיגוע בכיכר ציון בירושלים בשנת 1975.
הפרס מוענק למאייר על יצירתו בספר שיצא לאור בישראל בשנתיים שלפני חלוקת הפרס. ומוגש למועמדות על ידי המו"ל של הספר. בשנת 2010, לדוגמה, הוגשו לוועדת הפרס 185 ספרים שאוירו על ידי 111 מאיירים. בנוסף לזוכה רשאי חבר השופטים של הפרס להעניק עד חמישה ציונים לשבח למאיירים. טקס חלוקת הפרסים נערך בספרייה של אגף הנוער ע"ש רות במוזיאון ישראל במסגרת שבוע הספר העברי. הספר הזוכה זכאי להדפיס על כריכתו את מדלית הפרס בצבע זהב ואילו הספרים שזכו בציון לשבח זכאים לצרף מדליה בצבע כסף.
מיילץ

היסטוריה

יישוב בשם מיילץ מוזכר בבולה של האפיפיור גרגוריוס התשיעי מהמאה ה-13. במאה ה-14 נוזכר יישוב בשם מיילצקה (Mielecka) ברשימת קהילות. העיר מיילץ עצמה נוסדה ב-1457 והוענקו לה זכויות עיר ב-1470. העיר התפתחה למרכז של תעשיית אומנות, נוסדו בה גילדות ופעלו בה נפחים, חייטים, סנדלרים, קדרים, אורגים וטווים. במהלך המאות הועברה העיר בין בעלים שונים, חלקם אצילים מקומיים וחלקם שליטים אזוריים.
בסוף המאה ה-19 נשרפו אזורים נרחבים בעיר, שרוב בתיה היו בנויים מעץ, והתפתחותה הכלכלית של העיר נפגעה קשות.
בתחילת המאה ה-20 נבנו בעיר בית משפט, בית ספר תיכון ומבני ציבור נוספים. במלחמת העולם הראשונה נפגעו שוב העיר וכלכלתה. בין מלחמות העולם רוצפו רחובות רבים בעיר במרצפות ובעיר הוקמו מפעלי נשק ומפעלים ממשלתיים של תעשייה אווירית, תחנת כוח, סדנאות מלאכה ועסקי מסחר. ב-1934 פגע שיטפון במיילץ, וכ-11,000 בתים פרטיים נהרסו.
במלחמת העולם השנייה שלטו הגרמנים בעיר מספטמבר 1939 ועד אוגוסט 1944, ומפעלי התעשייה האווירית נפלו בידם. בתקופה זו ייצר המפעל מפציצים ומטוסי קרב גרמניים. עבדו בו עובדי כפייה מקרב האוכלוסיות הכבושות.
לאחר הכיבוש על ידי הצבא האדום הפך המפעל למפעל התעשייה האווירית הגדול ביותר בפולין ולמעסיק הגדול ביותר בעיר ובסביבתה, וייצר גרסאות פולניות של מטוסי מיג. לאחר התפרקות ברית המועצות ועקב הבעיות הכלכליות בתקופה זו הצטמקו ההזמנות מהמפעל. הוא נקלע לקשיים כלכליים והייצור פחת.

יהודי מיילץ

בעיר כיהנו שושלת רבנים ואדמו"רים ממשפחת הורוביץ.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-3,500 יהודים, כמחצית תושביה. עם הפלישה הגרמנית, בספטמבר 1939, ברחו מאות מהם מזרחה. בחודש הראשון לכיבוש נרצחו בעיר מאות יהודים בידי חיילי ורמאכט, כאשר חלקם נשרפו חיים באחד מבתי הכנסת בעיר. נרצחים אלו נקברו במספר קברים באזור העיירה.
בהמשך תקופת הכיבוש הגרמני נחטפו יהודים מהעיר לעבודות כפייה, וב-1941 רוכזו כל יהודי העיר בגטו. במרץ 1942 גרשו אנשי אס-אס מאות יהודים מהגטו למחנות עבודה, ורצחו מאות מהם ביער סמוך. כ-3,000 יהודים שנותרו ביישוב שולחו ליישובים באזור לובלין.

מחנה הריכוז מיילץ

לאחר כיבוש מיילץ על ידי הגרמנים הוקם באזור התעשייתי של העיר, מחנה עבודה. אל המחנה הובאו עובדי כפייה יהודים מהגטו, ומלאומים ומקומות אחרים. המחנה התמלא באסירים שהועברו אליו ממחנה בודזין ומחנות אחרים, רובם הועסקו במפעל המטוסים היינקל. ב-1944 שינו הגרמנים את מעמדו למחנה ריכוז. הגדרתו ככזה נמשכה כמה חודשים בלבד, שכן הגרמנים נאלצו לסגת מפולין, והם נטשו את המחנה והעבירו את האסירים וחלק מהציוד התעשייתי למחנות אחרים.
לאחר שהפך מיילץ למחנה ריכוז, קועקעו האסירים בו בזרועם הימנית באותיות KL - ראשי תיבות: Konzentrations_lager ׁ(מחנה ריכוז).
איתן גרין

חייו ופועלו

איתן גרין נולד בקיבוץ אפיקים וגדל באשקלון. הוא היה שחקן כדורסל ושימש בשנים מאוחרות יותר כפרשן כדורסל. הוא למד תיאטרון והיה בוגר המחזור הראשון של מחלקת הקולנוע והטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, בה הוא מכהן כיום כפרופסור וכראש לימודי כתיבת תסריטים. הוא מלמד בנוסף בבית הספר קמרה אובסקורה ובבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה. בתום לימודיו ביים את הדרמה "נחום גליקסון: יומיים בארץ" (1976), עליה זכה בפרס ראשון בתחרות הסרט הקצר. בשנים 1978–1979 כיהן כמנהל האומנותי של המכון הישראלי לקולנוע.
גרין עסק בבימוי, כתיבת תסריטים, עריכת סרטים ותוכניות טלוויזיה, ועריכת ספרים. הוא שיחק בסרטו של אסי דיין בחינת בגרות (1983) ובסרטו של ערן ריקליס "ביום בהיר אפשר לראות את דמשק" (1984).
סרטיו מתארים סיפורים אישיים ומתמקדים בגיבורים טובי לב אך אבודים. גרין ייחודי בקולנוע הישראלי בכך שאינו מנסה למצוא חן יתר על המידה בעיני הקהל והוא משדר רגישות, אמיתיות ואמינות. דמויותיו אינן זוהרות וקולנועיות והתכנים מלאנכוליים. לרוב, ההומור בסרטיו של גרין מעודן ומאופק. הוא הושפע במיוחד מהבמאים רובר ברסון, יסוג'ירו אוזו וארמנו אולמי.

סרטיו

בסרטו "לנה", משנת 1982, מסופר על לנה, עולה חדשה מברית המועצות, הנאבקת לשחרר את בעלה, אסיר ציון, ובינתיים מתפתח קשר בינה ובין גבר אחר.
בסרטו "עד סוף הלילה", מ-1984, גילם יוסף מילוא מהגר תלוש, נוצרי, שאינו מתאקלם בחברה בה הוא חי למעלה משלושים שנה, בעוד שאסי דיין הוא צבר טיפוסי, שהקריירה הצבאית המבטיחה שלו נקטעה בעודה באיבה בגלל מחדל שביצע בלבנון, והוא מתגלגל לחיי הלילה הסהרוריים של תל אביב במסע הזוי של אלכוהול, אלימות, פשע ובגידות.
בסרטו "אזרח אמריקאי" בכיכובם של איצ'ו אביטל וגיא גארנר, משנת 1992, התווה גרין את סיפורו של כדורסלן אמריקאי כושל הפוגש בעיתונאי מקומי, שהחמיץ את הקריירה שלו כפסנתרן, זה מוביל לידידות אמיצה, אך רצופת מהמורות.
הסרט "זולגות הדמעות מעצמן", משנת 1996, מספר על אב, אותו מגלם אריה מוסקונה, ובנו, אותו מגלם אבי גרייניק, שהם בעלי חברה קטנה המארגנת מסיבות ואירועים. הם חולמים להרחיב את העסק, ולשם כך הם זקוקים לרכב שני. לצורך כך, הבן צריך להוציא רישיון נהיגה על מנת שיוכל לנהוג ברכב השני. הבן נכשל בכל שמונת מבחני הנהיגה אליהם הוא ניגש, מפאת ההתרגשות, ואביו, יחד עם אנשים נוספים, מנסה לחשלו בשיטות שונות ותוך כדי כך לוקה בהתקף לב.
הסרט "חלומו של הנרי", משנת 2003, מספר את סיפורו של הנרי, אותו מגלם מנשה נוי, מחסנאי בחוג לקולנוע שבאוניברסיטת תל אביב, אשר מחליט בגיל מבוגר לממש את חלומו המודחק ולביים סרט קולנוע. במאים ומפיקים משיבים את פניו ריקם, אך דווקא הסטודנטים נחלצים לעזרתו.
בדצמבר 2008 יצא לאקרנים סרטו של גרין "הכול מתחיל בים". הסרט הוצג בפסטיבל מונטריאול וזכה לפרס "החדשנות בקולנוע".
גרין הוא אחד מעורכי התסריט המבוקשים ביותר ועד היום (2013) ערך יותר מ-300 תסריטים, בהם של במאים מתחילים.

משחק

גרין שיחק תפקיד משני בסרט "בחינת בגרות" (1983), ובתפקיד האבא בסרטו של ניר ברגמן -
"כנפיים שבורות" (2002).

ספרו

גרין ערך את הספר "במאים ואנשי-קולנוע על הקולנוע" בהוצאת עם עובד, ספרית אופקים, 1985.