google/wiki40b huggingface dataset:
טאפ אייר פורטוגל

תולדות החברה

החברה נוסדה ב-14 במרץ 1945 ושנה וחצי לאחר מכן ביצעה את טיסת הבכורה שלה מליסבון למדריד. ב-31 בדצמבר 1946 השיקה החברה את שירות Linha Aérea Imperial, קו בן 12 עצירות שקישר את המושבות שבשליטת פורטוגל. ב-1953 הופרטה החברה, אך ב-1975 היא הולאמה והפכה לחברה ציבורית, וב-1989 הפכה לחברה בע"מ.
במשך מספר שנים, החל בשנת 1993, הפעילה החברה קו תעופה בין ליסבון לתל אביב.
בשנת 2005 הצטרפה טאפ פורטוגל לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס, צעד שלווה בשינוי תדמית מקיף, ובכלל זה שינוי שמה של החברה מטאפ אייר פורטוגל לשמה הנוכחי, אימוץ סמליל ועיצוב מחודש למטוסי החברה, וכן השקתו של "ויקטוריה", מועדון הנוסע המתמיד החדש. בשנת 2005 היא הקימה חברת תעופה בשם וייט איירווייז, אך כבר בשנת 2006 הוחלט למכור את חלקה לחברה פורטוגלית אחרת - אומני אביאיישן.
ב-6 בנובמבר 2006, חתמו טאפ ואספיריטו סאנטו אינטרנאשיונאל על חוזה לפיו רכשה טאפ את הבעלות בחברת התעופה הפורטוגלית פורטוגליה. פורטוגליה היא המוביל האווירי השני בגודלו בפורטוגל והיא ממשיכה לתפקד כחברה נפרדת.
ב-14 בספטמבר 2017, שינתה חברת טאפ פורטוגל את שמה בחזרה לטאפ אייר פורטוגל.
בנובמבר 2018 הייתה החברה ללקוח ההשקה של האיירבוס A330-900NEO

פעילות החברה בישראל

החברה מפעילה טיסה יומית לתל אביב החל מ-31 במרץ 2019, הקו מבוצע במטוס האיירבוס A321neoLR של החברה.
ב-18 באוגוסט פרסמה החברה על הרחבת פעילותה בישראל, והכפלת הטיסות ל-2 טיסות יומיות בקו תל אביב- ליסבון.
גטו קולוז'וואר

גטו קולוז'וואר (Kolozsvár Ghetto) הוא אחד הגטאות הפחות ידועים בתקופת מלחמת העולם השנייה. היה זה גטו אכזרי שהתקיים בשנת 1944 בעיר קולוז'וואר שבטרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה, כיום ברומניה). בגטו רוכזו יהודי מחוז קלוז', ותוך חודש הוא חוסל עם שליחתם להשמדה במחנה ההשמדה אושוויץ.

היסטוריה

תהליך כינוס היהודים בגטו החל ב־3 במאי 1944, פחות מחודשיים לאחר שהוורמאכט הגרמני הציב בהונגריה ממשלת בובות ב־19 במרץ, והסתיים תוך שבוע. היהודים כונסו במפעל הלבנים "איריס" בחלקה הצפוני של העיר. הגטו הורכב בעיקר מצריפים אשר שימשו לייבוש לבנים ואריחים, ולמעשה לא היו בו כל שירותים עבור כ־18,000 היהודים שרוכזו בו מכל מחוז קלוז'. ריכוז היהודים התבצע על ידי השלטונות המקומיים ורשויות המשטרה בשיתוף פעולה עם יועצי ה־SS. הגטו היה נתון לפיקודו של לאסלו אורבן, מפקד המשטרה של העיר. ניהולו הפנימי הופקד בידי יודנראט. כבגטאות אחרים בהונגריה, יהודים עונו על ידי המשטרה כדי שיגלו היכן החביאו את חפצי הערך שלהם.
הגטו חוסל בשישה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ. המשלוח הראשון היה ב־25 במאי 1944 והאחרון ב־9 ביוני 1944.
חוק האי

חוק האי (ידוע גם בשם חוק פוסטר, על שם מניח החוק) הוא עקרון בביולוגיה אבולוציונית, לפיה בני המין קטנים או גדלים, בהתאם למשאבים הזמינים בסביבה. זוהי ליבת המחקר של ביוגאוגרפית איים. לדוגמה, ידוע כי ממותות ננסיות התפתחו מממותות רגילות על איים קטנים. תהליכים אבולוציוניים דומים נצפו בפילים, היפופוטמים, איילים ובני אדם.
הכלל נקבע לראשונה בשנת 1964 על ידי ג' בריסטול פוסטר בכתב העת Nature, במאמר תחת הכותרת "האבולוציה של היונקים על האיים". הוא למד 116 מינים השוכנים באי והשוה אותם למינים מקבילים ביבשת. הוא הציע כי יצורים מסוימים באי התפתחו לגרסאות גדולות יותר של עצמם, בעוד שאחרים הפכו לגרסאות קטנות יותר של עצמם. לשם כך, הוא הציע הסבר פשוט כי יצורים קטנים גדלים בהיעדר טורפים הנמשכים אליהם ביבשת ויצורים גדולים נעשים קטנים יותר עם ​​היעדר מקורות מזון.
הרעיון הורחב בספר "תיאורית הביוגאוגרפיה של האי" של רוברט מק'ארתור ואדוארד וילסון. ב-1978, טד ג' קייס פרסם מאמר מורכב יותר בנושא בכתב העת Ecology. קייס הראה גם כי ההשערה המקורית של פוסטר לסיבת ההתרחשות היא פשטנית מדי ולא לגמרי נכונה.
ג'פרי אפשטיין

קורות חיים

אפשטיין נולד וגדל בברוקלין להורים יהודים, פולין (לבית סטולובסקי) וסימור. הוא למד בקולג' הפרטי קופר יוניון ובמכון קוראנט של אוניברסיטת ניו יורק  אך לא סיים את לימודיו. בין השנים 1973 ל–1975 לימד מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר דלתון  שבמנהטן. אחד מתלמידיו היה אלן גרינברג, בנו של יו"ר בנק ההשקעות בר סטרנס .
בשנת 1976 הצטרף לבנק ההשקעות בר סטרנס, כעוזר זוטר בתחום המסחר. ארבע שנים לאחר מכן, כאשר היה סוחר אופציות, הפך במפתיע לשותף. בשנת 1981 עזב את הבנק כדי להקים את חברת ניהול הנכסים ג'יי אפשטיין ושות'. עסקי ניהול הנכסים והכספים של אפשטיין היו מיועדים אך ורק למיליארדרים. מאז שנות ה-90, החברה רשומה באיי הבתולה של ארצות הברית ונקראת פייננשל טראסט.
לאפשטיין היו קשרים עסקיים או אישיים עם חברות ואישים ידועים, בהם ביל קלינטון, דונלד טראמפ, טוני בלייר, אהוד ברק והנסיך אנדרו.

ניהול הונו של לזלי וקסנר

הלקוח העיקרי של החברה היה המיליארדר היהודי-אמריקאי לזלי וקסנר , שאפשטיין התחיל לנהל את הונו בשנות ה–80. בשנת 1991 העניק וקסנר לאפשטיין הרשאה בלתי מוגבלת לפעול בשמו בכל עניין, לרבות בקרן וקסנר, הרשאה שאותה ניצל אפשטיין לפעולות עסקיות לטובת עצמו. בין היתר רכש אפשטיין נכסים שונים מחברות בשליטת וקסנר ומכר להן אותם בחזרה במחיר כפול. בכתבת פרופיל שפירסמה העיתונאית ויקי וורד ב"ואניטי פייר"  ב–2003 צוין כי לשניים מערכת יחסים קרובה ביותר, שאיפשרה לאפשטיין לרכוש מווקסנר את האחוזה במנהטן. שותפים עסקיים מוקדמים של וקסנר טענו בפני הניו יורק טיימס כי אפשטיין קטע את קשריהם עם וקסנר. כמו כן הרחיק אפשטיין את אמו של וקסנר מחבר הנאמנים של קרן וקסנר והזרים 21 מיליון דולר מקרן וקסנר לקרן בניהולו הפרטי.
החל מקיץ 1996 החל אפשטיין לתקוף מינית עובדות של וקסנר ודוגמניות שקיוו לעבוד עבור רשת ויקטוריה'ס סיקרט המצויה בבעלותו של וקסנר. לטענת הניו-יורק טיימס, וקסנר הבטיח לטפל בתקיפה מינית נוספת שהתרחשה בשנת 1997, בה התחזה אפשטיין לבכיר ברשת ויקטוריה'ס סיקרט. בפועל נותקו הקשרים העסקיים הגלויים בין וקסנר לאפשטיין רק עם הרשעתו בפלילים של אפשטיין בשנת 2008.

הרשעות פליליות


אפשטיין הורשע ב-2008 בהליך של שידול של נערה בת 17 לזנות, עבירה עליה ריצה 13 חודשים ב"מעצר בתנאי שחרור לעבודה" כחלק מעסקת טיעון, שבה איתרו גורמים רשמיים פדרליים 36 קורבנות, ובשל פרטים אלו ספגה העסקה בקורת כמקלה. עסקת הטיעון נעשתה על ידי אלכסנדר אקוסטה, לימים שר העבודה בממשל טראמפ שהתפטר בגין הפרשה, שכיהן אז כתובע הכללי הפדרלי של המחוז הדרומי של פלורידה, מי שהוביל את ההליך המשפטי והעניק לאפשטיין חסינות מכל ההאשמות הפליליות הפדרליות.
אפשטיין נעצר שוב ב-6 ביולי 2019, בהאשמות פדרליות על סחר מין של קטינים בפלורידה ובניו יורק. הוא גם הואשם שנתן שוחד בסך 350 אלף דולרים, במטרה להדיח עדים להימנע מלהעיד נגדו בפרשת הסחר בקטינים למטרות מין.
ב-10 באוגוסט 2019 התאבד אפשטיין בבית המעצר העירוני שבמנהטן, ניו יורק , ‏ 12 ימים לאחר שהוסר מתוכנית שמירה כבדה (Suicide watch) שהוצבה עליו עקב ניסיון התאבדות קודם.
רפאל פטאי

ביוגרפיה

נולד בשם ארווין גֶ'רג' פטאי (Ervin György Patai) בבודפשט בירת הונגריה ב-22 בנובמבר 1910 בבית יהודי ליברלי ואינטלקטואלי. אביו, יוסף פטאי, היה משורר, סופר, פעיל ציוני ומקורב להרצל. אמו אדית (שלומית) הייתה משוררת וסופרת. הוא למד באוניברסיטת בודפשט ובסמינר הרבני של העיר. כמו כן למד בבית המדרש לרבנים בברסלאו. עבודת הגמר שלו במחלקה לשפות שמיות והיסטוריה של המזרח הקדום באוניברסיטת בודפשט עסקה במשורר האיטלקי היהודי ישראל ברכיה פונטנלה. 
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו למד פטאי באוניברסיטה העברית לדוקטורט (שני), והיה הראשון שזכה לקבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית. הוא הוסמך כדוקטור בשנת 1936. עבודת הדוקטור שלו, שעסקה במים במקורות היהודיים, הושפעה מעבודותיו של סר ג'יימס פרייזר, ונכתבה בהנחייתו של פרופ' הרב שמואל קליין, מראשוני הפרופסורים של המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית. לאחר סיום הלימודים המשיך לעבוד במסגרות שונות של האוניברסיטה העברית, אך לא התקבל למשרה קבועה במוסד. היה מורה לעברית באוניברסיטה בין השנים 1938 ל-1942, שימש בתור מזכיר הטכניון בשנת 1942. הוא חזר לזמן קצר לבודפשט, על-מנת לסיים את הסמכתו לרבנות. בשנת 1944 הקים את המכון הארץ ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה, והיה מנהלו במשך ארבע שנים. במסגרתו ערך יחד עם יוסף יואל ריבלין את כתב-העת "עדות" וכן שתי סדרות ספרים. 
פטאי היגר לארצות הברית והתאזרח בה.
הוא זכה במלגת קרן ויקינג (ונר גרן), שבמסגרתה למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק במחלקה לאנתרופולוגיה 1947–1948. בין השנים 1948 ל-1957 היה פרופסור לאנתרופולוגיה בדרופסי קולג' בפילדלפיה.
פטאי פרסם בחייו כארבעים ספרים ומאות מאמרים בנושאים שקשורים לפולקלור יהודי, אנתרופולוגיה של המזרח התיכון והיסטוריה יהודית. 
היה עורך של סדרת הספרים "Jewish Folklore and Anthropology series" של אוניברסיטת ויין במישיגן. כיום הסדרה קרויה על שמו.
בשנת 1936 זכה בפרס ביאליק (ביחד עם משה צבי סגל) לחכמת ישראל.
פטאי נישא לנעמי טולקובסקי ואב לשתי בנות, ג'ניפר (1942), רופאה, ודפנה  (1943), סופרת וחוקרת פמיניסטית. 
הוא נפטר ב-20 ביולי 1996, בטוסון שבאריזונה. היה בן 85 במותו.
קורפוס הפרשים השלישי (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס גויס ב-2 באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדו הראשון מונה רודולף פון פרומל. הקורפוס היה חלק מהארמייה השישית של רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה. עם פרוץ המלחמה כלל הקורפוס את דיוויזיות הפרשים ה-7 ה-8 ואת דיוויזיית הפרשים הבווארית, והוא לחם במהלך המערכה על הגבולות. חודש לאחר המלחמה, הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, ונכלל במסגרת הארמייה התשיעית שזה עתה הוקמה בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן. במסגרת הארמייה התשיעית, השתתף הקורפוס בקרב על הוויסלה ובקרב לודז'. בנובמבר של אותה שנה, הפך הקורפוס להיות קורפוס חי"ר שנקרא הקורפוס ה-57. לאחר חוזה ברסט-ליטובסק בשנת 1918, הקורפוס נפרס ככוח כיבוש בשטח גדול ברוסיה. ב-6 באפריל של אותה שנה, הוחזר הקורפוס לחזית המערבית, ולחם במסגרת פלגת הארמייה C עד סוף המלחמה.
עמירם עולמי

קורות חייו

נולד לפסח ולרבקה עולמי וגדל במושב שבי ציון. למד ב"תיכון דתי יבנה" בחיפה ולאחר מכן בישיבת הכותל, במסגרתה שירת בצה"ל בחיל השריון, ובישיבה הגבוהה מקור חיים, שם הוסמך לרבנות. הוא היה תלמידם של הרב שג"ר והרב עדין אבן ישראל-שטיינזלץ.
במהלך 1988 הקים הרב עולמי את ישיבת עתניאל יחד עם הרב בנימין קלמנזון והיה אחראי במידה רבה לאופייה האמנותי-חסידי של הישיבה, כאשר בתקופה זאת לא הייתה מקובלת גישה זאת בישיבת הסדר. בנוסף כיהן הרב עולמי כרב היישוב עתניאל.
הרב עולמי נרצח בפיגוע חבלני סמוך לבית חג"י, בכ"ד בכסלו תשנ"ה (27 בנובמבר 1994). הוא הותיר אחריו אישה בהריון וחמישה ילדים. כשבעה חדשים אחרי הירצחו נולדה בתו ונקראה על שמו: נחמה בת-עמי. הרב רא"ם הכהן, שנכנס לכהן כראש הישיבה מעט לפני הפיגוע, החליף אותו לאחר זמן כרב היישוב.
מעדן

מעדן (גם מַטְעָם; בלועזית: דֶּלִיקָטֶס) הוא על פי רוב מאכל נדיר או יקר הנחשב נחשק, מתוחכם או מיוחד, ולעיתים קרובות הוא בעל טעמים יוצאי דופן או מאפיינים ייחודיים אחרים.
מזון הנחשב מעדן בארץ, בתרבות ובתקופה מסוימות, לא בהכרח ייחשב כזה גם באחרות. כך לדוגמה, לשון פלמינגו הייתה מנה מבוקשת למדי ברומא העתיקה, אך בעת המודרנית לא נהוג כלל לאוכלה; ולובסטרים נחשבו למזון עניים באמריקה הצפונית עד אמצע המאה ה-19, אז החלו לראות בהם באמריקה, כמו גם באירופה, מעדן. בין המעדנים הרבים המוכרים בתרבות אחת מסוימת – הפוּגוּ ביפן, מרק קני הציפורים בסין, האֶסקָמוֹלֶס  (פגיות נמלים) במקסיקו והאיגוּנָאק של האינואיטים.
ולדיסלב וולקוב

קורות חיים

וולקוב נולד במוסקבה. בשנת 1953, לאחר סיום בית הספר הוא התקבל ללימודי הנדסה במכון למהנדסי תעופה במוסקבה. בשנת 1959 הוא התקבל לעבודה במחלקת תכנון מס' 1. הוא השתתף בפיתוח חלליות מדגם ווסטוק ווסחוד.
בשנת 1966 וולקוב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל הכנות לטיסה לחלל.
בשנת 1969 וולקוב שוגר לחלל בפעם הראשונה בחללית סויוז 7. בהמשך הוא היה חבר הצוות משנה של מספר משימות חלל סובייטיות.
בשנת 1971 שוגר לחלל בפעם השנייה בחללית סויוז 11. במהלך הטיסה הושג שיא השהייה בחלל. לאחר סיום הטיסה שנמשכה 23 ימים במהלך הנחיתה. התרחשה בריחה אוויר מהתא וכל הצוות נספה. וולקוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
על שמו נקראו אונייה סובייטית שהייתה חלק של מערך השליטה על חלליות, מכתש על הירח ואסטרואיד.
אדיתה פייכה

קורות חיים

אדיתה פייכה נולדה בצרפת למשפחת מהגרים מפולין. בשנת 1941 מת אביה וכעבור שלוש שנים מת גם אחיה הבכור (1944). בשנת 1946 חזרה המשפחה לפולין. הם התיישבו באזור שלזיה ופייכה החלה ללמוד פולנית ושרה במקהלה.
פייכה רצתה להיות מורה ובמסגרת חילופי תלמידים בשנת 1955 היא הגיעה ללנינגרד. באותה שנה לא הייתה קבלה במכון למורים ולכן היא התקבלה לאוניברסיטת סנקט פטרבורג, לפקולטה לפילוסופיה, אותה סיימה בשנות ה-60. 
בליל השנה האזרחית החדשה היא הופיעה ביחד עם להקת סטודנטים כשהיא שרה בפולנית. ההצלחה הייתה גדולה והיא המשיכה לשיר בלהקה בניהולו של אלכסנדר ברונביצקי (בעלה לעתיד). בשנת 1956 הלהקה נהפכה למקצועית ובהצעת פייכה היא קיבלה את השם "דרוז'בה" (חברות). כבר באותה שנה הלהקה הקליטה את שיריה הראשונים עם אדיתה פייכה בתור זמרת הלהקה. בשנת 1957 הם זכו לפרס בתחרות שירה בינלאומית שנערכה במסגרת פסטיבל הנוער והסטודנטים השישי.
בשנת 1959 הלהקה פוזרה על ידי השלטונות בטענות שהם מגזימים בשימוש בג'אז, לזמרת ראשית יש מבטא חזק והופעתם אינה הולמת את המוזיקאי הסובייטי. אומנם תוך זמן קצר הלהקה קיבלה אישור לחדש את פעילותה. הלהקה התקיימה במשך 20 שנים, עד לשנת 1976. באותה שנה אדיתה פייכה התגרשה מאלכסנדר ברונביצקי ועזבה את הלהקה.
במהלך שנות ה-60 היא שיחקה במספר סרטי קולנוע.
במשך שנות ה-70 וה-80 אדיתה פייכה הייתה בין הזמרות הידועות של ברית המועצות לצד סופיה רוטרו ואלה פוגצ'ובה. היא שיתפה פעולה עם מלחינים כמו מארק פרדקין, אוסקר פלצמן, אנדריי פטרוב, אלכסנדרה פחמוטובה והמשורר רוברט רוז'דסטבנסקי.
היא הקליטה מעל ל-20 תקליטים.
בשנת 1967 אדיתה פייכה קיבלה אזרחות סובייטית, דבר שאיפשר לה להתחיל להופיע מחוץ לגבולות המדינה. בסך הכול פייכה הופיעה ב-40 מדינות בעולם ופעמיים נתנה הופעות על במת אולם אולימפיה בפריז. מכיוון שפייכה שולטת במספר שפות (צרפתית, גרמנית ופולנית) לא הייתה לה בעיה לשיר בשפות אחרות ולא רק רוסית, דבר שהיה נדיר בקרב זמרי ברית המועצות.
בשנת 1997 ובשנת 2007 היא הופיעה בהופעת יחיד מיוחדת בסנקט פטרבורג לכבוד יום הולדתה. למרות גילה היא ממשיכה להופיע ולשיר גם בשנת 2013.
על חייה של הזמרת צולמו כמה סרטים תיעודיים.
בתה מאלכסנדר ברונביצקי, גם היא זמרת ושחקנית. הנכד סטס פייכה הוא זמר פופולרי מאוד ברוסיה.
מרכז י.נ.ר

מרכז י.נ.ר הוא מוסד להשכלה ללימודי נישואים ומשפחה לציבור הדתי והחרדי. מרכז י.נ.ר מקיים תוכניות להכשרת אנשי מקצוע בתחומי ההנחיה, הייעוץ והטיפול בקרב הציבור הדתי והחרדי על כל גווניו. זאת מתוך מטרה להכשיר יועצים ומטפלים מתוך הקהילות השונות למתן מענה הולם ומקצועי לכלל האוכלוסייה בישראל.

אודות

מרכז י.נ.ר הוקם לפני 15 שנה. מטרתו היא לחזק את תחום הנישואין והמשפחה היהודיים, מתוך ידיעה שרק במערכת משפחה המבוססת על יציבות ותפקוד נורמלי והולם מצויים המרכיבים הדרושים לצמיחה אישית, ולריפוי חברתי. משפחה המאפשרת אווירה תומכת העונה על צרכים פיזיים ורגשיים של ילדיה, תאפשר להם התפתחות בריאה ומאוזנת. התערערות המבנה המשפחתי והעדר אווירת ביטחון ותמיכה משמשים תרבית להצמחת תחלואה אישית וחברתית. במרכז לומדים לימודי זוגיות ומשפחה ברמה אקדמית. מרכז י.נ.ר מוכר כמוסד מלמד של האוניברסיטה הפתוחה, ובמסגרת המרכז ניתן ללמוד לימודים אקדמיים לתואר ראשון בפסיכולוגיה / מדעי החברה והרוח.

תעודות והכרה של מוסדות אקדמיים

המוסד מקיים תוכניות לימוד של האוניברסיטה הפתוחה שמקנות תואר אקדמי מוכר על ידי האוניברסיטה הפתוחה.
המוסד מעניק לבוגריו במגוון מסלולי הלימוד השונים תעודות בתחומי הלימוד. חלק מן המסלולים הם בשיתוף מוסדות אקדמיים אחרים כגון היחידה ללימודי המשך, בית הספר לעבודה סוציאלית אוניברסיטת בר-אילן ומרסי קולג', ארצות הברית.
תוכניות הלימוד מוכרות כנקודות זכות לצורך השלמה לתואר אקדמי על ידי אוניברסיטאות זרות המוכרות על ידי אונסק"ו.
אלפרד מרגול-ספרבר

אלפרד מרגול-ספרבר (ברומנית: Alfred Margul-Sperber; ‏23 בספטמבר 1898 - 3 בינואר 1967) היה סופר, פובליציסט ומתרגם יהודי רומני שכתב בשפה הגרמנית וביידיש.
אלפרד ספרבר, כפי שנקרא בלידתו, הוסיף בבגרותו מגזרת משם אימו, מרגולה (Margula), לשם משפחתו ויצר בכך את שם העט שלו. אביו היה מנהל חשבונות ואימו מורה לפסנתר. הוא נולד בסטורוז'ינץ (Storojineţ), בבוקובינה, כעת באוקראינה ואז ברומניה. הוא למד תחילה בצ'רנוביץ ובהמשך בווינה, שם סיים את בחינות הבגרות וב-1918 שב לצ'רנוביץ כדי ללמוד משפטים. הוא עזב את לימודיו ונסע תחילה לפריז ואחרי זה לניו יורק, מקומות בהם חי עד 1924. בניו יורק עבד כעיתונאי בכתבי עת קומוניסטיים, שהיו בתחילת דרכם שם. ב-1924 שב לצ'רנוביץ והיה עורך בעיתון היהודי הליברלי, Czernowitzer Morgenblatt ושימש גם ככתב חוץ של New Yorker Volkszeitung ועיתונים שיצאו לאור ברומניה, דוגמת Der Nerv מצ'רנוביץ וDas Ziel מברשוב.
בתקופת שואת יהודי רומניה, כשהעיתונים היהודים נסגרו, עבד כמורה לשפות זרות בבוקרשט. החל מ-1944 עבד ברדיו, בעיתונות הגרמנית, כתב שירה ופרסם כמה ספרים והצטיין כמתרגם. מרגול-ספרבר תרגם מרומנית לגרמנית יצירות של מיכאי אמינסקו, טודור ארגזי, יון בארבו, מריה באנוש ארון קוטרוש וולדימיר קולין וגם בלדות עממיות דוגמת מיאוריצה. 
שירתו הלירית התבססה על חוויותיו מימי נסיעותיו לווינה, פריז וניו יורק.
מרגול-ספרבר היה מיודד עם פאול צלאן והתכתב איתו.
יעקב רוזנפלד

ד"ר יעקב רוזנפלד (11 בינואר 1903- 22 באפריל 1952), המוכר בשמו הסיני לוֹ שֶנג (בכתב סיני מפושט: 罗生特), היה רופא יהודי שהתנדב לצבא השחרור העממי של סין ופעל כמפקד בכיר בחיל הרפואה בתקופת מלחמת סין-יפן השנייה ואחרי כן, בדרגת גנרל, במלחמת האזרחים הסינית.

קורות חייו

רוזנפלד נולד כבן הבכור לרגינה ומיכאל בלמברג (כיום לביב באוקראינה) שבאוסטרו-הונגריה דאז. ב-1910 עבר עם משפחתו לעיירה ולרסדורף (Wöllersdorf)  שבאוסטריה תחתית. שם העביר את ילדותו. 
ב-1921 עבר לווינה והחל בלימודי רפואה באוניברסיטת וינה. ב-1928 קיבל תואר דוקטור, החל לעבוד בבית חולים. התמחה באורולוגיה וגינקולוגיה.
בשנת 1934 פתח מרפאה בעיר וינר נוישטאט עם אחותו, שטפני, שהייתה רופאה כללית ורופאת שיניים.
בשנת 1938, לאחר השתלטות גרמניה הנאצית על אוסטריה (האנשלוס), נעצר ונשלח למחנה הריכוז דכאו, ומשם לבוכנוואלד.
ביוני 1939 שוחרר בתנאי שיעזוב את המדינה בתוך 14 יום. בסיוע הקונסול הסיני, חסיד אומות העולם חה פנגשאן, הצליח להימלט לסין עם אחיו, יושי. שם פתח מרפאה והשתקע בגטו שאנגחאי. העיר שאנגחאי הייתה תחת כיבוש יפני באותה תקופה.
למרות מצבו הכלכלי המבוסס, החליט לצאת מן העיר ולהצטרף לצבא השחרור העממי הסיני. ככל הנראה בהשפעת היינץ שיפה, קומוניסט יהודי שהתגורר בגטו וכתב לשבועון הגרמני די ולטבינה תחת שם העט "אסיאתיקוס". בעזרת שיפה הצליח לצאת מן העיר במרץ 1941 והצטרף כרופא לארמייה הרביעית של צבא השחרור העממי, שלחמה בדרום סין סביב שנגחאי. 
הוא שימש כמנתח בבית חולים שדה, ניתח חיילים פצועים, טיפל באלפי כפריים ובמקביל יילד תינוקות. כיוון שהסינים התקשו לבטא את שמו, דבק בו הכינוי "לואו שנג" (אף ארוך בסינית). ב-1943 הועבר לארמייה השמינית, שפעלה בצפון סין, באזור הצבאי שאנדונג. 
הוא התקדם לתפקיד קצין הרפואה הראשי והועלה לדרגת גנרל על ידי מאו דזה-דונג. רוזנפלד תכנן את התשתית הרפואית של הצבא והיה אחראי על בניית בתי-חולים ועל הכשרת צוותי הרפואה. באביב 1944 יזם הקמת בית חולים, שהופצץ על ידי הצבא היפני ונבנה מחדש ב-1946. 
ב-1945 מונה לרופא הראשי של הארמייה הראשונה במנצ'וריה.
בשנת 1949, לאחר סיום מלחמת האזרחים הסינית בניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין והקמת הרפובליקה העממית של סין, פרש רוזנפלד מתפקידיו.
בנובמבר אותה שנה הוא שב לאוסטריה לחפש אחר בני משפחתו, שחלקם נספו בשואה. ניסיונותיו לחזור לסין נתקלו בקשיים. הוא ניסה להגר לארצות הברית ולהתאחד עם אחיו, אולם נדחה עקב שירותו בצבא הסיני. 
באוגוסט 1951 עלה לישראל, שבה התגורר אחיו הצעיר. רוזנפלד התגורר בתל אביב ועבד בבית-החולים אסותא.
ב-1952 נפטר כתוצאה מהתקף לב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.

זכרו והנצחתו

מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לסין ב-1993 נוהגים אורחים סינים רמי-דרג המגיעים ארצה לעלות לקברו, וזכרו משמש סמל לידידות בין סין לישראל. באוקטובר 1999 הוקדשה לו תערוכה בבית התפוצות - "חייו של ד"ר יעקב רוזנפלד". במסגרת "שנת סין" של משרד החוץ האוסטרי נפתחה באוקטובר 2006 במוזיאון היהודי בווינה תערוכה על חייו ופועלו.
בסין נבנתה אנדרטה לזכרו ורחובות נקראו על שמו. בית החולים במחוז שאנדונג שבו עבד נקרא על שמו הסיני - לו שנג (Luo Sheng), ופסלו הוצב שם בשנת 1992. בשנת 2003, במלאת מאה שנה להולדתו, הנפיק הדואר הסיני סדרת בולים מיוחדת לכבודו. פסל של יעקב רוזנפלד הוצב ב-2016 במוזיאון הפליטים היהודים בשאנגחאי.‏
בספטמבר 1993 הוצב בכניסה לבית החולים בגראץ תבליט לזכרו.
גבעת העמדות

גאוגרפיה

שטח הרכס עליו משתרעת גבעת העמדות הוא כ-25 דונם, תחילתו של הרכס בשטח הנמוך הצפוני, והוא מתחיל בשלוחה צרה בתחילת כביש 7212 שבקצהו שוכן מבנה הדואר שנבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון בין לאומי והיה בשימוש עד תחילת שנות האלפיים, עת נפגע משריפה. כביש 7212 מתחיל בכביש 752 (דרך בר יהודה) מול אצטדיון נשר.
צידה המערבי של הגבעה משתרע במקביל ולאורך כביש 7212 (רחוב הכלניות) שנבנה ב-1942 על ידי בית החרושת נשר כדי שישמש כדרך ל"מחצבת חרייבה" השוכנת ליד גבעת ההגנה ושימשה כמחצבה תחליפית לאחר שמחצבת נשר הישנה מיצתה את יכולתה לספק חומר מתאים ליצירת מלט.
הגבעה ממשיכה ועולה במעלה הרכס ומתרחבת כשצידה המזרחי תחום במורדות מחצבת נשר הישנה. צידה הדרומי של הגבעה תחום בכביש שתחילתו מול שכונת גבעת נשר מול רחוב הרקפות המשמש ככביש יציאה חד סטרי משכונת גבעת נשר.
שטח גבעת העמדות היה פתוח לציבור עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אז גודר על ידי בית חרושת נשר. השטח נמצא היום בבעלות חברת כלל תעשיות שבעליה הוא האוליגרך הרוסי לאונרד בלווטניק.
סינגל (אמסטרדם)

הסינגל (בהולנדית: Singel) היא תעלה אשר הקיפה את העיר אמסטרדם שבהולנד במהלך ימי הביניים ושימשה כחפיר הגנה עבור העיר עד שנת 1585 עת גדלה העיר והתפשטה מעבר לתעלה. התעלה עוברת ממפרץ האיי בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית של אמסטרדם, עד כיכר מונטפליין שם נפגשת התעלה עם נהר האמסטל. כיום הסינגל היא הפנימית מבין התעלות המעגליות של העיר אמסטרדם. 
על גדת התעלה ממוקמת הכנסייה הלותרנית הישנה שנבנה בין השנים 1632–1633, הכנסייה הלותרנית העגולה ("הכנסייה הלותרנית החדשה") שנבנתה בין השנים 1668–1671, הספרייה של אוניברסיטת אמסטרדם, וכן הבלומנמארקט - שוק הפרחים של אמסטרדם הממוקם על גדות התעלה, כאשר חלק מדוכני השוק הם רפסודות הצפות על התעלה.

שמות התעלה

עד המאה ה-15 נודעה התעלה בשם סטדחראכט (Stedegracht - "תעלת העיר"). במהלך המאה ה-17 כונתה התעלה בשם קונינגסחראכט (Koningsgracht - "תעלת המלך" על שמו של המלך אנרי הרביעי, מלך צרפת אשר צידד ברפובליקה ההולנדית בתקופה זו). מקטע התעלה שבין הספאו לבין הליינבאנסטך (Lijnbaanssteeg) כונה בעבר "רציף לונדון" (Londense Kaai - "לונדנסה קאי") או "הרציף האנגלי" (Engelse Kaai - "אנגלסה קאי"), מאחר שעגנו באזורו בעיקר ספינות שהפליגו בין אמסטרדם לבין לונדון.
אילן בירן

שירותו בצה"ל

בירן נולד וגדל בקריית חיים ולמד בבית הספר תיכון קריית חיים. היה חבר בגרעין נח"ל, אולם עם גיוסו לצה"ל ב-1964 עזב את הגרעין והתנדב לסיירת שקד. בסיירת עבר בירן מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר. במהלך מלחמת ששת הימים (1967) שימש כסמ"פ (סגן מפקד פלוגה) של פלוגת צוערים בבה"ד 1 ולחם בחזית ירדן. לאחר המלחמה ביקש להשתחרר אך שוכנע להמשיך בשירות כקצין בחטיבת גולני; במהלך מלחמת ההתשה היה מ"פ וקמב"ץ (קצין מבצעים) חטיבתי. במלחמת יום הכיפורים (1973) לחם בירן כסמג"ד (סגן מפקד גדוד) גדוד 13 בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן. לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 13 (גדעון), עליו פיקד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית. במהלך הלחימה נפצע בירן בראשו, לאחר שהחלים השתלם במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. שירת כראש-לשכתם של הרמטכ"לים מוטה גור ורפאל איתן, ב-1979 מונה למח"ט גולני בדרגת אל"ם, ופיקד על כוחות החטיבה במבצע מוביל.
בשנת 1982 מונה לפקד על בית הספר לקצינים (בה"ד 1), בשנת 1984 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לפקד על אוגדה 78 המשוריינת, וב-1985 מונה לפקד על עוצבת הגליל (אוגמ"ר 91). בשנת 1987 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל. ב-13 בינואר 1989 הועלה בירן לדרגת אלוף ומונה לראש אגף אפסנאות (אג"א, מקביל לאגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה - אט"ל שקיים כיום) במטכ"ל. באפריל 1994 מונה למפקד פיקוד המרכז. בתקופה זו תכנן הפיקוד את הסכם אוסלו ב' והוציאו לפועל.

תפקידיו הציבוריים

ב-1996 פשט בירן את מדיו ומונה ליו"ר דירקטוריון בתי זיקוק לנפט. כמה חודשים לאחר מינויו זה נקרא על ידי שר הביטחון לכהן כמנכ"ל משרד הביטחון, תפקיד אותו מילא עד שנת 1999. במסגרת תפקידו זה היה אחראי על ניהול תקציב של למעלה מ-8 מיליארד דולר, על מיסוד תוכניות רב-שנתיות עתירות ממון וטכנולוגיה והובלת התעשיות הביטחוניות להגדלה משמעותית של היצוא ותוכניות הבראה.
בשנת 1999, עם פרישתו ממשרד הביטחון וסיום 35 שנות שירות במערכת הביטחון, מונה למנכ"ל חברת בזק החברה הישראלית לתקשורת. במסגרת תפקידו זה הוביל וגיבש לראשונה את האסטרטגיה התאגידית של קבוצת בזק, הביא לשינוי המבנה הארגוני ולייעולו וקידם את החברה בהתמודדותה אל מול תהליכי ההפרטה והתחרותיות בשוק התקשורת. בתקופת כהונתו כמנכ"ל החברה עמד מחזורה השנתי של חב' בזק האם על למעלה ממיליארד דולר עם 8,500 עובדים והתאגיד כולו עמד על מחזור שנתי של למעלה משני מיליארד דולר עם 16,000 עובדים.
בין השנים 2006-2004 כיהן כיו"ר דירקטוריון חברת yes ובשנת 2006 מונה ליו"ר דירקטוריון מנועי בית שמש.
במקביל, כיהן כדירקטור במספר חברות ובהן: התעשייה האווירית לישראל, נטפים, בנק מסד, דלתא 3 (נסד"ק-ארצות הברית), אתגר-קרן הון סיכון וכן יועץ ל-AL-CIELO ויו"ר מיזם CENTICAL.
בשנת 2007 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
בין השנים 2001–2011 כיהן כמתאם נושא השבויים והנעדרים מטעם ראש הממשלה.
כיהן כתשע שנים כדירקטור בבנק דיסקונט.
כיום מכהן כיו"ר חברת מלודאה MELODEA Bio Based Solutions.
דירקטור בחברת איתמר מדיקל.
אילן בירן פעיל גם בתחומים ממלכתיים-ציבוריים.
הוא משמש בהתנדבות כיו"ר הוועד המנהל – המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן
בנוסף, הוא משמש כחבר בוועד הפעולה המלווה את בית הספר רוגוזין בתל אביב, וחבר בצוות ההנהלה של כנס הרצליה במרכז הבין תחומי.
כמהם בן ברזילי

כִמְהָם (כִמְהָן) בן ברזילי הגלעדי מרוגלים הוא דמות מקראית. אביו ברזילי היה איש עשיר שכלכל את דוד ואת צבאו בעת מרד אבשלום. לאחר שדוכא המרד ודוד שב לירושלים הוצע לברזילי כאות תודה לשבת בירושלים ולקבל את כל משאלותיו ותאוותיו מאת המלך. אך ברזילי, שהיה אז כבר בן 80, סירב והציע שבנו כמהם יתוגמל במקומו.
הכרת הטוב של שושלת המלוכה למשפחת ברזילי נמשכה גם לאחר מותו, ודוד הורה לשלמה לפני מותו כי בני ברזילי יהיו מאוכלי שולחנו.

נחלתו ליד בית לחם

כתגמול ממלכות בית דוד, קיבל כמהם חלקת אדמה ליד בית לחם שנקראה על שמו. כארבע מאות שנים מאוחר יותר, מקום זה שימש אתר ההתכנסות של שארית הפליטה אחרי רצח גדליהו לקראת הירידה למצרים.