google/wiki40b huggingface dataset:
מארה סאד

עלילה

"מארה סאד" הוא כמעט כולו "מחזה בתוך מחזה". הסיפור העיקרי מתרחש ב-13 ביולי 1808, לאחר המהפכה הצרפתית, בבית המחסה לחולי נפש בשרנטון, בו המרקיז דה סאד מביים מחזה שעלילתו מתרחשת במהלך המהפכה, באמצע שנת 1793, ומסתיים ברציחתו של ז'אן-פול מארה ב-13 ביולי 1793 בידי שרלוט קורדה (מאורע שהתרחש במציאות), ועובר מיד לשנת 1808, זמן העלאת המחזה. השחקנים הם חולים בבית המחסה, והאחיות והאחים מתערבים לעיתים, כדי להשיב את הסדר על כנו. המנהל הבורגני של בית החולים, קולמיה, משגיח על ההצגה, בליווי אשתו ובתו. הוא תומך בממשלה הפוסט-מהפכנית בהנהגת נפוליאון, ששלטה בצרפת באותה עת, ומאמין שהמחזה עולה בקנה אחד עם השקפותיו הפטריוטיות. ברם, מטופליו, אינם שותפים לדעתו, והם עושים לעצמם הרגל לאמר משפטים אותם הוא ניסה להסיר, או לסטות לחלוטין לדעה אישית. המהפכה לא היטיבה עמם, והם אינם שבעי רצון ממהלך האירועים.
המרקיז דה סאד, האיש שעל שמו קרוי המונח סאדיזם, אכן ביים הופעות בשרנטון ביחד עם חוסים אחרים, בעידודו של קולומיה. לדה סאד יש תפקיד מרכזי במחזה, הוא מנהל דיאלוגים רבים עם מארה ומשקיף על מהלך האירועים בציניות משועשעת. הוא נותר מנותק וחסר עניין בפוליטיקה ובשיחתם של החוסים על זכויות וצדק; הוא מסתפק בהתבוננות מהצד, ודוגל בהשקפה  ניהיליסטית ואינדיבידואליסטית. אחת הסצינות החזקות ביותר במחזה מתארת כיצד מצליפים בו בהתאם להוראותיו, וישנן סצינות בוטות נוספות,

הפקות

הבכורה העולמית נערכה בברלין בבימויו של קונראד סבינארסקי, בהשתתפות שמונים שחקנים.
ב-1964 המחזה תורגם בידי ג'פרי סלקטון עם עיבוד של השירים בידי אדריאן מיטשל והוצג בידי הלהקה השייקספירית המלכותית בלונדון, בבימויו של פיטר ברוק. ההצגה כללה חמישים שחקנים, ביניהם: איאן ריצ'רדסון בתפקיד הכרוז, קליב רוויל (Clive Revill) בתפקיד מארה, פטריק מגי בתפקיד דה סאד וגלנדה ג'קסון בתפקיד שרלוט קורדיי. 
אחרי שתי הצגות טרום בכורה, הועלתה ההפקה בברודוויי ב-27 בדצמבר 1965, בתיאטרון מרטין בק ורצה 145 פעמים. ריצ'רדסון גילם את דמותו של מארה, בעוד מגי וג'קסון שבו על תפקידיהם בהפקה המקורית שנערכה בלונדון.
ההצגה זכתה בפרס טוני להצגה הטובה ביותר וברוק זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר. פרסים נוספים ניתנו למגי כשחקן המשנה ול Gunilla Palmstierna-Weiss על עיצוב התלבושות. ג'קסון הפסידה את פרס הטוני לשחקנית המשנה הטובה ביותר לטובת זואי קלדוול. ההפקה גם זכתה בפרס מטעם איגוד מבקרי התיאטרון של ניו יורק להצגה הטובה ביותר. 
באוסטרליה ביים את המחזה אדגר מטקאלף ב-1966 בתיאטרון פלייהאוס בפרת', ההצגה הציגה במשך שישה שבועות. צוות השחקנים כלל את אלן לנדר בתפקיד מארה, איילין קולוקוט בתפקיד שרלוט קורדיי. שחקנים נוספים היו רוזמארי בר, פיטר מוריס, כריס ג'ונסון, קן גרגורי ורולנד רושיקולי (Rocchiccioli). מעצב התפאורה היה טד דומבובסקי.

עיבוד לסרט

ב-1967 יצא לאקרנים עיבוד לסרט של המחזה עם רבים מהשחקנים המקוריים, והשתמשו בשמו הארוך של המחזה בקרדיט הפתיחה, אף על פי שמרבים לקצר את שם המחזה ל"מארה סאד". התסריט נכתב בידי אדריאן מיטשל. פיטר ברוק היה הבמאי ובין השחקנים היו מגי, ג'קסון, קליפורד רוז ופרדי ג'ונס. 
באותה שנה הופק המחזה בידי רשת הטלוויזיה ARD של גרמניה המערבית והייתה ההצגה הראשונה בטלוויזיה הגרמנית שהופקה בצבע.
הורסט אקל

קריירת מועדונים

אקל שיחק החל מגיל 15 בפ.צ. קייזרסלאוטרן, ושיתף פעולה בהתקפה עם האחים פריץ ואלטר ואוטמר ואלטר, בימיה המפוארים של הקבוצה בשנות ה-50 של המאה ה-20. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן באליפות גרמניה בכדורגל 1951 לאחר ניצחון בגמר על פרויסן מינסטר בתוצאה 2-1, כאשר במהלך הטורניר הבקיע שישה שערים והוכתר כמלך השערים בצוותא עם שלושה כדורגלנים נוספים. אקל זכה עם קייזרסלאוטרן גם באליפות גרמניה בכדורגל 1953 לאחר ניצחון 4-1 בגמר על שטוטגרט. באליפות גרמניה בכדורגל 1954 הגיעו אקל וקייזרסלאוטרן עד הגמר, בו הובסו 5-1 על ידי האנובר 96, כאשר אקל הבקיע את שער הכבוד לקייזרסלאוטרן. גם באליפות גרמניה בכדורגל 1955 נחלו אקל וקייזרסלאוטרן מפח נפש, כאשר הפסידו בגמר 4-3 לרוט-וייס אסן. אקל המשיך לשחק בקייזרסלאוטרן עד לשנת 1960, ועזב את המועדון לאחר שערך 213 הופעות בהן הבקיע 64 שערים. באותה שנה חתם אקל במועדון רוכלינג פולקלינגן, שם שיחק עד לפרישתו בשנת 1966.

קריירה בינלאומית

אקל החל לשחק בנבחרת גרמניה המערבית בשנת 1952. במוקדמות מונדיאל 1954 אקל היה השחקן הראשון בהיסטוריית כדורגל הנבחרות שהוחלף במהלך משחק, כאשר הוחלף בניצחון 3-0 על נבחרת סארלנד. עם זאת, החילופים הותרו באופן רשמי רק בשנת 1958. בשנת 1954 השתתף אקל עם הנבחרת במונדיאל 1954, שם שיחק כקשר באגף ימין, ונהנה משיתוף פעולה עם חבריו לקייזרסלאוטרן האחים ואלטר ועם הנס שפר, הלמוט ראן ומקס מורלוק. אקל וגרמניה המערבית הפסידו בשלב הבתים 8-3 לנבחרת הונגריה, ונפגשו עמה שוב במשחק גמר מונדיאל 1954 בעיר ברן שבשווייץ. הונגריה הובילה 2-0 בשלב מוקדם, אך גרמניה המערבית הפכה את התוצאה ל-3-2 וזכתה במונדיאל, במשחק שמכונה "הנס של ברן". בשנת 1958 השתתף אקל עם גרמניה המערבית במונדיאל 1958. אקל וגרמניה המערבית הגיעו לחצי הגמר, בו הפסידו 3-1 למארחת הטורניר נבחרת שוודיה, ובמשחק על המקום השלישי הובסו 6-3 על ידי נבחרת צרפת. משחק זה היה ה-32 והאחרון של אקל במדים הלאומיים.

לאחר הפרישה

אקל עבד לאחר פרישתו כעובד ייצור וכמורה. 
בשנת 2003 ייעץ אקל לבמאי הגרמני זונקה וורטמן, שביים את הסרט "הנס של ברן" על גמר מונדיאל 1954. 
בשנת 2017, עם פטירתו של הנס שפר, הפך אקל לכדורגלן האחרון שנשאר בחיים מהסגל של נבחרת גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1954, וכן מהשחקנים שהשתתפו בגמר הטורניר (כולל שחקני נבחרת הונגריה).
פרשת הנוסע הסמוי

פרשת הנוסע הסמוי הייתה מקרה בשנת 1982 בו רב חובל של אוניית משא ישראלית שהוריד לים נוסע אפריקאי שעלה לספינה בחשאי לרפסודה ליד חופי מוזמביק. נערכה וועדת חקירה לבירור נסיבות המקרה. במשפט שנערך הורשע רב החובל ונידון לשנתיים מאסר על תנאי.

הפרשה

בנובמבר 1984 חשף יגאל סרנה בעיתון חדשות שב-8 במרץ 1982 צוות אוניית משא ישראלית בשם "מורן" גילה כי בעת עגינת הספינה בטנזניה עלה נוסע אפריקאי צעיר לספינה. צוות הספינה דאג לנוסע לאוכל ולשתייה והם לקחו אותו לרב חובל הספינה, אבנר גלעד. גלעד הורה לאחד מהמלחים לבנות רפסודה ולהוריד על גביה את הנוסע לים. אבנר גלעד הוסיף ואמר שאם הנוסע יסרב הם ישליכו אותו למים עם חגורת הצלה בלבד. בתחילה סירבו המלחים לבנות את הרפסודה המבוקשת אך לבסוף נכנעו ללחצים ובנו אותה. הנוסע שניסה להתחנן על חייו וסירב לרדת, הורד בכח לרפסודה והספינה הפליגה משם. ביומן האוניה היה כתוב רק המשפט הבא - "מצאנו נוסע סמוי והורדנו בחוף מוזמביק".
הפרשה קיבלה תהודה גדולה בציבור בישראל. רב חובל אבנר גלעד היה בן קיבוץ ששירת בפלי"ם והיה מן הפעילים הבולטים בהעפלה. הוא שירת בחיל הים הישראלי ורשם לזכותו הישגים והערכה. אף בצי הסוחר היה רב חובל מוערך ומנוסה. עם פרוץ הפרשה תמך בו קיבוץ נחשולים ללא סייג. בציבור הישראלי, לעומת זאת, היו שהתקשו לעכל את המקרה.

תגובות

אבנר גלעד טען שביצע "אקט סביר". הוא הסביר כי הורדת הנוסע בדרום אפריקה, לשם פנתה האוניה, היה מסוכן לנוסע הרבה יותר מהורדתו לים.
דב ניצן, מנכ"ל החברה של הספינה, "מורן", טען כי הסיפור בדוי. "רכילות או שמועות", אמר דב, "האירוע לא היה די חשוב", והוסיף, "זה היה סיפור כמו הרבה סיפורים שמספרים באוניות". ראש איגוד קציני הים דאז, אפרים מרקוביץ', מסר בתגובה שאין הפרשה נשמעה לו סבירה, מהיכרותו עם גלעד, מאחר שהיא שקולה לרצח. את הפרשה חשפו והעבירו לעיתונאי, יגאל סרנה, אייל פארן חבר קיבוץ יפתח, שהיה ימאי באוניה, וכן נגר האוניה זאב קרונברג מבית שמש, שצילם את האירוע.

פסק הדין

מיד כאשר התפרסם סיפורו של "הנוסע הסמוי" הקים שר התחבורה ועדת חקירה. ועדת החקירה קבעה: "רב החובל פעל בניגוד לנורמה מוסרית בחברה הישראלית".
ב-26 ביוני 1985 הוגש כתב אישום נגד רב החובל, אבנר גלעד, ובו סיכום של עדויות אנשי הצוות: "רב החובל הצליף בו בחבל עבה שבקצהו קשר הקרוי "ראש טורקי", הטיח את ראשו בדופן האנייה כאשר סירב לציית להוראתו לרדת לים, משך באזניו וחבט בו, וכתוצאה מזה נחבל הנוסע הסמוי באזנו עד זוב דם. תקיפת הנוסע הסמוי נפסקה רק כאשר אחדים מאנשי הצוות נחלצו לעזרתו וחצצו בינו לבין רב החובל"
בנובמבר 1986 הרשיע שופט בית המשפט המחוזי בחיפה, אמנון כרמי, את גלעד בפציעת הנוסע ובשילוח הנוסע בכלי מסוכן. אך הוא קבע כי "לא עלה בידי התביעה להוכיח כי רב החובל התכוון במזיד לפגוע בכושי". על גלעד נגזרו שנתיים מאסר על תנאי למשך שלוש שנים.
יגאל סרנה ואבנר גלעד נפגשו בשנת 2013 במהלך צילומי סרט דוקומנטרי על העיתון "חדשות". גלעד לא הביע חרטה על הפרשה .
שנות ה-80 של המאה ה-19

סקירה כללית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדענים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מיכאל ביטון

ביוגרפיה

נולד ב-1970 בירוחם למשפחת עולים ממרוקו, הצעיר מבין תשעה אחים. למד בממ"ד 'קול יעקב', בישיבה תיכונית אוהל שלמה בבאר שבע, בסוף כיתה י"א הוא סיים בית ספר תיכון, ושימש עד לגיוסו כמדריך מתנדב בתנועת בני עקיבא. שירת כקצין קרבי בגולני והיה אחד הצוערים בקורס קצינים אחריהם עקב הסרט "להיות קצין". בשירות מילואים משמש קצין קרבי בדרגת סרן בצה"ל.
בעל תואר ראשון במדעי ההתנהגות מאוניברסיטת בן-גוריון. בעל תעודת הוראה מטעם מכון מנדל למנהיגות, ותואר שני בניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית. הוא מגשר ובוגר קורסי מנהלים של החברה למתנ"סים ושל הסוכנות היהודית, עמית ב״מכון גשר למנהיגות״ ובוגר תוכנית "גוונים" למנהיגות יהודית פלורליסטית בישראל.
את דרכו החינוכית החל עם שחרורו מצה"ל, כשהקים קבוצות הכנה לצה"ל בירוחם. הוא הדריך חוגי סיירות במסגרת מל"ש (מרכז לימודי שדה) ירוחם, עסק בפיתוח תוכניות לקידום נוער, ושימש כחבר הוועד המנהל של המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי. כיהן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת "עתיד במדבר". ייסד את עמותת "קלי"ר - קהילה למען ילדי ירוחם" שפעלה בשנים 1998–2002.
בין השנים 2000–2003 שימש מנהל מתנ"ס ירוחם ומנהל מרכז לימודי שדה נתיבות. כן שימש בשנים 2003–2005, כמנהל אזור באר שבע - בני שמעון של הסוכנות היהודית. בשנים 2005–2006 שימש מנהל תכנון ופיתוח של מגבית קנדה בישראל. במקביל, בשנת 2005, ייסד את עמותת "צעירים בירוחם" (צב"י) לעידוד התיישבות, מנהיגות ומעורבות של צעירים בירוחם ובנגב.
בבחירות שנערכו בירוחם ב-23 בנובמבר 2010, זכה ברוב של 44.5% מקולות המצביעים ונבחר לראש מועצת ירוחם מטעם הרשימה העצמאית "ירוחם אחת" כמחליפו של יו"ר הוועדה הקרואה עמרם מצנע. עם שיעור הצבעה של 69%, הפך לסמל של "מהפך דורי"- בן ירוחם, שגדל והתחנך במקום, הפך לראש הרשות אחרי 5 שנים של ועדה קרואה. ב-11 בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה כראש מועצת ירוחם. ביטון רץ מטעם מפלגת העבודה וזכה בבחירות עם רוב של כ-70% מקולות הבוחרים.
ב-10 באוקטובר 2012 הכריז על הצטרפות למפלגת העבודה הישראלית בראשות שלי יחימוביץ' לקראת הבחירות לכנסת ה-19, והוצב במקום ה-104 ברשימתה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-105. החל מ-2010 משמש יו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית לפיתוח ירוחם, ומשנת 2012 כחבר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים. ביוני 2015 מונה ליושב ראש מועצת הנגב. באוקטובר 2015 הגיש את מועמדותו לראשות קק"ל והצהיר כי אם ייבחר, יכהן כיו"ר בהתנדבות במקביל לתפקידו כראש מועצה, אך הוא הפסיד במערכת בחירות זו.
ב-2015 קיבל את אות יקיר בני עקיבא.
ב-2018 הקים את מפלגת אחי ישראלי, יחד עם עדינה בר שלום, ובשל כך לא התמודד בבחירות המקומיות בירוחם שהתקיימו באוקטובר של אותה שנה, בהן ניצחה סגניתו טל אוחנה. בדצמבר של אותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרש ביטון ממפלגת אחי ישראלי והצטרף למפלגת "חוסן לישראל". הוא שובץ במקום ה-11 ברשימת כחול לבן, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ונבחר לראשונה לכנסת.
נשוי לאילנה ואב לחמישה ילדים, מתגורר בירוחם.
מהוד אופטי

מהוד אופטי הוא מהוד המתאים לאורכי גל מסוימים בלבד, כך שאורך המהוד שווה למספר שלם של חצאי אורכי גל: 

כאשר  הוא האורך האופטי של המהוד,  הוא אורך הגל ו- הוא מספר שלם.

בדרך-כלל מהוד אופטי מתקבל על ידי הצבת זוג מראות זו מול זו, אולם ניתן לקבל מהוד אופטי גם בעזרת סיב אופטי או על גבי מוליך למחצה.
מהוד הוא חלק חיוני ממכשיר הלייזר.
אנדרטת המלחמה הסובייטית (טירגארטן)

היסטוריה

האנדרטה הוקמה בשנת 1945, זמן קצר לאחר כיבוש העיר על ידי הצבא האדום. צילומי התקופה מציגים את האנדרטה בלב שטח פתוח (מאחר שהפארק כולו עלה באש בעקבות הפצצות בעלות הברית ויתרת עצי הפארק נכרתו על מנת שישמשו כעצי בעירה בחודשי המלחמה האחרונים). כיום ניצבת האנדרטה בלב הפארק.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל מיכאיל גורביץ, והפסלים ולדימיר ציגאל ולב קרבל.
אף שהאנדרטה ניצבה בשטח הבריטי של מערב ברלין, במהלך המלחמה הקרה איפשרו הבריטים לחיילי הצבא האדום לקיים משמר כבוד באנדרטה וכן איפשרו גישה חופשית ממזרח ברלין אל האנדרטה לחיילים.

תיאור האנדרטה

האנדרטה נבנתה מלבנים שנלקחו מבניין לשכת הקנצלר ההרוס. האנדרטה בנויה בצורת אכסדרת עמודים (סטואה) שצורתה חצי גורן, ובמרכזה פסל של חייל הצבא האדום. משני צידי האנדרטה תותחי הוביצר M1937‏ (152 מ"מ) ושני טנקי T-34 אשר שימשו בכיבוש העיר.
בחלקה האחורי של האנדרטה מצוי מוזיאון פתוח ובו תמונות המתארות את הקמת האנדרטה. 
על האנדרטה כיתוב ברוסית:
"תהילת עולם לגיבורים שנפלו בקרב נגד הפולשים הפשיסטים הגרמנים למען חירותה ועצמאותה של ברית המועצות"
— אנדרטת המלחמה הסובייטית, ברלין

טקסים

מדי שנה, ב-8 במאי (יום הניצחון באירופה) נערך באנדרטה טקס אזכרה הכולל הנחת זרים.
ערב טקס האזכרה בשנת 2010 נמרחו על גבי האנדרטה בצבע אדום כתובות נאצה בהן נכתב: "גנבים, רוצחים, אנסים", בהתייחס לפשעים שביצעו חיילי הצבא האדום באוכלוסייה האזרחית עם כיבוש גרמניה, במיוחד אונס של נשים.
משה מרדכי הלוי שולזינגר

ביוגרפיה

נולד בחיפה לסימה לאה ולרב יצחק הלוי שולזינגר, בוגר ישיבת ראדין וישיבת מרכז הרב, וראש השוחטים בחיפה. אחיו הם הרב שמואל שולזינגר, שהיה רב העיר קריית אתא, ואלעזר שולזינגר, חתנו של הח"כ לשעבר שלמה לורינץ.
בצעירותו למד בישיבת מרכז הרב. בשנת תשי"ט (1958) עבר ללמוד בישיבת סלבודקה בבני ברק, והיה תלמידו המובהק של הרב יחזקאל אברמסקי. בשנת תשכ"ד (1964) נישא לבתו של הרב שלמה כהן, נכדו של רבי שלמה הכהן מווילנה, שהיה תלמידו הקרוב של החזון איש, חתנו של יעקב הלפרין וחבר מועצת העיר בני ברק.
הרב שולזינגר נודע כבקי בש"ס, בתנ"ך ובתולדות ישראל. היה רב בית המדרש "ירחי כלה" בבני ברק, שלמרגלות ישיבת פוניבז'. מאז תשכ"ט (1969) ועד פטירתו, במשך למעלה מארבעים שנה, מסר בו שיעור יומי. כמו כן מסר שיעורי תורה ושיחות מוסר בבני ברק ועוד. השיעור המפורסם ביותר היה השיעור בדף היומי. נחשב אחד מתלמידיו המובהקים של הרב שך בתחום ההשקפה.
דרשתו הפומבית הראשונה הייתה בשנת תשל"א (1971), בהספדו על חותנו שלמה כהן. בשנת תשל"ג (1973), כשנפטרה הרבנית מרים, אשתו של הרב יעקב ישראל קנייבסקי (ה'סטייפלר'), הפציר בו בעלה כי יספיד אותה והדריך אותו לגבי תוכן ההספד. במוצאי השבת שלאחר פטירת הרב שך הספידו הרב שולזינגר בבית מדרשו "ירחי כלה", במשך כשלוש שעות.
דרשתו השנתית הייתה בליל שביעי של פסח, אליה נהרו רבים מתושבי בני ברק. דרשותיו של הרב שולזינגר היו ארוכות מהרגיל וכללו דברי מוסר והשקפה, תוך ביקורת על תופעות בתוך הציבור החרדי.
ייסד וניהל במשך עשרות שנים קרנות צדקה לסיוע לנצרכים.
לאחר פטירתו הוקמה לזכרו רשת כוללי ערב "משמר הלוי".
חתנו הרב שלמה יעקבזון הוא משגיח בישיבת תפארת ציון בבני ברק.
לואי הראשון, רוזן פלנדריה

ביוגרפיה

לואי נולד בשנת 1304, והיה בנם של לואי הראשון, רוזן נבר ושל ז'אן, רוזנת רתל, ונכדו של רובר השלישי, רוזן פלנדריה. הוא ירש את מקום אביו כרוזן נבר ואת מקום אמו כרוזן רתל.
בשנת 1320 נשא לאישה את מרגריט הראשונה, רוזנת בורגונדיה, שהייתה בתם הצעירה של פיליפ החמישי, מלך צרפת ושל ז'אן השנייה, דוכסית בורגונדיה. ב-1322 ירש מסבו את רוזנות פלנדריה. נישואיו עם בית המלוכה הצרפתי אפשרו לו להתנתק מן המדיניות האנטי צרפתית של סבו, רובר השלישי, רוזן פלנדריה, ושל סבא רבא שלו, גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה.
מדיניותו הפרו צרפתית של לואי הראשון, רוזן פלנדריה, והמיסוי הכבד שהטיל על נתיניו גרמו למרד האיכרים שהחל ב-1323 והתפשט ברחבי פלנדריה עד 1328. האיכרים בראשות מנהיגם, ניקולאס זאנקין, השתלטו על הערים ניופורט, ורן, איפר וקורטרייק, שבה לואי הראשון עצמו נפל בידיו של ניקולאס זאנקין. ב-1325 התערב שארל הרביעי, מלך צרפת והביא לשחרורו של לואי הראשון בפברואר 1326, ולחתימה על שלום ארק. השלום לא האריך ימים, ובמהרה לואי הראשון, רוזן פלנדריה נאלץ להימלט אל חצרו של שארל הרביעי, מלך צרפת. לואי הראשון הצליח לשכנע את פיליפ השישי, מלך צרפת לבוא לעזרתו נגד זאנקין, שהובס בידי הצבא המלכותי הצרפתי בקרב קאסל (23 באוגוסט 1328).
עם פרוץ מלחמת מאה השנים נשאר לואי הראשון נאמן למדיניותו הפרו צרפתית, למרות שפלנדריה הייתה תלויה באנגליה מבחינה כלכלית. תעשיית הטקסטיל הפלמית הייתה תלויה בצמר אנגלי שהגיע מאנגליה אל הערים ברוז' וגנט. מדיניותו של לואי הראשון גרמה להפסקת הסחר בצמר ולהחרפת המרד בראשותו של יאקוב ואן ארטוולדה. ב-1339 נאלץ לואי הראשון, רוזן פלנדריה להימלט שוב, ולא שב עוד לפלנדריה. הוא נהרג בקרב קרסי שבו לחם לצד הצרפתים.
בנו, לואי לה מאל, רוזן פלנדריה, ירש את מקומו.
גומא פפירוס

תפוצה

גומא הפפירוס נפוץ בצפון אפריקה ומופיע גם בסיציליה ובישראל. הגומא נכחד כליל ממצרים, שנחשבה פעם למקומו הקלאסי של הפפירוס. בישראל גדל הצמח בעיקר בשמורת החולה. מעט פרטים מצוים גם בצפון מזרח הכנרת, בעמק החולה ובמקום יחיד בשרון. כיום, גומא הפפירוס הגדל בר בישראל הוא צמח מוגן על פי חוק.

שימושים

הגומא שימש בעבר כחומר גלם להכנת גליונות של נייר הפפירוס. הצמח היה שכיח במצרים העתיקה וממנו הפיקו את הנייר הקדום. פפירוס קדום נמצא במצרים כבר מהאלף השלישי לפנה"ס, והוא שימש חומר הכתיבה העיקרי בעולם הקדום עד לתקופת ימי הביניים המוקדמים. הממצא הבוטני- ארכאולוגי ממצרים כולל מאות דגימות וממצאים של גומא הפפירוס עד למאות השמינית-תשיעית לספירה. בנוסף, הצמח שימש ליצירת תעשייה של סלים, מחצלאות, חבלים, סירות וסנדלים.

הגומא ביהדות

הגומא שימש רבות לצרכים שונים כפי שנזכר בספרות חז"ל ובמקורות ימי הביניים עד לעת החדשה. ה'גמא' נזכר ארבע פעמים במקרא כצמח מים מובהק: "היגאה גמא בלא בצה" (איוב ח יא). הוא נזכר גם בסמיכות ל'קנה' (ישעיהו לה ז). היו מתקינים ממנו כלים שונים, כמו 'תבת גמא' (שמות ב ג) וסירות : "השולח בים צירים ובכלי גמא על פני מים" (ישעיהו יח ב). על פי תרגומים ופירושים קדומים, הגמא הוא שם קיבוצי לצמחי מים שונים כמו Juncus ו-Scirpus (אגמון), ושם מיוחד לגמא הפפירוס, צמח המים שהיה שכיח במצרים התחתונה והיווה את סמלה.
שפות אנטוליות

השפות האנטוליות הן קבוצת שפות שנכחדו המשויכת למשפחת השפות ההודו־אירופיות, או לפי חלק מהסיווגים קרובה מאוד למשפחה זו.

היסטוריה

השפות האנטוליות דוברו באסיה הקטנה בעת העתיקה. השפה האנטולית המוכרת ביותר היא החתית. שפות נוספות המשתייכות למשפחה זו הן הלוּוִִית, השפה שכנראה הייתה בשימוש "כתב הירוגליפים חתיים", והפאלאית. כן מוכרות לחוקרים מספר כתובות וטקסטים קצרים בלידית וליקית, שתיהן שפות מאוחרות מהשפות שהוזכרו עד כה. שפות נוספות ששייכות כנראה לקבוצה הן קרית, מיסית, קפדוקית (שדוברה בחבל קפדוקיה), פיסידית (לשון פיסידיה) ופּפלאגונית. 
בשנת 1906 חשפה משלחת גרמנית לאסיה הקטנה שרידים של התרבות החיתית. בבוגאזקוי נמצאה עיר הבירה של החתים. השלטון החתי באזור נמשך משנת 1900 לפנה"ס ועד לשנת 1200 לפנה"ס. בין השרידים נמצאו אלפי לוחות חרס, עליהם כתובות בכתב יתדות. לוחות אלו נוצרו ברובם בין 1700 לפנה"ס ל־1400 לפנה"ס. בשנים 1916–1917 פיענח בדז'יך הרוזני עת הכתובות שעל לוחות החרס. הרוזני קבע כי שפה זו שייכת למשפחת השפות ההודו־אירופיות. המורפולוגיה של השפה החתית פשוטה יותר מזו של שפות הודו־ארופיות עתיקות אחרות. 
לא ברור מתי בדיוק נכחדו השפות האנטוליות; על כל פנים, השפעה הלניסטית ניכרת חדרה לאזור אסיה הקטנה בימי אלכסנדר מוקדון, וההשערה המקובלת היא שעד תקופת הרומאים השפות האנטוליות כבר לא היו בשימוש.
פאנל

פאנל או פנל (ע"פ האקדמיה: חֶבֶר דִּיּוּן) הוא קבוצת אנשים המתאספים במטרה לדבר על נושא או אירוע מסוים. לכל פאנל ישנו מנחה דיונים המחזיק מיקרופון או עומד על במה וישנו קהל צופים שיכול לשאול שאלות ולהעיר. המטרה של הפאנל היא להעלות את כמות הצופים של נושא או לענות על ציפיותיהם.
פאנלים יכולים להיות בנושאים מדעיים, פוליטיים, חברתיים או תרבותיים וחברי הפאנל הם אנשים בעלי זיקה גבוהה לנושא הפאנל. לאחר שסרטי קולנוע מצליחים השחקנים הנוכחים בהם מגיעים לפאנלים בנושא כדי לענות על שאלות הצופים.
רוב הפאנלים הם זמניים ומועסקים בנושא מסוים אך ישנם כמה פאנלים קבועים. באולפני חדשות ישנו חבר פאנלים המדבר על אירועי היום וישנם גם תוכניות אירוח בהם יש פאנל קבוע או מתחלף ובו מתארחים ידוענים לענות על שאלות.
מלוכיה

שימושים

צמחים מסוג מלוכיה מהווים את המקור הצמחי השני בחשיבותו ובהיקפו אחרי כותנה לייצור סיבים בעולם. באזור הדלתה של הגאנגס מעובדים כ־85 אחוזים מהיוטה בעולם. המדינות הודו, בנגלדש וסין הן המפיקות העיקריות של סיב היוטה, והודו היא גם הצרכנית הגדולה בעולם למוצרי יוטה (בעיקר כחומר אריזה).
שימוש נוסף בצמח נעשה בחלקיו האכילים. מלוכיה ובעיקר מלוכיה נאכלת משמשת כמזון פופולרי במיוחד במצרים (ויש שיאמרו כי המלוח'יה היא המאכל הלאומי של מצרים), וכן בישראל ובשטחים (במטבח הפלסטיני ובמטבחים של יהודים יוצאי מספר ארצות מזרח-תיכוניות), לבנון, סוריה, ירדן וקפריסין. המין Corchorus capsularis משמש למאכל ביפן, בסין ובפיליפינים.
עלי הצמח משמשים להתקנת מרק בעל מרקם רירי, זרעיו טובים לתיבול, ומעליו המיובשים מכינים תה צמחים.
הקורפוס ה-51 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-25 בנובמבר 1940, וכמפקדו מונה הנס-וולפגנג ריינהרד. במהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ואף לחם במערכה על יוון. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית, עימה לחם בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-8 במאי 1942 מונה ולטר פון זיידליץ-קורצבאך למפקד הקורפוס ה-51, ולחם עמו במתקפת הקיץ הגרמנית, ולאחר מכן לחם עמו בקרב סטלינגרד. ב-31 בינואר 1943 נכנע הקורפוס יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד וחייליו נלקחו לשבי.
בהמשך המלחמה הוקם הקורפוס מחדש כקורפוס הררי, שלחם באיטליה בקרבות השונים.
אוסף פירקוביץ'

גלגולו של האוסף

הארגזים שהכילו את האוסף הובלו משכם ליפו על גבי חמורים, ומשם באנייה לחצי האי קרים. האוסף הובל לספרייה הצארית בסנקט פטרבורג בארגזי העץ.  חוקרי הספרייה הצארית  התעניינו בעיקר בכתבים שהכילו קודקסים של ספרי התורה העתיקים בנוסח המסור בידי השומרונים. יתר הכתבים לא קוטלגו עד אמצע שנות השישים של המאה שעברה. החוקר הרוסי בוריסוב קיטלג את תכולת חלק מהארגזים. הוא מצא באוסף חיבורים היסטוריים וספרי טבע ורפואה. בשנת 1971 פרופ' אריה וילסקר ופרופ' ויקטור לבדב, מנהלי האוספים של כתבי היד העבריים בספרייה, החליטו לפתוח את יתר הארגזים.

הארגון החברתי

מסמכי האוסף מאפשרים להשלים את התמונה על המבנה החברתי של השומרונים בתקופה שהיו תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. בין השאר, מסתבר כי בדמשק וקהיר היו שכונות מיוחדות לכהנים מבני העדה, שכונו "קריית כהנים". ניתן מעמד מיוחד ל"שופט ישראל" שהוענק לנכבדים ולמורה דרך של הקהילות, שאינם נמנים עם משפחות הכהונה. קיים גם מעמד של "נשיא" - מעין מנהיג ובורר לא-כוהני - תואר שעבר לפעמים בירושה באותה משפחה ובאותו בית אב. על פי האוסף היה קיים גם מעמד של כוהנים "אחרים" בקרב בתי האב של הכהנים שאינם משתייכים לענף המרכזי של בני משפחת פנחס.

סוף דבר

בנימים צדקה מסכם את מאמרו בבקשה: 
כתבי היד העתיקים שבאוסף הולכים ונשחתים והדבר מחייב שימור וצילום - פעולות שידם של הרוסים קצרה מלבצע. בקיץ 1993 החלו הספרייה הלאומית והאוניברסיטה העברית בירושלים בצילום כתבי היד היהודיים שבאוסף. הציוד הטכני שהעבירה הספרייה הלאומית לרוסיה מאפשר לבצע צילומים מורכבים וברורים של כתבי יד, הנראים לכאורה בלתי קריאים. יש לקוות כי שלטונות הספרייה בסנקט פטרבורג ייעתרו לבקשה, וכך יצעד מחקר לימודי השומרונות צעדים ניכרים קדימה בהסתמך על המידע העצום שניתן לשאוב מן האוסף השומרוני.
סטיביה

מקור השם

הסוג נקרא על שמו של הרופא והבוטנאי הספרדי פדרו חאימה אסטבה (Pedro Jaime Esteve) בן המאה ה-16. הסוג תועד לראשונה בשנת 1797 על ידי הבוטנאי הספרדי אנטוניו חוזה קאוונילס (Antonio José Cavanilles).

תפוצה

סוג הסטביה כולל כ-240 מינים, רובם באזור דרום ומרכז אמריקה וחלקם פרושים עד צפון מקסיקו, ואף חלקים דרומיים בארצות הברית, כגון ניו מקסיקו, אריזונה וטקסס. המין סטביה רבודיאנה מגודל למטרות חקלאיות בסין, קוריאה, יפן ומלזיה. הוא נמכר למאכל (כתוסף מזון או ממתיק) גם בחלקים מדרום אמריקה (ברזיל, קולומביה, פרו, אורוגוואי ופראגוואי), איי סנט קיטס ונוויס וישראל.
כדור ספוג

כדור ספוג הוא אמצעי לפיזור הפגנות באמצעות ירי קליע עשוי ספוג לעבר המפגינים. נועד לנטרל זמנית את הנפגע באמצעות חבטה קהה, כדורי ספוג מוגדרים מבחינת חומרת פגיעתם כגבול העליון על רצף אמצעי נשק אל הרג ובטווח ירי של עד 10 מטרים פגיעתם עשויה להיות קטלנית.

הנחיות שימוש

השימוש מוגדר לצורכי הרתעה או מעצר מפגין בודד לאחר הזהרה של המפגינים, ממצב נייח ובטווח מינימלי של 5 מטר עבור קליע מדגם 632 (כחול) או 10 מטר עבור דגם 4557 (שחור). על פי ההנחיות מותר להשתמש בכדורי גומי רק בהפרות סדר המלוות באלימות כלפי שוטרים או ציבור, רק במידה סבירה להתמודד עם הפגיעה ורק לאחר שנעשה שימוש באמצעים פחותים בחומרתם.
על פי הנחיות היצרן רצוי לכוון את כדור הספוג לקבוצות השרירים הגדולות - ישבן, ירך או ברך כך שיגרם כאב עז אך לא פציעה מסכנת חיים, הטווח היעיל (לדגם 632) הוא כ35 מטר אך היצרן מציין כי ניתן להשתמש בכדור הספוג גם עד למרחק של כ 50 מטרים.

ביקורת

במזרח ירושלים ובשטחים תועדו מספר פציעות קשות מירי כדורי ספוג, באוגוסט 2014 נפצע נער בן 15 משועפט אנושות מפגיעת כדור ספוג בראשו שירו בו שוטרים ומת מפצעיו כמה ימים אחר כך באפריל 2015 איבד נער בן 13 עין בנסיבות דומות. דו"ח של ארגון בצלם מדווח על ירי נגד אנשים שלא היו מעורבים בעימותים, כולל אישה שהייתה בגבה לשוטר, וכן על אדם שעמד מחוץ לחנותו ותיעד נוכחות של שוטרי מג"ב ברחוב, על ילדים ועל אנשים שהתווכחו עם שוטרים כמו כן תועד ירי מטווח קרוב ביותר ולעבר פלג הגוף העליון בניגוד להוראות. ביולי 2015, בעקבות פציעה מפגיעת כדור ספוג בפניו של אדם חירש אילם בתוך חנות מכולת דרשה האגודה לזכויות האזרח לבחון מחדש את השימוש בכדורי ספוג בנימוק ש "מאז שכדורי הספוג החדשים נכנסו לשימוש המשטרה עלו מקרי הפציעות הקשות, השברים ואיבודי העיניים" בספטמבר 2015 נפגע ילד בן 5 מעיסאוויה שישב בפתח ביתו כשהחלו מהומות ברחוב מכדור ספוג ברגלו. בינואר 2016 נפצע קשה ילד בן 12 באותה שכונה מפגיעה בראשו. בעקבות הפציעה דיווחה האגודה לזכויות האזרח כי בשנה וחצי של שימוש בכדורי ספוג נפצעו קשה 25 פלסטינים ואחד נהרג. אף אחד מהפצועים לא הואשם בהפרת סדר ורובם המכריע אף לא נחקר. ביולי 2016 דיווח ארגון בצלם כי ילד בן 10 משכונת א-ראם נהרג מפגיעת כדור ספוג שחור בחזהו שנורה מטווח של כ 30 מטרים. בדצמבר 2017 הוכר נער בן 14 מעיסאויה כנפגע פעולת איבה, שנתיים אחרי שנפצע קשה בראשו מכדור ספוג שחור שנורה בידי שוטרים.