הוואנה

שם העיר

בראשיתה, נקראה העיר וייה דה סן קריסטובל דה לה אבנה (Villa de San Cristóbal de la Habana). אין ודאות באשר למקור השם "הוואנה". לפי אחת הסברות, הוא נגזר משמו של צ'יף מקומי בשם הַבָּגוּאָנֶקְס. לפי גרסה אחרת, מקור השם הוא במילה ההולנדית העתיקה Havene, שפירושה "נמל", ואילו לפי סברה שלישית, המקור הוא במילה הספרדית Sabana, שפירושה סוואנה.

הקמת העיר

ראשוני האירופאים פקדו את המקום בו נמצאת הוואנה בשנת 1509, במסגרת מסעו של מגלה הארצות הספרדי סבסטיאן דה אוקאמפו, שסבב את האי קובה. ב-25 באוגוסט 1515 נוסדה העיר בידי דייגו ולאסקס דה קוויאר, בחופה הדרומי של המדינה, בסמוך למקום בו שוכנת היום העיר סוּרְחִידֶרוֹ דֶה בָּאטְבָּאנוֹ. מאחר שהניסיונות לבסס במקום נמל לא צלחו, הוקמה העיר מחדש בשנת 1519 במקומה הנוכחי.
במהלך המאה ה-16 סבלה העיר מהתקפות של שודדי ים ושל פריבטירים צרפתים. ראשוני התוקפים, בראשותו של הצרפתי ז'אק דה סור, השתלטו על העיר בקלילות בשנת 1555, בזזו אותה והעלו אותה באש. התקפות נוספות הביאו את הספרדים להתחיל בביצורה של העיר. הביצורים לא נועדו רק להגנה על העיר, אלא גם כדי לאפשר לספרדים לשלוט ביתר קלות במסחר המתנהל בה, ולהתמודד עם השוק השחור שהתפתח בה. אמצעי הגנה נוסף שנקטו הספרדים, החל מ-1561, הוא ליווי כל הספינות העושות דרכן לספרד בספינות מלחמה של הצי הספרדי.

התרחבות והתבססות כמרכז כלכלי חשוב

ספינות שעשו את דרכן מהמושבות הספרדיות ביבשת אמריקה לספרד, עגנו בנמל של הוואנה, בהמתנה לליווי של ספינות הצי ולהתארגנותו של צי האינדיאס. כך, הפכה העיר למרכז מסחרי חשוב של אוצרות הטבע של היבשת: זהב, כסף וצמר אלפקות מהרי האנדים, אזמרגד ומוצרי עור מקולומביה, מהגוני מגואטמלה ומקובה עצמה, תבלינים ממקסיקו, וכן תירס, מניהוט (יוקה) וקקאו. העלייה בחשיבותה של העיר הביאה את מושל קובה להעביר את מושבו מסנטיאגו דה קובה להוואנה ב-1563. במקביל, נמשכו ביצורי העיר, ונבנו שלושה מבצרים חשובים: קאסטיו דה לה ריאל פוארסה במרכז העיר (בנייתו החלה ב-1562), קאסטיו דה לוס טרס רייס מאגוס דל מורו ממזרח למפרץ הוואנה (הבנייה החלה ב-1589) וסן סלוודור דה לה פונטה ממערב לו (1590). מגמת ההתפתחות של העיר נמשכה גם במהלך המאה ה-17, אך נבלמה ב-1649, כאשר מגפה שמקורה בקרטחנה פקדה את העיר והביאה למותם של שליש מתושביה.
ב-30 בנובמבר 1665 העניקה לעיר אלמנתו של פליפה הרביעי, מריה אנה, את מגן העיר. המגן כלל אלמנטים סימבוליים כמו 3 המבצרים החשובים בעיר, וכן מפתח, המייצג את כינויה של העיר באותה עת, "מפתח המפרץ".
ב-1674 החלו הספרדים בבניית חומה סביב העיר. העבודות הסתיימו רק ב-1740.
במחצית המאה ה-18 התגוררו בהוואנה כ-70 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה ביבשת אמריקה, אחרי לימה ומקסיקו סיטי. שגשוגה הכלכלי של העיר צד את עיניהם של הבריטים, שכחלק ממאמציהם במלחמת שבע השנים החליטו לכבוש אותה. ב-6 ביוני 1762, חמישים ספינות של הצי המלכותי, ועליהן כ-14 אלף חיילים, נכנסו למים הטריטוריאליים של קובה, במטרה לכבוש את הוואנה. עד אוגוסט כבר הייתה העיר בשליטתם. הבריטים לא שהו בעיר זמן רב. בפברואר 1763 נחתם חוזה פריז ששם קץ למלחמת שבע השנים, ובמסגרתו בריטניה, שקיבלה לידיה את פלורידה, החזירה את הוואנה לידי הספרדים. בתקופה הקצרה בה שהו בקובה, הספיקו הבריטים להביא אלפי עבדים ממושבותיהם במערב אפריקה ובקאריביים, על מנת שיעבדו במטעי הסוכר, ובכך השפיעו על המאזן הדמוגרפי במדינה.
אחד הלקחים שהפיקו הספרדים מהכיבוש הבריטי הוא שהעיר אינה מבוצרת דיה, ועל כן המשיכו בביצוריה. כבר באותה שנה הם החלו בבנייתו של מבצר לה קבניה בסמוך לנמל. עם סיום הבנייה, בשנת 1774, היה המבצר לגדול ביותר ביבשת אמריקה. מבצרים נוספים שנבנו הם מבצר אָטארֶס ומבצר אל פרינסיפֶּה. בנוסף, הוצבו סוללות תותחים לאורך חופי העיר.
במהלך המאה ה-18 נבנתה גם הקתדרלה של הוואנה. היא נחנכה ב-1748 ככנסייה ישועית, ולאחר גירושם מהאימפריה הספרדית הפכה, ב-1777, לכנסייה רגילה. ב-1788 הוכרזה כקתדרלה של הוואנה באופן רשמי, וב-15 בינואר 1796 הועברו אליה עצמותיו של כריסטופר קולומבוס מסנטו דומינגו. קולומבוס היה קבור במקום עד שהועבר לסביליה לאחר הפסדה של ספרד במלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898.
במהלך המאה ה-19 התפתחו קשרי המסחר בין ארצות הברית לבין האיים הקאריביים, והדבר השפיע גם על הוואנה. העיר הפכה אופנתית יותר, הוקמו בה תיאטראות ובני מעמד הביניים שהחל להתעשר, בנו לעצמם בתים מפוארים יותר, רבים מהם בסגנון נאו-קלאסי.
ב-1837 נחנכה מסילת הברזל הראשונה בקובה, שקישרה בין הוואנה לבין בֶּחוּקָאל, שנועדה בעיקר לשינוע סוכר. בכך, הייתה קובה למדינה החמישית בעולם שבה מוקמת מסילת ברזל, ולראשונה מקרב המדינות דוברות הספרדית.
ב-1863 נפרצו חומות העיר, על מנת לאפשר את התרחבותה. עד סוף המאה הוקמו הרבעים ודאדו, מירָמָאר וסיבּוֹנֶיי, אליהם עברו עשירי העיר.

תום השלטון הספרדי ולאחר עצמאות קובה

ב-15 בפברואר 1898 התפוצצה ספינת המלחמה האמריקאית "מיין" במימי נמל הוואנה. הפיצוץ היה העילה לפרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד. במהלך הקיץ השתלט צבא ארצות הברית על קובה, והשלטון הספרדי בה הסתיים. ב-1902 הייתה קובה למדינה עצמאית, בכפוף לתיקון פלאט, והוואנה הייתה לבירתה.
בראשית המאה ה-20 הייתה נתונה קובה תחת השפעה אמריקאית חזקה. הוואנה הפכה ליעד תיירות מועדף על האמריקאים, ובעיר הוקמו מלונות פאר, בתי קזינו ומועדוני לילה. בשנות ה-30 פקדו אותה לעיתים תכופות ראשי המאפיה, ובהם מאיר לנסקי ולאקי לוצ'יאנו, שגם ניהלו כמה מבתי הקזינו הגדולים בעיר. באותה העת, הניבו ההימורים בהוואנה רווחים גדולים אף יותר מאשר בלאס וגאס. ב-1958 ביקרו בהוואנה מעל 300 אלף תיירים אמריקאים. חתן פרס נובל לספרות, ארנסט המינגוויי, שהתגורר בה במשך שנים רבות וכתב בה כמה מספריו, טען כי "במונחי יופי, רק ונציה ופריז עולות על הוואנה".
המהפכה הקובנית ב-1959 שמה קץ לעידן זה. התיירים האמריקאים עזבו, והאמברגו שהטילה ממשלת ארצות הברית פגע קשות בכלכלת העיר. במהלך שנות ה-60 הולאמו רוב בתי העסק בעיר. מצבם הכלכלי הקשה של התושבים ושל הממשלה מנע את שימור המבנים הישנים בעיר, והם החלו לסבול מהזנחה. המצב הכלכלי בקובה החמיר לאחר התפרקות ברית המועצות, שתמכה בה כלכלית, בשנת 1991. ממשלת קובה החליטה לממש את הפוטנציאל התיירותי של העיר, ותיירים ממדינות מערב אירופה ומקנדה החלו לפקוד אותה. תיירים אלה מכניסים לקופת המדינה כ-2 מיליארד דולרים מדי שנה, מה שאיפשר את שיפוצם של מבנים ורחובות בעיר העתיקה.

גאוגרפיה

הוואנה שוכנת בחלקה המערבי של קובה, על חופה הצפוני. מצפון לה התפר שבין מצר פלורידה לבין מפרץ מקסיקו. רוב העיר משתרעת מדרום וממערב למפרץ הוואנה - מפרץ קטן המופרד מהים בתעלה טבעית, ולו 3 לשונות ים - מָארִימֶלֶנָה, גוּאַנָבָּקוֹאָה ואָָטארֶס. נחל אַלְמָנְדָארֶס חוצה את העיר ונשפך לים קילומטרים ספורים מערבית למפרץ. הנחל מהווה את גבולו המערבי של רובע ודאדו. הגבעות בתחומי העיר מגיעות לגובה מקסימלי של כ-60 מ' מעל פני הים.

דמוגרפיה

בשנת 2005 התגוררו בהוואנה כ-2.3 מיליון תושבים, שהם כ-20% מתושביה של קובה כולה. כ-700 אלף תושבים נוספים מתגוררים במטרופולין של הוואנה, החורג מתחומי מחוז העיר הוואנה, וכולל גם ערים במחוז הוואנה הסובב אותו. ממשלת קובה מנסה להגביל את ההגירה הפנימית לעיר, על מנת לשמור על איזון במספר התושבים במדינה, ומתוך חשש שתשתיות המים, החשמל והתחבורה בעיר אינן ערוכות לקליטת תושבים נוספים. התושבים המהגרים לעיר מגיעים בעיקר ממזרח והם מכונים "Palestinos" ("פלסטינים").
בדומה ליתר המדינה, מרבית תושבי הוואנה הם ממוצא ספרדי, ומיעוטם שחורים ומולאטים. ככלל, בתקופה שלפני המהפכה הקובנית, החלוקה האתנית תאמה את החלוקה המעמדית - רוב האליטות ובני מעמד הביניים היו לבנים, ורוב בני מעמד הפועלים היו שחורים ומולאטים. ממשל קסטרו נקט צעדים לצמצום האפליה ממנה סבלו השחורים והמולאטים במקומות העבודה, בחינוך ובדיור, וסייע בקידומם.
מיעוטים נוספים בהוואנה כוללים כ-100 אלף תושבים ממוצא סיני (לעומת כ-200 אלף לפני המהפכה) וכן כמה אלפי פליטים בני נוער שנקלטו ממדינות צפון אפריקה.
רוב תושבי הוואנה הם נוצרים-קתוליים.

יהודי הוואנה

בין הספרדים שהתיישבו בקובה היו גם אנוסים. במהלך השנים הגיעו לאי יהודים נוספים, חלקם מהולנד ומברזיל. רבים מהם הסתירו את יהדותם, מחשש האינקוויזיציה. לאחר עצמאות קובה הוסר חשש זה וב-1917 חיו במדינה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה. בשנות ה-30 וה-40 נמלטו לקובה יהודים רבים מאירופה, על אף חוקים שהגבילו את ההגירה היהודית למדינה. בשיאה, מנתה הקהילה היהודית כ-15 אלף נפש. לאחר המהפכה, הצטמצם בהדרגה מספר היהודים בהוואנה, והוא מונה כיום 1,100 תושבים בלבד (מתוך כ-1,500 בקובה כולה). שלושה מתוך חמישה בתי הכנסת שהוקמו בהוואנה עודם פעילים.

כלכלה

בראשית ימיה של הוואנה, הייתה העיר מרכז חשוב למסחר של ספרד עם מושבותיה באמריקה. לאחר עצמאות קובה, הפכה לאתר נופש ותיירות, שהיה פופולרי בקרב האמריקאים. כיום, תחת שלטונו הקומוניסטי של קסטרו, וכתוצאה מהאמברגו האמריקאי, מצבה הכלכלי של העיר שונה. התפרקות ברית המועצות כמעט שמוטטה את כלכלתה של קובה, ובשנות ה-90 הורגש במדינה בכלל ובהוואנה בפרט מחסור חריף במוצרי יסוד כמזון ודלק. המצב בעיר השתפר מעט הודות להתפתחות התיירות במדינה, אך עדיין מורגש לעיתים מחסור במוצרים שונים.
הוואנה היא המרכז התעשייתי הגדול ביותר בקובה, אך שהתעשייה המרכזית במדינה, תעשיית הסוכר, מרוכזת במקומות אחרים. התעשייה בהוואנה היא בעיקר תעשייה קלה, לעיתים מבוססת על עבודת יד. בין ענפי התעשייה המרכזיים נמנים מזון, משקאות אלכוהוליים (ובמיוחד רום), טקסטיל, מוצרי טבק (ובמיוחד סיגרים).
אף שממשל קסטרו קידם את הפעילות בנמלי סיינפואגוס ומטאנסאס, נמלהּ של הוואנה הוא עדיין הנמל הפעיל ביותר במדינה, וכ-50% ממוצרי היבוא והיצוא עוברים דרכו. בנמל פועלת גם מספנה, והוא משמש גם סירות דייג.
מרבית העסקים בהוואנה הולאמו במהלך שנות ה-60. עסקים פרטיים קטנים, כגון סנדלריות ומתפרות, עדיין פועלים בעיר, אך מספרם קטן. רוב המסחר מתרכז ברובע ודאדו.

תחבורה

נמל התעופה חוסה מארטי, השוכן כ-11 ק"מ מדרום למרכז העיר, הוא נמל התעופה העיקרי של קובה, והוא גם בסיס הפעולה המרכזי של חברות התעופה קובאנה דה אוויאסיון, אָאֶרוֹגָאוְויוֹטָה ואָאֶרוֹ קָארִיבֶּאָן. נמל התעופה משרת 25 חברות תעופה, המפעילות קווים ל-60 יעדים ברחבי העולם. 3 חברות התעופה הקובניות מפעילות קווים ל-16 יעדים בקובה עצמה. שדה תעופה קטן יותר, פְּלָאיה בָּרָקוֹאָה, נמצא ממערב לעיר, ומיועד לטיסות פנים, בעיקר של חברת אארוגאוויוטה.
חברת הרכבות הקובנית, UFC, מפעילה קווים לערים שונות ברחבי קובה, ומסיעה כ-12 מיליון נוסעים בשנה. הקו הארוך ביותר מהוואנה הוא הקו לסנטיאגו דה קובה, שאורכו 836 ק"מ.
חברות אומניבוס ומטרובוס מפעילות קווי אוטובוס בתוך הוואנה, ואילו החברות אסטרו ווִיָאסוּל מפעילה קווים מהוואנה לערים שונות ברחבי המדינה. האוטובוסים שמפעילה מטרובוס מכונים קָאמֶיוֹס (Camellos, בספרדית: גמלים), בשל המבנה שלהם, שכולל שתי "דבשות". אוטובוסים ענקיים אלה, המבוססים על משאיות, הם פיתוח קובני, והם מסוגלים להכיל כ-300 נוסעים.

חינוך

מוסדות החינוך בהוואנה כפופים לשלטון המרכזי בקובה. האוניברסיטה היחידה הפועלת בעיר, אוניברסיטת הוואנה, נוסדה ב-1728 ונחשבה בעבר לאחת האוניברסיטאות המובילות בהמיספירה המערבית. לאחר המהפכה ירדה קרנה של האוניברסיטה, שכן מאז מתערבת ממשלת קובה בתכני הלימוד. בעבר פעלה ברובע מריאנאו האוניברסיטה הקתולית, אך היא נסגרה לאחר המהפכה.
מוסד חשוב נוסף הוא בית הספר הלאומי לבלט, שבו לומדים כ-4,300 תלמידים, והוא בית הספר הגדול בעולם לבלט.

ספורט

הספורט הפופולרי ביותר בקובה הוא הבייסבול, ושתי קבוצות מהוואנה משחקות בליגה הראשונה - האינדוסטריאלס והמטרופוליטנוס. האצטדיון הגדול בעיר הוא האסטדיו לטינואמריקנו, שנחנך ב-1946, והוא יכול להכיל קהל של כ-55 אלף צופים.
ב-1991 אירחה הוואנה את המשחקים הפאן-אמריקאיים, ולרגל המאורע נבנו בה מתקני ספורט רבים. ב-1992 אירחה את טורניר הגביע העולמי של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית. בשנת 2003 הציגה הוואנה את מועמדותה לאירוח אולימפיאדת 2012, אך מועמדות זו ירדה מהפרק בשלב מוקדם.