אבולה

הפצה ואבחון

הפצה מאדם לאדם מתרחשת עקב מגע עם דם או נוזלי-גוף אחרים של אדם נגוע, או על ידי מגע עם חפצים שזוהמו על ידי הווירוס, במיוחד מחטים ומזרקים. נוזלי-גוף אחרים שיכולים להעביר את נגיף האבולה כוללים רוק, ריר, קיא, צואה, זיעה, דמעות, חלב-אם, שתן ונוזל-זרע. נקודות הכניסה של הנגיף כוללות את האף, הפה, העיניים, פצעים, חתכים, ושפשופים פתוחים. גברים שהחלימו יכולים להפיץ את הנגיף דרך הזרע במשך קרוב לחודשיים. הפצת הנגיף מבעל חיים אחר לבני אדם מתרחשת רק במגע או עקב נשיכה של יונק נגוע, כגון קופים או עטלפי פרי. הידבקות דרך האוויר לא תועדה בסביבה טבעית. משערים שעטלפי פרי נושאים ומפיצים את הנגיף בלי להידבק ממנו.
התסמינים מתחילים בדרך כלל יומיים עד שלושה שבועות מההידבקות והם כוללים חום, כאב גרון, כאב שרירים וכאב ראש. בעקבותיהם באים בדרך כלל בחילות, הקאות, ושלשולים, יחד עם ירידה בתפקוד הכבד והכליות. לאחר מכן מתחילות בעיות של דימום.
לצורך אבחון יש לרוב צורך קודם כל לשלול מחלות אחרות עם תסמינים דומים, כגון מלריה, כולרה וסוגים אחרים של מחלות נגיפיות הגורמות לחום ודימום. לאימות האבחנה בודקים דוגמאות דם לגילוי נוגדנים לנגיף, RNA של הנגיף או הנגיף עצמו.

מניעה

מניעה כוללת הפחתת ההדבקה במחלה מקופים ומחזירים נגועים לבני אדם. זאת ניתן לעשות על ידי בדיקת חיות אלה לאיתור הידבקות, הריגתן והשמדת גופותיהן אם התגלתה המחלה. בישול הולם של בשר ולבישת ביגוד מגן כאשר מטפלים בבשר גם הם עוזרים למנוע הידבקות, כמו גם לבישת ביגוד מגן ורחצת ידיים כשנמצאים בקרבת בני אדם הסובלים מן המחלה. בדגימות של נוזלי גוף ורקמות של אנשים הנגועים במחלה יש לטפל תוך זהירות מיוחדת.

טיפול, פרוגנוזה ואפידמיולוגיה

לא קיימים טיפולים ספציפיים נגד המחלה; ניסיונות לסייע לבני אדם שנדבקו במחלה כוללים טיפול בהשקיה דרך הפה (מים ממותקים או מומלחים מעט לשתייה) או עירוי. המחלה היא בעלת שיעור תמותה גבוה: היא מביאה למותם של בין 50% ל-90% מהנגועים במחלה. המחלה התגלתה לראשונה בסודאן וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. המחלה מתרחשת לרוב בהתפרצויות באזורים טרופיים באפריקה שמדרום לסהרה. ההתפרצות הגדולה ביותר עד כה היא התפרצות אבולה במערב אפריקה ב-2014, המשפיעה על גינאה, סיירה לאון, ובעיקר ליבריה. מאז אוגוסט 2014 זוהו למעלה מ-1,600 מקרים. נמשכים המאמצים לפתח  חיסון; פותחו תרופות ניסיוניות שנוסו על שני רופאים אמריקניים, שהצליחו להתאושש מן המחלה לאחר הטיפול בהן. אחת מאותן תרופות נוסו על קופי מעבדה שהודבקו בנגיף הקטלני, ונרפאו לחלוטין לאחר שטופלו בתרופה Zmapp. מדובר בשיעור ההצלחה הגבוה ביותר שתועד עד כה לתרופות נגד אבולה. יש החושבים שהתרופה היא פורצת דרך, אך לאחרונה אזלה 
התרופה.
קיימת דעה לפיה כדי לעצור את המחלה יש לנקוט גם באמצעים הקשורים לאקולוגיה, כגון עצירת כריתת יערות.

אפידמיולוגיה

יכולת ההדבקה והקטלניות הגבוהה של הנגיף, וכן זמן הדגירה הקצר של המחלה, הם הגורמים העיקריים לעובדה כי מגיפות האבולה נשארות מוגבלות בהיקפן ואינן הופכות למגיפות בקנה מידה גדול. נשאי המחלה אינם מספיקים לחשוף אנשים רבים למחלה, לפני שהם מתים ממנה, ובכך זו למעשה "מגפה המשמידה את עצמה". זאת בניגוד למחלות אחרות כגון שפעת, שבה התמותה נמוכה ולכן יכולת ההדבקה גבוהה, או איידס, שהיא מחלה בעלת תקופת דגירה הנמדדת בשנים.

גילוי

האבולה נתגלתה לראשונה ב-1976, ומאז גילויה גרמו זנים (strains) שונים של אבולה למגיפות עם שיעור תמותה הנע בין 50 ל-90 אחוזים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בגבון, באוגנדה ובסודאן.
הנגיף נקרא על שמו של הנהר אבולה בזאיר שבאפריקה, קרוב למקום בו הייתה ההתפרצות הידועה הראשונה של המחלה ב-1976. מתוך 602 מקרים שאובחנו מתו 397.
שני המינים שזוהו ב-1976 היו אבולה-זאיר (EBO–Z) ואבולה-סודאן (EBO–S). ההתפרצות בסודאן הראתה שיעור תמותה נמוך יותר — 50% — בהשוואה ל-90% של המין אבולה-זאיר. ב-1990 זוהה מין נוסף ברסטון בווירג'יניה שבארצות הברית, בקופים שיובאו מהפיליפינים; המין נקרא "אבולה-רסטון". נראה כי מין זה התפשט באוויר, אך לא גרם למוות של בני אדם; אף על פי שהנגיף זוהה אצל ארבעה אנשים, איש מהם לא חלה.

התפרצויות מאוחרות יותר

התפרצויות נוספות התרחשו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (1995 ו-2003), בגבון (1994, 1995 ו-1996), באוגנדה (בשנת 2000 - 224 בני אדם מתו מהמחלה) ובסודאן (2004). מין נוסף זוהה ממקרה של אדם אחד בחוף השנהב ב-1994, EBO–CI. התפרצות נוספת של זן חדש התרחשה במאי 2005 בעיירה אטומבי שברפובליקה של קונגו, ובעקבותיה הוטל הסגר על העיירה. הייתה זו ההתפרצות הרביעית של המחלה שם, והועלה החשד שהגורם לה הוא אכילת פגרי חיות על ידי התושבים. 37 בני אדם מתו כתוצאה מהתפרצות זו.
ב-2012 הודיעו ממשלת אוגנדה וארגון הבריאות העולמי על התפרצות אבולה במחוז קיבאלה שבמדינה. לפי הדיווחים, 20 בני אדם נדבקו במחלה ו-14 מהם מתו כתוצאה ממנה.
מתוך כ-2,300 מקרי אבולה שזוהו עד שנת 2005 בעולם, שני שלישים מהחולים מתו (כ-1,500). בעלי החיים שנשאו את המחלה בין ההתפרצויות לא זוהו.
החל מאוגוסט 2018 החלה התפרצות במזרח קונגו, שבה נהרגו (נכון למאי 2019) מעל 1,000 אנשים.

תסמינים וסימפטומים

נגיף האבולה הוא קטן מאוד, וצורתו כצורת תולעת. הוא משתייך למשפחת הנגיפים החוטיים והוא בדרך כלל מועבר בדם על ידי המקרופאג'ים, וכשהוא יוצא מהם - הם מתים.
המחלה מועברת במגע ישיר בין נוזלי גוף. תקופת הדגירה נמשכת בין יומיים לבין שלושה שבועות. התסמינים הראשונים הם חום גבוה (מעל 39 מעלות צלזיוס), כאב ראש, כאב גרון, כאב שרירים, כאב בטן וכאב פרקים, סחרחורת, תשישות ובחילה. תסמינים אלו, האופייניים גם לדיזנטריה, שפעת ומחלות אחרות, מקשים על זיהוי נכון של המחלה.
בהמשך מתחילים דימומים מכל פתחי הגוף. צואה, שלשול וקיא מכילים דם, העיניים אדומות, נקודות אדומות מופיעות על העור כתוצאה משטפי דם פנימיים, דימום מתרחש מהפה, מהאף, מפי הטבעת, מאיברי המין ומנקבים בעור שנעשו כתוצאה מזריקות. לחץ הדם נמוך והדופק מהיר . קיים ריכוז גבוה של חלבון בשתן. מוות מתרחש כשבוע עד שבועיים לאחר הופעת התסמין הראשון, בדרך כלל כתוצאה מדימום פנימי חמור ומכשל של איברים ומערכות בגוף. המחלה חשוכת מרפא.
נגיף האבולה עורר פחד רב בציבור, במיוחד בעולם המערבי. מספר סרטי קולנוע וספרים בשנות ה-90 התבססו על פעולת הנגיף ועל התסמינים שהוא מעורר ותיארו - באופן שגוי - מחזות אימה. רבים מאמינים כי תסמיני המחלה נוראיים בצורה קיצונית: חולים יורקי דם, בעלי עור נוזלי ונמס ופנים חסרות הבעה וחיוורות כסיד. המציאות רחוקה מכך: דימום חיצוני מסיבי מתרחש רק אצל מיעוט זעיר של החולים; הדימום לרוב מתון ואיטי. התסמין העיקרי הוא תשישות.