google/wiki40b huggingface dataset:
רות אנדרסון

ביוגרפיה

רות אנדרסון הייתה תלמידתו של דריוס מיו. מאז פרישתה מהאנטר קולג' בשנת 1989, היא חיה בניו יורק במשך החורף ובמונטנה בחודשי הקיץ.
אנדרסון היא מלחינה אלקטרונית ידועת-שם, שיצירותיה יצאו לאור בחברת אופוס אחד ובתקליט האנתולוגיה החלוצי "מוזיקה חדשה לתקשורת אלקטרונית ומוקלטת" של צ'ארלס אמירחאניאן (1977)
הפואמה הקולית (Sound poem) שלה, "מתוך שנתך אני באה" (עובדה והוקלטה על "סינופה 1997 XI) מורכבת מצלילי דיבור בשירה של לואיז בוגן "לובליה קטנה". לדברי המלחינה "רמה דינמית חרישית מאוד היא רכיב אינטגרלי של היצירה הזו. חשוב להאזין לה בדרך שבה הולחנה, סמוך לסף השמיעה." יצירת הקולאז' שלה SUM ‏ (State of the Union Messag) כלולה ב"אוסף המלחינות הלסביות האמריקאיות" (1989 ‏ CRI:780). SUM ו-[DUMP [5 ׁ‏ (1970), גם היא קולאז' צלילי, הן יצירותיה הידועות ביותר. היא מגדירה את לימודי הזן שלה, שאותם החלה בשנת 1990, "שלוחה טבעית של המוזיקה שלי," ומציבה כמקורות השפעה, בייחוד על עניינה במוזיקה ובריפוי, את המלחינות פולין אוליברוס ואניאה לוקווד.
אנדרסון קיבלה תואר בחליל ובהלחנה באוניברסיטת וושינגטון ובהמשך למדה אצל דריוס מיו ונדיה בולאנז'ה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כן למדה חליל אצל ז'אן-פייר רמפל. ואצל ולדימיר אוסצ'בסקי ופריל סמיילי בשנות ה-60 במרכז למוזיקה אלקטרונית של קולומביה-פרינסטון. היא כתבה, שלאחר חשיפתה לתפעול סרט הקלטה נפתחה לפוטנציאל של "כל הצלילים... כחומר למוזיקה". היא הצטרפה לסגל המורים בהאנטר קולג' בניו יורק בשנת 1966 והקימה שם את המרכז למוזיקה אלקטרו-אקוסטית אחרי שפוטרה ונשכרה מחדש לעבודה באתר החדש של האנטר קולג' ב-1968, שם לימדה תאוריה של המוזיקה והלחנה עד 1989.
אצטדיון אלפונסו לופס

היסטוריה

הוא נפתח ב-12 בדצמבר 1941 ובנייתו נעשתה בעיקר בשביל המשחקים הלאומיים של קולומביה והחל משנת 1949 הפך למגרשה הביתי של אתלטיקו בוקרמנגה. האצטדיון נפתח עם תכולה של 10,000 מקומות, אך עם השנים עבר מספר שינויים, שיפוצים והרחבות, מה שהגדיל את התכולה שכיום עומדת על כ-30,000.
הוא היה האצטדיון הראשון בקולומביה שבו הוחלף משטח הדשא בדשא מלאכותי בשנת 2006, ונחנך במשחק ידידות בין אתלטיקו בוקרמנגה והקבוצה הפראגוואית, קלוב אולימפיה.
לאחר 10 שנים של משטח מלאכותי, הוחזר הדשא הטבעי וכן בוצעו שינויים נוספים באצטדיון כמו שיפור התאורה והתקנת מושבים. כמו כן, נבחנה ב-2017 האפשרות להחליף את שמו שלך האצטדיון להרמן אסרוס, שהיה אחד משחקניה הבולטים של קולומביה ושל אתלטיקו בוקרמנגה. עם פטירתו של אסרוס ב-2018, הועלה העניין שוב לדיון.
מפלגת אל-ע'ד

מאבק חזב אל-ע'ד להכרה

עוד ביולי 2003 הגישה המפלגה בקשה להיתר חוקי מהוועדה לענייני מפלגות. אולם בקשה זו נדחתה בטענה שמצעה אינו ייחודי. נור ערער על ההחלטה בבית הדין המנהלי ולאחר מספר שימועים נקבע תאריך פסק הדין למאי אותה שנה. אולם פסק הדין נדחה שלוש פעם, בפעם הראשונה ל-25 בספטמבר, בפעם השנייה בעקבות היעדרותם של שלושה מתוך שמונת המושבעים שבהם חברי המפלגה הלאומית הדמוקרטית, ושוב עקב היעדרות מכוונת נוספת של חמישה מתוך שמונת המושבעים. כך שרק ב-6 בנובמבר הוכרז פסק הדין שלא התיר את הקמת המפלגה. 
במקביל לערעור בבית הדין המנהלתי, הגיש נור שלוש בקשות נוספות להכרה במפלגתו מהוועדה לענייני מפלגות, כשבכל פעם הוא משנה לצורך כך את שם המפלגה. ב-27 באוקטובר 2004 אישרה הוועדה לענייני מפלגות את היתר הקמת המפלגה. לאור הישג זה, הביע נור את תקוותו שגם מפלגת אל-וסט שעדיין לא זכתה בהיתר הקמה, תזכה בהכרה רשמית בעתיד הקרוב.

מעצרו של נור

ב-29 בינואר 2005 נעצר נור באשמת זיוף ייפויי כוח לייסוד מפלגתו, האשמות שהוכחשו על ידו. מעצר זה שנתפס כמעצר פוליטי, גרר מחאות בתוך מצרים ומגורמי חוץ. במרץ שוחרר נור בעקבות התערבות של איגוד של פרלמנטרים אירופאים היושב בקהיר בנוסף על לחץ אמריקאי. הוא הספיק להתכונן במשך 18 יום לבחירות הראשונות לנשיאות שכללו מספר מועמדים. נור שהגיע במקום השני בבחירות לנשיאות אחרי מובארכ, השיג על פי הממשלה 7% מהקולות, אולם משקיפים עצמאים סבורים שמדובר בכ-13% מהקולות. אך הוא נשפט שוב ב-24.12.2005 בפני בית משפט אזרחי בקהיר ונידון לחמש שנות מאסר. 
נור המשיך בפעילותו הפוליטית גם מתוך כותלי בית הכלא. הוא התרכז בכתיבת ביקורת על הממשל ופרסום היחס הקשה שנהגו בו. אולם, בעקבות מעצרו נוצר פילוג בשורות המפלגה שהוביל לעלייתו של יריבו הפוליטי מוסטפא מוסא ליו"ר המפלגה. בנובמבר 2008 פרצו תגרות בין אנשיו של נור לבין אנשיו של מוסא שהובילו לשרפת מטה המפלגה.   
במרץ 2008 דחה בית הדין המנהלי את ערעורו של נור, וסירב לשחררו מהכלא מסיבות בריאותיות. אולם ב-18 בפברואר 2009 שחרר משרד הפנים את נור על רקע מצבו הבריאותי המידרדר, זאת, בהתאם להחלטת התובע הכללי. במסיבת עיתונאים שנערכה יום לאחר שחרורו הצהיר נור כי הוא ימשיך בפעילותו הפוליטית ויפעל לטיהור שמו.

לאחר שחרור של נור

אמין נור וחברי המפלגה השתתפו באופן פעיל באירועים במצרים שהובילו להחלפת השלטון בשנת 2011. אמין נור אף נפצע וטופל בבית חולים. הוא גם הודיע שהוא מעוניין להשתתף בבחירות למשרת הנשיא. הוא גם הודיע שמבחינתו, תקופת הסכמי קמפ דייוויד הסתיימה.

חברי המפלגה

יו"ר המפלגה- אימן נור (أيمن عبد العزيز نور).
דובר המפלגה- רגב הלאל חמידה (رجب هلال حميدة).
סגן יו"ר המפלגה- ואליד ריאד חסין (وليد رياض حسين).
פטר גינז

חייו

גינז היה בנם של האספרנטיסטים אוטה גינז (1896–1976) ומריה, ואספרנטיסט מלידה. האב היה אספרנטיסט והכיר את האם בקונגרס אספרנטו. האם ניהלה משק בית יהודי שלמדה מחמותה.
גינז אהב את יצירותיו של ז'ול ורן וחלם על מסעות בימים ובחלל.
הוא למד בבית הספר היהודי בפראג (שפת הלימוד הייתה צ'כית), עד שנסגר בעקבות הכיבוש הנאצי. 
באוקטובר 1942, בהיותו בן 14, נשלח לגטו טרזין. מן התקופה עד לכליאתו בגטו נותרו ציורים רבים, מכתבים להוריו ויומן (כתוב בצ'כית).
בטרזין החל לחבר מהזיכרון מילון אספרנטו-צ'כית. כמו כן היה עורכו של מגזין נוער סודי בשם "וֶודֵם" ("אנו הולכים בראש"), אשר הופיע במשך שנתיים.
במאי 1944, נשלחה גם אחותו, אווה, לגטו, כאשר מלאו לה 14 שנים.
גינז נשלח לאושוויץ ב-28 בספטמבר 1944, עם דודו ובן דודו.
בפברואר 1945 נשלח האב גם הוא לגטו. 
אביו ואחותו שרדו את השואה.
האסטרונאוט הישראלי אילן רמון נשא עמו לחלל בינואר 2003 העתק של ציורו של גינז הנקרא "נוף ירח", ציור שנבחר עבורו על ידי יד ושם כשרמון ביקש לקחת עמו לחלל פריט מתקופת השואה. המקור שמור ומוצג במוזיאון השואה יד ושם בירושלים. מעבורת החלל קולומביה שעליה היה רמון התרסקה בדיוק ביום הולדתו ה-75 של גינז, אילו היה חי עד אז. זמן קצר לאחר התרסקות המעבורת נמצאו במקרה, בעליית-גג בפראג, חלקים מן היומן המתאר את תקופת המלחמה עד שנשלח לגטו. אחותו, חווה פרסבורגר, ערכה ופרסמה את היומן, שיצא לאור בישראל ובמדינות נוספות.
בראשית 2005 פרסם הדואר הצ'כי בול זיכרון הנושא את הציור. 
שמו של פטר גינז אף ניתן לאסטרואיד.
אבן נגף לזכרו הוצבה בפראג לפני בית המשפחה.
תמונות שצייר גינז נמסרו על ידי אביו ליד ושם, והן הוצגו בין היתר במוזיאון היהודי בפראג (באגף בית הכנסת פינקס).
העתק של הציור נמסר לרונה רמון במלאת 15 שנים למותו של בעלה. העתק נוסף נשלח לאסטרונאוט האמריקני אנדרו פוסטל שהיה עמיתו של אילן רמון בנאס"א, כדי לקחת אותו עמו לחלל.
החל משנת 2008, מדי שנה ביום השואה משודרת תוכנית בשם "נוף ירח" בערוץ דיסני, לזכרו.

לקריאה נוספת

פטר גינז, יומנו של פטר גינז, 1941-1942 בעריכת חוה פרסבורגר, הוצאת דביר ויד ושם, 2008.
מונפלייה

גאוגרפיה

מונפלייה ממוקמת על אדמה הררית, כ-7 ק"מ מחוף הים התיכון בקואורדינטות 43°37N 3°52E, על הנהר לז (Lez). שם העיר "מונפלייה", לפי הסברה השכיחה יותר, נובע משילוב "מונ (ט)" : הר ו-"פלה" : עירום, משום שהצמחייה על ההר הייתה צחיחה.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 14.2 מעלות צלזיוס.

היסטוריה

מונפלייה היא אחת ממספר מועט של ערים בצרפת אשר להן אין רקע רומי. בימי הביניים המוקדמים הייתה העיר האפיסקופלית (מושב בישוף) מגלון ההתיישבות העיקרית באזור, אך פשיטות של פירטים על העיר עודדו התיישבות קצת יותר לעומק היבשה. מונפלייה, אשר מוזכרת לראשונה במסמך משנת 985, נוסדה תחת שושלת גילם (Guillem), רוזני טולוז, שושלת פאודלית מקומית לאזור אשר חיברה שני כפרים קטנים, בנתה טירה והקיפה את הכול בחומה. שני מגדלים אשר נבנו בחומה בהמשך, ה-Tour des Pins וה-Tour de la Babotte, שרדו עד היום.
מונפלייה נעשתה מפורסמת במאה ה-10 כמרכז למסחר בעל קשרים ברחבי העולם הים-תיכוני, תרבות יהודית עשירה, ומסורת של סובלנות כלפי יהודים, מוסלמים, קתרים, ובהמשך גם כלפי הפרוטסטנטים.
בשנת 1180 הקים בה ויליאם השביעי ממונפלייה, פקולטה לרפואה, אשר הוכרה בזמנו על ידי האפיפיור ניקולס הרביעי. האוניברסיטה של העיר הוקמה בשנת 1220 והייתה למרכז עיקרי ללימודי הרפואה בצרפת. בנקודה זו הייתה מונפלייה בשיא תהילתה.
ב-1213 הפכה העיר לרכושם של מלכי אראגון, כאשר הייתה הנדוניה של מארי ממונפלייה בעת נישואיה לפייטרו השני מאראגון. העיר זכתה לכתב זכויות ב-1204 כאשר פייטרו ומארי אישרו את החירויות שביקשו תושבי העיר. הם אפשרו לתושבי העיר לבחור שנים עשר קונסולים מדי שנה. העיר המשיכה להיות רכושו של בית אראגון עד אשר עברה לידי ז'אומה השלישי ממיורקה, אשר בתורו מכר את העיר למלך צרפת, פיליפ השישי, בשנת 1349.
במאה ה-14, נבנתה בעיר כנסייה אשר הוקדשה לפטרוס הקדוש. משגברה חשיבותה של העיר היא זכתה לבישוף, אשר עבר ב-1536 ממגלון לקומונה קרובה יותר לעיר, אשר בהמשך סופחה לשטח העיר עצמה. ב-1432 ביסס עצמו בעיר הסוחר המצליח ז'אק קור, אשר התפרסם באזור בעקבות מספר עסקאות כבדות-משקל, והוא עזר להפיכתה של מונפלייה למרכז מסחרי חשוב באזור, לפחות עד 1481 כאשר מרסיי החליפה אותה במעמד זה.
בתקופת הרפורמציה במאה ה-16 הפכו רבים מתושבי העיר לפרוטסטנטים והעיר הפכה למעוז ההתנגדות הפרוטסטנטית למלכות צרפת (אשר הייתה ברובה קתולית). ב-1622 שם המלך לואי ה-13 את העיר תחת מצור, ולקח אותה לידיו לאחר שמונה חודשים, כשהוא מקים שם מבצר כדי לאבטח אותה. לואי ה-14 עשה את מונפלייה לעיר הבירה של פרובינציית לנגדוק התחתונה, והעיר החלה ליפות עצמה, כשהיא מקימה את טיילת הפיירוּ, את טיילת החוף וכמות גדולה של בתים במרכז ההיסטורי.
לאחר המהפכה הצרפתית, הייתה העיר לעיר הבירה של המחוז הקטן יותר, ארו.
במהלך המאה ה-19 פותחה העיר למרכז תעשייתי. בשנות ה-60 אוכלוסייתה צמחה באופן דרמטי כאשר מתיישבים צרפתים מאלג'ריה יושבו בעיר בעקבות מלחמת עצמאותה של אלג'יריה מצרפת. בשנות ה-80 וה-90 השלימה העיר מספר פרויקטים של פיתוח מחדש, כולל את אזור האנטיגון אשר הוקם בסגנון נאו-קלאסי מרשים. במסגרת הפיתוח נסגר מרכז העיר של מונפלייה כמעט לחלוטין לתנועת מכוניות, נבנתה בעיר רכבת קלה וכן נפתח שירות שיתוף אופניים ציבורי (Bike Sharing).
אחד מנתיבי העלייה לרגל לעיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד (בצרפתית Saint Jacques de Compostelle) עובר בתוך העיר מונפלייה וממשיך ממנה מערבה.
מונפלייה שימשה כבירת חבל לנגדוק-רוסיון עד סוף שנת 2015. בעקבות רפורמה אדמיניסטרטיבית ואיחוד חבלים, מונפלייה הפסיקה לשמש כבירת חבל החל משנת 2016.
זיזי קניאזר

אל"ם (מיל') זיזי (זוסיה) קניאזר (1938 - 7 בספטמבר 2016) שימש כראש ענף 2 (ענף ירדן) בחטיבת המחקר ערב מלחמת יום הכיפורים. במסגרת תפקידו, האזין קניאזר לשיחת המלך חוסיין עם רה"מ גולדה מאיר בה התריע חוסיין כי צבאות מצרים וסוריה מצויים בעמדת זינוק למתקפה נגד ישראל ודיווח על תכנה. בדיונים בחטיבת המחקר הוביל גישה הטוענת כי פני מצרים למלחמה וננזף על פעילותו.

קורות חייו

קניאזר נולד בשנת 1938 בקריית חיים, למשפחה שעלתה לארץ ממזרח אירופה. הוא התגייס לגרעין נח"ל, שימש כקצין בנח"ל, ולאחר מכן עבר למודיעין לתפקיד קמ"ן "גוש מגן" (עוטף עזה כיום). בהמשך שימש כקצין פיענוח בפיקוד הדרום וייצר את מפות העבירות שבהן השתמש צה"ל במלחמת ששת הימים.
בשנת 1964 עבר קניאזר לחטיבת המחקר לענף 2 (ענף ירדן) וכעבור שנה עבר לענף 6 (ענף מצרים), בו תפקד כראש המדור הצבאי במהלך מלחמת ששת הימים ובימי מלחמת ההתשה, וכן כממלא מקום ראש הענף, עד שמונה לראש ענף 2 בשנת 1971.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים מונה להחליף את סא"ל יונה בנדמן בתפקיד ראש הענף המצרי, תפקיד אותו מילא עד לאחר סיום השיחות בקילומטר ה-101. לאחר המלחמה, שימש בתפקידים שונים ביניהם קמ"ן פיקוד המרכז, וראש מחלקת בקרה והשתחרר בשנת 1985, בדרגת אלוף-משנה. אחר כך עבד בחטיבה הביטחונית של משרד מבקר המדינה ובמשך שנים רבות הרצה בקורסים צבאיים ובימי עיון על מחדל מלחמת יום כיפור.
קניאזר נפטר ב-7 בספטמבר 2016, כשהוא מותיר אחריו את אשתו תמי, עמה התגורר ברמת השרון, שני ילדים וארבעה נכדים.

פעילותו נוכח מלחמת יום הכיפורים

קניאזר היה בין הקצינים באמ"ן שהעריכו במהלך מאי 1973 כי פני מצרים למלחמה והוא הוסיף לטעון כן בשבועות שלפני המלחמה. בעקבות עמדתו הוא הודר, לדבריו, מדיוני הערכת המודיעין בנושאי מצרים, מודר מחומרים מודיעניים בנושא, ואף נאמר לו כי אם ימשיך בדרך פעולה זו, לא יקודם לאל"ם.
במסגרת תפקידו כראש ענף ירדן היה אחראי להאזין לשיחת המלך חוסיין עם ראש הממשלה גולדה מאיר שנערכה ב-25 בספטמבר 1973 במתקן המוסד בתל אביב. הוא נשלח לעקוב אחר המפגש מחדר צדדי מאחורי הקלעים, ולתעד אותו.
בסיום השיחה, שנמשכה כארבע שעות ותוכנה המלא לא פורסם במלואו מעולם, דיווח קניאזר לראש חטיבת המחקר, אריה שלו ולראש ענף 5 (ענף סוריה) אביעזר יערי על כך שהמלך התריע כי צבאות סוריה ומצרים בעמדות זינוק למתקפה, וכי יעשו זאת במתואם. למחרת ננזף על כך שדיווח את תוכן השיחה הממודרת ליערי, אף שלא דיווח על המקור. לימים טען קניאזר כי היה קצין המודיעין היחיד שהאזין בקשב לכל תוכנה של השיחה בין מאיר וחוסיין, ולכן הופתע כשלא הוזמן לדיונים שהתקיימו אודותיה למחרת אצל שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר.
בב-6 באוקטובר 1973, עמד קניאזר על כך שתפרוץ מלחמה באותו היום, והורה לענף שתחת פיקודו לרדת לבור בשעה 13.00, שעה אחרי כן פרצה המלחמה. יומיים מפרוץ הלחימה, מסר לו אריה שלו כי הרמטכ"ל דוד אלעזר אינו מוכן עוד לקבל עדכונים מרע"ן 6 יונה בנדמן, ראש הענף המצרי, ואת תפקידו ימלא קניאזר. הוא שימש בתפקיד זה עד לסיום השיחות על הפסקת האש. 
הדמות הראשית בסרט שתיקת הצופרים נבנתה על בסיס פעילותו של קניאזר בימים שלפני המלחמה.
הזנה אנטרלית

הזנה אנטרלית או הזנה בצינור היא הליך רפואי הנועד לספק תזונה למטופלים בעלי הפרעה או נכות המונעת מהם לאכול רגיל באופן מלא או חלקי. קיימות דרכי הזנה שונות, שהמשותף להן הוא הזנה על ידי צינור הזנה עשוי פוליאוריתן או סיליקון. קוטר הצינורות נמדד ביחידות French, כל יחידה שווה 0.33 מילימטר. הזנה בצינור עשויה להיות זמנית, לצורך טיפול במחלות חריפות, או קבועה, במקרים שבהם קיימת נכות בלתי הפיכה. החלוקה המקובלת של שיטות הזנה בצינור היא בהתאם לאתר בגוף שדרכו מוחדר הצינור.

זונדה

זונדה ("מחדר אפי-קיבתי" או "צינור הזנה נזוגסטרי"), הוא צינור המוחדר דרך אחד מנחירי האף, יורד אל הוושט ולתוך הקיבה. כיוון שצינור ההזנה בשיטה זו עובר דרך האף והושט, הדבר עשוי לגרום לאי-נוחות גדולה, תחושת בחילה ואף לפציעה. שיטה זו מועדפת למשך הזנה קצר, לא יותר מעשרה ימים רצופים (למניעת תלות זונדה). במידה ויש צורך בהמשך הזנה אנטרלית יש לשקול הזנה בגסטרוסטום.

גסטרוסטום אנדוסקופי

גסטרוסטום אנדוסקופי (באנגלית: percutaneous endoscopic gastrostomy; ר"ת PEG; ואף בעברית "פג") הוא צינור המוחדר דרך חתך קטן בדופן הבטן אל הקיבה. לפני תהליך החדרת צינור ההזנה, מוחדר אנדוסקופ דרך הפה אל הושט והקיבה על מנת לכוון את המנתח לגבי מיקום החיתוך הרצוי. את מיקום האנדוסקופ ניתן לראות על דופן הבטן, כיוון שבקצהו הפנימי (שנמצא בקיבה), קיים מקור אור חזק. בדרך כלל, הגסטרוסטום מקובע במקומו בדופן הקיבה על ידי התעבות, או כיפה, הנמצאת בקצהו שבתוך הקיבה, וכך נמנעת משיכתו האקראית אל מחוץ לדופן הבטן.
השיטה להזנה בצינור באמצעות גסטרוסטום פורסמה לראשונה בספרות הרפואית בשנת 1980 ואומצה לשיטה המועדפת להזנה בצינור לטווח ארוך. אורך החיים של צינור ההזנה הוא כשישה חודשים, ולאחר שהוא מתבלה יש להחליפו. ההחלפה יכולה להתבצע דרך אותו חתך בדופן הבטן, ללא צורך בשימוש באנדוסקופ. הזנה באמצעות גסטרוסטום יעילה במטופלים להם קשיי בליעה בגלל פגמים אנטומיים או נוירולוגיים, וכן במקרים שבהם מטופלים סובלים ממחלות הגורמות לירידה קיצונית במשקל ואינם מסוגלים לאכול בכמות המספקת לצריכה הקלורית הנדרשת לקיומם.

יעילות השיטה

ניתן להשתמש בצינור הזנה ביעילות לצורך החדרת מזון ותרופות לגוף המטופל. צינור הזנה הוא אמצעי יעיל כאשר הוא מוחדר על ידי איש מקצוע מיומן. דרך צינור ההזנה מוחדרים לגוף חומרי מזון נוזלים מיוחדים, העשירים בקלוריות ומספקים תזונה מאוזנת ומלאה.
קיימים תכשירים בסיסים או ייחודיים למצבים כמו סוכרת, כוויות, תת-תזונה, רגישויות ללקטוז או גלוטן, לילדים ועוד. את התכשירים אפשר לשתות אף באופן רגיל (דרך הפה), רוב התכשירים בעלי טעם וניל, מקצתם מגיעים גם בטעמי שוקו או תות.
יחד עם זאת, נמצא כי באוכלוסיות מטופלים מסוימות השימוש בצינור הזנה אינו אמצעי יעיל, המשנה את מהלך המחלה. כך, אצל חולי שיטיון (דמנציה) מתקדם נמצא כי קיים שיעור תמותה גבוה מאד, בממוצע של 33% מן המטופלים, ב-30 הימים הראשונים לאחר החדרת הגסטרוסטום. הגורמים העיקריים המנבאים את שיעור התמותה הם גיל מעל 75 שנה, אשפוז בעקבות מחלה חריפה, אספירציה (שאיפת חלקי מזון לריאות), דלקת ראות ודלקת בדרכי השתן.
דב כ"ץ

הרב דב כ"ץ (ב' בטבת תרס"ג, 1903 - ט' בטבת תש"מ, 29 בדצמבר 1979) היה מנהל בתי הדין הרבניים, חוקר תנועת המוסר ומחבר סדרת "תנועת המוסר" על תולדותיה ואישיה. חתן פרס הרב קוק.

ביוגרפיה

נולד לרב יעקב כ"ץ, שכיהן כמשגיח בישיבת טלז. בתחילת שנת תרפ"ה (1924) עלה לארץ ישראל. בבחרותו למד בישיבת חברון. בתחילת שנות ה-30 נישא לאסתר, בתו של הרב זאב גולד, ממנהיגי תנועת המזרחי ומחותמי מגילת העצמאות. לאחר נישואיו למד בישיבת היכל התלמוד בתל אביב, שבה למדו אברכים בוגרי ישיבת חברון. במשך מספר שנים בשנות ה-40 שימש כר"מ ומנהל ישיבת תל אביב. לאחר הקמת המדינה היה הרב הצבאי של אזור תל אביב. לאחר פרישתו החל לעבוד במשרד הדתות, תחילה כיהן כמנהל המחלקה לרבנות ושיפוט רבני, ומשנת תשי"ז (1957) כמנהל בתי הדין הרבניים. בתפקידו, יזם לראשונה את פרויקט תיעוד פסקי הדין, "פסקי דין רבניים". הרב כ"ץ המשיך לכהן בתפקיד זה הרבה מעבר לגיל הפרישה משום שלא הושגה הסכמה בין שר הדתות והרבנים הראשיים על זהות מחליפו.
חקר את תנועת המוסר וחיבר את חמשת הספרים בסדרת "תנועת המוסר", המשמשים ספרי יסוד בנושא זה. על סדרת ספריו זכה בפרס הרב קוק לשנת תשט"ו-תשי"ז. כמו כן חיבר את הספר "פולמוס המוסר", העוסק בפולמוס שבין תומכי תנועת המוסר ומתנגדיה. הרצה על תנועת המוסר בכנסים ובימי עיון, בישיבות ובמוסדות חינוך, גם מטעם משרד החינוך. כמו כן פרסם עשרות מאמרים בנושא בבמות שונות. אחר פטירתו כונסו מאמריו בספר "דברי הגות וראות".
היה מחותן כפול של הרב רפאל קוק, רבה של טבריה.
בצקת ריאות

פתופיזיולוגיה

חלל הריאה בנוי ממיליוני נאדיות, העטופות בנימים קטנים ודרכן מתבצע חילוף הגזים אל תוך הגוף ומחוצה לו. הנאדיות מלאות אוויר כל הזמן, כאשר אחוזי הגזים בהן משתנים בהתאם לשלב בנשימה (שאיפה או נשיפה). הצטברות נוזלים בחלל הריאה יוצרת מחסום בפני מעבר הגזים, וגורמת לכך שלא מגיע די חמצן למערכת הדם, וכן פחמן דו-חמצני אינו יכול להשתחרר אל מחוץ לגוף.

סימנים

סימני בצקת ריאות כוללים קוצר נשימה, קרפיטציות (חרחורים), ושיעול. ייתכן קצף מהפה, חיוורון לחץ דם גבוה דופק מהיר והזעה. בנוסף קיימת חרדה אצל החולה.

סכנות

בהיעדר טיפול בצקת הריאות מחמירה וגורמת למוות, בעיקר כתוצאה מתסמונת הכשל הנשימתי החריף, שהוא הסיבוך הנפוץ ביותר שלה.

אבחנה

האבחנה נעשית בדרך כלל על סמך ממצאי הבדיקה הגופנית וההיסטוריה הרפואית של החולה: בבדיקה הגופנית - חרחורים בסוף הנשיפה בהאזנה בעזרת מסכת, זאת בנוסף לסימנים שצויינו. צילום רנטגן של הריאות, המראה עלייה במילוי כלי הדם הריאתיים ונוזלים בריאה, עשוי לאשר את האבחנה. בנוסף תיתכן רמת חמצן נמוכה בדם בבדיקת ריווי החמצן, וכן בבדיקת גזים בדם עורקי.

טיפול

הטיפול המיידי, מתן חמצן במסיכה 90%. בנוסף ישקול הצוות הרפואי על הנשמה בלחץ חיובי, בין אם לא פולשנית, כדוגמת CPAP, או הרדמת החולה וצנרור קנה. במצבים בהם הגורם הוא לבבי, כלומר, אי ספיקה שמאלית, הטיפול התרופתי, לרוב יכלול, מרחיבי כלי דם, מתוך מטרה להוריד את הPRE-LOAD. תרופות הבחירה יהיו ניטרוגליצרין, בצורות מתן שונות ומינונים משתנים, ומשתני לולאה כדוגמת פוסיד, אשר מרחיבים את ורידי הריאות. בנוסף, נהוג לתת מורפין, עקב תכונותיו המרגיעות, אמנם מחקרים הראו כי הוא מעלה את שיעור ההנשמה הפולשנית בחולים הקשים. כאשר מדובר בגורם זיהומי, ילקחו תרביות דם למעבדה, ויינתנו תכשירים אנטיביוטיים רחבי-טווח, תוך כדי פיקוח על נתיב האוויר, מצב הנשימה, והערכה המודינאמית.
פונטוס

פונטוס הייתה ממלכה הלניסטית ומאוחר יותר פרובינקיה רומית, בצפון מזרח אסיה הקטנה במהלך העת העתיקה.
בימי קדם פונטוס חלשה על שטחים נרחבים בצפון מזרחה של אסיה הקטנה (כיום טורקיה) וגבלה בים השחור (אז נקרא "פונטוס אוקסינוס"), ממנו קיבלה את שמה. האזור שימש כמקור ראשי למחצבים בעת העתיקה, והיוונים הקימו בו מושבות לאורך חופיו. תחת שלטון פרס התפתח בחבל מעמד אצולה שהחזיק בנחלות גדולות, שאליו היו משעובדים ברמות שונות הכפריים באזור. 
הממלכה ההלניסטית הוקמה על ידי מיתרידטס הראשון, מלך פונטוס, בנו של אחד הגנרלים של אלכסנדר הגדול. זמן מה אחרי הקמתה, אוחדה פונטוס עם קפדוקיה. פונטוס הייתה כנראה היחידה החזקה והדומיננטית במדינה החדשה, דבר שבחלקו ניתן להסיק מכך שהאזור החדש המשיך להיות ידוע רק כ"פונטוס". בשיאה כללה הממלכה גם חלקים מקולכיס, ביתיניה, פפלגוניה וארמניה הקטנה, וכן חלקים נרחבים מיוון ואיי הים האגאי למשך זמן מועט. 
הממלכה התפרסמה בעיקר בזכות מלכה האחרון, מיתרידטס השישי, שהיה מאויביה המרים של הרפובליקה הרומית. מיתרידטס השישי עלה לשלטון לאחר מאבקי ירושה מרים בינו לבין אימו ואחיו הצעיר בערך בשנת 111 לפנה"ס וזמן קצר לאחר מכן כבר פלש לחצי האי קרים על פי בקשת היוונים המקומיים, הביס את הסקיתים והוכתר למלך שם. במהלך מלכותו הגדיל את שטח ממלכתו עד למזרחה של יוון, ופתח בשלוש מלחמות כנגד האימפריה הרומית. מיתרידטס הובס סופית בשנת 64 לפנה"ס על ידי פומפיוס הגדול, תבוסה שלאחריה התאבד עקב פריצת מרד נגדו בהנהגת בנו.
בעקבות הניצחון הרומי, חילק פומפיוס את המדינה בין גלטיה, ובין פרוביניקה חדשה שיצר, פונטוס וביתניה. הפרובניקיה החדשה הייתה פרובינקיה כפולה וחלקה המזרחי שמר על השם פונטוס. הפיכתה של פונטוס לפרובינקיה רומית פתחה לפני הרומאים את האגן המזרחי של הים התיכון, ולאחריה נכבשו במהירות גם ממלכת יהודה, סוריה וחלק מארמניה. הפרובינקיה פונטוס הייתה ידועה בעיקר באוצרותיה ובפירותיה. התושבים המקומיים, תוך כדי ניצול מרבי של השטחים הפוריים של האזור, היו לנפחים מצטיינים ולספקי סוגי מתכות שונים ברחבי האזור.] הכלכלה והיצוא המקומי היו למפורסמים בכל רחבי האימפריה, כשמסופר על ידי לוקולוס שהדובדבנים הראשונים הגיעו לאירופה מפונטוס. כמו כן, השוק המקומי היה עשיר במצרכים נוספים כגון יין, דבש, עצים וכדומה.]
במהלך מלחמת האזרחים הרומית, שפרצה בשנת 49 לפנה"ס, ניסה פארנקס השני, בנו של מיתרידטס, להשתלט מחדש על ממלכת אביו. אחד הקרבות המפורסמים במהלך ניסיון זה היה קרב זלה ב-47 לפנה"ס, בו הניצחון הרומי היה כה מהיר עד שיוליוס קיסר סיכם אותו במילים "Veni, vidi, vici" (באתי, ראיתי, ניצחתי) אשר היו לאמרה ידועה. בשנת 36 לפנה"ס מסר מרקוס אנטוניוס את מזרח פונטוס לידי נסיך מקומי בשם פולומון, ויצר את ממלכת החסות פונטוס פולמוניאקוס. ממלכה זו שרדה כיחידה מדינית עצמאית עד לשנת 64, שנה בה סופחה לפרובינקיה גלטיה. מאות שנים לאחר מכן, בערך ב-295, תחת דיוקלטיאנוס, חולקה פונטוס מחדש לפרובינקיות חדשות, ולמעשה חדלה מלהתקיים כישות אחת.
בין המקורות הראשיים על ההיסטוריה ותיאור של חבל הארץ נמצאים כתביו של הגאוגרף סטרבון, יליד פונטוס.
תרגום יונתן בן עוזיאל ממקם את "ארץ שנער" המקראית כארץ פונטוס (בראשית י, י; יד, א).
ואט סאקט

גבעת הזהב

במרכז המתחם ממוקמת "גבעת הזהב" (פהו קאו תונג (בתאילנדית: ภูเขาทอง) - גבעה מלאכותית). הגבעה הוקמה בתקופת מלכותו של ראמה השלישי. ראמה החליט להקים מבנה צ'די גדול ממדים במתחם המקדש. המבנה התמוטט במהלך הבנייה בשל אדמת הביצה שעליה נבנה. בשנים שלאחר התמוטטות המבנה נותר המבנה נטוש, וצמחו עליו עשבי פרא. תושבי הסביבה החלו לקרוא לו בשם "גבעה" (פהו קאו).
בתקופת שלטונו של המלך ראמה הרביעי החלה הקמת מבנה צ'די על הגבעה. המבנה הושלם בתקופת שלטונו של ראמה החמישי, ושריד של הבודהה הובא אל הצ'די. קירות הבטון המקיפים את הגבעה הוקמו בשנות ה-40 של המאה ה-20 על מנת לשמר את המבנה.
בשל גובהו וצורתו הפך המקדש לאתר תיירות פופולרי, ולאחד מסמלי העיר בנגקוק.

טקסים במקדש

מדי שנה בראשית חודש נובמבר נערך במקדש טקס הכולל תהלוכה לאור נרות במעלה הגבעה.
פאטרוקלוס

פאטרוקלוס (ביוונית: Πάτροκλος) הוא גיבור מן המיתולוגיה היוונית. לפי המסופר באיליאדה של הומרוס, פאטרוקלוס היה בנו של מנויטיוס, חברו הטוב ואהובו של אכילס.

ייחוסו של פאטרוקלוס

אביו של פאטרוקלוס היה אחד מהארגונאוטים בנעוריו. הוא נשא מספר נשים, ובגרסאות השונות במיתולוגיה מופיעות דמויות נשיות שונות בתפקיד אמו של פאטרוקלוס.

חייו לפני מלחמת טרויה

בילדותו, הרג את חברו קליסונימוס בשוגג במהלך ויכוח. פאטרוקלוס ואביו יצאו לגלות על מנת להימנע מנקמת דם, ונטלו מחסה אצל שאר בשרם המלך פלאוס בפְתִיה. בארמון המלך פלאוס, פגש לראשונה באכילס, בנו של פלאוס. פלאוס שלח את שני הנערים ללמוד אצל הקנטאור כיירון.
פאטרוקלוס נמנה בין מחזריה של הלנה, אשר לבסוף ניתנה למנלאוס. כל מחזריה של הלנה התחייבו בשבועה להגן על הבעל הנבחר מכל רע.
תשע שנים לאחר מכן, הלנה ברחה או נחטפה בידי פאריס לטרויה ומנלאוס ואחיו אגממנון החלו בהכנות למלחמה על מנת להשיבה. הכנות אלו נמשכו כעשר שנים.

עלילותיו במלחמת טרויה

לאחר שאכילס סירב לצאת לקרב בעקבות סכסוכו עם אגממנון ולאחר התבוסות שנחלו היוונים כתוצאה מכך, יצא פאטרוקלוס בראש המירמידונים כאשר הוא לבוש בשיריונו של אכילס. בקרב זה הרג פאטרוקלוס מספר רב של טרויאנים כולל מספר גיבורים אך לבסוף נקטל בידיו של הגיבור הטרויאני הקטור.
גופתו של פאטרוקלוס נשארה בידי היוונים כאשר מנלאוס ואיאס מגינים אליה, אך שיריונו של אכילס, אותו לבש פאטרוקלוס, נפל שלל בידי הטרויאנים. לאחר מות חברו חזר אכילס לקרב כשהוא מצויד בשריון חדש מתנת האל הפיסטוס, קטל את הקטור ולאחר מכן חילל את גופתו. צערו של אכילס על מות חברו היה כה גדול עד כי לא יכול היה לשרוף את גופתו כפי המנהג המקובל. לבסוף בשכנוע רוחו של פאטרוקלוס התרצה אכילס ושרף את גופתו לא לפני שהקריב עליה קורבנות רבים כולל 12 שבויי מלחמה טרויאנים. לאחר שריפת הגופה ארגן אכילס מספר תחרויות אתלטיקה לכבודו של רעהו המת.

יחסיו עם אכילס

יחסי פאטרוקלוס ואכילס הם אחד הגורמים העיקריים המניעים את העלילה באיליאדה, ותורמים להדגשת הצד האנושי מול הצד האלוהי באכילס. בעוד שבאיליאדה יחסיהם מתוארים כיחסי רעות גרידא, בספרות יוונית מאוחרת יותר קיימים חילוקי דעות לגבי המיניות של הקשר.