google/wiki40b huggingface dataset:
מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי

מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי (באנגלית: The Trans-Atlantic Slave Trade Database) הוא מסד נתונים המקבץ את מרבית המידע המוכר על עשרות אלפי מסעות סחר העבדים שחצו את האוקיינוס האטלנטי בין המאות ה-16 וה-19. 
מסד הנתונים הראשון הוא פרי עבודתם המשותפת של כמה מגדולי חוקרי סחר העבדים הטרנס-אטלנטי שאספו, אימתו וערכו את הנתונים על 27,233 מסעות בין השנים 1993–1997 במסגרת מכון דו בויז (Du Bois) למחקר אפריקאי ואפרו-אמריקאי באוניברסיטת הרווארד. מסד נתונים זה ראה אור בשנת 1999 בידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בעריכתם של דייוויד אלטיס (Eltis) ואוגו נוקג'י (Nwokeji) על גבי תקליטור. המידע הכלול בבסיס הנתונים הוא על מספר האפריקנים שהובלו בדרכם לשיעבוד, מספר אנשי הצוות ושמות רבי החובל ובעלי הספינות, שמות הספינות ונפחן, הנמלים בהם התבצע הסחר הן באפריקה והן באמריקות וכן תאריכי היציאה וההגעה. מידע זה אינו מלא עבור כל הרשומות. מסד הנתונים מאפשר חיפוש וסינון המידע בהתאם למשתנים רבים, ביניהם אזורים, אישים, תקופות ונמלים וכן לחולל סטטיסטיקות על תמותה, זמן המסע והתפלגות דמוגרפית של האפריקאים המשועבדים.
בסוף 2008, במלאת 200 שנה לביטול סחר העבדים בבריטניה ובארצות הברית, עלתה לרשת האינטרנט גרסה מעודכנת של מסד הנתונים, ובה מידע על כ-35,000 מסעות, המוערכים כמהווים כ-82% מנפח כלל סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, בממשק רב לשוני ובשימוש חופשי. נוסף על נתוני הסחר כגון מסעות, מטען אנושי, דמוגרפיה, בעלות וכדומה כולל מסד הנתונים מפות, תמונות, מידע על ספינות ומסמכים מקוריים. אתר מסד הנתונים כולל גם מערכי שיעור מוצעים לרמות לימוד שונות וכן בסיס נתונים של כ-67,000 שמות של אפריקאיים שנסחרו. נוסף על כך הממשק החדש מאפשר הוספת מידע חדש לעדכונו המתמיד של מסד הנתונים.
מימון הגרסה השנייה ופרויקט המקוון נעשה בעיקר בידי אוניברסיטת אמורי, אוניברסיטת הרווארד והקרן הלאומית למדעי הרוח של ממשלת ארצות הברית.
מדפסות תלת מימד מסוג דלתא

מדפסות תלת מימד מסוג דלתא הן מדפסות תלת ממד אשר מנגנון התנועה שלהן שונה ממנגנון התנועה של מדפסות תלת ממד המבוססות על מערכת צירים קרטזית.
במדפסות הדלתא האובייקט המודפס מונח על משטח ההדפסה ואינו נע במהלך הדפסתו. הראש המדפיס את האובייקט נע באופן מקביל למשטח ההדפסה (דבר הנובע מהגאומטריה של המדפסת).
מדפסת הדלתא הראשונה נבנתה בשנת 2012 על ידי ג'והן רושול, מהנדס גרמני העובד בחברת גוגל, התבססה על טכנולוגית FDM - התכה ומיזוג לצורך מידול (Fused Deposition Modeling) והייתה בעצם רובוט דלתא (אנ') עם אקסטרודר (מכשיר המבצע שיחול, כלומר מתיך את התרמופלסטיק המשמש כחומר גלם ומוציא אותו מותך בחתך עגול בקוטר קבוע) Bowden.
בשנים האחרונות מדפסות הדלתא תופסות מקום רחב יותר בשוק מדפסות תלת הממד, הן כמדפסות FDM, הן כמדפסות SLS, מדפסות חמר, והן כמדפסות המדפיסות אוכל.
התכנון המקורי של ג'והן אומץ ושופר על ידי מספר חברות מסחריות אשר מוכרות היום מדפסות FDM שולחניות בתצורת דלתא.
מדפסות ה-FDM מסוג דלתא משתמשות ברובן באקסטרודר מסוג Bowden אשר מבוסס על תכנון של אדריאן בוייר משנת 2009.
דמדומי שחר

תוכן הספר

בספר זה מקטין ניטשה את תפקידו של ההדוניזם כמניע ומדגיש את תפקידה של "תחושת הכח". ניטשה מקדיש חלק נכבד בספרו זה לביקורת על הנצרות ולחשיפת רקבון המוסר הקונבנציונלי של התרבות המערבית עם שקיעת הנצרות.

היחס ליהודים

בספר מתבטא ניטשה בכמה מקומות בצורה אוהדת ליהודים.
כך למשל בספר השלישי (קטע 205) הוא כותב פסקה ארוכה  "על עם ישראל". ציטוטים מתוך הקטע:
משאבי העזר הנפשיים אצל יהודים בני זמנינו הם מעל לכל המשוער; נדירות מכל דרי אירופה יבקשו הם בעת מצוקה להמלט אל כוס השכרה או אל ההתאבדות, [...] בתולדות אבותיו ואבות־אבותיו מצויים  לו לכל יהודי מכרות שופעים מעשי־מופת של קור רוח והתמדה מיושבים ביותר במצבי אימה, של הערמה מעודנת ביותר וניצולם של האסון והמקרה; אמיצותם שמתחת לאיצטלא של הכנעה עלובה, גבורת נפשם אשר בבוז לעובדת היותם בזויים [...] אלפיים שנה נהגו בהם מנהג בזיון [...] השפילום והכפישום לתוך פרנסות מלוכלכות יותר—ואמנם, בטיפול אשר כזה הם לא נעשו נקיים יותר . אולם בזויים? הם מעודם לא פסקו לראות עצמם כנועדו לדברים הנעלים ביותר [...] בדרך בה הם מכבדים את אבותיהם ואת ילדיהם, בבינה הטמונה בחיי ונימוסי הנישואים שלהם, מצטיינים הם על פני כל בני אירופה.
והוא מסיים את הקטע:
או אז יחשבו כממציאים ומורי הדרך לבני אירופה. מבלי היות הדבר עוד בגדר פגיעה בכבודם של אלו. וכי לאיזה אפיק זולתי זה ניתן לו, לזרום, לאותו שפע של רשמים אדירים שנצטברו, ואשר ההיסטוריה היהודית ממלאת בם כל בית אב יהודי, אותו שפע של תשוקות ומידות והכרעות והתנזרויות ומאבקים וניצחונות מכל סוג - לאן יישפך כל הזרם האדיר הזה, אם לא באנשי רוח ומעשים גדולים! או אז כאשר היהודים יוכלו להצביע על אבני יקר וכלי זהב שכאלה כמעשה ידיהם, ואשר כמותם לא היו מסוגלים ואינם מסוגלים ליצור עמים אירופיים שנסיונם קצר משל היהודים ולא מעמיק כמוהו, כאשר ישראל ימיר את נקמת כל דורותיו בברכת עד לאירופה: או אז יעלה ויבוא שוב זה היום השביעי בו ישוב וישמח א-להי היהודים הקדום, יוכל להתענג על עצמו, על בריאתו ועל עמו הנבחר -ואף אנו כולנו , הלא נגל ונשמח עמו.
— ספר שלישי, עמודים 256-254
סנטי מינה

סלטה ויגו

מינה נולד בויגו שבספרד וגדל במחלקת הנוער של סלטה ויגו. ב-16 בפברואר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה כמחליף 31 דקות לסיום בהפסד 3-1 לחטאפה במחזור ה-24 של ליגת העל הספרדית. זו הייתה הופעתו היחידה באותה עונה. את העונה שלאחר מכן החל בהופעה בודדת במדי סלטה ויגו ב', קבוצת המילואים של סלטה ויגו, ולאחר מכן החל לשחק באופן קבוע בקבוצה הראשית. ב-16 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק בו הפסידה סלטה ויגו לאתלטיק בילבאו. הוא עשה זאת בגיל 17 שנים, 9 חודשים ו-10 ימים, מה שהציב אותו כמבקיע הצעיר ביותר בהיסטוריה של הקבוצה בליגה הבכירה. ב-11 באפריל 2015 הבקיע מינה ארבעה שערים בניצחון 6-1 נגד ראיו ואיקאנו והפך לשחקן הצעיר ביותר שעושה זאת בהיסטוריה של הליגה הבכירה ולראשון שעושה זאת בסלטה ויגו מאז שנת 1979.

ולנסיה

ב-4 ביולי 2015 חתם מינה על חוזה ל-6 שנים בולנסיה, ששילמה עבורו 10 מיליון אירו. ב-22 באוגוסט 2015 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב והוחלף בדקה ה-69 במשחק נגד ראיו ואיקאנו שנגמר בתוצאה 0-0, וב-5 בדצמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו, כשהבקיע 4 דקות לסיום כדי לקבוע תוצאה של 1-1 במשחק הליגה נגד ברצלונה.

החזרה לסלטה ויגו

ב-14 ביולי 2019 חתם על חוזה לחמש שנים במדי סלטה ויגו.

חיים אישיים

אביו של מינה הוא כדורגלן העבר סנטיאגו מינה, גם הוא שחקן סלטה ויגו בעבר.
היסטוריה בריטונום

ייסוד בריטניה, המלך ארתור ופטריק הקדוש

ההיסטוריה בריטונום מתאר כי ההתיישבות המוקדמת ביותר בבריטניה נוסדה על ידי גולים טרויאנים, ואף קיבלה את שמה ממנהיגם – ברוטוס מטרויה, בנו של האל למחצה איניאס. לדעת חוקרים רבים, אזכור ברוטוס בהיסטוריה בריטנום היה המקור העיקרי עליו הסתמך ג'פרי ממונמות' בהיסטוריה רגום בריטניה, למעלה ממאתיים שנה מאוחר יותר. 
החלק הרביעי של הספר, "ארתוריאנה" העוסק במלך ארתור האגדי, הוא ככל הנראה הידוע ביותר שבו. קיומו של חלק זה הפך את היצירה כולה לכזאת המהווה מקור עניין רב בשל היותה, ככל הנראה, אחד המקורות החשובים ביותר אשר עיצבו את אגדות המלך ארתור כפי שאנו מכירים אותם בימינו. היצירה היא התיעוד הקדום ביותר בו מוזכר המלך ארתור כאישיות היסטורית, ובמסגרת זאת מתוארים מספר אירועים הקשורים אליו, והמהווים בסיס לאגדות שונות. עם זאת, ביצירה מתואר ארתור בעיקר כלוחם ולא כמלך, וכך למשל הסופר מגדיר את ארתור בתור "שר צבא" (dux bellorum).
חלק שלם בספר מוקדש לחייו של פטריק הקדוש הפטרון של אירלנד, ומבשרה של הנצרות באי. קדוש נוצרי נוסף אשר זוכה להתייחסות בולטת הוא גרמאנוס מאוקסרה.
אביגדור מילר

תולדותיו

נולד בבולטימור. למד בבית ספר ציבורי ואחר הצהריים בתלמוד תורה. בשעות הלילה למד עם מלמד פרטי, חסיד חב"ד, שלימדו ללא שתלום מכיוון שלמשפחתו לא הייתה אפשרות לשלם.
בגיל 17 פנה ללמוד בישיבת רבי יצחק אלחנן ובסיום הלימודים קיבל סמיכה לרבנות מרבני הישיבה.
באותה תקופה קבעו חמישה מחבריו בישיבה לימוד משותף בספר מסילת ישרים, בראשות הרב יעקב יוסף הרמן. הרב הרמן עודד אותו לנסוע לאירופה כדי ללמוד בישיבותיה המפורסמות. מילר פגש את הרב יצחק אייזיק שר שהגיע לניו יורק כדי לאסוף תרומות בשביל ישיבת סלבודקה ובשנת 1932 הגיע לסלבודקה כדי ללמוד בישיבתו. חתנו של הרב שר, הרב מרדכי שולמן, שידך בינו לבין בתו של הרב יעקב משה ליסין, והשנים התחתנו בשנת 1935. בספריו כותב הרב מילר כי כל תורתו היא מרבו המובהק הרב שר.
בשנת 1938, עקב התגברות סכנת המשטר הנאצי, ביקש לחזור לארצות הברית. חבר כיתתו שהיה בעל קשרים עם הקונסול האמריקני בקובנה סידר אשרה לו, לאשתו ולילדיו, שלא נולדו בארצות הברית, וכך איפשר את יציאתו לארצות הברית.
בשובו לארצות הברית התמנה לרב בית הכנסת בצ'לסי, מסצ'וסטס. הקהילה הופתעה מהשקפתו הבלתי מתפשרת של הרב מילר ומהתנגדותו התקיפה לחומרנות ולחיי המותרות האמריקאיים.

ישיבת רבנו חיים ברלין

בשנת 1944 שכנע אותו הרב יצחק הוטנר להפוך למשגיח ישיבתו, ישיבת רבנו חיים ברלין, משרה שבה כיהן עד 1964. בשנת 1945 החל למסור שיעורים בבית הכנסת ישראל הצעיר (Young Israel) בברוקלין, ניו יורק. בשנת 1975, בעקבות השינויים הדמוגרפיים בשכונה, הקים הרב מילר את ארגון "בית של תורה" במרכז אושן פארקוויי בפלטבוש, ששימש אמצעי להפצת תורתו.

ישיבת בית ישראל

בשנת 1986 פתח בנו הרב שמואל את הישיבה הגדולה "בית ישראל" בפלטבוש, ומינה את אביו למשגיח וראש ישיבה. הרב מילר הרצה בישיבות ובבתי הספר של בית יעקב.

אישיותו ועמדותיו

הרב מילר נודע כדרשן בשפה האנגלית, ודרש גם ביידיש. את רוב הרצאותיו מסר בבית הכנסת הקטן שלו בפלטבוש. מאות אלפי עותקים מהקלטות שלו נמכרו. הוא דיבר בביתו ביידיש, והקפיד לא לדבר אנגלית עם בני משפחתו. עסק רבות בתולדות עם ישראל מתוך השקפה מסורתית, ובספריו בנושא זה הרבה לטעון נגד ההיסטוריונים, בפרט על הסתמכותם המוחלטת על יוספוס. חיבר גם ספרים במחשבת ישראל, ספרים בהם ניסה להכחיש את תורת האבולוציה, ועוד. היה מתנגד תקיף לציונות, הן חילונית והן דתית.
הרגיל את עצמו לסגפנות. במשך למעלה משישים שנה נהג לישון על ספסל. כתלמיד בישיבת סלבודקה, שבה הקפידו על ניקיון והדר, הוא לבש מעיל בקיץ על מנת להסתיר את הכתמים על מכנסיו מפאת קשייו הכלכליים. הקפיד על ניצול זמנו. בשנת 1980 אמר לד"ר יצחק לוין כי רצה לבקר את הרבי מלובביץ' כדי לשאול אם עליו להמשיך למסור שיעורים הגוזלים מזמנו. כאשר נודע לו שהפגישות עם הרבי נערכות בשעות הלילה המאוחרות, הוא ביטל את הרעיון כדי למנוע הפרעה נוספת ללוח הזמנים שלו. עסק בנושא זה גם בשיעוריו.
בלט גם בעיסוק במידת הביטחון.

פטירתו

הרב מילר נפטר בבוקר יום שישי, כ"ז בניסן תשס"א, 20 באפריל 2001.
בארצות הברית הוספד בין היתר על ידי הרב שמואל בירנבוים והרב חיים פנחס שיינברג. ארונו הועבר לישראל, והלוויתו יצאה מישיבת מיר בירושלים. הספידוהו שם הרב נתן צבי פינקל הרב משה שטרנבוך והרב מתתיהו סלומון. נקבר בהר הזיתים בחלקת "קברות תש"ח".
לאחר מותו נוסד על שמו בית כנסת "נטעי אביגדור" בויליאמסבורג, ברוקלין.
צ'ס רקורדס

היסטוריה

את החברה הקימו זוג האחים היהודים שהיגרו מפולין, לאונרד ופיל צ'ס, בשנת 1952 בשם "צֶ'קר רקורדס", על בסיס יוזמה קודמת מ-1947 בשם "אריסטוקרט רקורדס". לאחר 1955 נקראה החברה צ'ס, אך המותג צ'קר נשמר והקלטותיהם של אריתה פרנקלין ובו דידלי למשל יצאו תחת המותג צ'קר או צ'קר/צ'ס.
נגן הבס והפזמונאי וילי דיקסון היה למפיק המוזיקלי המוביל בחברה והיה מעורב ברבות מהפקותיה. בין האמנים המזוהים עם החברה ניתן למנות את צ'אק ברי, באדי גאי, האולין' וולף, אטה ג'יימס, ג'ון לי הוקר, סאני בוי ויליאמסון, ממפיס סלים, ליטל מילטון, מאדי ווטרס ואחרים. כן הקליטו בה אמני הג'אז בני גודמן וסאני סטיט.
ב-1969, מעט לפני מותו של לאונרד צ'ס, נמכרה החברה לחברת GRT תמורת 6.5 מיליון דולר. בהמשך נמכר קטלוג ההקלטות של צ'ס ליוניברסל מיוזיק גרופ. החל מ-2005 מוציאה יוניברסל הקלטות קלאסיות של אמנים כצ'אק ברי, מאדי ווטרס ובו דידלי תחת המותג "צ'ס".
בשנת 2008 יצא לאקרנים הסרט "קאדילק רקורדס", סרט ביוגרפי אודות חברת ההקלטות, בו כיכבה הזמרת ביונסה שגילמה את דמותה של הזמרת אטה ג'יימס.
ג'ורג' אלן תומאס

בדמינטון

תומאס היה שחקן הבדמינטון המצליח ביותר אי פעם באנגליה. הוא זכה ב-21 תוארי אליפות אנגליה הפתוחה בין השנים 1906 ו-1928. ארבעה מהתארים הם בתחרות לגברים יחידים, תשעה בזוגות גברים ושמונה בזוגות מעורבים. 
תומאס נבחר להיות האדם הראשון בהיכל התהילה העולמי של הבדמינטון.
יעקב מאירסון

{
יעקב מאירסון (בכתיב יידי: מאירזאָהן; 1886, חרסון – 1947, מוסקבה) היה פוליטיקאי, עיתונאי, סופר ואיש אקדמיה; פרסם ספרים ומאמרים ביידיש, בעברית וברוסית. היה מראשי מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית, ממייסדי התנועה הקומוניסטית בארץ ישראל, האידאולוג שלה ופרופסור בכיר באוניברסיטה הלאומית   באודסה.

ראשית חייו: מאוקראינה לארץ ישראל

נולד ב-1886 למשפחה יהודית דתית בחרסון שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית), בנו של ר' יקותיאל, שו"ב. הושפע רבות מהתנועה הסוציאליסטית ברוסיה, וב-1912 הגיע לארץ ישראל במטרה לאסוף חומר לקראת כתיבת ספר לימוד. בתקופה זו שימש כמורה במספר יישובים יהודיים כמו באר טוביה, שפיה, גן שמואל, זכרון יעקב, ופרסם מאמרים ב"הפועל הצעיר". בשנת 1919 הקים ביחד עם אברהם ריבוצקי וזאב אברבוך את מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית – מפ"ס. ב-1920 השתתף בוועידה העולמית של "פועלי ציון" בווינה, והתעמת באופן חריף עם דוד בן-גוריון ויצחק בן צבי, כאשר טען כי 
בארץ ישראל אין לגמרי אדמה בלתי מושבת... כל אדמת א"י מיושבת... השומר - הסתדרות מזוינת שנוצרה מתחילתה לשמירת הונה ורכושה של הבורגנות היהודית ולמלחמה בעובדים הערבים.
— קונטרס תר"פ נ'
בעקבות אמירות אלה ודומות להן התכחשה לו אף מפלגתו, גורש מאירסון מהוועידה.
לאחר הוועידה המשיך בפעילות פוליטית, ואף נבחר לוועד העיר יפו. לאחר שלא יכול היה לסבול את רדיפות הציונים ושלטונות המנדט הבריטי עזב את ישראל לברית המועצות, והתיישב באודסה.

בברית המועצות

באודסה החל ללמד יהדות באוניברסיטה המקומית, ועד מהרה קנה לו שם כאדם בקיא וידען. ב-1935 נשא לאשה את רחל נדזווצקי (1915 אודסה–2009 ראשון לציון), תלמידתו.

חזרתו לחיק הציונות

במהלך השנים בברית המועצות גברה אכזבתו מהשלטון הסובייטי ומהקומוניזם, והוא שינה את השקפותיו האנטי ציוניות. מלחמת העולם השנייה וזוועות השואה גרמו לו להפוך לציוני, והוא החל ללמד בסתר צעירים יהודים עברית ויהדות. לאחר שנמלט מפני הנאצים לאלמטי שבקזחסטן, המשיך בפעילותו הציונית, ואף נפגש עם מספר אישים אשר העבירו לבן-גוריון ולאישים בכירים אחרים בארץ את חזרתו בתשובה, אשר צוינה על ידי בן-גוריון בנאומו במאי 1952.
ב-1947 נפטר במוסקבה מהתקף לב, בהותירו את אשתו בהיריון בחודש התשיעי.
ב-1983 נסגר המעגל כאשר אלמנתו, בתו ונכדו אלכס בנדרסקי עלו לישראל לאחר שהייה בסירוב במשך 8 שנים.
סיפור חזרתו בתשובה היה נושא למספר מאמרים רחבי יריעה בעיתונות הישראלית של שנות ה-50, והיוו חיזוק אידאולוגי לרעיון הציוני, עד כדי כך שאף ראש הממשלה בן-גוריון מצא לנכון לציין את הדבר באחד מנאומיו.
באב אל-עזיזיה

בּאבּ אַל-עזיזיה (בערבית: باب العزيزية, שמשמעותו "השער הנוצץ") הוא מתחם מבוצר בפאתי דרום טריפולי, בירת לוב, המורכב ממחסומים צבאיים ומתחם ממשלתי ששימש כמעונו הרשמי של שליט לוב, הקולונל, מועמר קדאפי ב-42 שנות שלטונו (1969–2011).
גדוד מוחמד אל-מכריף הוא היחידה הצבאית שהייתה אחראית על אבטחת המתחם, אלא שעם פרוץ המורדים למתחם באוגוסט 2011, במסגרת ההתקוממות בלוב (2011) התפרק הגדוד מנשקו.

המבנה

שטח המתחם הוא 6 קילומטרים מרובעים. מיקומו בדרום טריפולי קרוב לקצה הצפוני של הכביש המהיר המוביל אל נמל התעופה הבינלאומי של טריפולי. המתחם, מורכב ממבני ממשל ובניינים אשר שירתו את משפחת קדאפי. בנוסף, במתחם שוכן בית "א-סומוד" (בית העמידה האיתנה), ששימש כבניין מגוריו הרשמי של קדאפי, וממבואות תת-קרקעיים.

היסטוריה

המתחם היה נתון כמה פעמים להתקפות אוויריות, לראשונה בשנת 1986, ולאחר מכן בשנת 2011 במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב.

ההפצצות ב-1986

באב אל-עזיזיה היה מוקד ההפצצות של ה-15 באפריל 1986 כאשר מטוסי חיל האוויר האמריקני הפגיזו מטרות בלוב, בהוראת נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, כתגובה לפיצוץ הדיסקוטק בברלין זמן-מה קודם על ידי סוכנים חשאיים לובים, כשבדיסקוטק שהו חיילים אמריקניים.
בעקבות התרעות מצד ראש ממשלת מלזיה קרמנו מיפסוד בוניצי וראש ממשלת איטליה בטינו קראקסי, משפחת קדאפי הספיקה לעזוב את המתחם ממש לפני שהופצץ. על פי הדיווחים, מועמר קדאפי עצמו ושניים מבניו נפצעו, אך בתו חנה נהרגה בהתקפה.
במשך זמן רב המתחם לא שוקם ושופץ ומשפחת קדאפי עברה להשתכן אחר כך במבנים צבאיים בתוך המתחם. בעקבות המתקפה הוצבה אנדרטה במתחם המציגה אגרוף קפוץ מזהב סביב מטוס אמריקני, באזור ששימש את מועמר קדאפי רבות בעת נאומיו בפברואר-מרץ 2011.
ויניל (סדרת טלוויזיה)

רקע כללי

הרעיון המקורי לסדרה היה של מיק ג'אגר, שסיפר לעיתון אינדיפדנט הבריטי ש“כבר שנים היה לי רעיון לסרט שמתרחש בתעשיית המוזיקה, פיתחנו אותו ופיתחנו אותו... זה היה רעיון מאוד מתפרס". ג'אגר פנה ליוצר הקולנוע המוערך מרטין סקורסזה, שביים ב־2008 את הסרט התיעודי על הרולינג סטונז, Shine a Light; ויחד עם טרנס ווינטר, שהיה בין כותבי ומפיקי “הסופרנוס" ו"אימפרית הפשע" הם יצרו את הסדרה. המטרה המקורית הייתה ליצור דרמה אפית חדשה שמתארת את המתרחש מאחורי הקלעים בעולם המוזיקה בניו יורק של שנות ה-70 תקופה של "סקס סמים ורוקנרול". ג'אגר תרם מניסיונו ומהיכרתו כדי לשרטט במדויק את השנים המעצבות של תעשיית הרוק בארצות הברית שראו את צמיחת עידן הדיסקו, הפאנק רוק וההיפ הופ ששינו את פני המוזיקה לנצח.

ביקורות

ויניל זכתה לביקורות מעורבות. באתר "Rotten Tomatoes" זכתה הסדרה לציון של 77%, בהתבסס על כ-62 ביקורות, ובאתר "Metacritic" זכתה הסדרה לציון של 71%, בהתבסס על כ-39 ביקורות.
אכסניית השומרוני הטוב

שם המקום

במסורת היהודית, מכונה האזור "מעלה אדומים", על שם צבעם האדמדם של הסלעים באזור. הוא נזכר לראשונה בספר יהושע, כאזור בו עבר הגבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין.
באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה, שנכתב בשלהי המאה השלישית ובראשית המאה הרביעית, מזכיר אוסביוס "כפר חרב אשר מקומו נקרא מעלה אדומים ברדתך מירושלים ליריחו, שם יש משמר צבאי". להירונימוס, שערך את כתביו של אוסביוס בהמשך המאה הרביעית, הייתה גרסה אחרת לשם המקום, ולפיה הוא נקרא כך בשל הדם שנשפך בידי שודדי הדרכים שהיו באזור. הירונימוס היה גם הראשון שבכתביו נמצאה זיקה בין המקום לבין משל השומרוני הטוב, כשכתב "את המקום הזה המגואל בדם הזכיר האדון במשל האיש שירד מירושלים ליריחו".

ממצאים ארכאולוגיים

הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר שנמצאו במקום כוללים פריטים מהמאה הראשונה לפני הספירה ומהמאה הראשונה, ובהם כלי חרס, זכוכית ומתכת, נרות ומטבעות מתקופת בית שני. בגבעה סמוכה נמצאו שרידי ארמון ששימש את הורדוס בדרכו ליריחו, ובו בין היתר, בית מרחץ, רצפת פסיפס וציורי קיר. כן נמצאו לאורך הדרך מערות חצובות, ששימשו למגורים, ככל הנראה של השומרים והעובדים במקום.
לפי כתביו של הירונימוס, במאה הרביעית ובמאה החמישית הייתה במקום מצודה רומית, אך לא נמצאו שרידים שלה. במאה השישית הוקם במקום מבנה בגודל של 26X24 מטר, ששימש כחאן לצליינים שעשו דרכם לירושלים או לאתרים בבקעת הירדן. בתוך המבנה הייתה חצר מרכזית גדולה, ובמרכזה כנסייה. כן היו בחאן חדרי מגורים, בור מים וחצר לבעלי החיים. רצפת הכנסייה, שגודלה היה 21.3X11.6 מטר, הייתה מכוסה בפסיפס. לאחר שהכנסייה נחשפה בחפירות ארכאולוגיות ב-1934, נשדדו מרבית אבני הפסיפס. שנים רבות מאוחר יותר שחזרה רשות העתיקות את הפסיפס, ולשם כך נעשה שימוש ב-1.7 מיליון אבנים.
אף שהצליינות דעכה בתקופה המוסלמית המוקדמת, ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהאכסניה המשיכה לפעול גם בתקופה זו. בתקופה הצלבנית התגברה הפעילות באזור, ובין 1169 ל-1172 הקימו מעליה הטמפלרים מבצר בשם Castrum Rouge ("המבצר האדום"), שנועד לספק הגנה נוספת על הצליינים מפני שודדי דרכים. מבצר זה, בשטח של 70X60 מטר, הוקף חפיר, והכניסה אליו הייתה באמצעות גשר. חאן חדש, גדול יותר (36X34 מטר) נבנה במקום, ובו חצר מרכזית שסביבה חדרי מגורים שתקרותיהם נשענות על קמרונות צולבים. עקב ריבוי האורחים, נחפרו גם בורות מים נוספים. אף שהטמפלרים נטשו את המבצר לאחר קרב קרני חיטין (1187), המשיכה האכסניה לפעול גם בתקופה הממלוכית, ועדויות היסטוריות מצביעות על פעילותה במאה ה-14 ובמאה ה-15.
במלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את האתר והבריטים הפציצו אותו והמבנים נפגעו. שלטונות המנדט הבריטי שובו ושיפצו אותם בזמן מלחמת העולם השנייה, חברת סולל בונה נשכרה להקים את הביצורים באזור במקרה של פלישה גרמנית ממזרח. המקום שימש גם את הירדנים כמוצב חטיבתי.
בשנת 1988 נפתח לראשונה באתר, תערוכה למורשת השומרונים.

פארק המחזור השומרוני הטוב

בשנת 2017 אושרה הקמתו של פארק לטיפול ומחזור פסולת כקילומטר מדרום לאכסניית השומרוני הטוב. בפארק צפויים להיות מתקן עיכול אנאירובי, מגרסה לפסולת בניין ומתחם לטיפול בקרקע מזוהמת. באוקטובר 2019 פורסם מכרז הליך מיון מקדים להקמת מתקן שגם ייצר חשמל מפסולת עירונית במקום בהשקעה של כמיליארד שקל.
טעות דפוס

טעות דפוס היא טעות הנוצרת בעת הכנתו של טקסט לדפוס. בניגוד לשגיאת כתיב, הנובעת מחוסר שליטה של הכותב בכללי הכתיב, ומביאה להחלפה של אות בדומה לה, טעות דפוס נובעת מתקלה בתפעול האמצעי המשמש לסידור האותיות בדפוס, בעיקר בחירת אות שגויה במקלדת (בדרך כלל אות סמוכה לאות הנכונה), אך גם שיבוש בבחירת הגופן, שיבוש סדר המילים במהלך הסידור לדפוס וכדומה.  
למניעת הופעתן של טעויות דפוס בטקסט המודפס משמשת ההגהה, אך גם זו אינה מושלמת. מארק טוויין אמר על כך: "הישמר והיזהר כאשר אתה מעלעל בספר העוסק בנושאי בריאות - אתה עלול למות מטעות דפוס". 
עד למעבר לסדר דפוס ממוחשב, מלאכת סידור הטקסט לדפוס נעשתה על ידי בעל מקצוע נפרד, סדר, שהשתמש במכונות מיוחדות למטרה זו, כגון מכונת ליינוטייפ. את עבודתו עשה הסדר על-פי טקסט בכתב יד או שנוצר במכונת כתיבה. האחריות לקיומן של טעויות הדפוס נפלה לפיכך על הסדר, שמשום מה נהוג היה לכנותו בקרב דוברי עברית דווקא ביידיש, "הבחור הזעצער". 
בעבודה בסדר דפוס ממוחשב, סידור הטקסט נעשה ישירות מקובץ המקור שסיפק יוצרו של הטקסט, קובץ שנוצר באמצעות מעבד תמלילים. האחריות ליצירתן של טעויות דפוס עברה לפיכך בעיקר אל יוצרי המקור של הטקסט. לרשותם של כל המעורבים בהכנה לדפוס עומדים כלים ממוחשבים לבדיקת איות, המתריעים על רבות משגיאות הדפוס.
בעידן הממוחשב טעויות דפוס נובעות בעיקר מבעיות בהקלדה. טעויות רווחות הן הקלדה שגויה של אות סמוכה לאות הרצויה במקלדת שהוקלדה בטעות, והקלדה בשִׂיכּוּל אותיות, כאשר אות אחת מתחלפת עם רעותה בשל הקלדה בשתי ידיים. ישנן סטטיסטיקות לגבי מספר טעויות ההקלדה האמורות ליפול אצל קלדנים מיומנים, וזו אחת מהדרכים ללמוד את מיומנותם, בנוסף למספר התווים שהם מקלידים בשעה.   
לעיתים מצורפת לספר רשימת תיקוני טעויות (אראטה), המנחה את הקורא בעניין טעויות (חלקן טעויות דפוס) שראוי לתקן קודם קריאת הספר.
ברוך אגדתי

ביוגרפיה

אגדתי נולד בכ"ד בשבט תרנ"ה בעיר בנדרי שבבסרביה, האימפריה הרוסית, בן אריה קאושנסקי-אגדתי, סוחר, ובתיה בת אריה דוד. למד בחדר ובבית ספר וכבר מילדותו נמשך לריקוד הקלאסי. הוא עבר עם משפחתו לאודסה והתקבל שם לבית הספר לבלט, על אף התנגדות אביו. בשנת 1910, בגיל 15, עלה לארץ ישראל לבדו, החל ללמוד בבית הספר לאמנות "בצלאל" ועבד למחייתו בפרדסים בפתח תקווה וכמורה לריקודים סלוניים. בפתח תקווה פגש בעולים תימנים שסיפקו לו מאוחר יותר השראה לריקודים שיצר.
בקיץ 1914 החליט לצאת ולבקר את משפחתו ברוסיה, כשהגיע לשם פרצה מלחמת העולם הראשונה והוא נאלץ להישאר שם והחליט ללמוד בלט. מאוחר יותר הצטרף לאופרה של אודסה כרקדן. ב-1919, לאחר תום המלחמה חזר לארץ ישראל באונייה "רוסלאן". על סיפון האונייה פגש באנשי הרוח הציירים יוסף זריצקי, פנחס ליטבינובסקי ופרופ' יוסף קלויזנר, שאף הם הפרו את נפשו היצירתית. הוריו עלו אף הם ארצה שנה לאחר מכן.
בשנת 1920 רקד את יצירת המחול שלו "אקסטזה תימנית" ברסיטל המחול הראשון בארץ ישראל באולם קולנוע עדן בתל אביב.
לאחר מאורעות תרפ"א העניקה לו העירייה, בעקבות התערבותו של מאיר דיזנגוף, צריף ברחוב יצחק אלחנן שבשכונת ברנר. בצריף זה התגורר עד יומו האחרון.
אגדתי הגה בתל אביב את נשפי פורים ההמוניים בהשראת נשף המסכות הנהוג בוונציה. הנשף הראשון במתכונת נשף ריקודים פשוט, ללא מסכות, נערך בבית הספר לבנות בנוה צדק.
בעקבות הצלחת הנשף ארגן את נשף המסיכות הראשון ובו נטלו חלק כשלושת אלפים איש ואשה.
בין הבאים במסכות היו גם אוסישקין וביאליק.
בנוסף ייסד את תהלוכת הפורים בהשראת הקרנבל במסורת הנוצרית. מן התהלוכה התפתח רעיון העדלאידע. בעקבות הצלחת התהלוכה פרשה העירייה את חסותה על מפעל הפורים ועם הזמן הפיקה אף "עתון רשמי" מיוחד לרגל החג.
בעקבות הצלחתו של אגדתי החלה גם חבר'ה טראסק לארגן נשפי פורים ואף השמיצה בכרוזים את אגדתי שהוא מתעשר מן הנשפים. עקב כך תבע אגדתי את הקבוצה על הוצאת דיבה. למשפט הוזמן אף ביאליק להעיד. השופט האנגלי פסק לטובת אגדתי וחייב את המשמיצים לשבועיים מאסר או לתשלום קנס.
כיוון שאגדתי ביקש מהשופט לבטל את העונש, הסכים השופט בתנאי שאגדתי ישלם את הקנס במקומם.
אגדתי ניאות ושילם.
כמו כן יזם אגדתי את תחרות היופי הראשונה בארץ ישראל, "מלכת אסתר".
אגדתי עִברת את שמו לברוך בן-יהודה, אך את השם "אגדתי" אימץ לעצמו לאחר שהוצג על ידי המשורר יעקב פיכמן בפני חיים נחמן ביאליק במלים: "זה ברוך האגדתי".
בשנת 1929 החל לעסוק בקולנוע. את הסרט הראשון, "יומן תל אביבי", הפיק עם אחיו יצחק והוא הוצג בקולנוע מוגרבי. בשנת 1931 יצר את סרט ההנפשה העברי הראשון הרפתקאותיו של גדי בן סוסי. הסרט התיעודי-למחצה זאת היא הארץ משנת 1935 היה הסרט הראשון בעל פסקול עברי. בשנותיו האחרונות חזר לעסוק בציור.
בשנת 1976 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
אגדתי נפטר בתל אביב בט"ז בשבט תשל"ו ונקבר בבית הקברות טרומפלדור שבעיר.
בשנת 1985 נערכה תערוכה לזכרו בבית ראובן בתל אביב.
בשכונת צהלה בתל אביב נקרא רחוב על שמו.
דרוהיצ'ין

היסטוריה

בדרוהיצ'ין נתגלו שרידי יישוב נאוליתי, וכן משרפות וקברים מתקופת הברזל.
דרוהיצ'ין הייתה נתיב סחר בין אוקראינה ופולין, ובמאה ה-13 הייתה חלק מארץ בשם "ברסטיה", בנסיכות גאליץ'-וולין.
היא עברה לשליטת מזוביה בשנת 1238, כשהיא הייתה עוד מדינה בפני עצמה, לפני שאוחדה עם ממלכת פולין. בשנת 1253, הנסיך דניאל מגליציה הוכתר על ידי הארכיבישוף בדרוהיצ'ין כמלך הראשון של כל רוּס (בלטינית: רוּסיאי).
מ-1443 דרוהיצ'ין הייתה בתחום ליטאי וב-1569, באיחוד לובלין, היא הועברה לפולין. 
העיירה זכתה לזכויות עיר ב-1498 על ידי אלכסנדר יגיילו. מ-1520 עד לשנת 1795 היא שימשה כבירת חבל פודלסקיה. בשנת 1795 עברה לשליטת פרוסיה. משנת 1807 עד 1916 הייתה חלק מהאימפריה הרוסית, בשנת 1916 נכבשה על ידי הגרמנים וב-1918 דרוהיצ'ין חזרה להיות תחת חסות הרפובליקה הפולנית השנייה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשני שלישים מתושביה.
בשנים 1939 ו-1940, כאשר פולין נכבשה על ידי גרמניה הנאצית וברית המועצות, הפכה דרוהיצ'ין לעיירת גבול בין המדינות. הסובייטים בזזו את העיירה, הרסו את הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות בה, וגירשו מספר מתושביה לסיביר. באביב 1940, השלטונות הסובייטים הורו להשמיד את כל המבנים שבמרחק של 800 מטרים מנהר הבוג.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים במבצע ברברוסה, ביצעו אלו מעשי שוד ורצח ביהודיה, והטילו עליהם גזירות שונות. באפריל 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו מגודר שהוקם במספר בתים רעועים בה, והועסקו בקבורת רבבות יהודים שנרצחו באזור בתעלות נגד טנקים. ב-2 בנובמבר 1942 בוצעה בגטו סלקציה, בה נרצחו הזקנים והתשושים, והיתר שולחו לגטו סמיאטיץ', וממנו לטרבלינקה.
ב-1991 העיירה נהפכה למקום מושבו של "הדיוקסיה הקתולית של דרוהיצ'ין" כחלק מה"ארכידיוקסיה הקתולית של ביאליסטוק".