רישום שיכונים ציבוריים

רישום שיכונים ציבוריים - האופן בו נרשמות זכויותיהם של רוכשי הדירות בדיור הציבורי במרשם המקרקעין בישראל.

רקע היסטורי

לאחר קום מדינת ישראל נפתחו שערי הארץ לעלייה חופשית ואוכלוסיית המדינה הוכפלה תוך שלוש שנים והמשיכה לגדול. המדינה שבשנת קיומה הראשונה עמדה במערכה הכבדה של מלחמת העצמאות, ולאחר סיום המלחמה עברה תקופה של מחסור וצנע, צריכה הייתה למצוא פתרון לבעיית הדיור והשיכון ההמוני של מאות אלפי העולים. חלק מן העולים היו ניצולי השואה שבאו מאירופה וחלקם האחר היו עולים ממדינות ערב, שנאלצו להשאיר כל כספם ורכושם בארצות מוצאם. בתנאים אלה לא היה פתרון לבעיית שיכון העולים בדרך של יזמה חופשית. מה גם שמלאי הקרקעות הפנויות הזמין הגדול ביותר היה בידי המדינה.
המדינה החלה ביישוב עולים במסגרת הדיור הציבורי, בראשונה בבתים ודירות בערים כיפו, חיפה, באר שבע, עכו טבריה, בית שאן וצפת, שהיו רכושם של ערביי ארץ ישראל שעזבו את הארץ במלחמת העצמאות, ועברו לניהולו של האפוטרופוס לנכסי נפקדים ולאחר מכן במעברות, מחנות פחונים ואוהלים שקמו בכל רחבי המדינה. בשנת 1950 הוקמה חברת עמידר, שבמהלך שנות החמישים בנתה בבניה זולה ומהירה בכל רחבי המדינה, שיכונים שנועדו חלקם להשכרה בדמי שכירות סוציאליים וחלקם נמכרו למשתכנים בסיבסוד בעזרת משכנתאות לטווח ארוך. במהלך שנות החמישים והשישים הקימה מדינת ישראל ערי הפיתוח כקריית שמונה, חצור הגלילית, מגדל העמק, ירוחם ודימונה, שאף בהן חלק מן הדירות הושכר למשתכנים וחלק מהן נמכר להם. בשלוש הערים הגדולות הוקמו חברות עירוניות לשיכון שקמונה בחיפה, חלמיש בתל אביב וחברת פרזות בירושלים. כמו כן עסקו בהקמת שיכונים ציבוריים לשם מכירת הדירות שבהם (ולא למטרת השכרתן) חברת השיכון ההסתדרותית שיכון עובדים וחברת שיכון ופיתוח לישראל. בשנת 1972 עברו חלק משהשכונות שבשיכון הציבורי מניהולה של עמידר לניהולה של עמיגור חברת הדיור של הסוכנות היהודית.
החברות שמכרו את הדירות למשתכנים, הן במכירה ישירה והן בהעברה משכירות למכר, התחיבו כי בבוא היום, כשהתנאים יאפשרו זאת, הן תרשומנה את זכויותיהם של המשתכנים בלשכת רישום המקרקעין. כל משתכן, בין זה שרכש את הדירה ישירות מן החברה ובין זה שרכש אותה ממשתכן קודם חתם על ייפוי כוח נוטריוני לפקודת החברה המשכנת, שיאפשר לה לרשום את זכויותיו בלשכת רישום המקרקעין בבוא העת. במשרדי החברות התנהל רישום זמני של זכויות המשתכנים והן הפכו למעין לשכות רישום מקרקעין ("טאבו" בלשון העם, כשמן של הלשכות בימי השלטון העות'מאני). בשנות השישים היה כבר הזמן בשל להתחיל במבצע רישום זכויות המשתכנים בלשכות רישום המקרקעין ולצורך כך חוקקה הכנסת את חוק רישום שיכונים ציבוריים (הוראת שעה), התשכ"ד-1964.

הרפורמה שנתקבלה

ב-11 בינואר 2006 אישרה מועצת מינהל מקרקעי ישראל דו"ח של ועדה שנקראה בשם "ועדת גדיש", לביצוע רפורמה מקיפה בתפקידי המינהל ובסמכויותיו. בין עקרונות הרפורמה בקשר לקרקע עירונית, נכללו החלטות בעלות חשיבות רבה לעניין רישום זכויות המשתכנים בשיכון הציבורי. אחת ההחלטות אמרה כי כל חוכרי המינהל (שחוזה החכירה שלהם מהוון) יקבלו בעלות מלאה על דירותיהם. בכך הורחבו הזכויות שהוקנו למשתכנים על פי החלטות "ועדת רונן" והן יחולו לא רק על בניה רוויה, אלא גם על בתים צמודי קרקע, וילות וקוטג'ים שהוקמו על גבי חלקות קרקע. יתר על כן, הרפורמה תחול גם על דירות שנרשמו בעבר על שמות רוכשיהן בחכירה. כדי להרחיב ככל היותר את מעגל הזכאים לרישום בעלות בדירותיהם יתחיל המינהל במבצע היוון רחב היקף.
ימים אחדים לאחר מכן אישרה ממשלת ישראל את החלטת המינהל לאימוץ החלטת "ועדת גדיש". הממשלה הסירה את המחסום האחרון שעמד בפני רישום בעלות על שמותיהם של כל רוכשי הדירות, והוא המניעה שהייתה לרישום זכויות בעלות על שמותיהם של המשתכנים שדירותיהם הוקמו על אדמות הקרן הקיימת לישראל. הממשלה בהחלטתה אישרה הסכם בין הנהלת המינהל לבין הקק"ל, לפיו הקק"ל תעביר לבעלות מדינת ישראל את כל הקרקעות שאינן קרקעות חקלאיות (ובכללן: קרקעות לבנייה, תעשייה, מסחר ותיירות). בתמורה תעביר מדינת ישראל לקק"ל מקרקעין בסדר גודל זהה, שאינם מיועדים כיום לפיתוח, רובם בנגב ומיעוטם בגליל. במסגרת זו יוכלו גם בעלי הדירות, השוכנות על אדמה שהיא כיום אדמת קק"ל, ליהנות מן הרפורמה ולקבל זכויות בעלות על דירותיהם.