המערכה בבלקן במלחמת העולם השנייה

רקע היסטורי

איטליה הפאשיסטית דבקה באידאולוגיה כי הים התיכון הוא מרחב השפעה לייסוד אימפריה איטלקית חדשה, בנוסח האימפריה הרומית. היא נשאה את עיניה לכיבושים הן בצפון אפריקה, ובמזרח אפריקה, והן באירופה, כאשר המרחב הטבעי לכך היה שכנותיה בבלקנים, שנחשבו על ידה לחלשות וניתנות לשליטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה קיבלה אלבניה את עצמאותה, אך למעשה הייתה תלויה בשכנתה החזקה איטליה במובנים רבים. עם עלייתו של מוסוליני לשלטון, החל זה נושא את עיניו לבלקנים, ובמיוחד לאלבניה. האיטלקים החלו בסיפוח איטי של המדינה עוד באמצע שנות העשרים, בסדרה של בריתות שקבעו את תלותה של אלבניה באיטליה מבחינה כלכלית, מדינית וצבאית. עם עלייתו לשלטון של זוגו הראשון, מלך אלבניה, ניסה זוגו לעמוד בפרץ ולמנוע את חדירת האיטלקים לארצו, אך רצונו של מוסוליני להשתוות להיטלר בכיבושיו, ולידתו של יורש עצר שאמורה הייתה לבסס את שושלתו של זוגו כשליטה באלבניה, הביאה לכיבוש צבאי של המדינה הזעירה על ידי איטליה באפריל 1939. 
הניצחון הגרמני בקרב על צרפת שלווה בתבוסה איטלקית משפילה בניסיונה לכבוש נתחים מדרום צרפת, הביא לדחיפות בתוכניותיה של איטליה להשתלטות טריטוריאלית. היה על מוסוליני להראות להיטלר שאינו בעל ברית מדרגה שנייה, והוא יכול להשתוות לו בהשגיו. מוסוליני ראה כיצד בעלת בריתה של איטליה, רומניה, קיבלה הצעה גרמנית להפוך למדינת חסות, ונתנה לגרמנים גישה לשדות הנפט העשירים בפלוישטי בתחילת אוקטובר 1940, וכן גישה לשדות תעופה מהם ניתן לתקוף את הבסיסים הבריטיים בים התיכון. בעוד שממלכת יוגוסלביה נראתה כאויב חזק, יוון נראתה חלשה ומפולגת. כיבושה של אלבניה יצר גבול קרקעי רציף עם יוון, שאיפשר את התוכניות לפלישה איטלקית.
ממלכת יוגוסלביה הייתה אף היא בעלת חשיבות אסטרטגית. הממלכה הייתה גורם חזק באזור, בעלת צבא מודרני, אך מפולגת בין גורמים רבים ושונים. ההכרעה הגרמנית על פלישה לברית המועצות במבצע ברברוסה נפלה עוד בסוף יולי 1940. ההכנות למבצע דרשו שקט בזירה הבלקנית, ושיתוף פעולה ברמה זו או אחרת של מדינות האזור. נוכחות בריטית והתערבות בריטית בבלקן בשלב זה נתפסה כאיום. בחצר המלוכה היוגוסלבית התמודדו על עמדות הכוח תומכי מדינות הציר אל מול תומכי בריטניה, וביוון, על אף הנטייה הטבעית של הרודן יואניס מטקסס, משך המלך גאורגיוס השני את מדיניות החוץ לכיוון תמיכה בצד הבריטי. האינטרס הגרמני היה להרגיע את הזירה הבלקנית ככל האפשר, לעומת רצונו של מוסוליני בכיבוש שטחי יוון, מבלי להיוועץ עם בעלי בריתו.

ההשפעה על תוצאות מלחמת העולם השנייה

יש היסטוריונים הטוענים כי ההתערבות הגרמנית בבלקן הביאה לדחייה בת מספר שבועות במבצע ברברוסה - הפלישה הגרמנית לברית המועצות, דחייה שהביאה לעריכת הקרב על מוסקבה בתנאי מזג אוויר קיצוניים, שהביאו לניצחון הרוסי בקרב, ובסופו של דבר, לתבוסת גרמניה במלחמה. לעומתם טוענים אחרים כאנטוני ביוור, כי הפלישה לברית המועצות נדחתה בשל הצורך לסיים בנייתם של שדות תעופה במזרח אירופה. ריצ'רד אוברי טוען כי המערכה הבלקנית סייעה לשכנועו העצמי של סטלין כי היטלר לא יתקוף את ברית המועצות ביוני, כאשר נותרו לו רק שבועות ספורים של מזג אוויר נוח, ובכך סייעה להפתעה האסטרטגית שבפלישה, והביאה לדחיית האזהרות הרבות שקיבל סטלין מגורמים שונים. אין ספק כי הלחימה הנמשכת אל מול ההתקוממות העממית היוונית במהלך שנות הכיבוש, ריתקה לבלקנים אוגדות גרמניות ואיטלקיות שהיו דרושות במהלך הלחימה ברוסיה.
אל מול טענות אלו עומדת הטענה כי ההתערבות הבריטית ביוון מנעה ניצחון בצפון אפריקה עוד בתחילת שנת 1941. הגנרל אלן ברוק כינה את ההתערבות ביוון "כישלון אסטרטגי מוחלט". טיעונו של צ'רצ'יל היה בעיקרו מוסרי ופוליטי. שאיפתו של צ'רצ'יל לסייע ליוונים הנלחמים כנגד כוחות גדולים מהם נראתה לאנשי הצבא המקצועיים כברוק וויוול כהעדפת האינטרס הפוליטי על האינטרס הצבאי. לעומת דעה זו טוען איאן קרשו כי הסטת המשאבים האיטלקית ליוון הביאה לניצחונות הראשוניים של בעלות הברית בצפון אפריקה, ובסופו של דבר לכישלון המאמץ הכולל של בעלות הברית באזור זה

לוחמת הגרילה

סיום הלוחמה בין הצבאות הסדירים היה אך התחלת המאבק כנגד הנאצים בבלקן. עד לנפילת הנאציזם ב-1945 ניהלו חלק מהעמים בשטחים הכבושים על ידי מדינות הציר מאבק פרטיזני כנגד הכובשים. מאבק זה הגיע לממדים גדולים, וחרג לקראת סיומו מגדר לוחמת גרילה. לחימתם של היוונים והיוגוסלבים כנגד הגרמנים ריתקה לאזור דיוויזיות גרמניות רבות, וסייעה למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.

לוחמת הגרילה ביוגוסלביה

לאחר נפילת יוגוסלביה התגבשו שני כוחות צבאיים מקומיים על אדמת יוגוסלביה. צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת טיטו, והצ'טניקים המלוכנים. בעוד שהפרטיזנים נהנו מהכרתם ותמיכתם של בעלות הברית, במיוחד לאחר ועידת טהראן ב-1943, החלו הצ'טניקים בשיתוף פעולה עם הכובשים.
צבא הפרטיזנים של טיטו לחם כנגד כוחות מדינות הציר ומשתפי הפעולה באזור. הצבא רכש ניסיון ועוצמה ככל שנמשכה המלחמה, והפך לכוח ההתנגדות הגדול ביותר באירופה כולה. לקראת סיום המלחמה מנה הצבא 800,000 איש שהיו מאורגנים בארבע ארמיות. כשתמה המלחמה היו טיטו ואנשיו לשליטיה של יוגוסלביה.
הצ'טניקים, בפיקודו של הגנרל דראזה מיכאלוביץ', היו ברובם סרבים מלוכנים, בחלקם קצינים בצבא היוגוסלבי לפני כניעתו. הם החלו את דרכם במאבק בגרמנים, כתנועת המחתרת של הממשלה היוגוסלבית הגולה, וניסו לשתף פעולה עם הפרטיזנים, אך עד מהרה הפכו הפרטיזנים של טיטו לאויבם העיקרי, דבר שהביא לפנייה לשיתוף פעולה עם הגרמנים. 
המלחמה בבלקן לוותה במעשי זוועה כנגד האוכלוסייה האזרחית, הן של הגרמנים, והן בקרב הקבוצות האתניות השונות. דוגמה בולטת היא השמדת העם שביצעו הקרואטים במחנה יאסנובאץ בו הושמדו מאות אלפים על ידי משטר האוסטאשה. מספר הקורבנות הכולל נע בין 1,700,000 איש ל-600,000 איש.

לוחמת הגרילה ביוון

לאחר הקרב על כרתים, היה כל שטחה של יוון כבוש בידי מדינות הציר. במהלך שלוש וחצי השנים שלאחר מכן, חולק שטחה של יוון בין בולגריה, איטליה הפאשיסטית וגרמניה הנאצית. לעמה של יוון הדבר בישר אך סבל ומכאוב. יהודי יוון נשלחו להשמדה. באזורי הממשל האיטלקי שרר רעב, שכן ממשלו הכושל של מוסוליני לא יכול היה לספק מזון לאוכלוסייה, ומאות אלפים נספו. תנועת המחתרת שקמה בשטחי הכיבוש דוכאה באכזריות. מלחמת גרילה נרחבת נפתחה באזורי הכיבוש, ועד לשחרור בספטמבר 1944 השיגה התנועה הצלחות, ושלטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים. חיילים יוונים וספינות הצי היווני שהצליחו להימלט מהכיבוש הנאצי נלחמו לצד הבריטים בצפון אפריקה. תנועות השחרור הלאומיות שקמו ביוון היו מפולגות בין ימין ובין שמאל, ולאחר השחרור מן הנאצים פרצה מלחמת האזרחים היוונית, שנמשכה עד לשנת 1949.