google/wiki40b huggingface dataset:
איילון ויליאמסון

טקסונומיה

טקסונומים משנת 2004 כתבו כי אף על פי שכל מעמדו של המין מבוסס על פרט יחיד בלבד שנתפס בעבר, הוא זכאי למעמד של מין נפרד בגלל הגודל היוצא דופן שלו. בעת גילויו הוא כמעט סווג מיידית כתת-מין של איילון זוטר שאז היה נחשב למין אחד יחד עם איילון ג'אווני. מאחר שמעמדו הטקסונומי של המין מבוסס על פרט אחד קשה למעשה לקבוע בבירור האם הגודל יוצא הדופן שלו הוא מאפיין של אוכלוסייה שלמה או של פרט מסוים. בעיה נוספת היא שכמעט ולא זמינים לחוקרים במערב פרטים מאזור של צפון הודו-סין בו יש את מירב הסיכויים שהמין מתרחש. בנוסף, ייתכן שאיילונים שתוארו בעבר כשייכים למין איילון זוטר מהווים למעשה אוכלוסיות לא ידועות של איילון ויליאמסון; בדרום וייטנאם ובאזורים נוספים בהודו-סין נמדדו גולגולות גדולות יחסית לאיילון זוטר וחלקם אפילו הגיעו כמעט לגודל שדווח לאיילון ויליאמסון.

תיאור

כאמור, איילון ויליאמסון הוכר כמין נפרד בעיקר על סמך היותו גדול יותר מהאיילון הזוטר. על פי התיאורים, צבע הפרווה שלו דומה מאוד לאיילון הזוטר. היא בעלת גוון חום בהיר אחיד עם פס עורף כהה ודהוי מאוד. החלקים העליונים של גופו כהים יותר. דופס הסימונים בגרון זהה לזה של האיילון הזוטר.

התרחשות

איילון ויליאמסון ידוע רק מפרט שניצוד באזור מה-לם הכולל יערות נשירים בצפון תאילנד. הטווח המשוער של המין אינו ברור ולא ניתן לקבוע זאת עד שיהיה חומר זמין על איילונים מהרמות הצפוניות של דרום-מזרח אסיה ודרום סין העממית. ייתכן שחוסר ההבחנה בפרטים של איילון ויליאמסון נובעים מהעובדה שרוב הסוקרים והביולוגים באזור לא היו מודעים ליחודו של הטקסון ולכן לא חיפשו אותו כלל, או אף תפסו אותו אך חשבו שמדובר במין איילון אחר. שני פרטים שניצודו במחוז יונאן בסין נחשבים באופן זמני כשייכים למין זה. ייתכן שהמין מצוי בלאוס, מיאנמר או צפון וייטנאם. האזורים שבהם יש סבירות גבוהה לנוכחות המין, מראים שבית גידולו קשור באופן הדוק ליערות הרריים נשירים וירוקי-עד עם צמחייה צפופה וסבוכה ונמצא באזורים גבוהים יותר מאיילון זוטר, אך בסופו של דבר מדובר בספקולציות מאשר במידע מבוסס.

מצב

בשל מיעוט נתונים על היקף ההתרחשות, האיומים, העדפות בית הגידול והביולוגיה, לא ניתן להעריך את מצבו של המין ועל כן הוא מסווג כמין חסר נתונים (DD). לא ניתן אפילו להעלות ספקולציות על היקף התרחשות המשוערת בשל מיעוט נתונים באופן כללי על אוכלוסיות האיילונים בצפון תאילנד, סין והודו-סין. בעוד שהציד באזורים אלה כבד מאוד, לא ניתן לקבוע שהמין חווה ירידה בשל חוסר ההבנה של הביולוגיה, בית הגידול וההסתגלות של המין לציד. סביר להניח שכאשר יהיה מידע מועט על המין ניתן יהיה לסווג באחת מהקטגוריות המאוימות או הקרובות לסיכון. 
מעמד האוכלוסייה אינו ידוע; ניסיונות לקבוע את מגמת אוכלוסיית האיילונים באופן כללי בהודו-סין באמצעות ראיונות עם ציידים כפריים בלאוס למשל הראה שמספרי האיילונים אינם יורדים והם בין מיני הציד הנפוצים באזור. עם זאת, הכפריים טענו זאת גם לגבי טיגריס הודו-סיני, פנגולין סיני, אייל סמבר אשר אוכלוסייתם יורדת בבירור בהודו-סין, כך שלא ניתן להסתמך עליהם. סביר להניח יותר שמגמת האוכלוסייה בירידה. ייתכן שהמין סובל רבות מציד ואובדן בית גידול, ומאידך ייתכן שהוא מפגין הסתגלות לציד ולמטעים חקלאיים בדומה לאיילון הזוטר. ישנם אזורים מוגנים באזורים שבהם נוכחות ידועה, אך רמת ההגנה בהם נמוכה. על פי IUCN, נדרשת בעדיפות גבוהה הערכה טקסונומית מחודשת של המין, כמו גם סקרים, רכישת שרידים מציידים, בחינת פרטים שתוארו כאיילון זוטר, ובחינת אוספים זואולוגים בתאילנד ובסין.
הקסטרו

הקסטרו (באנגלית: The Castro) הוא רובע בעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה, ארצות הברית. הקסטרו ידוע כרובע ההומוסקסואלים הראשון והגדול ביותר בעולם. הקסטרו הוא סמל ומרכז פעילות של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים.

היסטוריה

בשנות ה-30 התגוררו בשכונה בעיקר אירים ממעמד הפועלים. בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו לשכונה הומוסקסואלים רבים ששוחררו מצבא ארצות הברית בשל נטייתם המינית. השכונה הפכה למרכז הומוסקסואלי של ממש בעקבות אירועי ילדי הפרחים בשנת 1967.
בתחילת שנות השבעים עבר לסן פרנסיסקו הארווי מילק, ופתח יחד עם שותפו לחיים חנות צילום ברחוב קסטרו, הרחוב הראשי ברובע. באותן שנים היה הרובע בתהליך המעבר משכונת פועלים ללב חיי הקהילה הגאה בעיר ומשך הומוסקסואלים רבים מכל רחבי ארצות הברית. מילק החל לפעול לקדם אינטרסים של הומוסקסואלים בקליפורניה בכלל ובסן פרנסיסקו בפרט, וכונה "ראש העיר של הקסטרו".
ב-1979 התרחשו ברובע מהומות אלימות הידועות כמהומות ליל וייט. המהומות פרצו לאחר גזר דין מקל שנגזר על דן וייט, לשעבר חבר מועצת העירייה, אחרי שהורשע בהריגה כפולה של ראש העירייה ושל מילק, שהיה חבר מועצת העירייה. עם היוודע גזר דינו המקל של וייט, התקבצו בקסטרו אנשים רבים והחלו לצעוד לעבר בית העירייה, שם עקרו כמה מהם את דלתות הבניין, פרצו לתוכו והציתו אותו. שוטרים סילקו את המתפרעים, והמפגינים נסוגו לרחוב מארקט.

אתרים

אחד האתרים הבולטים בשכונה הוא קולנוע קסטרו, בית קולנוע שנבנה ב-1922. הקולנוע, אחד הראשונים בעיר, נמצא ברחוב קסטרו והוא נבנה בסגנון בארוק ספרדי-קולוניאלי.
מפגש הרחובות קסטרו ורחוב 18 הוא צומת מרכזי שבו מתקיימים אירועים בולטים והפגנות. ברחוב 17 עומדת אנדרטה לזכר קורבנות הומוסקסואלים במלחמת העולם השנייה, בשם פארק המשולש הוורוד.
בקסטרו מפוזרים מועדונים וברים רבים, בהם "טווין פיקס" - הגיי-בר הראשון בארצות הברית שבו היו חלונות ראווה שקופים כך שיושביו נראו לעוברי האורח.
ברחבי השכונה תלויים דגלי גאווה רבים על עמודי תאורה ומחוץ לחנויות ובתים. בצומת הרחובות קסטרו ומארקט מוצב מוט שעליו דגל ענק, בכיכר על שם הארווי מילק.
אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20

היסטוריה

התחרות נוסדה בשנת 1992 על ידי פיב"א ותחילה הייתה עד גיל 22, אך שונתה בהמשך לעד גיל 20. עד שנת 2004, התחרות נערכה כל שנתיים ומאז התחרות נערכת מדי שנה בקיץ. 
עד שנת 2004, הנבחרות היו עולות מטורניר מוקדמות. מאז שנת 2005, נערך טורניר דרג ב', הדרג השני בטיבו באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 ומתקיים בנפרד. שלוש הנבחרות שמסיימות ראשונות בדרג ב', עולות לאליפות דרג א' בשנה שלאחר מכן. בהתאם לכך, שלוש הנבחרות שמסיימות אחרונות בדרג א', יורדות לדרג ב'.

נבחרת ישראל באליפות

בין השנים 1992 ל-2004, כאשר הטורניר היה נערך אחת לשנתיים, השתתפה נבחרת העתודה של ישראל בקביעות בטורניר מבלי להחמיצו. ההישג הגדול ביותר של הנבחרת באותן השנים היה הגעה למשחק הגמר בשנים 2000 ו-2004, כאשר בשני המקרים נוצחה הנבחרת בגמר בידי נבחרת סלובניה. החל משנת 2005 עבר הטורניר להיערך מדי שנה וישראל שיחקה בדרג א' עד לשנת 2009. באותה שנה נשרה הנבחרת לדרג ב' לראשונה בתולדותיה.
בשנת 2012 חזרה נבחרת העתודה של ישראל לדרג א' אחרי היעדרות של 3 שנים ובשנת 2017 העפילה בפעם השלישית בתולדותיה למשחק הגמר, אך היא נוצחה בידי המארחת יוון. בשנת 2018 העפילה נבחרת העתודה של ישראל למשחק הגמר בפעם הרביעית בתולדותיה וזכתה במדליית הזהב לראשונה בתולדותיה אחרי ניצחון במשחק הגמר על קרואטיה.
בשנת 2019 אירחה ישראל את האליפות וזכתה בה בפעם השנייה ברציפות.
קסנופיליה

קסנופילה (xenophilia/xenophily) היא חיבה לבני אדם או לאובייקטים בלתי מוכרים. 
המילה היא חיבור של המילים היווניות "קסנוס" (ξένος), שמשמעותה זר, לא מוכר ו"פיליה" (φιλία), שמשמעותה אהבה, משיכה. קסנופיליה היא ההפך מקסנופוביה (=שנאת זרים).
בשימושה הנפוץ המילה מתארת משיכה לאנשים, תרבויות או מנהגים זרים בגלל השוני שלהם.
יהדות פנמה

יהדות פנמה היא אחת הקהילות היהודיות של מרכז אמריקה. בפנמה אחד הריכוזים של היהודים יוצאי סוריה: יהודי חלב ה"חלבים", ויהודי דמשק ה"שאמים". הקהילה שומרת מסורת. רובה מצהיר על אכילת מוצרים כשרים, כאשר בעיר קיים מרכול גדול למוצרים כשרים בלבד. שלושה בתי כנסת ושלושה בתי ספר קיימים בקהילה. מספר נישואי התערובת, בין יהודים ללא-יהודים הוא מועט.
כיום חיים בפנמה כ-10,000 יהודים, רובם יוצאי סוריה, מיעוטם אשכנזים, וכ-1,000 ישראלים שהגיעו לפנמה במשך השנים.
היהודים מאורגנים ב-Consejo Central Comunitario Hebreo de Panama. רוב היהודים מתגוררים בפנמה סיטי, אך מספר מועט מהם גם בקולון, דוד והאזור שהיה בשליטת ארצות הברית בתחום תעלת פנמה.
בשנת 1986 נבחר לנשיאות פנמה היהודי אריק דל ואיה, שבשנת 1988 הודח על ידי מנואל נורייגה.

תולדות הקהילה

במאה ה-17 הגיעו היהודים הראשונים לפנמה. הם היו אנוסים מספרד ומפורטוגל, אשר המשיכו לשמור על דתם בסתר. בשנת 1821, עם סיום שלטונה של ספרד, הגיעו למקום יהודים ספרדיים מג'מייקה ויהודים אשכנזים ממרכז אירופה. היות שלא הייתה קהילה יהודית מאורגנת בפנמה, רבים מהם התבוללו.
באמצע המאה ה-19 הגיע גל של יהודים לפנמה. בשנת 1876 הוקמה הקהילה היהודית הראשונה, "קול שארית", אשר הזדהתה עם היהדות הרפורמית. בשנת 1911, עם סיום בניית תעלת פנמה, היה מספר היהודים בעיר 505. בשנת 1933 הגיעו יהודים מסוריה והקימו את קהילת "שבת אחים". על אף גלי ההגירה, הגיע מספר היהודים בשנת 1936 רק ל-600 איש.

קהילת שבת אחים

קהילת "שבת אחים", הגדולה מבין הקהילות, בנתה בעיר את התשתית היהודית, הדתית והחינוכית. הרב לוי, שכיהן כרב הקהילה במשך 55 שנה, אמר לאליהו בירנבוים בעת ביקורו בפנמה בשנת 2007: "כל מה שיש בארץ ישראל יהיה בפנמה, חוץ מהכותל המערבי". לקהילה יש בתי כנסת, חמש מסעדות כשרות, שני סופרמרקטים ענקיים למוצרים כשרים, מקוואות, שלושה בתי ספר יהודיים, ישיבה, כולל ומדרשה לבנות.
הקהילות החלביות מאופיינות בחיי המשפחה שלהן ובנוסף למנהגים, ניגונים ומאכלים מיוחדים, הן רואות במשפחה את תבנית הכל ושומרות בנאמנות ואף בקנאות על מקומה של המשפחה ואיחודה כדרך לשמירה על יהדותן, וכשמירה על הצעירים מפני פיתויי ההתבוללות. בית הספר הגדול על שם אלברט איינשטיין מונה כאלף תלמידים. לצידו פועל בית ספר אקדמיה עברית עם גישה דתית-חרדית המונה כחמש מאות תלמידים, וכן בית ספר מגן דוד למחוננים הפועל במתכונת השפה האנגלית.
פועלים בקהילה ארגוני ויצו ובני ברית ואחרים העוסקים בפעילות חברתית וספורטיבית.

הרב ציון לוי

הרב ציון לוי, שהיה רבה של יהדות פנמה, למד בישיבת פורת יוסף בירושלים ויצא לפנמה אחרי אישור בית הדין בירושלים. הרב לוי נהג גישה הלכתית גמישה: "לא תמיד צריך ללכת עם הראש בקיר. אם אין הקהילה ערוכה ומוכנה לחלב ישראל, לא צריך לסבך את החיים, ומה תועלת בחזרת הש"ץ בתפילה אם תגרום שלא יבואו להניח תפילין ולהתפלל במניין לפני היציאה לעבודה? מה תועיל טבילת גברים אם תגרום שנשים לא ייכנסו למקווה?" לאור גישה זו, פסק הרב לוי הלכות בהתאם לצורכי הציבור וקצב התקדמותו. הרב לוי נקט מדיניות של אי התערבות בחיי בני הקהילה, בניית תשתית לחינוך הדור הצעיר, הימנעות מכריכת כל תרי"ג המצוות בחבילה אחת, ואי קבלת שכר עבור השירותים הניתנים על ידי הרב. בחודש חשוון תשס"ט נפטר הרב לוי. לממלא מקומו נבחר בנו הרב חיים לוי
סיביו

היסטוריה

סיביו נוסדה בימי הביניים על ידי סקסונים טרנסילבנים, ומאוחר יותר הוקפה בחומה חזקה. היא ידועה בזכות הנקניק שיוצר בה (נקניק סיביו).
עם האתרים החשובים בעיר נמנה המוזיאון הלאומי ברוקנטל, הכולל שישה מוזיאונים באתרים שונים בעיר, כל אחד בתחום אחר (מוזיאון אמנות, ספריית ברוקנטל, מוזיאון להיסטוריה, מוזיאון לפרמקולוגיה, מוזיאון להיסטוריית הטבע ומוזיאון לכלי נשק וציד). מוזיאון ברוקנטל נפתח לקהל עוד בשנת 1817, והוא הראשון מסוגו ברומניה. 
בכל שנה נערך בסיביו פסטיבל ג'אז בינלאומי. בין השאר התארחו בו גם אמנים ישראליים כמו j.viewz והדרה לוין ארדי.
משנת 2004 ואילך, מארחת העיר ברציפות את מרוץ הראלי-אנדורו המפרך לאופנועי שטח, ה-"RedBull Romaniacs", כשמסלולי כל ארבעת ימי התחרות מתחילים ומסתיימים בשולי העיר.
העיר נבחרה לבירת התרבות האירופית לשנת 2007, ביחד עם לוקסמבורג.
כריסטופר רן

ביוגרפיה

רן נולד בשנת 1632 בוילטשייר, והיה בנו של דיקן כנסיית וינדזור. הוא למד בבית הספר של וסטמינסטר ובאוניברסיטת אוקספורד, שם היה חבר הן במכללת ודהאם והן במכללת אול סואולס. באוקספורד הכיר את הנסיך צ'ארלס, ולאחר שצ'ארלס הפך למלך אנגליה מינה את רן לאדריכל המלכותי.
בשנת 1657 מונה למרצה לאסטרונומיה במכללת גרשם וארבע שנים מאוחר יותר הפך למרצה ראשי בתחום זה ועמד בראש קתדרת סרוויל לאסטרונומיה עד פרישתו בשנת 1673. רן היה ממיסדי החברה המלכותית ואף נשיאה של החברה המלכותית בין השנים 1680–1682.
הבניין הראשון שתכנן היה התיאטרון השלדוני של אקספורד. לאחר מכן תכנן כמה בניינים הן עבור אוניברסיטת אוקספורד והן עבור אוניברסיטת קיימברידג'. בקיימברידג' תיכנן את הקפלות של מכללת פמברוק ומכללת עמנואל.
לאחר השריפה הגדולה של לונדון נבחן רן לשקם את העיר, ובייחוד את קתדרלת סנט פול. קתדרלת סנט פול היא אחת הקתדרלות היחידות באנגליה שנבנו לאחר ימי הביניים, והיחידה הבנויה בסגנון הרנסאנס. רן קיבל השראה מקתדרלת סנט פטרוס ברומא, ואף שתוכניתו ספגה ביקורת רבה בעת הבנייה, נחשב כיום הבניין לאחד הבניינים היפים בלונדון בפרט ובאנגליה כולה. רן תכנן והקים את הקתדרלה בין השנים 1675–1710, ובמקביל עמל, יחד עם עמיתיו רוברט הוק וניקולס הוקסמור לתכנן ולהקים 51 כנסיות על מנת להחליף את 87 הכנסיות שניזוקו בשריפה. מרבית כנסיות אלו עומדות עד ימינו.
בנוסף תכנן רן את האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון, את מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', את המוזיאון האשמולי באוקספורד, את בית החולים גריניץ', את בית מארלבורו, ואת ספריית רן במכללת טריניטי בקיימברידג'.
רן זכה בתואר אבירות בשנת 1673 וכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי בין השנים 1685–1688 וכן בין 1702–1705.
רן נפטר בשנת 1723 ונקבר בקתדרלת סנט פול. בקתדרלה חקוקה כתובת הנצחה בלטינית לזכרו: "Lector, si monumentum requiris, circumspice". תרגום: "קורא [כתובת זו], אם אתה מחפש את האנדרטה לזיכרי, הבט סביבך".
אינגולפר ארנארסון

אינגולפר ארנארסון (במקורות איסלנדיים עתיקים: Ingólfr Arnarson, באיסלנדית מודרנית: Ingólfur Arnarson) מתואר במקורות ההיסטוריים האיסלנדיים מימי הביניים כנורדי הראשון, שהתיישב באיסלנד באופן קבוע. לו מיוחסת הקמת היישוב רייקיאוויק ב-874 כנחלתו המשפחתית. פירוש שמו — אינגולפר — הוא "זאב מלכותי". הוא היה נשוי להאלווייג פרודסדאטר.
לפי החיבור ההיסטורי איסלנדינגאבוק (Íslendingabók) של ארי ת'ורגילסון, ארנארסון היה חלוץ ההגירה הנורווגית לאיסלנד, שהתרחשה בימי שלטונו של האראלד הראשון. ת'ורגילסון כתב, שהמתיישבים הקודמים — נזירים אירים — עזבו את האי כדי לא לחיות בקרב הנורדים הפגנים.
חיבור היסטורי נוסף, לאנדנאומאבוק (Landnámabók), שלפעמים מיוחס גם הוא לת'ורגילסון, מתאר באריכות את התיישבותו של אינגולפר ארנארסון באיסלנד. לפי מקור זה, ארנארסון נאלץ לעזוב את נורווגיה מחשש לנקמת דם. הוא שמע שהוויקינג השוודי גארדאר סוואווארסון, הנורווגי פלוקי וילגרדארסון ואחרים, גילו אי באוקיינוס האטלנטי. ארנארסון החליט להפליג לשם יחד עם אחיו החורג — היורלייפר הרודמארסון. השניים חקרו את האי והעבירו את החורף לחופו של הפיורד המוכר בימינו כאאולפטאפיורדור (Álftafjörður) (במערב איסלנד). 
כעבור שנים ספורות, הם הפליגו לאיסלנד עם משפחותיהם למטרת התיישבות. כאשר ראו את האי ממזרח, ארנארסון השליך מספינתו שני עמודי עץ (עמודים מסוג זה ניצבו משני הצדדים של מושב מוגבה, עליו ישב ראש המשפחה בבתי הוויקינגים). הוא נשבע, מתוך אמונה באלים, שיתיישב היכן שעמודים אלה יעלו אל החוף. בינתיים, המתיישבים ירדו אל החוף המזרחי, שם ארנארסון החליט לחנות במשך החורף יחד עם משפחתו. אחיו — היורלייפר הרודמארסון — פנה דרומה. הוא הקים את נחלתו ליד חופו הדרומי של איסלנד על הר, שנקרא היורלייפסהיורדי (Hjörleifshöfði) על שמו.
 
באביב, ארנארסון שלח שניים מעבדיו, ויפיל וקארלי, כדי שאלה יסרקו את חופי איסלנד בחיפוש אחר העמודים. בחוף הדרומי, העבדים מצאו את גופת אחיו של ארנארסון — הרודמארסון, בעוד נחלתו ריקה מאנשים נוספים. התברר, שאחיו של ארנארסון נרצח על ידי עבדיו האירים, שהפכו לרכושו בעקבות פשיטות ביזה קודמות באירלנד ומאסו ביחסו הקשה אליהם.
אינגולפר ארנארסון רדף את רוצחי אחיו והרג אותם בארכיפלג וסטמאנאאיאר שמדרום לאיסלנד. איים אלה קיבלו את שמם בעקבות אירוע זה, שכן העבדים האירים כונו על ידי המתיישבים הנורדים באיסלנד "וסטמן" (Vestmenn) — אנשי המערב (למרות שאירלנד נמצאת דרומית-מזרחית לאיסלנד, האירים הם עם מערבי — יחסית לארצות המוצא של הנורדים).
עבדיו של ארנארסון חיפשו את עמודי העץ שלו במשך שלוש שנים, ובסופו של דבר מצאו אותם לחופו של מפרץ קטן בדרום-מערב האי. ארנארסון הקים את נחלתו סמוך לאותו מפרץ, וקרא לה רייקיאוויק. לפי לאנדאומאבוק, זה התרחש בשנת 874 (ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות ראשונה באותו מקום שנים ספורות קודם לכן). בהמשך, ארנארסון הכריז על עצמו כבעלים של כל האדמות, שבין החוף בו התיישב לנהרות יולפוסאו, יוכסראו ובריניודאלסאו (עשרות קילומטרים מזרחה משם).
המקורות מימי הביניים מציינים, שארנארסון יישב חלקים גדולים מדרום-מערב איסלנד, אולם דבר לא ידוע עליו אחרי התיישבותו ב-874 בנחלה שהקים. בנו, ת'ורסטיין אינגולפסון, היה ראש שבט מפורסם, שקידם את הקמתה של אספת העם הראשונה באיסלנד — הת'ינג (þing). כינוסי האספה הזו הובילו ב-930 להקמתו של הפרלמנט האיסלנדי — אלת'ינגי.
ליוזנה

תולדות היישוב

ליוזנה החלה כיישוב בבעלות מלוכה, ובסוף המאה ה-17 הוענקו לה זכויות עיר. בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי ליוזנה

בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,600 יהודים, כשני שלישים מתושביה. בתקופה הסובייטית עזבו את העיירה יהודים רבים, ופעל בה בית ספר יידי.
ב-17 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, תוך שוד רכושם. תוך זמן לא רב רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, ואשר בו נשדדו ונרצחו מעת לעת יהודים בידי שוטרים בלארוסים. כתוצאה ממגפת טיפוס הבהרות מתו רבים מיושבי הגטו.
בסוף פברואר 1942 נרצחו כ-360 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה בידי גרמנים ובלארוסים במפעל סמוך.
בעיירה נולד בשנת 1887 הצייר היהודי מארק שאגאל.
טלי גולדברג

טלי גולדברג (נולדה ב- 1978) היא כנרת ישראלית, חברת אנסמבל סולני תל אביב ובקולקטיב הבארוק הישראלי - הבארוקדה.

ביוגרפיה

גולדברג היא בוגרת בית הספר הגבוה למוזיקה בלונדון, גילדהול, שם למדה אצל פרופ' יפרח נאמן.
גולדברג היא ממייסדות 'הרביעייה העכשווית' והייתה חברה בה עשר שנים. הרביעייה זכתה בפרס הראשון בתחרות בינלאומית למוזיקה עכשווית בפולין, והופיעה בקביעות בפסטיבלים בעולם ובישראל. היא נגנית מובילה באנסמבל סולני תל אביב, ונגנית אורחת בתזמורת השוודית קאמרטה נורדיקה וקאמרטה ברן בשווייץ.
טלי גם פעילה בתחום המוזיקה העתיקה, והיא מנגנת בויולה ובכינור בארוק באנסמבל סולני באך הישראלים, בתזמורת הבארוק ירושלים ובהרכבים קאמריים שונים. 
הייתה חברה ברביעיית רובנס ההולדית 2011-2015.
משנת 2018 חברה ברביעיית כרמל.
טלי מלמדת כינור ומדריכה הרכבים קאמרים במסגרת הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב, המרכז למוזיקה ירושלים ומכללת לוינסקי.
יהודה טורא

חייו

טורא נולד בשנת 1775 בעיר ניופורט שבמדינת רוד איילנד בשלוש עשרה המושבות, לימים ארצות הברית, ליצחק וריינא טורא. אביו, יצחק טורא, היה חזן בבית הכנסת שלימים יקרא בית הכנסת טורו בעיר. 
בהיותו כבן שלוש עשרה נפטר אביו והוא עבר עם אמו ואחיו אברהם לבוסטון, להתגורר בבית דודו מצד אמו. הדוד מוזס מיכאל חיות (היאס) היה איש עסקים עשיר והוא צרף את יהודה לעסקיו. בגיל עשרים ואחת הפך לסוחר עצמאי והצליח מאוד מבחינה כלכלית. 
בשנת 1801 היגר לניו אורלינס ופתח חנות לממכר סבון ונרות, ומאוחר יותר הקים חברה לייצוא וייבוא סחורות. טורא נפצע במלחמה שהתחוללה בין ארצות הברית ובריטניה על ניו אורלינס בשנת 1812, וניצל על ידי ידידו הטוב רזין שפרד, סוחר מוירג'יניה. 
טורא, שהיה ידוע כאדם שקט ומופנם, נפטר ב-13 בינואר 1854 בניו אורלינס, ללא יורשים. עוד בחייו הוא נתן כספים רבים למטרות שונות. תחילה תרם דווקא למטרות לא יהודיות. כך למשל תרם כעשרת אלפים דולר להשלמת מצבת החירות בבוסטון [Bunker Hill]. כמו כן תרם לכנסיות בניו אורלינס ואף תרם כספים להקמת קתדרלה קתולית. 
בשנות השבעים לחייו החל להתקרב ליהדות, בין היתר עקב השפעתו של הרב יצחק ליסר מפילדלפיה, ותרם כספים למטרות יהודיות כבית הכנסת ובית הקברות היהודי בניו אורלינס. הוא אף החל לקחת חלק פעיל בקהילה היהודית הספרדית בעירו. הוא נקבר לצד בני משפחתו בבית הקברות היהודי בעיר ניופורט וכספים שתרמו הוא ואחיו אפשרו לחדש את הפעילות בבית הכנסת בעיר בו התפלל אביו (בית הכנסת טורו). 
במותו השאיר עיזבון של כחצי מיליון דולר למטרות צדקה. הכספים הוקצו למטרות שונות, יהודיות ולא יהודיות. כך למשל לבתי חולים ולבתי יתומים יהודיים ולא יהודיים. כמו כן הוקצו כספים לקהילות יהודיות בערים שונות בארצות הברית. 
הוא השאיר בעיזבונו סכום כסף גדול (50,000 דולר) לטובת עניי ירושלים. בצוואתו כתב:
מאד כלתה רוחי לתמוך ידי השר היקר משה מאנטעפיארע שליט"א על דרכו אשר הולך זה כמה להטיב מצב אחב"י האומללים בעיר הקודש ירושלים, ולמען יוכלו לעבוד את ה' אלהי אבותינו באין שטן ומפריע, ולזאת הנני נותן סך חמשים אלף דולר ועושי רצוני יעמדו לימין השר מאנטעפיארע לעשות עם הכסף הנזכר כטוב וכישר בעיניו להגיע אל המטרה הנזכרת 
השר משה מונטיפיורי, חשב בתחילה לבנות על אדמה שקנה ליד החומות בית חולים, אולם לבסוף שינה את דעתו, אולי בשל הכסף הרב שקיבל מעיזבונו של טורא, ובנה במקום זה את שכונת משכנות שאננים. בשנת 1860 כשהוקמה השכונה, נקבע על "בית הרכבת" הראשון השלט הבא:
משכנות שאננים נתיסדו מאת תרומת הכסף אשר הניח אחריו הגביר יהודה טורא נ"ע [נשמתו עדן] מק"ק [מקהילת קודש] ניו אורלינס יע"א [יבנה עירו אמן] במדינת אמריקא על פי השר משה מונטיפיורי בשנת כת"ר לפ"ק.
טורו קולג' נקרא על שמו של יהודה טורא ואביו יצחק, אם כי הקולג' לא נבנה בכספם. בית הכנסת הגדול של ניו אורלינס נקרא על שמו.
ארתור מלו

קריירה

ארתור נולד בגויאניה שבברזיל. הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת גויאס במועדון הולדתו בגיל 12. בשנת 2010, לאחר שהרשים בטורניר הנוער, הוא עבר לגרמיו.

גרמיו

בינואר 2015, בעקבות הופעותיו המרשימות בנערים, עלה ארתור לקבוצה הבוגרת של גראמיו תחת המאמן לואיס פליפה סקולארי. הוא פתח בהרכב בהופעת הבכורה הראשונה שלו במשחק גביע קדם עונה, נגד איימור, אך הוחלף במחצית ולא פתח בהרכב עד סוף העונה. בשנת 2016 ערך את הופעת הבכורה בליגה במשחק האחרון של העונה, בהפסד הביתי 0–1 נגד בוטפוגו, לאחר שהחליף את קאיו במחצית השנייה.
בשנת 2017 עלה ארתור להרכב הראשון של הקבוצה. בבכורה של ארתור בגביע בתיקו 1–1 נגד גוארני, נבחר ארתור למצטיין המשחק לאחר השלמת 40 מסירות, עם הצלחה של 100% דיוק. לאחר המשחק התחילו השוואות רבות של הקשר עם הקשרים הספרדים אנדרס אינייסטה וטיאגו אלקנטרה, והתחילה התעניינות מצד מועדונים אירופיים כגון צ'לסי, ברצלונה ואתלטיקו מדריד. בחודש מאי הבקיע ארתור את הגול הראשון שלו בבוגרים, לאחר שפתח בניצחון 3–1 נגד פלומיננסה בגביע. ביולי הוא הבקיע את שער הליגה הראשון שלו, בניצחון 3–1 נגד ויטוריה.

ברצלונה

ב-11 במרץ 2018 הגיעה ברצלונה להסכם עם גרמיו להעברת ארתור, תמורת 31 מיליון אירו בתוספת 9 מיליון אירו במשתנים נוספים. ארתור חתם על חוזה בן שש שנים והוכרז רשמית כשחקן ברצלונה ב-9 ביולי 2018. ב-28 ביולי הבקיע שער בהופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק ידידות נגד טוטנהאם. זכה עם ברצלונה בעונת 2018/2019 בלה ליגה. בעונת 2019/2020 בלה ליגה במחזור השלישי ארתור כבש את שער הבכורה שלו בברצלונה נגד אוסאסונה. ב-24 בספטמבר ארתור כבש שער לחיבורים מבעיטה ממרחק נגד ויאריאל.

קריירה בינלאומית

ארתור ייצג את נבחרת ברזיל עד גיל 17 ואת נבחרת ברזיל עד גיל 20. הוא היה חלק מנבחרת ברזיל עד גיל 17 במהלך טורניר דרום אמריקה עד גיל 17 ב-2013, בו זכה ארתור יחד עם נבחרתו. ב-15 בספטמבר 2017, קיבל ארתור זימון לבוגרים של נבחרת ברזיל במהלך מוקדמות מונדיאל 2018, לקראת המשחקים מול בוליביה וצ'ילה, אך טרם ערך הופעת בכורה בנבחרת הבוגרת. במאי 2018 נבחר לסגל המורחב של ברזיל לקראת מונדיאל 2018 אך לבסוף לא זומן. ב-7 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 2–0 על ארצות הברית. בקופה אמריקה 2019 שהתקיים בברזיל הפך לשחקן סגל ושיחק בכל המשחקים. זכה איתה באותה שנה בקופה אמריקה.
מפרץ סרסוטה

מפרץ סרסוטה (באנגלית: Sarasota Bay) הוא מפרץ הממוקם בחופה המערבי של מדינת פלורידה שבארצות הברית.
המפרץ, השוכן לחוף מפרץ מקסיקו הוא שפך נהר.
המפרץ ממוקם בין איי הקיז ואת המפרץ מקיפים קי לונגבואוט, קי לידו, קי סייסטה, וקי קייסי.
גובה פני המים הממוצע במפרץ סרסוטה בשנים 1960–1978 היה גבוה ב-12.8 ס"מ מגובה פני הים הממוצע של ארצות הברית בשנת 1929. הגובה הממוצע של פני המים בעת גאות במפרץ היה 31.8 ס"מ מעל הגובה הממוצע. גובה פני הים במפרץ סרגוסה נמצא בעליה בקצב ממוצע של 2.1 מ"מ לשנה. על פי הערכות שנעשו, עתיד גובה פני המים במפרץ סרגוסה להגיע ל 0.84-1.05 מטר מעל רמתו הנוכחית. 
מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 נפגעו כ-18,000 דונם של מרבצי עולם החי בקרקעית מפרץ סרסוטה בגלל פעילות של חפירה ימית. בשנת 1996 הוחל ביצירת אזורים של ריף מלאכותי באזור המפרץ על מנת לעודד יצירת מרבצים חדשים. 
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 נחשב המפרץ לאתר טבע בראשיתי עם מים נקיים ודגה רבה. מאז נפגעו כ-40% משטח הביצה שלה וסבל מזיהום.

היסטוריה

המפרץ מוזכר לראשונה במפות מראשית המאה ה-18 בכתיב: Zarazote. המתיישבים הספרדים שהגיעו לפלורידה וחקרו את אזור המפרץ בשנת 1513 גילו כי לחופי המפרץ מתגוררים שבטים אינדיאנים. מחקר ארכאולוגי מאוחר גילה כי אזור המפרץ היה מיושב מאז המאה השמינית לפנה"ס. 
בין השנים 1834–1835 היה המפרץ בתחום מחוז הילסבורו, ולאחר חלוקת המחוז, בין השנים 1855–1921 היה המפרץ בתחום מחוז מאנאטי ומאז שנת 1921 מחולק המפרץ בין מחוז סרסוטה ומחוז מאנאטי.
קונגרס ארצות הברית הכריז על המפרץ כ"שפך נהר בעל חשיבות לאומית" (אחד מ-28 שפכי נהרות שקיבלו תואר זה).
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית הפליג ג'ודה בנג'מין, מזכיר המדינה של הקונפדרציה ממפרץ סרסוטה במהלך בריחתו המוצלחת לאנגליה, בברחו מפני כוחות ארצות הברית שבקשו לעצרו.
מקהלת משרד הפנים הרוסי

מקהלת משרד הפנים הרוסי או מקהלת המשטרה הרוסית הוא שמו הנפוץ של ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של המשמר הלאומי של רוסיה (ברוסית: Академический ансамбль песни и пляски национальной гвардии Российской Федерации), שבעבר היה חלק ממשרד הפנים הרוסי ונקרא "ההרכב האקדמי לשירה וריקוד של כוחות הפנים של משרד הפנים של רוסיה (ברוסית: Академический ансамбль песни и пляски внутренних войск МВД России).
זהו אחד מההרכבים המוזיקליים הגדולים ברוסיה והוקם ביולי 1973 על ידי קולונל בוריס סלמין מחילות הפנים של המשטרה הסובייטית. בשנת 1976 מונה רפאל ורשינין לעמוד בראש המקהלה, הוא הוחלף בשנת 1985 על ידי ויקטור יליסייב, פרופסור הקונסרבטוריון של מוסקבה, שמנצח על המקהלה מאז.
המקהלה זכתה להכרה בינלאומית רבה ובהופעותיה בעולם הציגה את עצמו בתור "ההרכב האקדמי של משרד הפנים הרוסי מקהלת הצבא האדום" (באנגלית: The Red Army Choir MVD Academic Ensemble, או Academical Ensemble IF MIA RF Red Army), דבר שגרם לצופים להתבלבל ולחשוב שמופיעה בפניהם מקהלת הצבא האדום המפורסמת יותר (באנגלית ידוע שמה כ-The Alexandrov Red Army Choir או The Alexandrov Red Army Ensemble). ב-2011 מקהלת הצבא האדום אף פנתה בדרישה למקהלה המשטרתית שלא לבלבל את קהל הצופים בעולם.
בשל פירוק כוחות הפנים של המשטרה הרוסית המקהלה שינתה את שמה בשנת 2016, חדלה להיות מקהלה משטרתית והפכה ל"הרכב האקדמי לשירה וריקוד של המשמר הלאומי של רוסיה" (Академический ансамбль песни и пляски национальной гвардии Российской Федерации).