ראובן רובינשטיין (עיתונאי)

ביוגרפיה

ראובן רובנישטיין נולד בשנת 1891 באוטיאן שבפלך קובנה (אז באימפריה הרוסית; כיום בליטא), כבן הבכור במשפחת 6 הילדים של דב (בערצ'יק) רובינשטיין, הלמדן והמשכיל הציוני.
למד בנעוריו לימודי קודש וחול ב"חדר" והתבלט עוד בילדותו כבעל כשרונות וכמתמיד יוצא מגדר הרגיל.
מאוטיאן נשלח ללמוד בווילנה בגימנסיית כגן הידועה וסיים אותה במדלית זהב, שהקלה עליו להתקבל בשנת 1910 – במסגרת מכסת האחוזים הצארית (3%) ליהודים הידועה לשימצה – לאוניברסיטה של סנקט פטרבורג הבירה. בפקולטה למשפטים בפטרבורג, המרכז לתרבות ולפעילות הפוליטית של האינטליגנציה הרוסית המתקדמת של הימים ההם, מצא כר נרחב להרחבת אופקיו ולהתפתחותו הרוחנית התוססת. בד בבד עם השתלמותו כמשפטן למד בשקידה במכון למדעי היהדות מיסודו של הברון גינצבורג.
הצטרף לתנועת "החבר" של הסטודנטים הציונים והיה מראשי פעיליה. גם היה משתתף קבוע בבטאונם של ציוני רוסיה "ראזסוויט" ('השחר') ועורך ב"ייוורייסקי סטודנט" ('הסטודנט היהודי'). כן שימש כמזכיר מערכת העיתון היומי הציוני ביידית "פעטראגראדער טאגבלאט" ('יומון פטרוגרד') שהופיע אז בעריכת יצחק גרינבוים, ופרסם ברוסית חוברות על נושאים ציוניים תחת שם העט ר. כרמי.
באפריל 1920 נאסר על ידי הצ'קה (הוועדה המיוחדת הכלל-רוסית למלחמה בפעולות אנטי מהפכניות ובחבלה; לימים, בשנות ה-50, הק.ג.ב.) על השתתפותו בוועידה הציונית הכול-רוסית ונידון ל-5 שנות מאסר.
לאחר שחרורו ביולי 1920 נתמנה בהמלצתו של הד"ר שמשון רוזנבוים, ששימש מראשי המשלחת הליטאית במשא ומתן ההיסטורי עם הממשלה הסובייטית, ליועצה המשפטי של הצירות הליטאית הראשונה במוסקבה, שהתארגנה אז בראשותו של הציר, המשורר הרוסי הליטאי הידוע יורגיס באלטרושייטיס . ובתפקיד זה כיהן עד שנת 1923. בהיותו במוסקבה המשיך את פעילותו היהודית-הציונית ופעל רבות להברחת סופרים ועסקנים יהודיים נודעים מרוסיה הסובייטית לליטא העצמאית, בהשיגו בשבילם דרכונים רשמיים כאזרחים ליטאיים כשרים, וזאת תוך העלמת עין מצד הציר באלטרושייטיס – בעצמו ידיד ישראל. פעילותו זו לא נעלמה מעינה הפקוחה של הצ'קה ולפי רמז דיפלומטי ממשרד החוץ הסובייטי החזיר משרד החוץ הליטאי את רובינשטיין לליטא. 
משהוחזר לליטא (קובנה) בשנת 1923 נתמנה כעבור מספר חודשים לעורכו של היומון המרכזי של יהודי ליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי'). בשנים 1924–1925 ערך את השבועון המאוייר די וועלט. 
כבר בראשית צעדיו כעורך נתגלה כשליח ציבור נאמן וכמסביר מבריק וקולע של מאבקה הלאומי של יהדות ליטא במאמריו ורשימותיו. בהדרגה הרחיב ושיכלל את מסגרת העיתון מבחינה עיתונאית-מקצועית. בצד תגובות על ענייני השעה ומאמרי מערכת יום-יום מצא נתיבות ללב קוראיו ברשימות פיליטוניסטיות ובמאמרים על נושאים ואירועים מיוחדים. היה לא רק מבטאם ומדריכם הרעיוני והמדיני של המוני יהדות ליטא אלא במקביל גם מחנכם הלשוני והספרותי. יהודי ליטא, עסקניה ופעיליה בעריהם ועיירותייהם סיגלו לעצמם במשך השנים את נוסח רובינשטיין ב"שטימע", דיברו וכתבו בלשונו והפריחו אמרותיו בוויכוחיהם ובנאומיהם. את גליונות השבת של העיתון עשה למועדון של ספרות ישראל במובן הלאומי הנעלה של המילה - עמודי העיתון היו פתוחים בפני טובי הסופרים והמשוררים. זאת ועוד מעל דפיו הוא היה מגולל שוב ושוב יריעה רחבה של מסכת הפלאים של בניין הארץ, הפרחת השממה; העלה על נס את מאבק של היישוב היהודי עם שלטון המנדט העוין, את המסירות וההקרבה של הדור הצעיר בארץ ישראל, את הרוח החלוצית ודירבן את הנוער היהודי בליטא להגשמה עצמית ולעלייה. היה נאמן לתפיסה הסינתטית של מרבית יהודי ליטא (אזרחות, יהדות וציונות), אהב את יידיש כשפת ההמונים היהודיים והיה מסור לה בכל נימי נפשו. אך מעולם לא נמנה עם מחנה היידישסטים ומעולם לא דגל באידאולוגיה שלהם (תמיכה בשפת היידיש כשפת הלאום). את השפה הלאומית של העם היהודי, שפת תחייתו ועתידו בארץ האבות, ראה אך ורק בעברית, שידע אותה על בוריה. 
"אידישע שטימע" היה להלכה בטאונו של מרכז הציונים הכלליים בליטא, שרובינשטיין עמד בראשו. כמו כן היה ציר בקונגרסים ציוניים ופעיל בקרנות הלאומיים ובמוסדות ציבוריים יהודיים שונים. 
ניהל בקביעות שיחות ביידיש ברדיו קובנה בנושאים יהודיים. 
שימש חבר מועצת עיריית קובנה.
עם כניסת הסובייטים לליטא בקיץ 1940 היה מראשוני קורבנותיו של המשטר החדש. הוא נידון ל-8 שנות מאסר ונשלח למחנות עבודה בצפון רוסיה כ"אויב העם".
אחרי היטלטלות של שלושה שבועות בקרונות אסירים על פני ערבות רוסיה הגיע למקום ההגלייה – גוש עצום של מחנות כפייה מרוחקים זה מזה, באזור מכרות הפחם של חבל פצ'ורסק (Печорский округ) הנידח, סמוך לים הקרח הצפוני, שם שורר אקלים קוטבי של 40 מעלות קור במשך 8 חודשים רצופים ולילות חושך 20 שעות ביממה. ולמחנה עבודה בוורקוטה שברפובליקת קומי.
באוגוסט 1943 קיבל חנינה ושוחרר מן המחנה, הגיע לעיר מולוטוב, שם גרה אחותו, ומשם התקדם מערבה.
בהתקרבו לגבולות רוסיה המערבית נחשפו לפניו מוראות השואה ופרטי אובדן משפחתו – רצח רעייתו ושני בניו במחנה השמדה נאצי.
בשנת 1946 הגיע למינכן – הריכוז הגדול ביותר של שארית הפליטה היהודית. אושפז בבית החולים של אונר"א, שם נפגשו דרכיו עם קצינת אונר"א, אף היא פליטה משאולאי, ליטא, אסתר רובינשטיין (לא ממשפחתו), שטיפלה בו במסירות רבה, ואחרי החלמתו קשרו את גורלם זה בזו.
בגרמניה שימש יושב ראש המועצה של שארית הפליטה באזור הכיבוש האמריקני ועורך העיתון "אונדזער וועג" ('דרכנו').
בדצמבר 1946 השתתף במשלחת שארית הפליטה לקונגרס הציוני ה-22 שנערך בעיר בזל, שווייץ, הראשון לאחר השואה. 
בשנת 1948 עלה לישראל  ונתקבל למחלקת ההסברה (ביידיש) במשרד הביטחון. רכש לו מעמד נכבד במאמריו ובשידוריו השבועיים בקול ישראל ביידיש, בהם סקר בשנינות ובהומור יהודי דק וקולע את מאורעות השבוע. רבבות חיכו לסקירה זו. את דברי החן והחוכמה נשא קהל מאזיניו בלבו מערב שבת עד ערב שבת. דברי הפתיחה שלו "ליבע ברידער און שוועסטער" ('אחיי ואחיותיי היקרים') והסיום "שבת שלום" הפכו לביטויי אחווה והבנה הדדית, המוכרים בפי כל. 
עמד בראש איגוד יוצאי ליטא בישראל, עשה רבות להנצחת השואה של יהדות ליטא, השתתף בהוצאה לאור של כרך ג' "יהדות ליטא", פרסם מאמרים בנושאים אקטואליים של המדינה.
כתב בקביעות בעיתון "לעצטע נייעס" ('חדשות אחרונות').
נפטר בתל אביב בשנת 1967.