google/wiki40b huggingface dataset:
קשר דם (סרט)

תקציר העלילה

ינקל'ה ורחלי היו צעירים, אוהבים ונשואים. רחלי באה מבית מבוסס ולינקל'ה היה עתיד מבטיח כספורטאי. כשרחלי נכנסה להריון באה לאה, אחותה המאומצת, לעזור לה.
בין לאה וינקל'ה מתפתח קשר שהוא מעבר לידידות, למורת רוחה של רחלי.
פעם, כשתפסה אותם "על חם", התנפלה רחלי על ינקל'ה עם סכין מטבח בידה.
ינקל'ה נותר עם זרוע משותקת ועתיד שהפך לעבר. רחלי איבדה את התינוק ואת שפיות דעתה. לאה וינקל'ה הפכו לזוג, עברו לגור בבקתה הררית ונותרו מבודדים מהעולם.
ערב אחד מופיעה רחלי במעונם. לינקל'ה ולאה יש לא מעט סיבות לחשוש ממנה, אולם רחלי שזה עתה שוחררה ממוסד לחולי נפש, חסרת ישע - והם מכניסים אותה לביתם.
לשלושתם נדמה שאפשר יהיה לסלוח, לכפר, לרפא את פצעי העבר. רחלי, הולכת ומבריאה, הולכת ונעשית יפה. ינקל'ה נמשך אליה והיא לא נשארת אדישה. לאה נטרפת מקנאה.
משולש רומנטי שהתחיל בחטא מסתיים באסון.
מבצר רוואט

מבצר רוואט (באורדו: قلعہ روات) ממוקם בפקיסטן. המבצר נבנה במאה ה-16 המוקדמת על ידי גקהר, צי לוחמים שהוקם על ידי השבטים המקומיים על מנת להגן על האזור. קברו של מנהיג השבט גקר, הסולטאן סארנג ח'אן ממוקם בקרבת המבצר. המבצר נמצא במרחק של 17 ק"מ מזרחה מרוואלפינדי.
המבצר היה זירת קרב בין מנהיג השבט גקהר, הסולטאן סראנג ח'אן והמלך האפגני  שֶׁר שאה סוּרי בשנת 1546.
המבצר הוא כמעט בצורה מרובעת ויש לו שני שערים. הוא מכיל מסגד שבו שלושה חדרים גדולים בצורה כיפה. יש בו גם בניין מרובע עם כיפה. לאורך הקיר יש חדרים קטנים נוספים. במרכז המבצר יש קברות רבים. אחד מהם הוא קברו של הסולטאן סארנג ח'אן. 16 בניו, שמתו שם לאחר שנלחמו, קבורים גם הם בתוך המבצר.
מגג המסגד ניתן לראות את סטופת מנקיאלה במרחק של כמה קילומטרים.
מנוע המי

מנוע הֶמי (באנגלית: HEMI engine) הוא מנוע בעירה פנימית בעל תאי השריפה חצי-כדוריים (בצורת המיספרה) המאפשרים זרימה וערבול טובים יותר של התערובת ותפוקת אנרגיה משופרת. שסתומי היניקה והפליטה נמצאים זה מול זה בראש המנוע והמצת במרכז חלל השריפה.
כל מנוע עם שני גלי זיזים עיליים דומה במידה מסוימת למנוע המי, אך המונח מתייחס בעיקר למנועי קרייזלר ושם המותג "מנוע המי" נמצא בבעלות חברה זו.

היסטוריה

מנוע המי הומצא לראשונה ב- 1948 עבור יגואר כמנוע בעל שישה צילינדרים. ב- 1951 בנתה חברת קרייזלר מנוע המי בתצורת V-8 בעל הספק של 180 כוחות סוס, הספק יוצא דופן באותה תקופה. המנוע שקרייזלר בנתה היה בנפח של 331 אינץ' מעוקב, כלומר, 5.4 ליטרים. בלוק מנוע שמספרו 392 מצביע על כך שנפחו הוא 392 אינצ'ים מעוקבים.
מנועי המי ידועים לדוגמה: מנוע ה-DOHC הקלאסי של אלפא רומיאו, מנוע הבוקסר 6 צילינדרים של פורשה ומנוע ה T של טויוטה שהיה נפוץ במכוניותיה בשנות השבעים והשמונים.
החל משנות ה-90, בעידן בו מנועי המכונית הפכו רובם ככולם למנועי 4 שסתומים לצילינדר, נשארו מנועי המי בשימוש במכוניות נישה או רטרו בלבד.

מאפייני המנוע

בתקופה בה פותחו מנועי המי, היו המנועים האחרים במכוניות בעלי תא שריפה רבוע - מבנה פשוט וזול לייצור. למנועים מסוג זה יש מספר חסרונות והעיקריים שבהם הם חלוקת חום בלתי יעילה ואפשרות להתקנת שסתומים בגודל מוגבל בלבד.
חלוקת חום טובה במנוע משמעה איבוד חום נמוך והצתת תערובת משופרת, שסתומים מוגדלים מאפשרים ליותר תערובת להיכנס למנוע בזמן הקצר בו שסתום היניקה פתוח. בנוסף, ככל ששסתום הפליטה גדול יותר, הוצאת התערובת השרופה אל מערכת הפליטה גוזלת מהמנוע פחות כוח.
מנועי המי התגברו על חסרונות אלו בכך שראש הצילינדר עוצב בצורת חצי כדור, מה שאיפשר חלוקת חום טובה יותר ואיבוד חום נמוך, מכיוון ששטח הדפנות בתצורת המי קטן יותר ביחס לנפח מאשר במנועים בעלי ראש שטוח (כדור הוא הצורה היעילה ביותר מבחינת יחס שטח פנים לנפח). בנוסף, שסתומי המנוע מוקמו אחד מול השני ולא אחד ליד השני. היתרון הוא שניתן להגדיל את גודל השסתומים. טכניקה נוספת בה השתמשו כדי להגביר את כוחם של מנועי המי היא שימוש בשני מצתים בכל צילינדר - מה שמאפשר בעירה טובה יותר של התערובת, ומנצל יותר את האנרגיה שלה. טכנולוגיה זו מכונה באלפא רומיאו בשם "טווין ספארק".
החסרונות העיקריים של מנועי "המי" נובעים מכך שלא ניתן להתקין בצילינדר יותר משני שסתומים (בגלל צורתו העגולה של ראש המנוע - בין השסתומים ייווצרו זוויות שיקשו על עיצוב ראש המנוע). חיסרון נוסף של מנוע זה נובע מהקושי לייצר תא בעירה קטן יחסית אשר היה יכול לשפר את שמירת החום ולאפשר בעירה משופרת.

במרוצי NASCAR

בשנת 1964 זכו מכוניות המצוידות במנוע המי בנפח 426 אינץ' מעוקב במקומות הראשון, השני והשלישי במרוץ NASCAR, וכך הם זכו לתהילה רבה. בניגוד למכוניות מרוץ שעברו למנועים בתצורת "Pentroof" עקב היכולת להשתמש ביותר משני שסתומים לצילינדר, ישנן מכוניות מרוץ שהמשיכו להשתמש במנועי המי מסורתיים. הסיבה לכך היא ההגבלה במרוצי נאסקאר ומרוצי מאוץ (דראג) על מספר השסתומים. כאשר משווים מנוע רגיל בעל שני שסתומים למנוע המי (בעל שני שסתומים), מנוע המי עדיף מבחינת זמינות כוח ברוב המקרים.
היום השמיני

שם הלהקה

בחירת השם "היום השמיני" נובע מרצון לתדמית מגניבה ומופשטת או אף משעשעת. כמו כן כנגד יום שמיני עצרת שהוא יום ההולדת של שמואל מרקוס, וגם בשל הרעיון המופיע בתורת החסידות שלפיהו המספר שמונה שייך לדרגה ש"למעלה מהטבע" לעורר התעלות.

סגנון

סגנון הצמד בעיקרו הוא מהמוזיקה החסידית, אך הוא מושפע מז'אנרים זרים, כמו פאוור-פופ , בלוז, רגאיי ועוד.
בנצי מרקוס תיאר את הלהקה כהרכב פאנק-קלייזר, אך "כל שיר הוא בפני עצמו, ישנם שירים המושפעים ממוזיקה ים-תיכונית, מוזיקה עממית, קאנטרי, רוק, ג'אז, בלוז, יש הכל."

היסטוריה

האחים שמולי ובנצי מרקוס הם אחים של אלי מרקוס ואחייניו של הזמר אברהם פריד ובני-דודים של הזמר בני פרידמן ושמחה פרידמן, ולכן הושפעו מוזיקלית ממשפחתם.
בשנת 2004 הם החלו לשתף פעולה בעוד בנצי משמש כבסיסט ושמואל כותב ושר. באותה שנה הוציאו ארבעה שירי הדגמה שהלחין אחיהם חיים מרקוס, וב-2005 הפיצו את אלבום הבכורה "טראכט גוט" (לחשוב חיובי, ביידיש), בקולות רקע השתתפו גם חיים, זלמן, יוסי ואלי מרקוס.
ב-2007 הוציאו אלבום בשם "ברוקלין", וב-2008 פרסמו אלבום מתוך הופעה שנקרא "יום השמיני חי!". ב-2011 הוציאו את אלבומם "רודפי הנבואה" שהסינגל הראשון "יאלילי" הפך לסרטון ויראלי והקליפ, המתבצע באופן מקפיץ, סאטירי והומוריסטי במסדרונות חנות סופרמרקט צבר 3 מיליון צפיות ברשת יוטיוב, הלהקה זכתה למרבית המוניטין שלה מסרטון זה, ורבים מכירים אותה בשם "האחים יאלילי".
בשנת 2012 יצא אלבומם הרביעי "כל מה שיש לך", וב-2014 יצא אלבום ובו קליפ ויראלי נוסף בשם "הולה הולה" שדמה מאד לקליפ יאלילי. ב-2015 יצא אלבומם "להבה פנימית" וב-2016 האלבום "הקהל". כמו כן הוציאו בסך-הכל 9 סינגלים וקליפים. בחודש ניסן תשע"ז הוציאו את הקליפ 'כפיים'.
אלי מרקוס, שהשתתף בקולות הרקע, המשיך להיות אמן סולו עם אלבום הבכורה שלו "דוד המלך" ששוחרר בשנת 2015.
ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו

ביוגרפיה

מרלבורו נולד בגרבולדישאם הול שבנורפוק, והיה בנו הבכור של ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו ואשתו ליידי ג'יין, בתו של אדמירל ג'ורג' סטיוארט, הרוזן השמיני מגאלאווי. עם לידתו קיבל את תואר הרוזן מסנדרלנד, אותו נשא עד 1840 כשהפך למרקיז מבלנדפורד, שהוא התואר המוענק ליורש של דוכסות מרלבורו. בין 1834 ל-1839 למד באיטון קולג', וב-1840 למד באוריאל קולג' שבאוקספורד. ב-7 ביוני 1853 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
מרלבורו היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם וודסטוק בין 1844 ל-1845 ובין 1847 ל-1857. בשנתו האחרונה מונה לתפקיד לורד לוטננט של אוקספורדשייר, בו החזיק עד 1883. לאחר שירש מאביו את הדוכסות הוא נכנס גם לבית הלורדים. בין 1866 ל-1867 הוא שירת תחת לורד דרבי בתפקיד לורד סטיוארד, ובין מרץ 1867 לדצמבר 1868 תחת דרבי ובנג'מין ד'יזראלי בתפקיד הלורד נשיא המועצה עם מושב בקבינט ממשלת בריטניה. ב-10 ביולי 1866 הושבע לחבר במועצה המלכותית, וכעבור שנתיים הפך לאביר במסדר הבירית. בין 1876 ל-1880 שירת פעם נוספת תחת ד'יזראלי, הפעם כלורד לוטננט של אירלנד. כהונתו באירלנד נחשבה למוצלחת, והוא פעל לשיפור הכלכלה המקומית.

מרלבורו מת ב-4 ביולי 1883 בכיכר ברקלי 29 שבמייפייר ממחלת לב, ונקבר בקפלה שבארמון בלנהיים. צוואתו בוצעה ב-15 בספטמבר של אותה שנה, והוערכה בשווי של 146,000 לירות שטרלינג. הוא החל גם במכירת חלקים מרכוש המשפחה על מנת להתמודד עם ההידרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, שהחלה בתקופת הדוכס השישי ממרלבורו. בנו הבכור ויורשו, ג'ורג', המשיך במגמה זו.
אנטוניו סולר

ילדות ונעורים

סולר נולד ב-1729 באולוט בפרובינציה הקאטאלנית ז'ירונה. את שיעורי המוזיקה הראשונים קיבל מאביו, מרטין סולר, שניגן בתזמורת הצבאית של הגדוד "נומנסיה". בשנת 1736 החל את לימודיו בל'אסקולניה, בית ספר למקהלת נערים, של מנזר מונסראט, שם למד בין השאר נגינה בעוגב. מוריו במונסראט היו האב בניטו אסטווה ונגן העוגב בניטו ואלס שלימדו אותו סולפג'יו ואחר כך נגינה בעוגב והלחנה.
עיקר הרפרטואר לעוגב בבית הספר כלל יצירות של חואן קבנייאס, של האח מיגל לופס ושל חוסה אליאס.
ב-1744 התמנה לנגן עוגב בקתדרלה של לה סאו ד'אורז'ל ובמקביל לדיאקון זוטר. בשנים הבאות שירת כמנצח מקהלה בקאפלה בליידה ובאל אסקוריאל.

חיי נזירות ויצירה

סולר התקבל למעמד הכמורה בגיל 23 ושגרת חייו ב-31 השנים הבאות, במסדר הירונימוס הסמוך לאל אסקוריאל, נשאה אופי פשוט ונזירי. ימיו בני 20 השעות היו מלאים בתפילה, הגות ועבודת אדמה - חיי פשטות נטולי קישוטים. אבל סביבתו המחמירה ונסיבות חייו נטולות הגיוון לא מנעו אותו מלכתוב יותר מ-500 יצירות מוזיקליות, בהן כ-150 סונאטות לכלי מקלדת, שרבות מהן, על פי הסברה, נכתבו כתווים לנגינה לתלמידו הנסיך דון גבריאל, בנו של המלך קרלוס השלישי. חיבורים אחרים הם שירים כפריים לחג המולדומוזיקה לכנסייה הקתולית, כולל מיסות. סולר מת במנזר סן לורנסו דה אל אסקוריאל במדריד. לא ידוע על קיום דיוקנאות שלו.

יצירותיו

יצירותיו המהוללות ביותר של האב סולר הן הסונאטות שלו לכלי מקלדת, שמשתוות לאלה של דומניקו סקרלטי (שסולר היה אולי תלמידו). עם זאת, יצירותיו של סולר מגוונות יותר מבחינה צורנית מאלה של סקרלטי, וכמה מהן כתובות בשלושה או ארבעה פרקים, לעומת יצירותיו של סקרלטי, הכתובות בפרק או שניים. הסונאטות של סולר קוטלגו בראשית המאה ה-20 בידי סמואל רוביו, כך שכולן נושאות מספרי "R".
סולר חיבר גם קונצ'רטי, חמישיות לעוגב וכלי מיתר, מוטטים, מיסות ויצירות לעוגב סולו. כמו כן כתב מסה בשם Llave de la modulación ("המפתח למודולציה") בשנת 1762.
"שישה קונצ'רטי לשני עוגבים" של סולר עדיין מקובלים מאוד ברפרטואר וזכו להקלטות רבות. מחול פנדנגו ברה מינור לצ'מבלו סולו, יצירה וירטואוזית המתבססת, כמקובל, על בס בן שני תווים, זכה ליותר ביצועים מכל יצירה אחרת שלו. עם זאת, כמה מוזיקולוגים הטילו ספק בכך שסולר הוא אכן מחבר היצירה.
קיטבג

קִיטְבֶּג (מהז'רגון הצבאי הבריטי: Kitbag; על פי האקדמיה ללשון העברית: שַׂק חֲפָצִים) הוא שק או תיק עשוי בד או אריג עבה, בצורת גליל, אשר נקשר מצידו האחד. בישראל משמש בעיקר לתיאור שק חפצים אישיים המשמש חיילים, אולם, באופן כללי, משמש גם לנשיאת ציוד ספורט ומחנאות. בעבר היו כלל החיילים מקבלים קיטבג ("א") עם גיוסם בבקו"ם ובמידת בצורך קיטבג נוסף ("ב") בבסיס בו הם משרתים. כיום חיילים קרביים מקבלים בבקו"ם תיק מסוג "צ'ימידן" (על פי האקדמיה ללשון העברית: צִיּוּדָן).
יום האפילפסיה הבינלאומי

יום האפילפסיה (הנקרא גם "היום הסגול הבינלאומי") הוא מועד בינלאומי המצוין מדי שנה ב-26 במרץ. יום זה נועד להעלות את המודעות למחלת האפילפסיה, להפריח מיתוסים על המחלה ולתת לאנשים חולי אפילפסיה ביטחון ותחושת שייכות שאינם לבד בעולם.

היסטוריה

הרעיון של יום האפילפסיה הבינלאומי הוגה בשנת 2008 על ידי קאסידי מייגן ואימה. שני הארגונים The Epilepsy Association of Nova Scotia ו-Anita Kaufmann Foundation תמכו ברעיון שלהן, ובאו יחד כדי להפיץ את היום הזה כיום בינלאומי. לאור מאמציהם המשותפים של הארגונים, בתי ספר, עסקים ופוליטיקאים הביעו את תמיכתם, וב-26 במרץ 2009 הפך יום זה למועד בינלאומי.

מטרה

מטרת יום האפילפסיה, המכונה גם "היום הסגול", היא להעלות את המודעות למחלת האפילפסיה. יוזֶמת "היום הסגול", קאסידי מייגן, שסובלת בעצמה מאפילפסיה, יצרה את היום הזה במטרה לגרום לאנשים לדבר על המחלה, להפריח מיתוסים בנוגע למחלה ובנוסף להעלות את המודעות אליה באופן כללי. יתר על כן, היא יצרה את היום הזה כדי שאנשים הסובלים מאפילפסיה לא ירגישו בדידות, ויבינו שהם לא לבד בעולם.

שם המועד

סמל היום הזה הוא הצבע הסגול, מכיוון שחולי האפילפסיה רואים את הצבע הזה בזמן התקף האפילפסיה. בסקר שנערך על ידי חולי אפילפסיה, עלה כי הצבע הסגול הוא הצבע ש"מרגישים" המותקפים בהתקף אפילפסיה.

תקציר על המחלה

אפילפסיה (בעברית: כִּפְיוֹן) הנקראת גם מחלת הנפילה, היא קבוצה של הפרעות נוירולוגיות ארוכות טווח הבאות לידי ביטוי בפרכוסים אפילפטיים. הפרכוסים הללו הם אירועים משתנים. אלה אירועים שיכולים להיות קצרים ולרוב קשה להבחין בהם או יכולים להיות אירועים ארוכים של רעידות חזקות וארוכות טווח. לפרכוסים הבאים לידי ביטוי באפילפסיה אין סיבה מיידית, אך פרכוסים המופיעים מסיבה כלשהי אינם נחשבים לפרכוסים אפילפטיים.
מעבר לים

עלילה

בסרט, מככבים אריה מוסקונה ודפנה רכטר בתור מנחם ורוזה גרינברג, זוג ניצולי שואה קשה-יום. חברם, מוריס גרינשפן (מוטי גלעדי), עשה את הונו בקנדה בעסקאות מפוקפקות, והוא טיפוס נאלח אשר מפציר בזוג ההורים להגר מן הארץ אל החיים הטובים בקנדה. הילד, חיים "חיימון" גרינברג (אורי אלטר), ער לקונפליקטים ההולכים ומתעצמים בבית הוריו לנוכח הקשיים הכלכליים והתערבותו של החבר המסתורי, שאף מחזר בחשאי אחרי אמו. אחותו, מירי (מילי אביטל), היא נערת טיפש-עשרה שנשבית בקסמו של "אונטרוולטניק" (פושטק) (יאיר לפיד בתפקידו הראשון בקולנוע). עוד משתתפים בסרט: אושיק לוי כנהג המונית, שכנם וחברם של ההורים, שי אידלסון כגבי חברו הטוב של חיימון ובנו של נהג המונית וסיני פתר בתפקיד הדוד לייזר מן הקיבוץ, שמייצג את האנטיתזה הציונית לגלותיות והחלקלקות של מוריס. בסופו של דבר, לאחר משבר שמאיים על עולמו של הילד המספר, מחליטה המשפחה להישאר בארץ. 
את הסרט צילם צלם הקולנוע הנודע דוד גורפינקל בקיבוץ ניר אליהו.
הסרט גרף את הרוב המוחלט של פרסי אופיר לשנת 1991, בקטגוריות: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (יעקב גולדווסר), השחקן הראשי (אריה מוסקונה), השחקנית הראשית (דפנה רכטר), שחקנית המשנה (מילי אביטל), התסריט (חיים מרין), העריכה (ענת לוברסקי), העיצוב האמנותי (עמנואל עמרמי) והמלחין (שלמה גרוניך).
דארה טורס

ביוגרפיה

טורס נולדה ביופיטר שבפלורידה, אך גדלה בדרום קליפורניה כבת חמישית למשפחה בת שישה ילדים. אמה הייתה דוגמנית ואביה יזם נדל"ן ממוצא קובני-יהודי. משפחתה הייתה אמידה והיא למדה בבית ספר פרטי לבנות. שם החלה לשחות באופן תחרותי, והיא עדיין מחזיקה במספר שיאי שחייה של מערכת החינוך הקליפורנית. היא התאמנה במועדון השחייה מישן וייחו נאדאדורס תחת הדרכתו של מארק שוברט. בגיל חמש עשרה שברה את השיא העולמי ב-50 מטר חופשי. לאחר מכן למדה באוניברסיטת פלורידה תחת הדרכתו של רנדי ריס. 
האולימפיאדה הראשונה בה השתתפה הייתה אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בה היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי. באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה במדליית כסף וארד במשחי השליחות 4x100 מטר מעורב וחופשי. באולימפיאדת ברצלונה (1992) נבחרה להיות קפטן נבחרת השחייה, זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ואף הייתה שותפה לשיא עולמי. 
לאחר אולימפיאדת ברצלונה פרשה מהשחייה והשלימה תואר ראשון בתקשורת. היא החלה לעבוד ככתבת של רשתות שונות, בהן NBC, ESPN ופוקס ניוז ואף עבדה כדוגמנית והופיע בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד ב-1994.
ב-1999, לאחר העדרות של שבע שנים משחייה תחרותית החליטה טורס לחזור ולהתחרות. היא התאמנה בהדרכתם של ריצ'רד קוויק ודיק ג'וקומס והצליחה להיבחר למשלחת האמריקאית לאולימפיאדת סידני (2000) בהיותה בת 33. באולימפיאדה עצמה זכתה בחמש מדליות מתוכן זהב במשחי השליחות 4x100 מטר מעורב וחופשי (בשניהם גם נקבע שיא עולמי) ושלוש מדליות ארד אישיות: ב-50 ו-100 מטר חופשי ו-100 מטר פרפר. 
לאחר אולימפיאדת סידני פרשה שנית וילדה. לקראת אולימפיאדת בייג'ינג החליטה לחזור ולהתחרות. במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדה, בהיותה בת 41, ניצחה במשחים ל-50 ו-100 מטר חופשי. היא הבטיחה בכך את מקומה בנבחרת ארצות הברית לאולימפיאדה, החמישית במספר שלה. טורס החליטה לוותר על מקצה ה-100 מטר חופשי באולימפיאדה, כדי שתוכל להתרכז בחצי המרחק, 50 מטר חופשי, נגד שיאנית העולם ליבי טריקט האוסטרלית. היא זכתה בשלוש מדליות כסף: ב-50 מטר חופשי (בהפרש של 0.01 שניות מהשחיינית במקום הראשון) ובשני משחי שליחות: 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב. בכך היא המדליסטית האולימפית המבוגרת ביותר בענף השחייה ועוד קודם לכן, השחיינית המבוגרת ביותר במשחקים האולימפיים. שחייתה כשליחה אחרונה במשחה שליחות 4x100 מטר בבייג'ינג, אותו סיימה ב-52.27 שניות, הייתה התוצאה המהירה ביותר בכל הזמנים (אין שיא עולם רשמי).
טורס מייחסת את יכולתה להגיע להישגים משמעותיים בגיל מבוגר יחסית לשיטות תחזוק הגוף שפיתחו מאמני הכושר שלה. כדי לְהָזֵם טענות אודות שימוש בחומרים אסורים טורס התנדבה לעבור בדיקת חומרים אסורים נוספות על הבדיקות המינימליות הדרושות לאולימפיאדה. היא אף התנדבה לעבור בדיקות חומרים אסורים חדישות שעדין אינן בשימוש רחב.

חיים אישיים

טורס נבחרה להיכלל ב"היכל התהילה של הספורט היהודי" ב-2005. 
טורס הייתה נשואה פעמיים, ולפני נישואיה הראשונים אף התגיירה (למרות שאביה יהודי), ורק אז התחתנה עם המנתח הישראלי, יצחק שאשא. בן זוגה הנוכחי הוא דייוויד הופמן, אנדוקרינולוג, ולזוג בת אחת שנולדה באפריל 2006.
אנה פקווין

שנותיה הראשונות

פקווין נולדה בקנדה למרי, מורה לאנגלית ילידת ניו זילנד, ובריאן, מורה לספורט מקנדה. יש לה אח ואחות שמבוגרים ממנה בכמה שנים. בגיל ארבע, היא עברה מקנדה לניו זילנד. בצעירותה היא התעניינה במוזיקה, אך לא במשחק. לקראת בגרותה, משפחתה היגרה ללוס אנג'לס ושם הוריה התגרשו. היא למדה באוניברסיטת קולומביה במשך שנה אחת, ואז היא החליטה שברצונה לפתח את קריירת המשחק שלה.

קריירה

ב-1993, כאשר במאית הסרט "הפסנתר" חיפשה ילדה קטנה שתשחק בסרטה, נרשמו פקווין ואחותה למבחן בד. פקווין נבחרה מבין 5000 מועמדות. על תפקידה זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכך הייתה לשחקנית השנייה הצעירה ביותר שקיבלה פרס כזה (אחרי טייטום אוניל). לאחר מכן השתתפה בסרטים "הליכה על הירח", "אמיסטאד" ו"יש לה את זה".
חשיפתה העולמית של פקווין כבוגרת באה בעקבות גילום רוג בסדרת סרטי אקס-מן, ב-2000, ב-2003, ב-2006 וב-2014. פקווין גם הפיקה מספר סרטים עצמאיים עם אחיה: "Blue State" ו"Margaret". ב-2007 הייתה מועמדת לפרס אמי על תפקידה בסרט הטלוויזיה "Bury My Heart at Wounded Knee" שמבוסס על רב המכר של די בראון. היא שיחקה גם במספר מחזות בתיאטרון.
החל מ-2008 היא משחקת בתפקיד ראשי כסוקי סטקהאוס בסדרה המצליחה של רשת HBO, "דם אמיתי". על השתתפותה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס סטלייט.
ב-2009 כיכבה בסרט הביוגרפי "הלב האמיץ של אירנה סנדלר", בתפקיד אירנה סנדלר, חסידת אומות העולם, שהצילה 2,500 ילדים יהודים מגטו ורשה בתקופת השואה. על תפקידה בסרט קיבלה מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לסרט טלוויזיה.
בשנת 2011 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "מרגרט" בתפקיד ליסה כהן, את הסרט ביים וכתב קנת' לונרגן.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד ראשי בדרמת הפשע "סיבוב חופשי" את דמותה של כריסטינה, אמא חד-הורית שנקלעת לסחר בסמים במהלך שנות ה-70 על מנת לשפר את חייהן של שתי בנותיה.
ב-2018 כיכבה בסרט הדרמה "חופשה ללא תשלום" לצד טסה תומפסון. בשנת 2019 היא החלה להופיע בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "משבריסטית".

חיים אישיים

באפריל 2010 הכריזה פקווין כי היא ביסקסואלית בהודעה שפורסמה מטעם קבוצת האינטרס "True Colors Fund" הפועלת למען זכויות להט"ב.
באוגוסט 2010 נישאה פקווין לסטיבן מוייר, המשחק את בן-זוגה הערפד בסדרה "דם אמיתי", איתו היא מנהלת מערכת יחסים מאז צילומי העונה הראשונה של הסדרה. ב-2014 נולד להם זוג תאומים.
פקווין מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
שושנונים

כללי

דג השושנון חי בקבוצות הכוללות "זוג רבייה" (זכר ונקבה), ועוד בין 0 ל-4 זכרים שאינם מתרבים. בכל קבוצה קיימת היררכיה מעמדית הנקבעת על פי גודל הפרטים, כאשר הנקבה היא הגדולה ביותר, ובן זוגה הוא השני בגודל. שאר הזכרים שאינם מתרבים קטנים מהם אך גם הם מחולקים להיררכיה פנימית המבוססת על גודלם. אם מסיבה כלשהי הנקבה השלטת מתה, או מודחת על ידי הקבוצה, בן זוגה עובר תהליך של היפוך זוויג, משנה את מינו, והופך להיות הנקבה השלטת. את מקומו של הזכר שהפך לנקבה, תופס הזכר הגדול מבין קבוצת הזכרים שאינם מתרבים. תהליך שינוי המין או הפיכה לזכר פורה הוא חד סיטרי, כלומר זכר ששינה את מינו או הפך לפורה אינו יכול לחזור למצבו הקודם.

השושנון כדג אקווריום

השושנון מאוד פופולרי כדג נוי לאקווריום מים מלוחים, גם בשל יופיו וגם בשל הקלות היחסית בגידולו בהשוואה למינים אחרים של דגי מים מלוחים. את דג השושנון ניתן לגדל במיכלים מעל 35 ליטר בטמפרטורה 24-30 מעלות צלזיוס ובמליחות (ריכוז מלח) בין 1.018-1.026.

רבייה

לקראת הרבייה, הזכר מנקה משטח סלעי באזור מוגן, בקרבת השושנה, ומזמין אליו בתנועות חיזור את הנקבה. הנקבה מטילה את הביצים הנדבקות לסלע, הזכר מפרה את הביצים, ושני בני הזוג שומרים עליהן בקפדנות מפני אויבים פוטנציאליים, ודואגים לזרימת מים שוטפת כדי לספק לביצים שפע חמצן. זוג אחד מסוגל להטיל 4 - 6 פעמים בשנה כמה מאות ביצים בכל הטלה. לאחר 5 – 6 ימים בוקעות הפגיות (דגיגים) שגודלן כ-2 מ"מ. בשלב הראשוני לחייהם, מתפתחים בני המין בתוך להקות פלנקטון, אולם עם הגיעם לגודל של כ-10 מ"מ הם יוצאים לדרכם בחיפוש אחר שושנת ים שתשמש להם מקלט. פרטים שלא הצליחו למצוא את מבוקשם, עתידים להיטרף, בידי דגים גדולים.

השפעת הסרט מוצאים את נמו

דגי שושנון מהמין שושנון כתום מזויף מככבים בסרט מוצאים את נמו ובסרט ההמשך מוצאים את דורי. ההופעה בסרט גררה אחריה תופעה עולמית של עלייה בביקוש לדג, וזו הביאה בתורה להקטנת תפוצתו בטבע ולהרס שוניות אלמוגים רבות. (אחת השיטות הנפוצות ללכידת דג זה היא על ידי פיזור רעל בשונית תוך פגיעה בשאר היצורים החיים בשונית). בנוסף, בגרסתו העברית של הסרט, המושג ״דג ליצן״ הוטבע בידי מתרגמת ומביימת דיבוב הסרט, שפרירה זכאי.

כמה מהמינים

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו.
מאיר בץ

ביוגרפיה

בץ נולד באימפריה הרוסית ולמד בבית ספר במוסקבה טרם עלייתו לארץ. במאי 1929 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה העברית רחביה. בשנת 1932 הצטרף לארגון "ההגנה", והפך למפקד נחלת יצחק. ב-1938 עבר קורס מפקדים בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט והיה מדריך בקורס המכי"ם הראשון של הפלמ"ח, שהתקיים בקריית ענבים.
ב-1939 החל ללמוד הנדסה בטכניון. גם שם פעל בקרב הסטודנטים. הקים את גדוד החי"ש הירושלמי "ראשון ליהודה", וב-1941 הקים על בסיס אנשי "ראשון ליהודה", ועל פי הוראות יצחק שדה את פלוגה ו' ("הפלוגה הירושלמית") יחד עם ישראל ליברטובסקי. ב-1942 הדריך את "המחלקות המיוחדות" של הפלמ"ח בקורסי חבלה וצליפה ואף נועד עם המנהיג הכורדי מצטפא ברזאני על מנת לתאם מרד כורדי בתגובה למרד רשיד עאלי אל-כילאני. בשנת 1942, בעיצומה של החרדה מפני פלישה נאצית לארץ ישראל, היה בין מתכנני "תוכנית מצדה על הכרמל".
בשנת 1945 היה מדריך ראשי של כוחות החי"ש הצעיר ("חץ"), שהפכו אחר כך לגדנ"ע. ב-1946 שימש כשליש לענייני תכנון של יעקב דורי. בסוף 1946 מונה להקים ולפקד על קיבוץ קדמה בשפלה הדרומית.
בתקופת מלחמת העצמאות שירת בתפקיד קצין הנדסה של החי"ש בירושלים הנצורה והגיע לדרגת סגן-אלוף (אז דרגה אחת מתחת לדרגת אלוף) בחיל ההנדסה הישראלי שקם בתקופה זו. חמ"ל מבצע יבוס היה בביתו והוא היה אחראי על תכנון דרכים לאספקת צורכי תושבי ירושלים. ה"כוח" שבו הסתייע היה כוח מאולתר שכלל תלמידי ישיבה, מבוגרים שלא יכלו להילחם ואחרים שיכלו לסייע בביצור העיר. באוגוסט 1948 הפך לקצין ההנדסה של חזית ד' (דרום) והיה מעורב בפריצת הדרך לסיני במבצע חורב.
בשנת 1950, לאחר המלחמה, החל לעבוד בבאר שבע לפיתוח הנגב כמהנדס מחוז הנגב. לאחר מכן, החל מ-1967 (ועד למותו ביוני 1979) שימש מהנדס מחוז הדרום של משרד הפנים. במהלך תפקידו כמהנדס מחוז הדרום קידם בץ פרויקטים לפיתוח הנגב, כגון פרויקט תעלת הימים, ויישוב הבדואים ביישובי קבע. ב-1957 יצא בשליחות משרד החוץ למזרח אסיה.
במקביל לעיסוקיו כמהנדס, נהג לצייר את נופי הנגב וארץ ישראל, ובשנת 2004 נפתחה תערוכה מציוריו במרכז הבמה בגני תקווה. ציוריו גם מעטרים את הספר ""הגדה של שמות" מאת דליה לשמן.
אלמנתו, שרה, הייתה ממפתחי מערכת החינוך בבאר שבע ומקימת בית הספר הראשון בעיר (כיום מקיף א'), ובשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת באר שבע. בנו הוא החזאי אורי בץ.
קריית מאיר בץ ובית מאיר בץ בבאר שבע, קרויים על שמו.
גרגורי ורגאס

ביוגרפיה

ורגאס גדל בעיר אוקומרה דל טוי במדינת מירנדה בצפון ונצואלה . ב-2008 ניסה את מזלו בדראפט אך לא נבחר. מ-2008 עד 2015 שיחק באמריקה הלטינית. ב-2015 חתם במכבי חיפה. בסיום עונת 2015/2016 זכה בתואר שחקן ההגנה של העונה בליגת העל בכדורסל.
ב-2016 נגמר חוזהו בחיפה, והוא חתם בנאנסי. בדצמבר 2016 שוחרר מנאנסי וחזר לשחק בחיפה. אחרי עונה אחת בחיפה בה הגיע על גמר הפלייאוף עבר לפואנלברדה מליגת ה-ACB.
ב-2019 חתם במכבי חיפה
ערוץ SHE

לוח משדרים

לוח השידורים כלל סרטי תעודה על חייהן של נשים, סדרות בריאות, סיפורי הצלחה נשיים, אימון אישי, אופנה, סדרות קריירה העוסקות בשילוב בין העבודה לחיים האישיים, תוכניות מגזין וריאליטי הבוחנות את סגנון החיים הנשי ברחבי העולם. זאת לצד הפקות מקור ישראליות, שהגישו תוכניות מגזין וריאליטי בנושאים מגוונים: היכרויות, יחסים אישיים, משפחה ועבודה.
"השאלון" היא הפקת מקור של ערוץ SHE שהתבססה על ארבע חברות פאנל: השדרנית איריס קול, עו"ד כוכי מרדכי, אשת התקשורת אור ישראלי והעיתונאית שירלי פרקש, החוקרות את הטבע הנשי בעזרת מענה על מבחני אישיות בסגנון "בחן את עצמך". בין הנושאים בתוכנית: דימוי גוף של נשים, זוגיות, מיניות ופמיניזם.
רייהן

היסטוריה

כבר לפני 50,000 היה האזור מיושב באוכלוסיית האדם הניאנדרטלי. ההשערה היא שישוב קבוע ורצוף התקיים כאן מאז ראשית האלף ה-3 לפנה"ס. במאה ה-6 לערך הקימו כאן האלמאנים ישוב. האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 751 בשם Wahinhofen (כיום ווקנהוף). האזכור הראשון של השם רייהן הוא משנת 1113.
ב-1270 השתייכה רייהן לדיוקסיה של בזל. בשנים 1444 – 1446 נבזזה רייהן ונשרפה כתוצאה מקרב יקוב הקדוש דה בירס. ב-1522 הייתה רייהן נחלה של העיר בזל שיחד אתה היא חוותה את הרפורמציה הפרוטסטנטית. במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה רייהן תחת כיבוש צבאי. את הכפר פקדו גם פליטים רבים.
ב-1833 פוצל קנטון בזל לשניים. יחד עם קליינהינינגן (מאז 1908 מחוז בזל) ועם העיירה הקטנה יחסית בטינגן, נוצר קנטון בזל-שטאדט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה גל הגירה זמני לתוככי שווייץ. בצומת הרכבות של רייהן קיימת אנדרטה להנצחת הפליטים. ב-1958 הייתה רייהן העיר הראשונה בשווייץ שהעניקה זכות בחירה לנשים.

גאוגרפיה ודמוגרפיה

שטחה של רייהן הוא 10.86 קמ"ר. מתוכם 25.6% משמשים לחקלאות, 25.2% הם שטחים מיוערים, 47.8% הם שטחים בנויים ו-2.1% הם שטחי נהרות ואגמים.
העיר שוכנת על הגדה הימנית של הריין, על גבול שווייץ-גרמניה, בין שפך נהר וויזה אל הריין לבין שפך נהר כרישהונהיגל. היישובים השכנים לרייהן הם: מצפון-מערב, וייל אם ריין (גרמניה); מצפון, לורך (גרמניה); מצפון-מזרח אינצלינגן (גרמניה); מדרום-מזרח, בטינגן (שווייץ) וגרנצך-ווילן (גרמניה); מדרום, בירספלדן (שווייץ) ומדרום-מערב, בזל.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית רייהן 20,774 תושבים.