google/wiki40b huggingface dataset:
חיים זנוויל אברמוביץ'

רבי חיים זנוויל אברמוביץ' ("הריבניצער", לעיתים "הרימניצער", תרנ"ח, 1898 או תרס"ב, 1902 - כ"ד בתשרי תשנ"ו, 18 באוקטובר 1995) היה אדמו"ר חסידי שהתגורר בריבניץ (טרנסניסטריה, מולדובה). התפרסם כצדיק וכבעל מופת.

תולדותיו

נולד לרבי משה ויוטא צפורה בבוטושאן שבבוקובינה הרומנית. בגיל שנתיים וחצי נתייתם מאביו. למד אצל רבי יהודה לייב צירלסון שהסמיכו להוראה. בצעירותו היה חסיד של רבי יהודה אריה לייבוש פרנקל מבוטושאן ורבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט. מסופר שהרבי משפטפנשט, שלא היו לו ילדים, אמר עליו: "אתה החידוש שלי". העיד על עצמו שבגיל 18 ידע את כל הש"ס עם פירוש רש"י. לאחר חתונתו התגורר במספר ערים בבסרביה, בהן קישינב. לאחר מלחמת העולם השנייה ברחו רוב הרבנים שחיו תחת שלטון ברית המועצות לארצות הברית ולישראל, והוא החל לשמש באדמו"רות בריבניצה. מסופר כי נהג לטבול בקרח, צם רבות, עטוף בטלית ותפילין עד הלילה ואמר תיקון חצות שעות ארוכות עד הבוקר. היה מל ושוחט למרות איסור השלטונות. חסידיו מספרים כי פעם נעצר והועמד למשפט אך שוחרר לאחר שאמר לשופט שאם ישחררו אשתו תתרפא. פעם אחרת ברח ממעצר והשוטרים מצאו אותו טובל בנהר ועזבו אותו כי חשבו שהוא משוגע. בתשעה באב היה מתעטף בשק וקורע קריעה בברכה]. היה מתפלל מאוחר מאוד ולעיתים היה גומר שחרית סמוך לשקיעה.
היה נשוי לרבנית שרה, שנפטרה בתשל"ט (1979). הרב אברמוביץ עלה לישראל והתגורר בקריית באבוב בבת ים, אחר כך בבני ברק ולאחר מכן בירושלים. בשנת תשל"ד היגר לארצות הברית. הוא התחתן בשנית עם הרבנית פרידא מלכה, והתגורר במיאמי, בקראון הייטס, בסי גייט (ברוקלין) ולבסוף במונסי, שם נפטר ונקבר. הרבנית פרידא מלכה נפטרה בתשע"ה (2015).
אחד מחסידיו המפורסמים הוא מרדכי בן דוד, שהקדיש לו את השיר "אוי רבי" באלבומו "אין עוד מלבדו". בן דוד שר גם שיר שכתבה הרבנית מריבניץ, "מי כעמך ישראל" (לחן: מונה רוזנבלום) באלבומו "תמיד בשמחה".
אלפרד פון בקמן

תחילת דרכו

בקמן נולד ב-29 בספטמבר 1859 בעיר פוטסדאם שהשתייכה אז לממלכת פרוסיה. ב-1880 הוא התגייס לצבא הפרוסי בדרגת לוטננט. ב-1907 הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-14 אשר הוצב בקרלסרוהה, וב-20 באפריל 1909 הועלה לדרגת אוברסט. במרץ 1911 מונה למפקד גדוד אשר הוצב בשוורין. בנובמבר 1912 מונה למפקד הבריגדה ה-75 אשר הוצבה באולשטין, וב-27 בינואר 1913 הועלה לדרגת גנרל מיור.
סאנדמן (DC קומיקס)

וסלי דודס

וסלי דודס היה לדמות הבדיונית הראשונה של חברת DC שנטלה את השם סאנדמן. מאפייניו החיצוניים כוללים חליפה מחויטת ירוקה, מגבעת ומסכת גז. הוא הרבה להשתמש באקדח היורה גז מרדים. דודס הפך לחבר מייסד של חברת הצדק של אמריקה. בהמשך הוא השתמש בחול ולהביור כדי ליצור חומות במהירות, והתחבר לשותף צעיר בשם סאנדי, ילד הזהב.

סאנדי הוקינס

שותפו הצעיר של דודס, סנדרסון "סאנדי" הוקינס, הפך לסאנדמן השני עם פרישתו של דודס כאשר נשמתו נגזלה ממנו בידי ברוט וגלוב, שתי ישויות סיוט בלתי מזיקות ששוחררו מכלאם בעזרת קסם. הוא לוקח את השליטה על ממד החלום. ניצל בידי חברת הצדק.

גארט סנפורד

סאנדמן השלישי, שהופיע בתור הארד של הקומיקס, היה גארט סנפורד, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שנלכד בממד חלום ונכנס לתרדמת בעוד הוא חווה סיוטים על מפלצת עוצמתית.

הקטור הול

הקטור הול, בנו של קרטר הול (הוקמן), נטל את זהותו של סאנדמן למשך זמן קצר לאחר שסנפורד נדחף לכדי שגעון עקב בדידותו הרבה בממד החלום והתאבד. בהמשך, הוא נוטל את זהותו של דוקטור פיית.

דניאל הול

דניאל הול, בנו של הקטור הול, נוטל את מקומו של חלום לאחר שזה האחרון מת. כמוהו, דניאל הוא התגלמות כל החלומות, הסיפורים והמציאות. מכנה את עצמו בשם "חלום מהנצחיים", וטוען כי החלק שבו שהיה ילד התמותה דניאל הול כבר איננו עוד.

קיארן מארשל

ברומן הגרפי Sandman Mystery Theatre: Sleep of Reason, הצלם קיארן מארשל נוטל למשך זמן קצר את זהות סאנדמן כדי ללחום בטרוריסטים באפגניסטן, כהשראה מביקורו של וסלי דודס באזור מעט לפני מותו.
רוברט קמפנר

חייו

רוברט קמפנר נולד בפרייבורג, גרמניה, ב-17 באוקטובר 1899. הוא היה בנם של ואלטר קמפנר ולידיה רבינוביץ' , שהיו שניהם מיקרוביולוגים ונחשבו כאחד הזוגות-מדענים הידועים ביותר בזמנם. אמו הייתה האשה השנייה שנעשתה פרופסור בפרוסיה.
הוא למד משפטים, מדע המדינה ומקצועות אחרים באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, באוניברסיטת ברסלב , ובאוניברסיטת פרייבורג.
כסטודנט למשפטים, ישב קמפנר כצופה במשפט נגד סוגומון טהליריאן, שהתנקש בחייו של טלעת פאשה ב-1921 והפך את הגנתו להאשמה בעניין רצח העם הארמני ומעורבותו של טלעת ברצח.
לאחר סיום לימודיו, הפך קמפנר לעורך דין מצליח בברלין במרוצת שנות ה-20, ואז התקדם ליועץ משפטי ראשי למשטרת פרוסיה. ב-1924 השתתף בחקירתם והעמדתם לדין של אדולף היטלר ווילהלם פריק, בעקבות ניסיונו של היטלר לבצע הפיכה בגרמניה בפוטש מרתף הבירה. באותו הזמן המליץ לפזר את המפלגה הנאצית. לאחר עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, פיטר הרמן גרינג את קמפנר מתפקידו בשל פעילויותיו האנטי-נאציות. הוא נאסר והוחזק במשך חודשיים במחנה ריכוז לאחר שהואשם בהדלפת מידע על החימוש מחדש של גרמניה, שהיה אסור על פי הסכם ורסאי שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1935 וילהלם פריק, שהיה אז שר הפנים, ניצל את יהדותו של קמפנר וביטל את אזרחותו הגרמנית. קמפנר גורש מגרמניה ועבר לאיטליה, שם לימד משפטים.
ב-1939 היגר לארצות הברית, שם עשה מחקר על דיקטטורות אירופיות באוניברסיטת פנסילבניה והיה יועץ למחלקת המשפטים של ארצות הברית וסוכנויות ממשלתיות נוספות.

במשפטי נירנברג

לאחר מלחמת העולם השנייה, שב קמפנר לגרמניה, ארץ הולדתו, כדי לשמש כעוזר התובע הראשי של ארצות הברית במהלך משפטי נירנברג. כך, בהיפוך הגורל, תבע קמפנר שניים מהממונים עליו לשעבר שהעמידוהו לדין – גרינג ופריק. בהיותו בקיא יותר במערכת המשפט הגרמנית מאשר כל חבר אחר בצוות של בעלות הברית, עמד קמפנר בראש "אגף הפרכת ההגנה" – הצוות שהיה אחראי לצפות את אסטרטגיות ההגנה של הנאשמים ולהכין את חקירות-הנגד. קמפנר גם הציג את התיק נגד יריבו הישן וילהלם פריק.
בין היתר, הזמין קמפנר לנירנברג גם את רודולף קסטנר, לשמש כעד התביעה.
קמפנר גם שירת כפרקליט במשפט של משרד החוץ הגרמני ב-1947–1948 ונזקפת לזכותו מציאת הטקסט של פרוטוקול ועידת ואנזה, מסמך קריטי בהיסטוריה של השואה.

לקיחת מסמכים ובהם יומנו של אלפרד רוזנברג

כאשר עזב קמפנר את משפטי נירנברג באמצע שנות ה-40, הוא לקח עמו אלפי מסמכים של המשפט, אל ביתו בלאנסדאון, פנסילבניה , מחוץ לפילדלפיה. על פי פטרישה כהן, לדברי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון, משרד התובע נתן לקמפנר רשות לקחת את המסמכים, אולם על פי רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית ‏ (ICE), נטילת המסמכים על ידי קמפנר הייתה מנוגדת לחוק ולהליך ראוי. משמעותי ביותר במטמון היסטורי זה, היה יומנו של אלפרד רוזנברג, אחד מתומכיו הבכירים העקביים ביותר של היטלר, שב-1946 הורשע ונתלה בעוון פשעי המלחמה שלו. דפי היומן שלו בין השנים 1936–1944 עברו ידיים שונות לאחר מותו של קמפנר בשנת 1993, עד שדווח שהוחזרו לבסוף על ידי סוכני רשות אכיפת ההגירה והמכס של ארצות הברית ביוני 2013. יומנו של רוזנברג נמצא עתה בחזקתו של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, לשם מחקר.

לאחר משפטי נירנברג

לאחר נירנברג, חילק קמפנר את זמנו בין ארצות הברית וגרמניה, שם ייצג לקוחות יהודים בתביעות פיצוי נגד גרמניה.
קמפנר עסק כעורך דין בפרנקפורט החל מ-1951.
הוא גם הופיע כעד מומחה במשפט אייכמן בירושלים ב-1961.

חייו האישיים

רוברט קמפנר נישא לרות והיו להם שני בנים. בשנת 1993, בגיל 93, נפטר קמפנר בפרנקפורט, גרמניה, שם עסק בעריכת דין. אשתו, רות, נפטרה בשנת 1983. קמפנר נקבר בברלין.
מקהלת גבעול

מקהלת גבעול היא הרכב מוזיקלי ווקאלי הפועל בישראל. חבריה הם בדרך כלל מוזיקאים פעילים, חלקם ידועים, המגיעים מרקעים ומסגנונות מוזיקליים ואמנותיים שונים. ההרכב מתכנס בדרך כלל אחת לשנה, להופעה בודדת או למספר קטן של הופעות.
ההרכב מעיד על עצמו כי מטרתו "לחקור דרכים ליצירת סאונד חדש", המבוסס בעיקרו על כלי הביטוי הראשוני ביותר – הקול האנושי. הרפרטואר של המקהלה מגוון ומורכב בעיקרו מיצירות חדשות (הנכתבות על ידי חברי ההרכב במיוחד למקהלה), מיצירות מבוססות אלתור, מיצירות שנכתבות על ידי מלחינים עכשוויים כגון קרן רוזנבאום, אלווין קוראן ואחרים, וכן מהרפרטואר הקלאסי (ליגטי, בארטוק, ואחרים).
מקהלת גבעול הוקמה בשנת 2003 על ידי הפסנתרנית, המלחינה והסולנית מאיה דוניץ והזמרת והמלחינה מיכל אופנהיים, אשר באו מרקע של מוזיקאי אוונגארד, המאלתרים, שרים ויוצרים מוזיקה אקספרימנטלית, שאינה מתיישבת תחת תוויות מוזיקליות מוגדרות מראש. הופעת הבכורה של ההרכב התקיימה במרכז ענב בתל אביב בשנת 2003 וגרפה שבחים רבים מהעיתונות, הקהל והמוסדות השונים. המקהלה נתמכה על ידי מפעל הפיס, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועיריית תל אביב, ובמשך חמש שנים יצרה חמש תוכניות חדשות ומקוריות לחלוטין והופיעה ברחבי הארץ. כמו כן שיתפה המקהלה פעולה עם אמנים ידועים כמו ברי סחרוף, רמי פורטיס, ארקדי דוכין ואריאל אשבל, והשתתפה בהפקות רב תחומיות בפסטיבלים שונים.
המקהלה הופיעה בהצגת התיאטרון "גרעינים" בבימויו של אריאל אפרים אשבל ובניהול מוזיקלי של מאיה דוניץ, במסגרת פסטיבל עכו לתיאטרון אחר. ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר מטעם חבר השופטים של פסטיבל עכו 2003, ובפרס המוזיקה המקורית, עיבוד מוזיקלי וניצוח. בשנת 2005 השתלב בניהול המוזיקלי של המופע המלחין והיוצר יוני סילבר. המופע הועלה במסגרת פסטיבל "קרב-רב" בתיאטרון תמונע, וזכה לביקורות נלהבות.
המופע האחרון של המקהלה התקיים בתל אביב בנובמבר 2008, במתחם "בית העמודים", מבנה מיוחד במינו המיועד לשימור. המופע התקיים במהלך שלשה ימים ברציפות בהשתתפות המלחין ונגן כלי ההקשה האמריקאי, דייוויד מוס (David Moss) והורכב ממיצגים מוזיקליים שהתחוללו בו-זמנית באתרים שונים במבנה.
מותחן

מותחן (באנגלית: Thriller) הוא סוגה המיושמת בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה. הוא כולל מספר רב של תתי-סוגה. המותחן מאופיין בשימוש בפעולה ובמקצב גבוה, ובדמות הגיבור או הפרוטגוניסט שהוא בעל תושייה וצריך לסכל את מזימותיו של נבל המצוי מצדו הבלתי מוסרי של המתרס, ולרוב גם בעל כוח או ממון רב יותר. בנוסף, יש שימוש באמצעים ספרותיים רבים כמו מתח, גורמי הסחה שונים וקליף האנגרים.

אפיון

מותחנים לעיתים מתרחשים בתפאורות חוץ כערים, מדבריות, אזורי הקוטב או בימים ואוקיינוסים. הגיבורים ברוב סוגי המותחנים הם מטיפוסי "הגברים הקשוחים" שרגילים לסכנה: שוטרים, מרגלים, אנשי ים או טייסים. אולם, הם יכולים להיות גם אזרחים רגילים שנקלעו למוקד הסכנה בטעות. למרות שהתפקיד הוא גברי בעיקרו, נשים גם ממלאות את התפקיד.
מותחנים לעיתים חופפים בסיפורי מסתורין, כאשר הייחוד בהם נובע מעלילתם הסבוכה. במותחן, הגיבור צריך לסכל את תוכניותיהם העתידיות של אויביו, מאשר לפתור מקרה פשע שכבר ארע. סיפורים בסוג זה של מותחנים מתרחשים בסדר גודל רחב יותר: הפשעים שיש צורך בעצירתם הם מקרי רצח בשרשרת, מעשי טרור, התנקשויות, או הפלת הממשל. מוטיב הסכנה וכן עימותים אלימים הם אלמנטים עלילתיים תכופים. בשעה שסיפורי מסתורין מגיעים לשיאם בפתירת התעלומה, במותחנים נקודת השיא היא כאשר הגיבור מביס לבסוף את אויבו ובכך מציל את חייו או את חיי אחרים. במותחנים השאובים מסגנונות פילם נואר וטרגדיה, הגיבור מת במהלך הסיפור.
קיימות מספר הבחנות המבדילות את המותחנים מתתי הסוגה האחרים כהרפתקאות, ריגול, מלחמה וכיוצא בזה. ראשית, מדובר בגישתם כלפי הנושא העלילתי ולא בעיסוק הבלעדי בו. הרבה מותחנים עוסקים במרגלים ובמעשי ריגול, אך לא כל סיפורי הריגול הם מותחנים. כך למשל, נובלות הריגול של ג'ון לה קארה דוחות את מוסכמות המותחן. שנית, מותחנים מצטלבים עם תתי-סוגה אחרים שבדרך כלל לא קיים בהם אלמנט המתח: הסופר אליסטר מקלין הוא בין המוכרים שבסופרי המותחנים, אולם במרבית ספריו הוא מתעסק במלחמה שבין אדם לטבע.
נל הדסון

ביוגרפיה

הדסון גדלה בווסטרשייר. ב-2012 סיימה תואר בבית הספר למשחק באוקספורד.

חיים אישיים

הדסון היא גם זמרת-יוצרת. ב-14 וב-15 במאי 2014 השתתפה בסיור הופעות יחד עם ג'ולס הולנד .
רוסיה הוגנת

תולדות המפלגה

ב-14 באפריל 2007, מפלגת העם של הפדרציה הרוסית מוזגה רשמית לתוך מפלגת רוסיה הוגנת. במאי 2007 הציע מירונוב לאחד את המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית עם תנועת רוסיה הוגנת במטרה לייצר מפלגה סוציאליסטית מאוחדת חדשה. הוא הזמין את כל התנועות הסוציאליסטיות להצטרף למפלגה. הצעתו נדחתה על ידי גנאדי זיוגאנוב, מנהיג המפלגה הקומוניסטית, שטען כי רוסיה הוגנת היא מפלגת שמאל שהצהרותיה אינן משתוות לאידאולוגיה הקומוניסטית. ב-22 בדצמבר 2007 הצביעה מועצת מרכז המפלגה פה אחד לתמוך במועמדותו של דמיטרי מדבדב לבחירות לנשיאות ב-2008. ב-25 באפריל 2008, רוסיה הוגנת הנהיגה את הקונגרס השלישי השנתי, היכן שהמפלגה ריכזה אלפי חברים שלא הכריזו על עצמם כחברי מפלגה. הקונגרס פירק את הלשכה הפוליטית של המפלגה והעביר את סמכויותיה למועצת המרכז. יו"ר הלשכה הפוליטית, ניקולאי לביצ'ב, שעמד גם בראש סיעת רוסיה הוגנת בדומה הממלכתית, נבחר למזכיר ראשון של מועצת המרכז. המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של רוסיה והמפלגה האקולוגית הרוסית "הירוקים" התמזגו לתוך המפלגה ב-2008. בסך הכל במהלך התקופה התמזגו שמונה מפלגות שונות אל תוך המפלגה.
ב-16 באפריל 2011, בבחירות למועצת מרכז המפלגה, נבחר ראש סיעת המפלגה בפרלמנט, ניקולאי לביצ'ב, למנהיג המפלגה, לאחר שסרגיי מירונוב, יו"ר המפלגה הקודם, התפטר לקראת שינויים מבניים במפלגה, לקראת הבחירות הפרלמנטריות. כחלק מן ההכנות, הוחלט כי מנהיג המפלגה יכהן 4 שנים וכל אנשי מועצת המרכז ובכירי המפלגה יכהנו במשך שנתיים וחצי.
ב-2013 סרגיי מירונוב נבחר מחדש לראשות המפלגה.

אידאולוגיה

מבחינה פוליטית, רוסיה הוגנת היא תנועה שמאלנית יותר מאשר "רוסיה מאוחדת", שמצעה הפוליטי מתרכז בליברליזם כלכלי. מנהיג רוסיה מאוחדת, בוריס גריזלוב הצהיר שמפלגתו היא מפלגה שמרנית, כאשר האתר הרשמי של מפלגת רוסיה הוגנת מריץ את הסלוגן: "אנו מפלגת האדם העובד"

ביקורת

במקום להוות אתגר לרוסיה מאוחדת, המפלגה דווקא תמכה בחוזקה בנשיא לשעבר, ולדימיר פוטין ונמתחה עליה ביקורת כי היא מפלגת אופוזיציה באופן סמלי בלבד. 
מירונוב, מצדו, טען שייסוד רוסיה הוגנת סימן את ייסוד המערך הדו-מפלגתי ברוסיה, שקבוצתו החדשה תספק אבן נגף להגמוניה הנוכחית של רוסיה מאוחדת במושבי הדומה. 
המפלגה הואשמה בידי ארגוני זכויות אדם רוסיים בעידוד פוליטיקאים אנטישמיים ולאומנים קיצוניים.

תוצאות אלקטוראליות

בבחירות האזוריות ברוסיה שנערכו ב-11 במרץ 2007, המפלגה צברה קולות רבים, אך עדיין לא הגיעה לשליטה כמפלגה השנייה במדינה, עמדה שעדיין מחזיקה בה המפלגה הקומוניסטית הרוסית, שזכתה במקום השני בשישה מתוך 14 מחוזות הבחירה וזכתה בבחירות באזור סטברופול. מדגמים שונים הציגו את ניצחון המפלגה עם 15% סביב 14 מחוזות כשהגיעה למקום השלישי, כאשר הקומוניסטים עם 16% ורוסיה מאוחדת עם 45%. דעת הקהל באוגוסט אותה שנה מצאה שהפופולריות של רוסיה הוגנת גדלה משבעה אחוזים ל-11%, כשהיא עוקפת את הליברל-דמוקרטים בבחירות הפרלמנטריות ב-2007. ב-8 בדצמבר 2007, המפלגה קיבלה 38 מושבים בדומה.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-2011 זכתה המפלגה ב-64 מושבים בדומה.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2016 המפלגה זכתה ב-23 מושבים בלבד לאחר שקיבלה 6,19% מכלל המצביעים והצטמקה מהמפלגה השלישית בגודלה למפלגה הרביעית והקטנה ביותר בדומה הממלכתית, מבלי להחשיב את שתי המפלגות הנוספות ("מולדת" ו"המצע האזרחי"), שזכו במנדט אחד בלבד.
פטליאקוב Pe-8

פיתוח

פיתוח המטוס החל לאחר דרישת חיל האוויר הסובייטי למפציץ חדש יחליף את המפציצים הכבדים אשר היו מיושנים ומסורבלים. דרישות אלה כללו יכולת נשיאת פצצות במשקל 2,000 ק"ג וטווח פעולה של 4,500 ק"מ. פיתוח המטוס החל בשנת 1934, כאשר הפיתוח של המטוס הוקצה ללשכת עיצוב שבה עשה את העבודה צוות TB-3 מייל. למטוס היו זוג כנפיים עשויות מוטות פלדה, אשר היו מכוסות בד. צורת הישיבה של הטייסים הייתה זה לצד זה. המטילן ישב בחרטום המטוס בצוותא עם איש צריח החמוש בתותח בקוטר 20 מ"מ. תוספת דמוית גונדולה בצבצה מתחת לחרטום. תותחן הזנב ישב בחלק האחורי עם מקלע ועוד תותח רכוב בתוך צוהר. התא הפנימי של הפצצות החזיק עד 4,000 ק"ג של פצצות. בניית אב טיפוס שני החלה באפריל 1936. אף על פי מתקני הייצור במפעל מספר 124 היו מוכנים כבר ב-1937, ההוראה להתחיל לא ניתנה עד 1939.
מחלף יקנעם

מבנה המחלף

המחלף מורכב משני חלקים: חלקו המרכזי הוא מיזוגו של כביש 722 לתוך כביש 6 וחלקו השני הוא החיבור של כביש 722 בצומת מרומזר עם רחוב כרמל ביקנעם.
המגיעים מדרום (בכביש 6) יוכלו להמשיך לכביש 722 לכיוון יקנעם או להמשיך בכביש 6 על רמפת עליה לגשר מעל רחוב הכרמל, דרך מנהרות יקנעם אל מחלף תל קשיש.

המגיעים מכביש 722 יעברו במעבר תת-קרקעי מתחת לכביש 6 וישתלבו בו במסלול האצה.
אסטרואידי אמור

אסטרואידי אמור הם סוגי אסטרואידים שיש להם נקודות במסלוליהם שנפגשות עם המסלול של כדור הארץ ולעיתים גם במסלול של מאדים. לכן יש סיכוי שהאסטרואיד יתנגש בכדור הארץ.

מקור השם

שם האסטרואיד נקרא על שם קופידון (בלטינית - אמור).
השם "אמור" היה השם של "אסטרואיד 1221" שנגלה בשנת 1932. בעקבותיו השם של קבוצת אסטרואידים זו נקראת "אמור".

מסלול אסטרואיד אמור

מסלול האסטרואיד בצורת אליפסה המתנגש במסלולו של כדור הארץ ובדרך כלל עובר גם על הציר של מאדים.
כיוון מסלול האסטרואיד האמור משתנה בעקבות השפעת כוח המשיכה של גופים אחרים. כלומר, כאשר קבוצת אסטרואידי האמור כלואים בין שני גופים בעלי כוח משיכה גדול יותר. צורת המסלול של האסטרואיד משתנה בתלוי לגוף עם כוח המשיכה הגדול יותר. לדוגמה, אסטרואיד אמור בעל המסלול הנוטה לצד ימין של כדור הארץ והאסטרואיד נמצא בין כדור הארץ לבין מאדים, כוח המשיכה על מאדים גדול מכוח המשיכה על כדור הארץ, לכן אסטרואיד האמור ישנה את מסלול לכיוון מאדים ויטה לצד שמאל של כדור הארץ.

התנגשות אסטרואידי אמור בכדור הארץ

למרות הגודל והמהירות של אסטרואידי אמור, ישנו סיכוי שהאסטרואידים יתנגשו בכדור הארץ. ההתנגשות של אסטרואידי אמור תלויה בנוסף בכוח ובמהירות תנופה של עצמים או כוכבים שעוברים לידו או הוא עובר לידם.
הסיכויים שאסטרואיד אמור יתנגש בכדור הארץ קרוב ל-0.111113 אחוז.
מר-גמיש

מר גמיש הוא צעצוע לילדים העשוי מבלון שבתוכו קמח או מים.

מבנה

המר גמיש עשוי משני חלקים עיקריים-מעטפת ומלוי. המעטפת עשויה מחומר עמיד וגמיש כגון בלון, פיסת בד או שקית ניילון עבה. המילוי עשוי מחומר קל לעיצוב כגון קמח או מים. מכיוון שהמר גמיש משמש לרוב כמשחק ילדים הוא לרוב מקושט כך שידמה לפרצוף אנושי על ידי ציור של רגשון (סמיילי) וציצית שיער מזויפת.

שימושים נפוצים

המר גמיש משמש בעיקר כצעצוע לילדים ומכר בהיקף רחב בחנויות צעצועים בכל רחבי העולם. כמו כן, בתחום המשחק הוא זוכה לפופולריות רבה בשל היכולת ליצור אותו בבית בפשטות יחסית.
המר גמיש משמש גם לבעיות דחק, עצבנות ומתח נפשי במטרה לשפר את תפקודם הקוגניטיבי והנפשי של המטופלים. המר גמיש מנוסה כעת לצורך טיפול בהתמכרות בשל היכולת של עמידה בלחצים פיזיים גדולים שמאפשר למטופל לפרוק את כעסו ותסכולו על אובייקט זול שלא יהרס בקלות.
אלישבע מיכאלי

ביוגרפיה

מיכאלי נולדה וגדלה בתל אביב. ב-1946, בהיותה בת 18, נישאה למשה משאלי, שנהרג ב-9 באוקטובר 1948 במהלך מלחמת העצמאות. מאז גידלה לבדה את בנם היחיד גיורא. מיכאלי הופיעה במלחמה במסגרת הלהקה הצבאית "הכרמל".
את קריירת המשחק שלה החלה בתיאטרון "אהל". משם החלה להופיע בתיאטרון הבימה בשנת 1955. בשנת 1960 צורפה לקולקטיב השחקנים שם, אולם עזבה את הבימה בשנת 1965.
בשנת 1962 העלתה עם אחותה הצעירה מיקי (מרים; 1931-1964) את "זהירות נשים", תוכנית פזמונים, במועדון הלילה "עומר כאיים" ביפו.
במהלך השנים הופיעה על הבמות של מרבית התיאטראות בישראל כשחקנית עצמאית. בין המחזות הרבים בהם שיחקה: "הביקור", "מקצועה של גברת וורן", "גירושים מאוחרים", "הבט אחורה בזעם", "הדגן הוא ירוק", "נפוליאון בניו אורליאנס", "האב", "אלדוראדו", "ביקור הגברת הזקנה", "נשות וינדזור העליזות", "החולה המדומה", "לכודים ברשת", "מקום אחר" ו"סיפור משפחתי". לאחר מכן, עזבה את התיאטרון ופתחה חנות עתיקות.
היא שיחקה גם בסרטי קולנוע רבים: "אבן על כל מיל", "משפחת שמחון", "הבו בנות לאילת", "עליזה מזרחי", "שמונה בעקבות אחד", "הבלש האמיץ שוורץ", "אני אוהב אותך רוזה", "שני קונילמל", "צ'רלי וחצי", "שרית", "ארבינקא", "משפחת צנעני", "תעלת בלאומילך", "יהושע יהושע", "קיץ אצל אריקה","ג'ירפות", "הירושה", "מסוכנת" ו"סיפורי בית קפה".
גרה שנים רבות בחיפה במרכז הכרמל ועבדה בתיאטרון חיפה, לאחר מכן עברה ליפו. בשנת 1998, כשהיא בת 70, עזבה את ישראל ועברה להתגורר בפלורידה, לאחר שהתאכזבה מכך שהתיאטראות הפסיקו להציע לה תפקידים. ב-2002 העתיקה את מגוריה לווינה. בשנים האחרונות לחייה חזרה לישראל, ותחילה התגוררה בדליית אל-כרמל, וכשחלה התדרדרות במצבה עברה לחיפה, קרוב לבנה.
מיכאלי נפטרה ב-2 בינואר 2009, לאחר מאבק במחלת הסרטן. הייתה בת 80 במותה. היא ציוותה לשרוף את גופתה ולפזר את אפרה בים. ב-6 בפברואר 2009 נערך ערב מחווה לזכרה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, בשיתוף פעולה בין התיאטרון המארח לתיאטרון הבימה, ובהשתתפות שחקנים ואנשי תיאטרון רבים.

הוקרה

על תפקידה בהצגת הבימה "ביקור הגברת הזקנה" (1960) זכתה בפרס שחקנית השנה.
על תפקידה בסרטה של דליה הגר, "קיץ אצל אריקה" (1991), זכתה בפרס המשחק בפסטיבל לקולנוע צעיר. ב-2003 הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "סיפורי בית קפה".
ב"אלבום התיאטרון", שראה אור בשנת 1965 ובו תמונותיהם של אמני הבמה באותה עת, שצולמו על ידי פטר מרום, וליד כל תמונה דבריו של האמן בכתב ידו המבטאים את הגיגיו, כתבה מיכאלי את הדברים הבאים:
הרגעים שאחרי רדת המסך? מחיאות הכפיים מלוות אותך אל חדר האיפור הן עדות לכך שהקהל "קיבל אותך טוב". שהבין, שחי אתך במשך שעתיים. ואחר כך הרגע שבו אתה יוצא אל הלילה הריק, ללא איפור בבגדי היומיום שלך! הקהל שחולף על פניך אינו יודע, אינו משער כלל שדווקא עכשיו ברגע זה של ניתוק, אתה זקוק יותר מכל לחברה אנושית. הוא זורם ועובר ומשאיר אותך עומד לבדך בתחנת האוטובוס. על רגע אכזרי זה היתי מספרת יותר אילו ידעתי לכתוב.
העת העתיקה

חלוקה לתקופות משנה

נהוג לחלק את העת העתיקה לשתי תקופות משניות: תקופת הברונזה ותקופת הברזל.
תקופת הברונזה מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברונזה. בתקופה זו החל האדם לפתח שיטות להתכה ולעיצוב של ברונזה. היא החלה בסביבות 3300 לפנה"ס במסופוטמיה ומצרים ומשם התפשטה ללבנט, אנטוליה ופרס. בתקופות הבאות התפשטה ליתר חלקי אסיה ולאירופה. האפשרות לעיצוב כלים מברונזה תרמה לפיתוח החקלאות ואפשרה את התפתחות הציוויליזציות המתקדמות הראשונות.
תקופת הברזל מתייחסת לתקופה בה האדם הגיע לרמה הטכנולוגית המאפשרת ייצור ועיצוב כלים מברזל. טכניקות ראשונות לעיצוב כלים מברזל התפתחו באזור אנטוליה והקווקז בסוף האלף השני לפנה"ס ובאזור הלבנט בתחילת האלף הראשון לפנה"ס. במזרח הרחוק ורוב אירופה התפתחה תקופה זו בהדרגה בין המאה ה-8 לפנה"ס למאה ה-6 לפנה"ס. בצפון גרמניה, סקנדינביה ובריטניה תקופה הברזל החלה רק במאה ה-5 לפנה"ס.
המושג התקופה הקלאסית, מופיע בהיסטוריוגרפיה שנכתבה במערב לתיאור ימי הזוהר של יוון ורומא.
ארגון יהודי עולמי להשבת רכוש

ארגון יהודי עולמי להשבת רכוש (איל"ר, World Jewish Restitution Organization) הוא ארגון שמשימתו היא השבת רכוש קהילתי יהודי ורכוש יהודי פרטי ללא יורשים, שנגזלו או אבדו במהלך השואה. הארגון פועל בארצות מרכז ומזרח אירופה למעט גרמניה ואוסטריה.

הארגון

בעקבות נפילת ברית המועצות והמשטרים הקומוניסטים במזרח אירופה חברו יחד שמונה ארגונים יהודיים גדולים כדי להקים את הארגון. הוא החל לפעול בחודש אפריל 1993. באותה שנה נחתמה אמנה בינו לבין ממשלת ישראל לשם הסדרת שיתוף הפעולה ביניהם.
הארגון מאוגד כעמותה. במסגרתו מתקיימים מועצה וועד מנהל שלארגונים המייסדים והשותפים ולממשלת ישראל יש נציגים בהם. 
המנכ"ל בפועל של הארגון (2017) הוא נחליאל דייסון. מטה הארגון ממוקם בירושלים.
יודפת (יישוב עתיק)

יוֹדְפַת (יוונית: Ἰωτάπατα, לטינית: Jotapata, תעתיק: יוֹטַפַּטַא) הייתה עיר יהודית חשובה בתקופת בית שני. שרידיה נמצאו באתר בלב רכס הרי יודפת שבמרכז הגליל התחתון, דרומית מזרחית למושב יודפת המודרני, 22 ק"מ דרום מזרחית לעכו ו-9 ק"מ צפונית לציפורי. 
העיר נבנתה על תל בגובה 419 מ' מעל פני הים, מוקפת בשרשרת פסגות הגבוהות ממנה. ממזרח ומצפון מזרח מקיף אותה נחל יודפת ויובל שלו מקיף אותה ממערב, מדרום ומצפון מערב. אלו יוצרים מדרונות תלולים משלושת צדי הגבעה כך שזו נגישה רק מצד צפון, שם נמצא אוכף טופוגרפי המחבר אותה להר מימין. יודפת מתוארת בהרחבה בספר תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים של יוסף בן מתתיהו, ומוזכרת גם במשנה. האתר ששטחו 263.32 דונם הוכרז ב-11 בנובמבר 2014 כגן לאומי.

היסטוריה

יודפת נמנית ברשימת הערים שעל פי המשנה היו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון. יש ששיערו כי יוטבה המוזכרת בספר מלכים ב' כמולדתה של משלמת בת חרוץ, אמו של המלך אמון היא יודפת. עם זאת, השרידים העתיקים ביותר שנמצאו במקום הם מן התקופה ההלניסטית המוקדמת, מן המאות ה-4 וה-3 לפנה"ס, ועל כן חוקרים אחדים דחו את הזיהוי יודפת-יוטבה. על פי ממצאים אלו, בתקופה זו הייתה יודפת יישוב קטן שתושביו נוכריים ורק עם כיבוש הגליל על ידי מלכי בית חשמונאי החלה להתיישב במקום אוכלוסייה יהודית.
"והעיר יודפת נמצאה כמעט כולה בראש סלע תלול, המוקף מעברים תהומות אין־חקר, ובנסות איש להשקיף למטה תחשכנה עיניו מעומק פי התהום, ורק מרוח צפון נמצאה דרך אל העיר, כי שם נבנתה בצלע ההר ... ועוד הרים הקיפו את העיר מסביב, ועל־כן נסתרה מכל עבריה מעיני אדם טרם הגיע אליה".
— יוסף בן מתתיהו

לאחר המרד

לאחר המרד נבנתה יודפת מחדש, והיישוב היהודי המשיך להתקיים בה. התלמוד מספר על רב מנחם יודפאה, שחי כמאתיים שנה לאחר המרד הגדול. במקום התיישבה משמרת כהנים בשם "מִיָמִין", שמושבה ביודפת מוזכר במספר פיוטים מהתקופה הביזנטית (בגרסאות מאוחרות של הפיוטים השתבש השם יודפת ל"יוֹרָפַת" או "יוּרְפָת", וגם הגאוגרף יהוסף שוורץ ציין כי יש מתושבי הגליל שמכנים את המקום יורפת ברי"ש במקום בדל"ת).

ארכאולוגיה ומורשת

זיהוי אתרה של יודפת נעשה לראשונה בשנת 1847 על ידי החוקר הגרמני בשם ארנסט גוסטב שולץ שכיהן כקונסול ראשון של פרוסיה בירושלים. סקרים שונים נערכו באתר וסביבתו במהלך המאה ה-20, וב-1990 התבצעה חפירה ראשונה במקום, שהייתה מוגבלת בהיקפה לבית בד באחת המערות. בין השנים 1992 ו-1999 נערכו באתר שמונה עונות חפירה מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטת רוצ'סטר בניהולו של מרדכי אביעם.
בחפירות במקום נמצאו כ-1600 ראשי חצים רומאים, אבנים שנורו מבליסטראות, חלקי שריון של חייל רומאי. כמו כן נמצאו שרידי עצמות אדם שנטבחו ונשרפו, ככל הנראה של התושבים במקום, מה שמוכיח כי הרומאים הרגו את התושבים לאחר הפריצה לעיר.
זאב ז'בוטינסקי ראה ביודפת סמל להמשכיות המאבק הלאומי היהודי. בהמנון תנועת בית"ר מופיעות השורות הבאות - "ביתר הנלכדה, יוֹדֶפֶת, מסדה, תרומנה בהוד והדר... למות או לכבוש את ההר - יוֹדֶפֶת, מסדה, ביתר".
עד לשנת 1958 הייתה יודפת הקדומה יישוב עזוב, המכונה "חירבת ג'פת". במקום חיו בדואים, אשר לא הקימו יישוב של קבע. בשנת 1960 הוקם המושב השיתופי יודפת הנמצא בגליל התחתון והממוקם כק"מ צפונית לאתר בו הייתה מצויה העיר הקדומה. המושב שייך למועצה אזורית משגב. המועצה האזורית נקראת על פי ציטוט מספר "תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים" של יוסף בן מתתיהו בתרגומו של יעקב נפתלי שמחוני, בתיאורו את כיבוש יודפת (שהייתה ליישוב הראשון במועצה בעידן המודרני): "כי המקום הוא משׂגב חזק לפני הגליל".