ח'אן יונס

היסטוריה

לאור העובדה שח'אן יונס ממוקמת בלב עמק המרזבה וקרבתה למקורות מים צלולים, חוקרים רבים סבורים כי היו קיימים כנראה יישובים עתיקים בעבר באזור העיר המודרנית. יש המזהים את העיר עם "ינוסיס" עיר שמוזכרת אצל הרודוטוס כאחת מהערים שניתנו לערבים על ידי מלך פרס. המקום נודע לפני הקמתה של ח'אן יונס כ"א-סיליקה".
העיר הוקמה כנראה בשנת 1389 על ידי האמיר הממלוכי יונס א-נוריזי שבנה במקום אכסניה (ח'אן) ומסגד. היישוב התפתח סביב מוסדות אלה ושימש כתחנת מעבר לתנועה מסחרית וצבאית על דרך מצרים. בעבר היו מקומות שבהם תורגם השם לעברית כ"חנות יונה". שם זה היה תוצאה של תרגום שגוי, בצירוף עם מסורת מקומית של בני ח'אן יונס שקישרו את עירם עם יונה הנביא.

כיבושי העיר

בשנת 1517 נכבשה ח'אן יונס, בקרב חאן יונס, השני בקרבות המלחמה הממלוכית-עות'מאנית. קרב זה מסמן את כיבושה של כל ארץ ישראל על ידי האימפריה העות'מאנית. במקום לא ישבו משלמי מיסים במהלך המאה ה-16 שכן לא הופיע ברשימות המיסים של האימפריה העות'מאנית. אבל רשימות אלו מגלות כי שכן בו ח'אן ותחנה לגביית מסי דרך (כהן ולואיס, 1978). בתחילת המאה ה-17 ביצרו העות'מאניים את האכסניה והציבו בה חיל משמר. העיר נודעה בגניה הירוקים במאה ה-19, ובשנת 1868 הוערך מספר תושביה בכ-1,000 איש.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה ח'אן יונס על ידי בריטניה. ח'אן יונס הייתה בימיו הראשונים של הכיבוש הבריטי קו הגבול שצפונה ממנו ניצלו הבריטים את מימי המקום. מדרום לח'אן יונס הביאו הבריטים מים לצבאם ברכבות ממצרים. במהלך המלחמה הייתה העיר מרכז מסחרי חקלאי, לאחר תום המלחמה ירד מעמד זה של העיר.

לאחר מלחמת העצמאות

מסיומה של מלחמת העצמאות הייתה העיר תחת שליטה מצרית עד שנת 1956. אוכלוסייתה של העיר גדלה, בעיקר בשל זרימת אלפי פליטים אל שטחה לאחר המלחמה. המצרים הקימו מחנה פליטים ממערב ליישוב והושיבו את רוב הפליטים שם. בשנת 1955 מנתה אוכלוסיית העיר יותר מ-12,000 נפש. במהלך שנות ה-50 שימשה תחנת המשטרה בכניסה המזרחית לעיר כבסיס של גדוד פדאיון. בשנת 1955 פוצצה התחנה על ידי צה"ל כחלק מפעולות התגמול של מדינת ישראל נגד המפגעים ושולחיהם.
ב-2 בנובמבר 1956, במהלך מבצע קדש, כבש צה"ל את ח'אן יונס. כבר ב-11 בנובמבר וב-12 בנובמבר התחוללו התפרעויות ברפיח, לאחר שנערכו חילופי כוחות בין יחידות צה"ל שהחזיקו בעיר והתושבים סברו כי צה"ל עומד להתפנות מן העיר. מיריות חיילי צה"ל לעבר המתפרעים נהרגו ונפצעו תושבים רבים. היו שטענו שהיו כ-30 נפגעים ולעומת זאת, על פי דו"ח אונר"א, הרגו הכוחות הישראלים 275 תושבים בגילאי 15-60. אחד העדים לאירועים היה העיתונאי מארק גפן, לימים עורך על המשמר. ישראל פעלה להסדרת החיים בעיר תחת שלטונה ובתחילת דצמבר 1956 מינתה מועצת עירייה מתושבי העיר, בראשות עבד א-רחמן אל פרא, שכיהן בראש עיר במשך 21 שנה החל מ-1935. העיר הוחזרה במהרה לידי המצרים ונשארה בשליטתם עד לשנת 1967. במהלך מלחמת ששת הימים נכבשה בשנית העיר, לאחר קרבות שריון וצלפים, על ידי ישראל והושלט בה משטר צבאי.

תחת שלטון הרשות הפלסטינית

בשנת 1993 עברה העיר, יחד עם כל רצועת עזה, לידי הרשות הפלסטינית. בסוף שנות ה-90 הוקם בעיר "בית החולים האירופי" במימון האיחוד האירופי.
באינתיפאדה השנייה שימשה העיר כבסיס של ארגוני הטרור לירי רקטות קסאם ופצצות מרגמה על יישובי גוש קטיף וציר כיסופים. הבתים של פאתי ח'אן יונס, צופים על ציר כיסופים ועל כפר דרום, נותנים לצלפים הפלסטינים יתרון טקטי ועמדה מצוינת לביצוע פיגועי ירי כנגד אזרחים וחיילים ישראליים. המתנחלים ביקשו מצה"ל להרוס בתים אלה מטעמי ביטחון, אך צה"ל נמנע מכך עקב צו של בג"ץ. בעקבות הרצח של טלי חטואל וארבע בנותיה והירי על האזכרה לכבודה, אישר בג"ץ לצה"ל להרוס בתים אלה. בתגובה לירי המרגמות צה"ל ביצע מספר פעולות ותקיפות בח'אן יונס.
ב-8 ביולי 2014, בעת מבצע צוק איתן, הפציץ צה"ל את ביתו של פעיל חמאס, לאחר שהוזהר. בהפצצה נהרגו שבעה בני משפחת כווארע.