יצחק זיו-אב

ברוסיה - 1907–1926

יצחק זיו-אב נולד בסמולנסק שבאימפריה הרוסית להוריו מרים ואברהם. האב היה חרשתן, בעלים של בתי חרושת אחדים לנסירת עצים לתעשיות קתי רובים, ואף הקים מפעל לייצוא עצים מרוסיה לארצות שונות, לרבות ארץ ישראל. זיו-אב זכה בנעוריו לחינוך עברי לאומי. למד וסיים בית הספר תיכון רוסי ואחר כך למד בפקולטה לפדגוגיה של אוניברסיטת סמולנסק. במקביל, נכנס לפעילות ציבורית והיה חבר מערכת העיתון "דרך הפועל", יומון המחוז הסובייטי בברית המועצות.

בארץ ישראל - 1926–1948

בגיל 19, ביוני 1926, עלה לארץ ישראל עם משפחתו: הוריו ושני אחיו נחום ואליעזר. בני המשפחה התיישבו על קרקע שנרכשה במושבה מגדיאל (היום חלק מהעיר הוד השרון), בשנה השנייה להקמתה. אולם כשנה לאחר העלייה ארצה, נפטר האב (בט"ז בשבט תרפ"ז 1927) במהלך עבודתו משבץ לב, וקברו היה הראשון שנכרה בבית הקברות של מגדיאל.
זיו-אב עבד בצעירותו בחקלאות במגדיאל. אחר כך, החל לעבוד כמרכז ועד המושבה. בשנים: 1934 – 1935, עבד כעוזר למזכ"ל התאחדות האיכרים.
נשא את דבורה (דורה) לבית קוברינסקי (1913 - 1995), בוגרת גמנסיה הרצליה, ילידת רוסיה ובוגרת "בית הספר הגבוה לכלכלה" בגרנובל, שבצרפת. לימים, יושבת ראש הוועדה לזכויות האשה בוויצו. ילדיהם הם אברהם, איש עסקים וצייר; ואהרון-שמאי (ארי), שופט שלום בתל אביב (נפטר ב-1991).
זיו-אב החל לעבוד כעיתונאי ביומון "הבוקר" של מפלגת "הציונים הכלליים", מאז הקמתו באוקטובר 1935, ושימש בתפקידים אחדים; היה כתב, מזכיר המערכת, ובהמשך משנה-לעורך. באותן שנים החל לכתוב מאמרים ורשימות לעיתונים ולכתבי עת אחדים, ובכך התמיד כל חייו. עמד בקשרים פוריים עם המשורר אורי צבי גרינברג, ועם המשורר חיים גורי.
מאמריו ורשימותיו התפרסמו בעיתונים: "השדה", "בוסתנאי", "הארץ", "דאר היום", "היום", הירחון "בארץ ישראל" ואחרים. שליטתו בשפות אפשרה לו לכתוב גם בעיתונות הלועזית בארץ ובתפוצות הגולה.
הוא נחן בכושר נאום. והופיע, בין השאר, בתחנת השידור המנדטורית "קול ירושלים", בתוכנית "ארץ לא נודעת". במסגרת זו סיפר למאזיניו על תולדות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה שירת בחטיבה היהודית הלוחמת – החי"ל ("הבריגדה"), נפגש עם הפליטים היהודיים ניצולי השואה, במחנות העקורים שהוקמו בגרמניה לאחר המלחמה ועודד את רוחם.
בשנת 1947, כאשר גבר המתח בין "ההגנה" לבין אצ"ל ולח"י, היה בין משכיני השלום שבין המחנות.

במדינת ישראל - 1948–2002

זיו-אב היה פעיל במיזמים ציבוריים רבים. הוא היה פעיל מרכזי במפלגתו "הציונים הכלליים", ובהמשך ב"גח"ל" (ראשי תיבות: גוש תנועת החרות – המפלגה הליברלית).
במלחמת העצמאות, הקים לפי בקשת דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, את האגף ליחסי ציבור במשרד הביטחון יחד עם עמנואל הרוסי, כמסגרת זו גם שידר טור שבועי ב"קול ישראל".
היה ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, חבר המכון למנהל ציבור, חבר הנהלות ציבוריות של "קול ישראל", תיאטרון "הבימה" ו"האופרה הישראלית".
בשנים 1959–1975 היה חבר הנהלת "ארגון החקלאים העולמי" (IFAP). בשנים 1960–1998 – חבר בדירקטוריון קרן קיימת לישראל ויושב ראש ועדת הפיתוח וחבר ועדות החינוך והארגון. בשנת 1962 – היה יושב ראש ועד ציבורי ממלכתי לציון "שנת ראשונים". בשנים 1967–1958 יזם את הקמת לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים והיה יושב ראש ההנהלה שלה.  בשנת 1972 היה חבר ועדת עציוני, ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט העליון משה עציוני שחקרה שחיתויות והטיות תוצאות משחקים בליגה הלאומית בכדורגל. בשנת 1982 התמנה ליושב ראש הוועד הציבורי הממלכתי לציון אירועי "מאה שנות התיישבות"; והופקד על תוכניות לשימור מורשת ההתיישבות כגון "יום התלם הראשון" (1983), "על משמרות" באתר המושבה החרבה משמר הירדן (1984) ו"מסע אל השורשים" (1987) באתר הזיכרון של ראשון לציון. בשנת 1985 היה מיוזמי הקמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.

אותות ועיטורים

זיו-אב זכה לאותות ולעיטורי כבוד רבים, בהם: "יקיר משפחת האדמה", "יקיר מושבות הגליל", אזרח כבוד של כפר תבור, מזכרת בתיה, כרמי יוסף והעיר רמת גן, שבה התגורר בשכונת "שיכון ותיקים" משנת 1952 ועד יום מותו.

זכרו

לאחר פטירתו, באפריל 2002, כתב עליו העיתונאי משה בן-שחר, כי היה אחד העיתונאים הנחשבים בארץ ישראל בתקופת המאבק של היישוב העברי נגד שלטונות המנדט, ומאמריו משכו רבים בשל ההתנסחות הבהירה של יעדי היישוב והתנועה הציונית בארץ ישראל. לדבריו, היה נוהג יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, להדריך את אנשיו לקרוא את מאמריו של זיו-אב בעיתון "הבוקר", כחומר למחשבה ולחינוך. "לא רק זאת, מכיוון שזיו-אב נחשב לאיש אמין מאוד, היו באים לביתו ראשי האצ"ל, כשהם מחופשים, במטרה להעשירו בהבנת עמדותיהם הפוליטיות".
במתחם המושבה החרבה משמר הירדן יש אתר לזכרו.

כתביו ופרסומיו

ארכיונו של יצחק זיו-אב נמצא בארכיון הציוני בירושלים. רשימת התיקים בארכיון ראתה אור בשנת תשנ"ט 1999 בהוצאת הארכיון הציוני.