google/wiki40b huggingface dataset:
AGM-114 הלפייר

תיאור

ההלפייר כיום היא מערכת נשק מקיפה, שיכולה להיות מופעלת באמצעות מסוקים, מטוסים, כלי שיט ומערכות יבשתיות כנגד מגוון רחב של מטרות. 
ההלפייר II, שפותח בתחילת שנות ה-90, הוא מודל למערכת טיל עם מספר דגמים לגמישות מקסימלית בשדה הקרב. כל טיל שוקל 47 ק"ג, הכוללים 9 ק"ג של רש"ק, ובעל טווח של 8 ק"מ. 
מרבית טילי ההלפייר הם טילים מונחי לייזר, אשר מסוגלים להתביית על ציון לייזר שמספק המסוק המשגר, או כל גורם ציון אחר. טילי ההלפייר אשר נמצאים בשימוש מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י לונגבאו (המכונים "שרף" בחיל האוויר הישראלי) מונחים באמצעות מכ"ם גל מילימטרי.
על אף המשתמע משמם, מרבית טילי ההלפייר אינם נחשבים כלל כטילי "שגר ושכח" כיוון שלצורך פגיעתם במטרה נדרשת הארה קבועה של המטרה על ידי לייזר. טילי ההלפייר המבוססים מכ"ם הם טילי שגר ושכח לכל דבר, שכן הם מסוגלים לזהות את מטרתם בעצמם, לטוס אליה ולפגוע בה, וזאת אפילו כאשר המסוק המשגר אינו נמצא בקשר עין עם המטרות.
ה-AGM-114R או "רומיאו" מתוכנן להיכנס לשירות בשלהי שנת 2012. הטיל משתמש במערכת ביות לייזר חצי אקטיבית ורש"ק מיוחד המותאם כנגד מגוון מטרות שבעבר נדרשו מגוון דגמי הלפייר כנגדם. הטיל מתוכנן להחליף את דגמי AGM-114K/M/N/P.

היסטוריה

פיתוח הטיל החל בשנת 1974 עם הדרישה של צבא ארצות הברית ל"מפצח טנקים" המשוגר ממסוקים כנגד רק"מים. ייצור של ה-AGM-114A החל בשנת 1982. 
חיל האוויר הישראלי קלט את הטילים הראשונים שכונו "קרדום", יחד עם קליטת ראשוני מסוקי האפאצ'י ב-1990. השימוש המבצעי הראשון בטילים נעשה במהלך תקיפת יעדי מחבלים בדרום לבנון באוקטובר 1990. 
ב-2014 היצרנית לוקהיד מרטין שלחה טיל ללא מטען חומר נפץ אל ארצות הברית אך נעשתה טעות במשלוח והוא הגיע אל קובה, דבר שגרם לחשש להעברת מידע על הטכנולוגיות המתקדמות בטיל לידי סין או גורמים העוינים את ארצות הברית.
אומגה

תאולוגיה

בשל היותה האות האחרונה באלפבית, היא מסמלת בנצרות את ישו, המצוטט בברית החדשה כאומר: "אני אלפא ואומגה, ההתחלה והסוף, הראשון והאחרון" (הברית החדשה, חזון יוחנן, פרק כ"ב, פסוק 13).
עץ פילוגנטי

עץ פילוגנטי או עץ אבולוציוני הוא גרף בצורת עץ המייצג את היחסים ההיסטוריים-אבולוציונים המשוערים בין מינים ביולוגים שונים על סמך דמיון גנטי או מורפולוגי ביניהם.
ההנחה שעומדת בבסיס בניית העצים הפילוגנטיים, היא כי לטקסונים בעץ יש אב קדמון משותף. כל צומת בגרף הוא טקסון או יחידה טקסונומית (למשל מין של בעל חיים), והפיצול מגדיר שני טקסונים בעלי מוצא משותף.
בעץ פילוגנטי מושרש, כל צומת בעל צאצאים מייצג את האב הקדמון המשותף של צאצאיו. לעיתים נהוג לציין את פרק הזמן האבולוציוני או מידת הדמיון בין שני צמתים באמצעות אורך הקשת המקשרת ביניהן. כל צומת נקרא יחידה טקסונומית. צומת קצה ("עלה") בעץ הוא מין הקיים כיום, וצומת פנימי (שאינו קצה) נקרא "יחידה טקסונומית משוערת" שכן אין תצפית ישירה של קיומו. בנוסף לפילוגנטיקה, עצים הם כלי שימושי בתחומים ביולוגיים שונים כגון סיסטמטיקה וביואינפורמטיקה.
עצים לא מושרשים ממחישים רק את השייכות של צומתי עלה זה לזה, ואין בהם צורך בשורש, ידוע או מוסק.
בעבר, נבנו העצים הפילוגנטיים באמצעות דמיון מורפולוגי בין המינים וכן על סמך שיחזור ההיסטוריה של האורגניזם באמצעות מאובנים, אולם עם השנים החלו למיין את המינים לפי דמיון גנטי.

היסטוריה

מקור הרעיון של "עץ החיים" הוא במושג העתיק של התקדמות מצורות חיים נמוכות לצורות חיים גבוהות יותר (כמו ב"שרשרת ההווייה הגדולה"). ניתן למצוא ייצוגים מוקדמים של עצים פילוגנטיים מסועפים, כולל "תרשים פלואונטולוגי" המראה את היחסים הגאולוגיים בין צמחים ובעלי חיים בספר "Elementary Geology", מאת אדוארד היצ'קוק (מהדורה ראשונה: 1840).
אחד העצים הפילוגנטיים הראשונים והנודעים ביותר שצוירו היה של צ'ארלס דרווין בספרו מוצא המינים (1859). הביולוגיה האבולוציונית עדיין משתמשת בעץ הפילוגנטי לתיאור האבולוציה, כיוון שעצים אלה מעבירים בצורה יעילה את היווצרות המינים תוך כדי הסתגלות של מינים ופיצולי שושלות אקראיים למחצה. במשך הזמן, סיווג מינים הפך לדינמי יותר.
אחד התורמים המשמעותיים לתחום של בניית עצים פילוגנטיים היה וילי הניג ותרומותיו החשובות ביותר היו השיטה של בדיקת הומולוגיות בין יצורים באמצעות דמיון מורש בין יצורים (כולל ריצוף DNA, בדיקת התנהגות, בדיקות מורפולוגיות וכו') וכן הדגשתו לבדיקת העבר של היצור בעיקר בעזרת מאובנים.

בנייה

עם התפתחות תחום הביואינפורמטיקה, ניתן כיום לבנות עץ פילוגנטי בהינתן מספר רצפים ידועים של מולקולות בעלות תפקוד זהה, כגון רצפי DNA אשר מקודדים לחלבון משותף בין מינים שונים.
שתיים מהשיטות הפשוטות לבניית עץ פילוגנטי מבוססות על מטריקת מרחק הן Neighbor joining ו-UPGMA, אשר מסתמכות על חישוב מרחק גנטי על בסיס עימוד רצפים מרובה. שיטה נוספת לבניית עץ פילוגנטי היא עץ פרסימוני, שיטה שמניחה מספר החלפות מינימלי. שיטות מתוחכמות יותר מתבססות על נראות מקסימלית, על פי מודל אבולוציוני הסתברותי. מציאת העץ הפילוגנטי הסביר ביותר בחלק מהשיטות הנ"ל היא בעיית NP קשה, ולרוב נעשה שימוש בחיפוש היוריסטי ושיטות אופטימיזציה יחד עם פונקציות לשערוך טיב העץ על מנת למצוא עצים שיסבירו בצורה טובה את הנתונים.
קלואוקן

היסטוריה

קלואוקן נוסדה ב-1815, במהלך תקופת השלטון הספרדי בפיליפינים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התהוותה במקום מחתרת קטיפונן, שהתנגדה לשלטון הספרדי. המחתרת הייתה גורם מרכזי במהפכה הפיליפינית שפרצה ב-1896. ב-1898 הפיליפינים סופחו לארצות הברית בעקבות מלחמת ארצות-הברית ספרד. כעבור שנה פרצה מלחמת ארצות הברית-הפיליפינים במהלכה המקומיים ניסו לגרש את האמריקאים ולשחרר את הפיליפינים. במהלך המלחמה התקיימו בקלואוקן שני קרבות קשים.
ב-1962 קלואוקן קיבלה מעמד של עיר.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת העיר קלואוקן, שהיא האוניברסיטה הציבורית היחידה בעיר.

תחבורה

בקלואוקן עובר קו LRT-1 של הרכבת הקלה של מנילה. העיר גם מקושרת למערכת המסילות של הפיליפינים.
לארי סנגר

חייו

סנגר גדל באנקורג', אלסקה. עוד בצעירותו התעניין בפילוסופיה. הוא בעל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת ריד קולג' אותו קיבל בשנת 1991 וכן תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו אותו קיבל בשנת 2000.
סנגר היה מעורב בעבודה על אנציקלופדיות מקוונת. בין היתר שימש עורך ראשי של אנציקלופדיית נופדיה, בין השנים 2001 עד 2002 שימש כמארגן התוכן הראשי של ויקיפדיה וכיום משמש כעורך פעיל ראשי של אנציקלופדיית סיטיזנדיום.
סנגר היה האדם הראשון שהגה את הרעיון שמאחורי ויקיפדיה. הצעתו של סנגר ליישם אנציקלופדיה מבוססת ויקי הוביל להקמתה של ויקיפדיה. ויקיפדיה הייתה בתחילה פרויקט משלים לנופדיה. סנגר היה עורך ראשי בתחילת דרכה של ויקיפדיה וכתב חלק ניכר מדפי המדיניות המקוריים של ויקיפדיה. 
סנגר עזב את ויקיפדיה בשנת 2002 ומאז ועד היום נוהג לבקר במידה רבה את מיזם ויקיפדיה. לטענתו המקור לחוסר האמינות של ויקיפדיה הוא, בין היתר, בכך שלא ניתנת עדיפות למומחים בתחומים השונים.
לאחר שעזב את הפרויקט, לימד סנגר פילוסופיה באוניברסיטת אוהיו וכן עבד עבור Encyclopedia of Earth. ב-15 בספטמבר 2006 הכריז סנגר על הקמת סיטיזנדיום אותו השיק ב-25 במרץ 2007. סיטיזנדיום מייצג מאמץ להקים אנציקלופדיה אמינה. סנגר שואף לגרום לכך שמודל האנציקלופדיה המקוונת יהיה אמין יותר.
כיום הוא מבלה את מרבית זמנו בעבודה על הפרויקט WatchKnow, בין היתר כדי להתפרנס, בעבודה במשרה חלקית כסופר, נואם ויועץ בנושאי קהילות מקוונות שיתופיות.
מיין קון

המיין קון הוא גזע של חתול הבית. הגזע נחשב לגדול ביותר מבין גזעי החתולים המבויתים.

היסטוריה של הגזע

מקורו של המיין קון ממדינת מיין שבצפון ארצות הברית, הסברה המקובלת היא שהמיין קון התפתח מזיווג של חתול בית קצר שיער של אחד המתיישבים באמריקה וחתול ארוך שיער של אחד הסוחרים שהגיעו לאזור. האחרון הזדווג עם חתולים קצרי שיער מקומיים, ואלה, שרדו את החורף הקשה של ניו אינגלנד ויצרו דור נוסף של צאצאים, כך שהחתול נוצר בלי התערבות אדם. הגזע התפתח טבעית לחתול חסון, מתאים לחורף הקשה והאקלים המשתנה של האזור. הוא זכה לכינוי "הענק העדין" בשל אופיו הנינוח, ובשל חסינותו לאקלים השתמשו בו בחוות באזור כלוכד עכברים.
הראשונה שהחלה בתיעוד הגזע בתחרויות היא גברת א. ר. פירס. נציג רשמי ראשון בתערוכות מטעם ילידי אמריקה נרשם בינואר 1878. בתחילה זכה המיין קון לניצחונות רבים בתערוכות חתולים, אולם נציגותו בתערוכות דעכה בהדרגה עד 1950, אז פורסמה שמועה, כי הגזע נכחד. בתקופה זו אלטה סמית' ורובי דייר הקימו את "המועדון המרכזי למיין קון", במטרה לעקוב אחר רישומים של החתול ולהחזירו למודעות ולתערוכות. עד סופו של הארגון ב-1963 הוא פעל רבות למען הגזע, כולל קביעת סטנדרט הגזע. לאחר ניסיונות רבים, החל מ-1 במאי 1975 הוכר המיין קון כגזע נפרד, ולא כחלק מהפרסיים. שנה מאוחר יותר, ב-1976 הוכר סטנדרט הגזע לאליפות.
הרבה אגדות קשורות למוצאו: בובקט אמריקאי שהזדווג עם חתולי בית שהובאו לצפון אמריקה או חתולי בית שהזדווגו עם דביבונים, למרות שהברירה האחרונה אינה אפשרית גנטית. אגדה נוספת מספרת שהם צאצאי החתולים של מרי אנטואנט, מלכת צרפת, שהתרבו עם חתולים באמריקה.

מראה כללי

פרווה עשירה ושופעת הבנויה מפרווה תחתונה רכה ופרווה עליונה מעט יותר קשה. גדול ממדים, בעל גוף חסון ושרירי, מסיבי מאוד, רחב חזה, בעל גוף ארוך ומלבני, רגליים לא מאוד ארוכות וחזקות שיוצרות מלבן עם הגוף; ראש ארוך עם קווים מלבניים. אוזניים גדולות, רחבות בבסיס ומעט עגולות בקצוות, שעירות, גם החוצה מגבולות האוזניים, מיקום האוזניים - גבוה על הראש. עיניים גדולות במבנה מעט אלכסוני, אך נראות עגולות כאשר החתול פותח אותן; מתפתח לאט, ולעיתים מגיע להתפתחות מלאה רק בגיל 3-4 שנים. גזע מאוד פופולרי בארצות הברית וגם באירופה. הפרווה ארוכה כדוגמת החתול הפרסי. כל הצבעים מותרים לגידול, כולל כל הצבעים והדוגמאות עם לבן. לא מוכרים: דוגמת הפרווה של הסיאמיים והצבעים שוקולד, לילך, קינמון ופון (סוג מסוים של קרם).
משקל נקבות 4-6 ק"ג, זכרים 5.5-7 ויותר.

אופי

חביב, אינטליגנטי, חברותי, נאמן, זקוק לחברה וחובב צייד.
פיצו קדם

ביוגרפיה

פיצו קדם נולד וגדל בתל אביב. אביו הוא איש העסקים ויזם הבנייה שמעון (צ'פאי) קדם, ואמו הייתה מורה לבלשנות. את השם "פיצו"  קיבל  בילדותו מהמטפלת הצרפתייה, שנהגה לכנות אותו "פטי שו" (כרוב קטן). כשהיה נער עסק רבות בצילום, ובשנת 1992, ולאחר שירותו הצבאי, החל ללמוד צילום בבצלאל. באחת החופשות מהלימודים סייר קדם במנהטן והבין שרוב צילומיו מתמקדים באדריכלות; כפי שאמר באחד הראיונות, "בצילום ראיתי נוכחות של שפה אדריכלית והעדרותו של אדריכל".
כשחזר לישראל עזב את לימודי הצילום בבצלאל ועבר ללונדון כדי ללמוד אדריכלות בבית הספר לאדריכלות "Architectural Association School of Architecture". לאחר שסיים הקים סטודיו לאדריכלות בלב תל אביב. הסטודיו של פיצו קדם מושתת על שפה מודרניסטית של שנות החמישים בתל אביב ובעולם והעיצוב השפיע על הבניה הפרטית בישראל, ועל כך זכה 5 פעמים באות העיצוב. 
קדם מרצה קבוע בפקולטות לאדריכלות בישראל ובעולם.  
ב-2016 נבחר באתר Dezeen למקום ה-39 מתוך רשימת מאה האדריכלים והמעצבים המסקרנים את קוראי האתר.

יצירותיו

בעשר השנים הראשונות עסק בבנייה פרטית. אחד הפרויקטים המזוהים איתו הוא שיפוץ "בית רכטר" המקורי, שנבנה ב-1959 – ב-2008 הוא שיפץ את כולו מהיסוד. הוא תכנן את עיצוב הפנים של החללים המשותפים במגדל רמז, "מגדל בית ליסין", "מגדל ארלוזורוב", החנות הראשונה של אפל בישראל, "בית הקורטן" בסביון, אולם האירועים הגדול בישראל "לאגו" בראשון לציון, שעל תכנונו זכה קדם בפרס אות העיצוב, ומסעדת בינדלה. הוא השתתף בתחרות תכנון בית עיריית נתניה, ועלה לגמר.
אדי קאופמן

ביוגרפיה

קאופמן נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה ובה גדל. בשנת 1960, בבחרותו, עלה לישראל. למד לתואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית (1964) ותואר שני במדע המדינה ויחסים בינלאומיים (1967). סיים את הדוקטורט בסורבון בפריז בשנת 1970 בנושא: "יחס הצרפתים לרעיון הקמתו של בית לאומי ליהודים בארץ ישראל (1908–1918)" בהנחייתו של פרופ' ז'אן-בטיסט דורסליי.
שימש כראש "מכון טרומן לקידום השלום" באוניברסיטה העברית, בין השנים 1983–1991, ושוב בין 1996–1998.
קאופמן הוא מחלוצי המחקר והוראת זכויות האדם במסגרת לימודי מדעי החברה. בעבר כיהן כחבר הנהלה הבינלאומית של ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל", וכיושב ראש ארגון "בצלם".
בשנת 2003 היה חבר הוועדה הבינמשרדית שהוקמה על ידי ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, לעניין הנעלמים בארגנטינה.
גיינסוויל

היסטוריה

האזור בו נמצאת העיר כיום היה מיושב על ידי אינדיאנים במשך מאות רבות לפני בואם של האירופאים. עם בואם של הספרדים במאה ה-16 החלה להצטמצם האוכלוסייה המקומית, בעיקר בגלל המחלות שהספרדים הביאו אתם. הנותרים התנצרו בעקבות פעולת המיסיונים שהוקמו באזור בתחילת המאה ה-17.
במאה ה-19 שטחי פלורידה הועברו לארצות הברית. פלורידה נהפכה למדינה והיא חולקה למחוזות, שאחד מהם היה אלצ'ואה. ב-1853 הוחלט להקים בירה חדשה למחוז במקום ניוננסוויל (Newnansville) במטרה לקרב את בירת המחוז למסילת הרכבת הקרובה. הוחלט לקרוא לעיר החדשה גיינסוויל, ככל הנראה על שמו של הגנרל אדמונד גיינס שלחם בשבטי האינדיאנים המקומיים. האתר של העיר נבחר ב-1854 וכעבור שנתיים החלו העבודות על הקמת הבירה החדשה. באותה שנה הבירה הועברה באופן רשמי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית גיינסוויל הייתה מוצב צבאי משני יחסית של כוחות קונפדרציית המדינות של אמריקה באזור. גיינסוויל נכבשה פעמיים, ב-15 בפברואר 1864 וב-17 באוגוסט באותה שנה, על ידי כוחות קטנים של צבא האיחוד, אך בשתי הפעמים הכוחות הושגו כעבור זמן לא רב.
ב-1866, לאחר ניצחון האיחוד במלחמה, גיינסוויל קיבלה מעמד רשמי של עיר. ב-1867 פלורידה עברה למשטר צבאי כחלק מתקופת השיקום, אשר אילץ את כל הערים בפלורידה לעבור הכרזה מחדש כערים, כפי שקרה לגיינסוויל ב-1869. באותן שנים העיר החלה לשגשג כמרכז להובלת כותנה שגודלה בשדות באזור. בשנים שלאחר מכן החקלאות התרחבה והכלכלה החלה להסתמך גם על כריית זרחה.
ב-1906 נפתחה בעיר אוניברסיטת פלורידה שתרמה להתפתחות הכלכלה המקומית. בעקבות מזיקים שפשטו ביבולי הכותנה בין 1916 ו-1918, גידול הכותנה באזור הופסק לחלוטין וכלכלת העיר עברה להסתמכות על יבולים אחרים. כלכלת העיר נפגעה גם עקב מלחמת העולם הראשונה שסגרה בפני מכרות הזרחה שווקים במרכז אירופה, ובמיוחד בגרמניה.
לאחר המלחמה העיר, כמו יתר ארצות הברית, החלה לשגשג, במיוחד בשוק הנדל"ן. למרות זאת הכלכלה המקומית עדיין התבססה בעיקר על חקלאות. כלכלת גיינסוויל נשארה יציבה למדי גם במהלך השפל הגדול בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, ומצב העיר היה טוב יחסית למרבית ארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה תרמה לשגשוג העיר, ובמהלכה מפעים רבים בעיר קיבלו הזמנות מהצבא. לאחר המלחמה אלפי חיילים משוחררים התיישבו בעיר כשלמדו באוניברסיטת פלורידה, והאוניברסיטה נהפכה לחלק חיוני בכלכלה המקומית.

חינוך

בעיר נמצאות אוניברסיטת פלורידה ומכללת סנטה פה. כמו כן נמצא בעיר קמפוס של מכללת סיטי שבסיסה בפורט לודרדייל.

תחבורה

את העיר משרת נמל התעופה האזורי גיינסוויל, הנמצא במרחק של כ-5 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
גיינסוויל נמצאת על מסלולו של כביש בין-מדינתי 75, המתחיל במיאמי בדרום פלורידה ומסתיים בגבול עם קנדה במדינת מישיגן.
ג'ואנה ונדרהם

ביוגרפיה

ג'ואנה ונדרהם נולדה בפרת' שבסקוטלנד. אביה טום הוא איש עסקים, ואמה ג'יל היא פרופסור בתחום מחקר לב וכלי הדם בבית החולים ניינוולס בדנדי. הוריה התגרשו כשהייתה ילדה. היא גדלה בסקון ובדנדי.
ונדרמן למדה בבית הספר "Robert Douglas Memorial School" בסקון, ובבית הספר התיכון של דנדי. אחר כך למדה משחק באקדמיה המלכותית הוולשית למוזיקה ודרמה בקארדיף.

קריירה

ונדרהם שיחקה בתפקיד קאתי במיני-סדרה "The Runaway" של Sky TV שעלתה לשידור ב-31 במרץ 2011, עיבוד לרומן מאת מרטינה קול.
היא שיחקה בתפקיד הראשי בדמות דניז לווט בשתי העונות של סדרת הטלוויזיה של ה-BBC "גן עדן לנשים". את הסדרה כתב ביל גלאגר והיא מבוססת באופן חופשי על הרומן "גן עדן לאישה" מאת אמיל זולא. שידור העונה השנייה החלו באוקטובר 2013 ב-BBC, ואחריה לא הוזמנה עונה נוספת.
עוד הופיעה ונדרהם בסרט "בעיניים של מייזי" יחד עם אלכסנדר סקארסגארד וג'וליאן מור, ובתפקיד פמלה בדרמה "Dancing on the Edge" בבימויו של סטיבן פוליאקוף.
ב-2015 הופיעה ונדרהם בתפקיד קתרין "קיטי" מקוויטי בסדרת הדרמה התקופתית "Banished" בערוץ BBC Two, ובתפקיד מריאן מודסלי בסרט הטלוויזיה של ערוץ BBC One "המקשר".
ב-2016 קיבלה ונדרהם ציון לשבח במסגרת חלוקת פרסי איאן צ'ארלסון על הופעתה בתפקיד המלכה אן במחזה "ריצ'רד השלישי" בתיאטרון אלמיידה.
אע'לבים

האע'לבים (בערבית: أغالبة) היו שושלת אמירים מוסלמים ששלטו על ממלכה צפון אפריקאית שהקיפה את שטחי טריפולי, תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה, בין השנים 800–909 לספירה.
ממלכת האע'לבים קמה כתוצאה מהתמוטטות שלטונו של בית עבאס בחלקיה המערביים של החליפות המוסלמית. מאמצע המאה ה-8 והלאה החלו לקום בחבלים שונים בצפון אפריקה נסיכויות ח'אריג'יות שונות, שהיו למעשה עצמאיות לחלוטין מהשלטון העבאסי. במקביל, במהלך המאה ה-9 לספירה, הצליח המנהיג המוסלמי אידריס בן עבדאללה לרכז סביבו ערבים וברברים כדי להקים נסיכות עצמאית באזור מרוקו של ימינו. 
תגובתו של הח'ליף העבאסי הארון אל רשיד  הייתה בהקמתו של מחוז חדש בצפון אפריקה בעל פיקוד עצמאי. מושכות השלטון על מחוז זה, ששטחו כלל את תוניסיה המודרנית ומזרח אלג'יריה, הופקדו בידיו של אברהים אבן אע'לב. אע'לב ויורשיו שמרו על קשר רשמי עם המזרח והכירו בעבאסים כשליטים החוקיים של העולם המוסלמי, אולם למעשה שלטו בממלכתם בעצמאות גמורה.
הממלכה האע'לבית הייתה המדינה המוסלמית החזקה והמשפיעה ביותר במערב במשך כל תקופת קיומה. למרות רצף של מרידות רבות שנערכו בידי השבטים הברברים, בני כיתות דתיות שונות וחלק מהחיילים הערבים, הצליחו השליטים האע'לבים לשמור על שלטונם, לשמר את צביונה הערבי והמוסלמי אורתודוקסי של המדינה ולבסס את חוזקה הצבאי והמדיני. כוחם נשען, בין השאר, על משמר פרטי שהתבסס על ילידי אפריקה. הישג נוסף שרשמו האע'לבים היה כיבושו של האי סיציליה מידי הביזנטים,  במסע כיבוש שנמשך בתקופה של כ-50 שנה והקמתה של פרובינציה מוסלמית איתנה על שטח האי, סביב העיר פלרמו.
תקופת שלטונם של האע'לבים הייתה תקופה של שגשוג כלכלי ותרבותי בצפון אפריקה. עיר הבירה של הממלכה, קירואן, הפכה לאחד מהמרכזים החשובים והמפוארים של האסלאם במערב ולמרכז בינלאומי גדול של סחר. הארץ עברה גם מהפכה חקלאית כאשר האע'לבים יזמו את בנייתם של מפעלי השקיה רבים ברחבי הארץ, תיקונן של תעלות השקיה ישנות והרחבתם של השטחים החקלאיים בממלכה. התעשייה המקומית פרחה, בעיקר בשל הגדלת השימוש במחצבי הארץ השונים (כגון ברזל, עופרת, אלמוגים ונחושת). הערים השונות התפתחו והוקפו במבצרים, המטבע המקומי התבסס, ושורה של מחנות מבוצרים הוקמו לאורך קו החוף. 
תרומה חשובה נוספת להתפתחותו של האסלאם בצפון אפריקה תחת שלטונם של האע'לבים היה בביסוס האסכולה המאליכית כאסכולת השריעה הבולטת באזור זה, אסכולה ששולטת בצפון אפריקה עד ימינו. מהלך זה הובל על ידי המשפטן המוסלמי סחנון, מתלמידיו המובהקים של מאלכ אבן אנס, מייסד האסכולה. סחנון ארגן את המערכת המשפטית  בממלכה והחדיר את עיקרי האסכולה לכל ארצות המערב המוסלמיות.
שלטונם של האע'לבים בצפון אפריקה הופסק על ידי הפאטימים. הללו, בעזרת קשריהם עם שבט כתאמה הברברי, ניצלו את התמרמרות האוכלוסייה המקומית בשל נטל המיסים הכבד שהטילו השליטים האע'לבים  והצליחו לכבוש את הארץ מידם של האחרונים. עיר הבירה קירואן נפלה לידי הפאטימים בשנת 909 ובכך תמה תקופת שלטונם של האע'לבים בצפון אפריקה.
מצב שימור

מצב שימור של מין הוא מדד לסיכויי השרידות של אותו מין, בהווה ובעתיד. כאשר מתגבשת הערכת מצב השימור, נלקחים בחשבון גורמים רבים, כגון מספר הפרטים של בעל החיים, המגמה בה נמצאת האוכלוסייה של בעל החיים (עלייה או ירידה במספר הפרטים), שיעור ההזדווגויות המוצלחות, איומים ידועים וכדומה.
המערכת העולמית הידועה ביותר לרישום ולדירוג מצב השימור של מינים היא הרשימה האדומה של IUCN. מערכת זו מחלקת את המינים בסיכון לשלוש קטגוריות: מינים פגיעים (VU), מינים בסכנת הכחדה (EN), ומינים בסכנת הכחדה חמורה (CR). בנוסף, המערכת מתעדת את ההכחדות שאירעו מאז שנת 1500 לספירה, וכן קטגוריה של מינים שנכחדו בטבע. גם המינים שנמצאים בסיכון נמוך או שלא נמצאים כלל בסיכון מחולקים לקטגוריות.
לצד הרשימה האדומה, קיימת אמנת CITES (סייטס), שמטרתה להבטיח כי סחר בינלאומי במינים של חיות פרא וצמחי בר לא יפגע בהישרדותם. באירופה, האיחוד האירופי התקין תקנות שמטרתן ליישם את אמנת סייטס בתוך תחומי האיחוד, וכן לנקוט אמצעים נוספים על מנת לשמר את חיות הבר. בנוסף, מספר מדינות הקימו גופים לדירוג מצב השימור של בעלי החיים שבשטחם בתחום המדינה, כלומר אין הם בהכרח לוקחים בחשבון את מצבו של בעל החיים הנבדק במדינות אחרות. דוגמה למערכת כזו היא ארגון ה-COSEWIC שבקנדה, שהוא למעשה ועדה של מומחים אשר מעריכים ומציינים את בעלי החיים הנתונים בסכנת היעלמות מקנדה.
סיפורו של האביר

סיפורו של האביר (The Knight's Tale) הוא ראשון הסיפורים ביצירה סיפורי קנטרברי של המשורר האנגלי בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר. הדמות המגוללת סיפור זה היא האביר, תֵזֵאוּס. הסיפור מבוסס על דמותו של ג'ון הוקווד, באופן פארודי, כיוון שהוקווד לא מימש את האידיאלים של האבירות אלא בז להם.

עלילה

"סיפורו של האביר" נסוב סביב שני אבירים, רעים בנפש, ארקיטה ופלמון מממלכת תבי, הנכלאים על ידי תזאוס, דוכס אתונה, במגדל-אסורים. השניים, ראשון פלמון ובעקבותיו ארקיטה, חוזים במלוא הדרה של אחות היפוליטה, אמילי (אמיל), ונופלים שבי בקסמיה. התחרות על לבה מובילה לשנאה תהומית ביניהם.
לבסוף, השניים משתחררים מבית הסוהר ומנסים לזכות בליבה של אמילי בכל מחיר, ובעשותם כן כמעט והורגים איש את רעהו. בסופו של דבר, נערך קרב אחרון בטורניר על הזכות לשאתה לאישה, המאורגן על ידי תזאוס. פלמון מתפלל לאלת האהבה, ונוס, שתעשהו לבעלה של אמילי, אמילי נושאת תפילה כי ינצח זה האוהבה אהבת-אמת, וארקיטה מתפלל לאל המלחמה, מארס, למען הניצחון. ארקיטה זוכה בקרב, אך האלים מפילים אותו מסוסו בעת סיבוב הניצחון והוא נפצע-פצעים אנושים ונפטר בטרם יוכל לתבוע את אמילי כפרס. על כן, לאחר מספר שנות אבל ובעצת תזאוס, פלמון הוא זה שנושא את אמילי לאישה.
הסיפור, הכתוב כפואמה, מציג בפני הקורא נדבכים טיפוסיים רבים של מושג האבירות, דוגמת אהבת-אבירים ודילמות מוסריות.

המשכים

"תסאידה דל נוזה די אמיליה" מאת ג'ובני בוקאצ'ו הוא מקור סיפור זה. "סיפורו של האביר", אף על פי כן, אינו אלא תרגום חופשי ביותר לסיפורו של בוקאצ'ו, ואורכו עומד על מעט יותר מ-2,000 שורות בהשוואה לאפוס האיטלקי בן ה-9,000. הגם שמקצת העלילה אבד בשל כך, זרם תחתי של פילוסופיה נוסף על ידי צ'וסר, שספג השראה בעיקר מ"נחמת הפילוסופיה" ("Consolation of Philosophy") מאת בואתיוס שאף אותו הוא תרגם לאנגלית ביניימית. 
ג'ון דריידן תרגם סיפור זה לאנגלית ולסגנון בני-זמנו. כותרו של ספרו של דריידן הוא "פאלאמו וארקיט" ואורכו עולה על זה של הסיפור המקורי הודות לנגיעות הפואטיות שדריירן הוסיף לו. 
האביר וסיפורו מהווים לכאורה האנשה לרעיונות האבירות, אך "האביר של צ'וסר", ספר מאת טרי ג'ונס, מתאר את דיוקנו של האביר כשכיר-חרב הרחוק מהיות אצילי, מוסרי או עדין (הגם שתאוריה זו שנויה במחלוקת בעיני רבים בקהילה האקדמית). הסיפור הבא לאחריו, "סיפורו של הטוחן", מהווה אנטיתזה ישירה לאביר ונעדר אצילות או מושרת של מיתולוגיה קלאסית כל עיקר, אך במקום זאת מתהולל, גס ומבדח ומטרתו להעלות באביר את חמתו.
"The Two Noble Kinsmen", מחזה שנתחבר במשותף על ידי ויליאם שייקספיר וג'ון פלטשר, מבוסס על סיפור זה.
"סיפורו של אביר", סרט הוליוודי משנת 2001 בכיכובו של הית' לדג'ר, שאל את שמו מסיפור זה, ובו מופיעה אף דמותו הבדיונית של צ'וסר עצמו. לקראת סופו של הסרט, מסופרת בדיחה קצרה על חשבונו של הסיפור כאשר צ'וסר הבדיוני טוען כי הוא יעבד את האירועים המתרחשים בסרט לסיפור ויעלהו על הכתב, ובעליל מתייחס בכך ל"סיפורו של האביר" שחובר בידי צ'וסר האמיתי.
ברברה בוש

הגברת הראשונה של ארצות הברית

בהיותה הגברת הראשונה פעלה ברברה במספר פרויקטים להגברת קריאת הספרים בארצות הברית, היא השתתפה בלמעלה מ-500 אירועים לשיפור הרגלי הלמידה, והקימה קרן שעסקה בנושא. "אני רוצה שיכירו אותי בתור רעיה, אמא וסבתא", כתבה ב-1988. "זה מה שאני. ואני ארצה שיכירו אותי בתור מי שהיה לה אכפת מאנשים, ושעבדה מאוד, מאוד קשה כדי להפוך את אמריקה למשכילה יותר".
כמו כן, פעלה ברברה במסגרת מספר קרנות ופרויקטים למלחמה באיידס, לטיפול בחסרי הבית, וכן עודדה פרויקטים של התנדבות תלמידים בבתי ספר.
לאחר תום כהונת בעלה, ותום תפקידה כמארחת הבית הלבן, עברה עם בעלה להתגורר ביוסטון שבטקסס ובחוותם - חוות בוש בקניבנקפורט שבמיין.
שלושה בתי ספר יסודיים במדינת טקסס קרויים על שמה - אחד ביוסטון השני בד'ה וודלנדס במחוז מונטגומרי והשלישי בגרנד פריירי, פרוור של דאלאס. כמו כן בית ספר יסודי במסה שבאריזונה קרוי על שמה. שתי חטיבות בינים קרויות על שמה: האחד בסן אנטוניו שבטקסס, והשני באירווינג שבטקסס.
במסגרת המרכז הרפואי מיין בפורטלנד שבמיין מצוי בית החולים לילדים הקרוי על שמה.
בוש כיהנה בדירקטוריון אמריקיירס (AmeriCares) ומרפאת מאיו (Mayo Clinic) וכן עמדה בראש קרן ברברה בוש לעידוד הקריאה.
בתחילת 2016 סייעה לבנה ג'ב בוש בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, על אף שלפני כן הביעה התנגדות לאפשרות שיתמודד לנשיאות.
ברברה בוש נפטרה ב-17 באפריל 2018 בגיל 92 לאחר שורה של אשפוזים. טקס הלוויתה נערך בכנסיית סנט מרטין ביוסטון, שבה היא ומשפחתה חברים משנות ה-50. היא נקברה ליד בתה רובין, במתחם הספרייה הנשיאותית על שם בוש באוניברסיטת טקסס A&M.

מחלוקות

ברברה בוש הייתה ידועה בהתבטאויותיה השנויות במחלוקת. כך למשל אמרה בשנת 1984 על המועמדת לסגן נשיא ארצות הברית ג'רלדין פררו, כי מה שהיא חושבת עליה "It rhymes with witch" ("מתחרז עם מכשפה") - שכוונתה לכינוי הגנאי Bitch (כלבה).
בספטמבר 1990 העירה ברברה למגזין פיפל כי הסדרה "הסימפסונים" היא סדרת הטלוויזיה הטיפשית ביותר שראתה (מאוחר יותר כותבי הסדרה צחקו עליה ועל בעלה בשל אמירה זו).
בשנת 2003 אמרה בתוכנית "בוקר טוב אמריקה" של רשת ABC בעקבות מלחמת עיראק: "מדוע אנו צריכים לשמוע על שקי גופות? זה לא רלוונטי. מדוע אני צריכה לבזבז את תאי המוח היפה שלי על דברים כאלה?".