google/wiki40b huggingface dataset:
המטרה, בורמה!

תקציר העלילה

בתחילת הסרט יש יומן קולנוע על התחלת הפעולות לכיבושה החוזר של בורמה, בו נראים לורד מאונטבטן, אורד צ'ארלס וינגייט, ג'וזף סטילוול ורוברט מריל. מופיעה בו ציטטה מדבריו של גנרל סטילוול עם חתימתו בסופה:
"נחלנו מפלה מבישה בבורמה, אני אגיע דרך ההרים להודו, אקים שם צבא, אאמן ואצייד אותו ויום אחד אנהיג אותם בחזרה לבורמה"
.
7000 לוחמים עומדים לפתוח במערכה לכיבוש בורמה, חלקם יוצנחו  וחלקם יגיעו בדאונים. באזור הפעולה נמצאת תחנת רדאר ותקשורת יפנית מוגנת ביותר שעלולה לשבש את המבצע ויש להשמידה לפני כן.
המשימה מוטלת על יחידת צנחנים בת 36 לוחמים בפיקודו של קפטן נלסון (ארול פלין). ליחידה מסופחים שני לוחמי גורקה המכירים את השטח ודוברים בורמזית. אליהם מצטרף כתב מלחמה מבוגר בשם מרק ויליאמס (הנרי האל) שרוצה לחוות מלחמה משדה הקרב ולא ממשרד עיתון. נלסון מזהיר אותו כי זו משימה קשה ומסוכנת אבל ויליאמס עומד על בקשתו להצטרף.
סגנו של נלסון הוא לוטננט ג'ייקובס (ויליאם פרינס) וסמל היחידה הוא טרייסי (ג'יימס בראון).
השלב הראשון של הפעולה עובר ללא תקלות. ההצנחה עוברת ללא נפגעים והם צועדים בלילה לקראת המקום המשוער של תחנת הרדאר. באור יום הם תוקפים את המחנה היפני, הורגים את כל היפנים שבו, מפוצצים את הרדאר ומתחילים לצעוד לעבר שדה תעופה נטוש בסביבה. נלסון מבחין שהשדה תפוס על ידי היפנים הממתינים להם ומחליט לוותר על ההטסה ולצעוד ברגל לעבר שדה מרוחק יותר. כדי לא להתגלות הוא מפצל את היחדה לשנים וחלק אחד בפיקוד ג'ייקובס יוצא בהתחלה. הם קובעים להפגש ליד כפר בורמזי. כאשר הקשר האלחוטי אתם ניתק, נלסון הדואג יוצא במהירות עם לוחמיו ומוצא בכפר הנטוש את גופותיהם של לוחמיו. ג'ייקובס נמצא אנוש לאחר שעבר עינויים קשים. הוא מבקש מנלסון להורגו אבל נלסון מסרב וזמן קצר לאחר מכן ג'ייקובס מת.
היפנים מתקיפים את הצנחנים ולאחר קרב קשה הם מצליחים לסגת מהכפר וללכת דרך הג'ונגל והביצות. נלסון מקבל בקשר הוראות לאיזה שדה להגיע. מוצנחת אליו אספקה אך היפנים פותחים באש על הצנחנים שבאו לאסוף אותה והורגים שלושה מהם ובתוכם את הקשר שמכשיר הקשר שלו נהרס. כעת אין להם אוכל, תחמושת וקשר. מצבם הולך ורע והעיתונאי ויליאמס מת מתשישות. במפקדה סבורים שכולם נהרגו אבל נלסון מצליח בעזרת מראה, לאותת למטוס סיור המחפש אותם. נזרקת אליהם אספקה והם מתחפרים בפסגת גבעה הצופה על דשה תעופה קטן ובלילה מצליחים להדוף התקפה קשה של יפנים ולגרום להם אבידות כבדות.
למחרת בבוקר הם מבחינים לשמחתם בעשרות מטוסי דקוטה-C47 המטיסים צנחנים ולוחמי חי"ר בדאונים. הם ניצלים וחוברים לכוח המוטס והמפקד משבח את נלסון על פעולתו שגרמה להצלחת המבצע.
סלסטינוס החמישי

ביוגרפיה

אנג'לריו נולד בכפר סנטאנג'לו לימוזאנו במחוז מוליזה שבאיטליה. משפחתו הייתה משפחה כפרית ענייה - הוא היה הילד ה-11 מתוך 12 ילדים, ואחרי מותו של אביו הוא החל לעבד את השדות במקומו. אימו, מאריה, השפיעה על דרכו הדתית והיא גם זו אשר שלחה אותו להתחנך ולהצטרף למנזר בנדיקטיני בבישופות של בנוונטו כשהיה בן 17. אנג'לריו גילה להט רוחני ובחר בחיי פרישות. ב-1239 עבר לחיות לבד במערה על הר מורונה. חמש שנים מאוחר יותר, הוא עבר להתגורר עם שני נזירים נוספים במערה באזור אברוצו, במטרה לחקות את חייו של יוחנן המטביל. קיימים תיאורים קשים של חיי הסגפנות שגזר על עצמו. ב-1244, תוך שהמשיך באורח חייו הסגפני, הקים מסדר אשר נקרא אחר-כך על שמו, הסלסטינים.
הקונקלווה שהתקיימה לאחר מות קודמו, ניקולאס הרביעי, לא הצליחה להגיע להסכמה ונמשכה כשנתיים. הנזיר פייטרו הגיע על דעת עצמו לכינוס הקרדינלים בפרוג'ה והצהיר באזניהם שרוח האל אינה נוחה מהתמשכות הדיונים ושרעה גדולה תגרם אם לא יבחרו באפיפיור בקרוב. ראש חבר הקרדינלים הצהיר מיד שהוא בוחר בנזיר כבאפיפיור וכך היה פייטרו לאפיפיור סלסטינוס החמישי. היה זה האדם האחרון שנבחר לאפיפיור מבלי שהיה קרדינל.
לאחר חמישה חודשים כאפיפיור, שיכנע אותו הקרדינל בנדטו גאטאני להתפטר מתפקידו ופרש שוב לחיי נזירות, וגאטאני החליף אותו כאפיפיור ונקרא בוניפקיוס השמיני. מספר חודשים מאוחר יותר נכלא על יד מחליפו בטירה, על מנת למנוע ממנו להתחרט ולשוב לתפקידו, שם שהה כעשרה חודשים עד למותו.
האפיפיור קלמנס החמישי הכריז עליו כקדוש ב-1313. אף אפיפיור אחריו לא נטל לעצמו את השם סלסטינוס.
מל שפרד

ביוגרפיה

שפרד נולד באלמונסון לייק, שבניו ג'רזי. הוא נידחה על ידי משטרת ניו יורק, מאחר שהיה לו לב מוגדל. על אף שסבל מבעיית לב-ריאה. בשנים 1906–1908 הוא זכה 3 פעמים ברציפות באליפות ארצות הברית באתלטיקה (AAU) בריצת 880 יארד (805 מטר).

שיאן עולם

בשנת 1907 קבע שפרד מספר שיאי עולם באולם, בריצות ל-600 יארד, ל-880 יארד, ל-1000 יארד ול-1 מייל.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (1908) זכה שפרד ב-3 מדליות זהב, בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:52.8 דקות, לפני אמיליו לנגי מאיטליה (1:54.2 דקות והאנס בראון מגרמניה (1:55.2 דקות), בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 4:03.4 דקות, לפני הרולד וילסון (4:03.6 דקות) ונורמן הולאוס (4:04.0 דקות) שניהם מבריטניה ובריצת שליחים (200 מטר, 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר) בתוצאה של 3:29.4 דקות, לפני גרמניה (3:32.4 דקות) והונגריה (3:32.5 דקות).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה שפרד בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 3:16.6 דקות, לפני צרפת (3:20.7 דקות) ובריטניה (3:23.2 דקות) ומדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:52.0 דקות, אחרי טד מרדית' שקבע שיא עולם חדש של 1:51.9 דקות ולפני אירה דוונפורט (1:52.0 דקות) שלושתם מארצות הברית, ולא הצליח להגן עת תוארו. נוסף לכך, הוא השתתף בריצת 400 מטר וקבע תוצאה של 48.9 שניות בשלב חצי הגמר, אך לא עלה לשלב הגמר ודורג במקום שישי, ובריצת 1500 מטר הגיע לשלב הגמר, אך לא השתתף בה לבסוף.
ב-4 בינואר 1942 נפטר שפרד בקווינס, ניו יורק.
בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות

בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים בעלי מוגבלויות הוא ארגון שהוקם בשנת 1992 על ידי האגודה לזכויות האזרח, במטרה ליצור מסגרת עצמאית שתפעל על מנת לשפר את זכויותיהם ואיכות חייהם של 600,000 אנשים עם מוגבלויות פיזיות ונפשיות.

הישגי הארגון

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: ניסוחים יחצניים ולא אנציקלופדיים.

הישגים בינלאומיים (או"ם)

'בזכות' נטלה חלק פעיל בקידום הניסוח והחתימה של מדינת ישראל על אמנת האו"ם לזכויות של אנשים עם מוגבלות, אשר אושרה בעצרת האו"ם בדצמבר 2006. מדינת ישראל הצטרפה לאמנה במארס 2007, ואשררה אותה בספטמבר 2012 (http://www.justice.gov.il/mojheb/NetzivutNew/). ארגון בזכות, שהיה שותף להליכי המשא-ומתן, השפיע השפעה מכרעת על עיגונה באמנה של הזכות של כל אדם לגור בקהילה ושל הזכות לנגישות למערכת המשפט, הכוללת התאמות להליך המשפטי, לרבות בהליכי חקירה והעדה. מדינת ישראל מובילה בנושא זה ברמה הבינלאומית הודות לניסיון רב שנים בפרויקט 'ההליך ההוגן’ שיזם "בזכות" ולחקיקה פנימית מתקדמת ופורצת דרך.

הישגים בהעלאת מודעות והכשרת נותני שירות

לבזכות מחלקת דוברות והסברה אשר פועלת למען העלאת המודעות בקרב הציבור הכללי ונותני השירותים השונים – כגון גורמים רפואיים; גורמים משפטיים; נותני שירותים ציבוריים כנהגי התחבורה הציבורית, ועוד – לשמירה על זכויות של אנשים עם מוגבלויות. המחלקה אחראית על העברת מאות סדנאות והרצאות לאלפי אנשים עם מוגבלויות ובני משפחותיהם, אנשי מקצוע והקהל הרחב בנושאים כגון הנגשת השירות, דיור בר השגה בקהילה, בריאות הנפש, תעסוקה, אפוטרופסות ואוטונומיה, שוויון ואפליה, הליך הוגן ונגיש, סנגור עצמי, ועוד. מספר דוגמאות הן: בתחום הרפואי – פרויקט להנגשת השירות הרפואי; פרויקט גדול-ממדים עם נהגי אגד; יום עיון בקרב רשויות; הכשרות לשופטים ופרקליטים; ועוד.
מסביב למדורה

מסביב למדורה הוא שיר עברי, שנכתב על ידי המשורר נתן אלתרמן והולחן על ידי המלחין יאיר רוזנבלום. הוא אחד השירים הידועים ביותר שנכתבו אודות הפלמ"ח ותרם לבניית המיתוס אודותיו.

כתיבת השיר

השיר פורסם על ידי אלתרמן ב-7 במאי 1948 (כ"ח בניסן תש"ח, "כתמיד בניסן, הירח..."), במדורו הטור השביעי בעיתון דבר, לכבוד יום השנה השביעי להקמת הפלמ"ח. היה זה בעיצומה של מלחמת העצמאות וימים מעטים לפני הקמת מדינת ישראל ("על סיפו של הדרור..."), כאשר אנשי הפלמ"ח כבר הספיקו להילחם ולחרף את נפשם בכל חלקי הארץ.
זהו שיר הלל לפלמ"ח ששמו מבוסס על הספר "מסביב למדורה" אשר פורסם שנתיים קודם לכן, ב-1946, על ידי יצחק שדה, שהיה ממקימי הפלמ"ח ומפקדו הראשון. השיר מתאר את הווי אנשיו הצעירים ואת אורח חייהם הפשוט. הוא מעלה על נס את נשיאתם בנטל והקרבתם שנעשו בצנעה ובאלמוניות מחד, ומאידך את המיתוס הנוצר סביב אלו ("מה נוסיף ונאמר, מדברים פעוטים נוצרות אגדות..."). בשיר כלולים גם דברי ביקורת על הפלמ"ח ("זהו טיב הפלמ"ח, הוא איננו משאיר כל מלאכה לשלא משלנו"), אך מילותיו מסתיימות בהכרה ברורה בתרומת הפלמ"ח לתקומתה הקרובה של המדינה:
אֲבָל כָּכָה יוּגָד נָא לֵאמֹר:

נַעֲרִים, לֶהֱוֵי נָא יָדוּעַ -

בֵּין חַגָּיו הַגְּדוֹלִים שֶׁל הַדּוֹר 

אֵין יָפֶה מֵחַגְּכֶם הַצָּנוּעַ. 

לְמוּלְכֵם הָאֻמָּה עַל סִפּוֹ שֶׁל הַדְּרוֹר 

מִשְׁתַּחֲוָה. וּבוֹכָה, הֲבִינוּהַ.

הלחנת השיר וביצועו

יאיר רוזנבלום הלחין את השיר מיוזמתו בשנת 1971. הוא נועד להיכלל בתוכניתה של להקת הנח"ל שהופקה באותה שנה, והסולן המיועד היה גידי גוב. לא כך היה לבסוף וזאת עקב מחלוקת שפרצה בין חברי הלהקה סביב הפקת אותה תוכנית, שהביאה לפרישת רוזנבלום מהפקתה. בעקבות זאת העביר רוזנבלום את השיר אל צוות הווי חטיבת הצנחנים ושלישיית פיקוד המרכז עם הסולנית דורית ראובני, והוא הושר על ידם במשותף. כך נולד הביצוע הידוע ביותר של השיר. בעקבות הצלחתו אוחדו שני ההרכבים כדי ליצור את להקת פיקוד המרכז, וכללו את השיר בתוכניתם "שר מי ששר אחרון".
לשיר הופק גם וידאו קליפ ידוע בהשתתפות חברי להקת פיקוד מרכז. שובצו בו תמונות רבות של אנשי הפלמ"ח, ולצידן צולמו חברי הלהקה כשבידיהם רובים והם משחזרים חלק מאותן תמונות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל בשנת תשל"ב הגיע השיר למקום השלישי.
בזון גמדי

מאפיינים

זהו הדורס הקטן ביותר בעולם ואורכו 19–20 ס"מ והוא בעל נוצות אפורות על הראש, הגב והכנפיים ולבן בבטן. העיניים אדומות ביותר וגם האזור סביבן והמקור אדום וקטן. נוצות הכנפיים שחורות עם לבן, הרגליים אדומות והזנב שחור. הנקבות גדולות מעט יותר מהזכרים. הבזונים עפים נמוך יחסית וקרוב לקרקע בחיפוש אחר טרפם הכולל חרקים, זוחלים קטנים ויונקים קטנים.
הבזון מצוי ברחבי אפריקה בערבות שיחים. הוא נפוץ ב-2 מוקדים גדולים: מדרום סודאן עד סומליה וצפונה עד טנזניה ואוגנדה, ואוכלוסייה שנייה מאנגולה עד דרום אפריקה.
הבזונים מקננים לעיתים בקיני אורגיים כמו אורג תאו לבן-ראש, אורג תאו אדום-מקור ואורג שתפן. הם יתרבו בחללים פנויים אם כי הם לא יתמודדו עם להקת אורגים. עם זאת הם עשויים לחטוף גוזלים וביצים ואף מבוגרים מהקינים.
שלמה פינס

ביוגרפיה

פינס נולד בקיץ 1908 בפריז, שבה שהתה משפחתו במסגרת לימודי הדוקטורט של אביו. האב, מאיר פינס, היה ממייסדי מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית (ס"ס) ומנהיגיה, ושימש מטעמה ציר לקונגרס הציוני השביעי. בין קרובי משפחתו מצוי יחיאל מיכל פינס. בהיותו בן תשעה חודשים שבו הוריו לרוסיה והתגוררו בריגה ולאחר מכן בעיר הנמל ארחנגלסק, שבה התגוררו עד מעברם לאנגליה בשנת 1919. בשנת 1921 השתקעו בגרמניה.
פינס סיים את לימודיו ולמד גם יוונית וערבית ובשנת 1925 החל בלימודי פילוסופיה וערבית באוניברסיטת היידלברג. בשנת לימודיו הראשונה ביקר לראשונה בארץ ישראל. בשנת 1926 עבר ללמוד באוניברסיטת ז'נבה ולמד בלשנות וספרות צרפתית. כעבור שנת לימודים אחת עבר שוב ולמד באוניברסיטת ברלין, בה סיים את לימודיו בשנת 1934 בתואר דוקטור. בשנים אלו הוא למד פילוסופיה, ערבית, פרסית, טורקית וסנסקריט. עבודת הדוקטורט של פינס עסקה בנושא "תרומות לתורת האטומים האיסלאמית" (Beiträge zur islamischen atomenlehre) (ב-1997 ראתה אור מהדורה מעודכנת של המחקר בתרגום לאנגלית).
בשנת 1932 חזר פינס לפריז. בשנים 1937–1939 הרצה במכון להיסטוריה של המדעים והטכנולוגיה והחל בכתיבת מאמרים, בהם הראשון בסדרת מאמריו על אבו אל-ברכאת אל-בגדאדי. בתקופה זו פגש את פאני רירחובסקי, סטודנטית לפילוסופיה, ונישא לה. בשנת 1940 הם עלו לארץ ישראל עם בנם הבכור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה עבד פינס במשרד הצנזורה האימפריאלית. לאחר קום המדינה, הועסק במחלקה למזרח התיכון של משרד החוץ והתמחה בענייני פרס של שושלת פהלווי. בשנת 1952 עזב את המשרד והתמנה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג לפילוסופיה יהודית וקבלה וכן בחוג לפילוסופיה. בשנות עבודתו האקדמית הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין (1961) ופרש כפרופסור אמריטוס (1977).

מחקריו

בין השנים 1952–1988 פרסם פינס 158 פרסומים מדעיים, בהם ערכים בתחום פילוסופיה יוונית עבור האנציקלופדיה העברית. מרבית מחקריו עסקו בטקסטים פילוסופיים ומדעיים מימי הביניים תוך התמקדות בהגותם של אבן סינא, רמב"ם, חסדאי קרשקש ואחרים. פינס התפרסם במיוחד בזכות התרגום האנגלי שלו ל"מורה הנבוכים" לרמב"ם – תרגום שפורסם ביחד עם הקדמה מדעית ארוכה על המקורות הפילוסופיים של הספר, הכוללת הקדמה מאת ידידו הפילוסוף ליאו שטראוס על 'כיצד לקרוא את מורה הנבוכים'. בשנות השישים החלו מחקריו להתפרס לטקסטים דתיים וסנסקריטיים ותקופת התמחותו הורחבה להוגים מהרנסאנס והעת החדשה, דוגמת ברוך שפינוזה, ניטשה ואחרים. ידיעותיו בשפות רבות תרמו להרחבת היקף עבודתו, אשר עסקה בכתבי פילוסופיה, מדע ודת שנכתבו במשך מאות ואלפי שנים.
בשנת 1960 נבחר פינס כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח על מפעל חייו.
בשנת תשל"ה-1975 זכה בפרס רוטשילד על עבודתו בתחומי מדעי היהדות והפילוסופיה הערבית והערבית-יהודית.
ב-1984 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו במחקר הפילוסופיה היהודית.
מספר רב של מאמריו של פינס הועלו לדף על שמו ב-Academia.edu שהופעל על ידי "העמותה לזכרו של שלמה פינס".
דומניקו אלגרי

דומניקו אלגרי (Domenico Allegri;‏ 1585 בקירוב - 5 בספטמבר 1629) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק. הוא נולד ומת ברומא. דומניקו היה אחיו הצעיר של המלחין גרגוריו אלגרי, המפורסם ממנו).

ביוגרפיה

אלגרי היה תלמיד פרטי של ג'ובאני ברנרדינו נאנינו, אחיו של ג'ובאני מריה נאנינו. עם דומניקו ואחיו גרגוריו למדו גם אנטוניו צ'יפרה ופאולו אגוסטיני. משנת 1594 ושר במקהלה של כנסיית סן לואיג'י דאי פרנצ'זי מאוקטובר 1595. בתקופה זו החל גם בלימודי הלחנה. הוא נשאר בסן לואיג'י עד מאי 1603, בהפסקה קצרה ב-ראשית 1602, כשקול הסופרן שלו התחלף. מאסטרו די קאפלה בכנסיית סנטה מריה מאג'ורה בסְפֶּלוֹ בסביבות השנים 09–1608 ובהמשך כיהן באותו תפקיד בכנסיית סנטה מריה אין טרסטוורה ברומא, מספטמבר 1609 עד מרץ 1610 משם עבר אל בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ברומא, שם עבד עד מותו. אלגרי נשא אישה ב-1616 והוליד 5 ילדים.
דומניקו אלגרי נודע בעיקר כאחד הראשונים שכללו ליווי אינסטרומנטאלי ספציפי ביצירות קודש ווקאליות קאמריות. רוב יצירותיו אבדו, אבל יצירה אחת ששרדה היא Modi quos expositis in choris משנת 1617, הכוללת קטעי סולו ודואטים ליווי של שני כינורות, לעיתים בתוספת עמעם, לתפקידים הקוליים. מוטט שלו מהווה דוגמה נאה לסגנון הרומאי. כרך מוטטים לשניים עד חמישה קולות משנת 1638 אבד, כנראה. לפי מינסטר, מגניפיקט מאת אלגרי כלול באופוס 11 של פביו קונסטנטיני, שנכתב בוונציה בשנת 1630.
סועאד חוסני

רקע

סועאד מוחמד כמאל חוסני נולדה במחוז בולאכ שבקהיר, מצרים. היא אחת משלוש אחיות, בנותיהם של הקליגרף הנודע מוחמד חוסני , כורדי אתני מסוריה, אשר התיישב בקהיר סביב 1912, ואשתו השנייה, ילידת מצרים, גווהארה. היו לה גם שמונה אחים למחצה מהנישואים הראשונים של אביה. לאחר שהוריה התגרשו, נישאה אמה מחדש, לאיש מצרי, עבדול מונם חפיז, עמו היו לה עוד שישה ילדים, ובכך לסועאד ולשתי אחיותיה היו 14 אחים למחצה.  
ביתו של אביה היה ידוע כ"בית האמנים" כי אמנים מובילים מכל רחבי העולם הערבי באופן קבוע ביקרו שם, בין אם כדי ללמוד אצלו או בביקורים חברתיים. במסגרת עבודתו כקליגרף, אביה של חוסני היה מייצר מסגרות עבור סרטים אלמים ועטיפות ספרים, והיה מפורסם במעגלים אמנותיים. מספר מילדיו היו לאמנים. נז'את, אחת מאחיותיה למחצה של סועאד, הייתה זמרת ושחקנית. אחיה למחצה, אז אדין חוסני (1927 – 2013), היה מלחין. עוד אח, סמי חוסני, היה נגן צ'לו, מעצב תכשיטים, וכן קליגרף כמו אביו, ואח נוסף, פארוק, היה צייר ובתו סמירה הייתה גם היא שחקנית.
חוסני התחילה להופיע בגיל שלוש, כשהיא שרה בתוכנית הילדים הפופולרית "אבא שארו". עבודתה כללה מגוון רחב של ז'אנרים - מקומדיות קלילות וסרטים רומנטיים ועד לסאטירה פוליטית. תפקידה הידוע ביותר היה בתור סטודנטית אשר מתאהבת בפרופסור שלה בסרט "לטפל בזוזו" (1974). תפקידים חשובים אחרים כוללים את הסטודנטית והפעילה הפוליטית, אשר נעצרה ועונתה בסרט "אל קרנאק", המבוסס על הרומן מאת נגיב מחפוז. בסרט "שאפיקה" היא הפכה קטעים מוזיקליים לסאטירה נוקבת על דיכוי חברתי ופוליטי.
עקב מחלה, היא פרשה ממשחק בשנת 1991.

חיים אישיים

חוסני הייתה נשואה ארבע פעמים. סביב 1968, היא נישאה לצלם הקולנוע סלאח קוראיים; הם נפרדו כעבור כשנה. ב-1970, חוסני נישאה לבמאי הקולנוע המצרי עלי בדרחאן; השניים היו נשואים במשך כעשר שנים. נישואיה השלישיים היו לזכי פאטין עבד אל-ואהב, בנו של פאטין עבד אל-ואהב ולילה מוראד, ב-1981. נישואים אלה נמשכו רק חמישה חודשים.

מותה

ב-21 ביוני 2001, חוסני נפטרה לאחר שנפלה מהמרפסת של חברתה, נדיה יוסרי, בדירתה במגדל סטיוארט בלונדון. סביב מותה התפתחו מחלוקות עם הרשויות, אשר לא שחררו תחילה מידע אותות מותה, וכיצד היא נפלה; מה שהצית מיד ספקולציות ושמועות כי ייתכן ומותה היה תוצאה מהתאבדות או רצח. גופתה של חוסני הוטסה חזרה לקהיר, וכ-10,000 אנשים פקדו את הלווייתה. היא נקברה בחלקת המשפחה בבית עלמין בפאתי קהיר. לא היו לה ילדים, והיא הותירה אחריה את בעלה האחרון, הסופר מאהר עוואד, לו היא נישאה ב-1987.

סרט אודותיה

ב-2013, הקולנוענית הלבנונית רנייה סטפן השתמשה בקטעים מתוך סרטיה של חוסני כדי לספר את סיפור חייה ואת סיפור ההיסטוריה של הקולנוע המצרי, בסרט "שלו ההיעלמויות של סועאד חוסני". הסרט הוצג בשבוע האמנות בברלין.
הקורפוס ה-97 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-28 בספטמבר 1944 על בסיס האזור המבצעי החוף האדריאטי, וכמפקדו מונה לודוויג קיבלר. הקורפוס לחם באזור טריאסטה כחלק מקבוצת ארמיות C, ובהמשך כחלק מקבוצת ארמיות E, וב-8 במאי 1945 נכנע לכוחות בעלות הברית.
מנשה זלקה

טרום-בוגרים

זלקה נולד באתיופיה, ועלה לישראל כשהיה בן שנה. הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל חדרה, הפועל חדרה משה. בעונתו האחרונה בנערים, כשהקבוצה משחקת בליגה א' מפרץ, הבקיע זלקה 17 שערים. בשתי עונות (ועוד משחק אחד ששיחק כחייל), כשקבוצתו משחקת בליגה ארצית צפון לנוער, הבקיע זלקה 15 שערים בכל המסגרות. בגיל 18 התגייס זלקה לצה"ל לשירות קרבי בעורב צנחנים, והפסיק לשחק כדורגל במסגרת קבוצתית באופן כמעט מוחלט למשך כ-3 שנים.

בוגרים

בעונת 2012/2013 התחיל זלקה את קריירת הבוגרים שלו, במדי קבוצת נעוריו, הפועל חדרה. בעונה זו שיחקה הקבוצה בליגה א' צפון. בעונה הבאה עבר זלקה אחרי משחק ליגה אחד במדי חדרה לקבוצת מ.ס. גבעת אולגה, היריבה העירונית, עקב סכסוך משפטי עם הנהלת הקבוצה. בדרבי בין הקבוצות באותה עונה כבש זלקה את שער הניצחון. בעונת 2014/1015 שיחק זלקה במדי שלוש קבוצות שונות: הוא פתח אותה במדי מכבי דלית אל כרמל, חזר לאולגה לתקופה של כחודש וסיים את העונה בקבוצת מכבי צור שלום, כולן מליגה א' צפון.
את עונת 2015/2016 פתח זלקה במדי הפועל חדרה, אליה חזר לקדנציה שנייה, אחרי שהקבוצה אוחדה עם מ.ס. גבעת אולגה, ושינתה את שמה הפועל חדרה גבעת אולגה. בעונה זו פתח זלקה ב-16 משחקים וכבש שני שערים. הקבוצה סיימה את הליגה הסדירה במקום השני, ולא הצליחה לעלות ליגה - אחרי שניצחה בשני משחקי פלייאוף ההעפלה הראשונים לליגה הלאומית, אך הפסידה בגמר המחוזות למועדון ספורט כפר קאסם. בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום הראשון, מה שזיכה אותה בעליית ליגה אוטומטית, ללא צורך בפלייאוף, אחרי תקופה של כ-40 שנים מחוץ לשתי הליגות הבכירות. בעונה זו המשיך זלקה להיות בורג מרכזי בקבוצה, כשהוא פותח ב-20 משחקים וכובש שער אחד.
בעונת 2017/2018 שיחק זלקה 33 משחקים במדי קבוצתו וכבש שער אחד, כאשר הקבוצה משלימה עליית ליגה שנייה ברציפות ומעפילה לליגת העל. בעונה זו החל זלקה לשמש כקפטן הקבוצה. בסיום העונה האריך זלקה את חוזהו בקבוצה גם לעונת 2018/2019, בה שיחקה הקבוצה בליגת העל.

מחוץ למגרש

זלקה נעדר ממשחקי כדורגל באופן קבוע על מנת לשרת שירות מילואים קרבי, דבר יוצא דופן לכדורגלן מקצועני, ובפרט בליגה הבכירה בישראל. בנוסף, זלקה מרצה בבתי ספר על חשיבות השירות בצה"ל.
ב-2019 השיא זלקה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-71 למדינת ישראל, לצד הספורטאית הפארלימפית מורן סמואל, כייצוג לספורטאים הישראלים.
הדובון לאלא

עלילה

הספר עוסק בדובון צעצוע, גיבור הסיפור. הדובון לאלא היה דובון "לא טוב" שכן על פי הסיפור הוא "לא התנהג יפה, הרגיז את אמא". לאחר התנהגויות חוזרות מצידו של הדובון וסירובים לביצוע פעולות שונות, הדובון לאלא קיבל עונש על התנהגותו. העונש לא הגיע מאימו של הדובון אלא מישות חיצונית בדמות מלאך. העונש מנע מהדובון לאלא אפשרות לומר כל מילה מלבד המילה "לא". הדובון לאלא סבל מאוד מן העונש שקיבל, לא רק בגלל חוסר יכולתו להתבטא אלא גם בעקבות התנהגות הסביבה החיצונית אליו: המבוגרים כעסו על הדובון "המפריע להם לנוח" התנהגו כלפי הדובון לאלא באלימות ואף החלו "לזרוק עליו מכל הבא ליד - סירים, מחבתות, כפות, מזלגות, מגהצים ואפילו שעונים מעוררים".
לאחר הדרך אותה עובר הדובון לאלא, מתקבעת אצלו ההבנה שהעונש שקיבל היה כתוצאה מכך שהוא התנהג שלא כמצופה ממנו והוא חוזר להתנהג כמצופה ממנו. בסיומו של הסיפור אימו של הדובון לאלא שמחה מאוד לקבל את הדובון בחזרה לאחר שנעדר משך זמן רב.

משמעויות וביקורת

הספר מתייחס לסוגיה החינוכית של התנגדויות שונות ואמירות "לא" חוזרות על ידי ילדים. הספר עוסק במרדנות הילד המיוצג בספר על ידי הגיבור, הדובון, כנגד מה שהוריו (אמא של הדובון בספר) מבקשים ממנו.
ישנן ביקורות הטוענות כי ההתמודדות עם סוגיה זו של המסר החינוכי "(...) נעשה בצורה מעוררת פלצות במיוחד - אנשים כועסים על הדובון הבוכה ומשליכים עליו חפצים מהחלון, כולל מגהצים ומזלגות, למרבה האימה". כמו כן ישנן ביקורות הטוענות כי הספר עוסק בהטפת מוסר להתנהגות שהיא אופיינית לשלב התפתחותי בחיי ילד.
בתהליך התפתחות הילד ישנם שני שלבים התפתחותיים המזוהים עם בעיות משמעת: גיל ההתבגרות וגיל ההתבגרות הראשון (גיל שנתיים). הספר מכוון לפנות לילדים בגיל השלב ההתפתחותי הראשון המזוהה עם אמירת לא. שלב זה המכונה באנגלית גם terrible two ,או בשפת הילד: גיל ה"לא צא" בו הילד מסרב לעשות פעולות שונות, הוא שלב התפתחותי בו הילד מעצים את ההתנגדות לדרישות ממנו. הורים לעיתים עלולים לפרש את התנהגות הילד כ"התנהגות רעה" ואף לציין שהילד הפך מ"ילד טוב" ל"ילד רע".

עיבודים

הסיפור עובד להצגת ילדים שהועלתה על ידי מספר תיאטראות, בין היתר בתיאטרון לילדים יפה גבאי בשם "דובי לא לא". עלילת ההצגה מבוססת על הספר ועוסקת בדובון שיום אחד ניתקף במין "דיבוק" של "לא לא" וכל ניסיונותיהם של הוריו לשחררו לא הועילו. עד שבסופו של דבר עזב דובי את הבית. בנדודיו נוכח בקשיים הרבים, שגרמה לו עקשנותו, עד שהצליח להשתחרר ולומר "כן" ואז, לאחר הרפתקאות משונות הוא חוזר הביתה. בהצגה דמויות רבות ופזמונים. עיבוד: יפה גבאי. בין השחקנים: דון לני-גבאי, חיים הדר, טומיקה לני, שרה כהן ועוד.
מנטור

מנטור (מיוונית: Μέντωρ) הוא אדם המשמש כיועץ או מדריך, לרוב בעל ניסיון עשיר בתחום התמחותו. הביטוי קרוי על שמו של מנטור, חברו של אודיסאוס, במיתולוגיה היוונית, ששימש כחונך לבנו טלמאכוס.

מנטור במיתולוגיה היוונית

באודיסאה, כאשר אודיסאוס מפליג למלחמת טרויה הוא משאיר את טלמכוס בנו תחת השגחתו של מנטור. בספר השני של האודיסאה, טלמאכוס פונה לשווא אל מצפון מחזרי אימו, פנלופי, ומבקש מהם לחדול מלחזר אחריה. הם בזים לו, והאלה אתנה, מחופשת בדמותו של מנטור, מעודדת אותו לפעול נגדם ולצאת לחפש את אביו הנעדר. טלמאכוס שואל ספינה ומפליג בלילה אל פילוס בלווית אתנה, המחופשת למנטור.
בספר השלישי, הם מגיעים לפילוס וזוכים לקבלת פנים נאה מידי נסטור, מלך פילוס, שמוסר כי אין בידיו חדשות על גורלו של אודיסאוס; אתנה נעלמת, וטלמאכוס ממשיך לספרטה כדי לקבל מידע על אביו. אתנה חוזרת רק בסוף העלילה, שוב בדמות מנטור, על מנת לסייע לטלמאכוס ולאביו לגבור על המחזרים.

מודל המפל

מנטור מונח כללי הבא לתאר מערכת יחסים בין אדם לא מנוסה לאדם בעל ניסיון המכונה מנטור.
ישנם מודלים שונים המתייחסים למנטורינג, המודל המסורתי מתייחס לקשר פנים אל פנים, קשר ארוך טווח בין מומחה ואדם בתהליך למידה מקצועי, אקדמאי או תהליך התפתחות אישי.
מודל המפל (Cascade mentoring) מודל מקובל של מנטורינג קבוצתי בהכשרה למקצועות מדעיים. המודל כולל את הפרופסור הבכיר המנחה קבוצת סטודנטים בשלבי מחקר מתקדמים והללו מהווים מנטורים לסטודנטים במסגרת התואר הראשון והשני. מודל זה שם דגש על מערכת היחסים והרשת הנוצרת בין השכבות השונות וכוללת חלקים פורמלים ובלתי פורמליים. הקשר יכול להיות קצר או ארוך, פנים מול פנים או באמצעים דיגיטליים בהתאם לצורך.
פוקאו (הר מצולה)

פוקאו (Pukao) הוא הר מצולה השוכן בדרום מזרח האוקיינוס השקט, מערבית לאי הפסחא.
פוקאו הוא הר המצולה המערבי ביותר ברכס סאלס אי גומס (Salas y Gomez Ridge), הקרוי גם רכס סאלה אי גומס (Sala y Gomez Ridge), רכס הרי געש (שרובו תת-ימי), הכולל עשרות הרי מצולה שנוצר על ידי הנקודה החמה של אי הפסחא. הרכס מתחיל בהר המצולה פוקאו ואחריו הר המצולה מואי, שניהם ממערב לאי הפסחא, והוא נמשך לאורך 2,700 קילומטרים מזרחית עד לרכס נסקה. הרכס נוצר כאשר לוח נסקה, לוח טקטוני ימי, עבר מעל לנקודה החמה של אי הפסחא. התנועה של לוח נסקה ולוח פרלון, לוח טקטוני היסטורי, מעל לנקודה החמה של אי הפסחא יצרה רכס תת-מימי ארוך, שקצהו המזרחי עובר הפחתה מתחת לפרו. רק באי הפסחא והאיונים סביבו ובאי הקטן סאלס אי גומס בולט רכס סאלס אי גומס מעל פני המים
הר פוקאו שוכן ב-26°55′56″S 110°14′56″W, בסיסו בקרקעית האוקיינוס בעומק של 3,965 מטרים, גובהו 2,295 מטרים, ופסגתו נמצאת 1,670 מטרים מתחת לפני הים,‏ או לפי גרסה אחרת במרחק של כמה מאות מטרים מפני הים.‏ זהו הר קטן יחסית, צורתו מעוגלת, כשהיא מעט מאורכת ומדרונותיו חלקים. נפחו מוערך ב-1,260 קילומטרים מעוקבים.‏
הר פוקאו הוא הר געש צעיר. דוגמיות לבה שנלקחו ממנו תוארכו בעזרת ארגון-ארגון ללפני 230,000 שנים (בסטייה של 80,000 שנים).‏
מקור השם במילה בשפת רפה נוי המתארת את הפאה הגלילית האדומה מסלע סקוריה שכיסתה את ראשם של חלק מפסלי המואי באי הפסחא.