ראלף וולדו אמרסון

רעיונותיו

אמרסון הושפע מהרומנטיציזם הגרמני ומהפילוסופיה של קאנט אך גם מהבודהיזם ואסכולות נוספות. רעיונותיו העיקריים היו אתיקה של שיפור עצמי ושל סמכות הפרט על עצמו, בתהליך של התבוננות פנימית, בניגוד לפנייה לסמכויות דתיות או אחרות. ואמנם היה אמרסון מבקר חריף של הנצרות.
השפעתו הרבה נודעה בעיקר בארצות הברית, היכן שרעיונותיו האינדיבידואליסטיים הכו שורש. גם מחוץ לאמריקה השפיעו רעיונות אלה ואחרים של אמרסון והם באים לידי ביטוי, למשל בתפישת הגורל של ניטשה.

חייו

אמרסון נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, נצר למשפחת כמרים ידועה. בגיל שלוש התלונן אביו שאינו יודע לקרוא ברמה מספקת. ב-1810 בהיותו בן שמונה, נפטר אביו, ויליאם אמרסון, כומר אוניטרי. מותו של אביו הביא את משפחתו לראשונה לכדי עוני.
ב-1817, בגיל ארבע עשרה סיים את בית הספר הלטיני של בוסטון והחל ללמוד באוניברסיטת הרווארד. כדי לממן את לימודיו עבד כמלצר בחדר האוכל המשותף ונעזר במלגה ובפטור משכר דירה שקיבל מתוקף תפקידו כנשיא הכיתה הצעירה. בחופשות החורף עבד כמורה בבית ספר שניהל דודו.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1821 עבד בבית ספר לנערות שהקים אחיו בבית אימו. מאוחר יותר לקח על עצמו אמרסון את ניהולו של בית הספר. לאחר מספר שנים שב להרווארד ולמד בבית הספר ללימודי דת במסלול לימודי כמורה (להבדיל ממחקר אקדמי). ב-1829 הוסמך, כאבותיו לפניו, ככומר אוניטרי. באותה שנה נשא לאישה את אלן לואיזה טאקר. אולם אושרם לא האריך ימים והיא נפטרה באפריל 1831. 
ב-1832, לאחר מחלוקות עם ההנהלה סביב נושאים דתיים, בעיקר באשר לטקס אכילת לחם הקודש, פרש אמרסון והחל לתור את אירופה.
במהלך מסעו צבר חוויות עליהן כתב שנים אחר כך את ספרו (1856) English Traits. במסעותיו פגש את סמואל טיילור קולרידג', ויליאם וורדסוורת', ג'ון סטיוארט מיל ותומאס קרלייל, עם האחרון קשר יחסי חברות שהחזיקו מעמד כחצי מאה, עד מותו של קרלייל ב-1881. אמרסון אף שימש כסוכנו של קרלייל באמריקה.
עם שובו לארצות הברית ב-1833 השתקע בקונקורד, מסצ'וסטס, שם נישא בשנית ללידיה ג'קסון ב-1835, בנישואיו אלו נולדו ארבעה ילדים.
בתחילת 1842 מת בנו הבכור, אמרסון האבל ביטא את כאבו בשתי עבודות: שיר רקוויאם ומסה בשם 'Experience'.

התנועה הטרנסצנדנטלית

דעותיו המהפכניות הביאו אותו לחבור לאינטלקטואלים אחרים, ויחד איתם הקים ב-1836 את "המועדון הטרנסצנדנטלי", ששימש זמן רב כמוקד הפעילות של התנועה. אותה שנה פרסם בעילום שם את חיבורו 'טבע' שהייה לאחד מיסודות התנועה הטרנסצנדנטלית באמריקה. ב-1840 החל לראות אור בטאון התנועה שנקרא 'החוגה' ('The Dial').

הרצאותיו בהרווארד

אמרסון שב להרווארד ב-1837 לשאת בפני הסטודנטים את הרצאתו 'המלומד האמריקאי' בענייני חיי המעשה של אינטלקטואלים ולהטיף לעצמאות אינטלקטואלית אמריקאית. אולם הייתה זו ההרצאה שנשא שנה לאחר מכן, ב-1838, לפני בוגרי בית הספר ללימודי דת של האוניברסיטה שעוררה הדים ניכרים. 
בנאומו זעזע אמרסון את קהל שומעיו ואת הקהילה הפרוטסטנטית כולה, כאשר הכריז שחרף היותו של ישו אדם גדול, הוא לא היה אלוהים בעצמו.
בעקבות דברים אלה גונה על ידי הממסד הדתי והאקדמי, והוקע כאתיאיסט המרעיל את הנוער. אמרסון בחר שלא להגיב על הביקורת ולא הוזמן יותר להרצות בהרווארד במשך ארבעים השנים הבאות, אך עד שנות השמונים של המאה ה-19 עמדתו הייתה לדוקטרינה השלטת בכנסייה האוניטרית.

יחסיו עם תורו

אמרסון התפרנס מהרצאות ונודע כנואם מעניין ומעמיק, כשחלק מהגותו הכתובה צמחה מתוך הרצאותיו. במהלך הנדודים הנדרשים להרצאות פיתח ידידות עמוקה עם הנרי דייוויד תורו, ותמך בו רבות בתחילת דרכו. האדמה עליה בנה הנרי את בקתתו המפורסמת מספרו "וולדן" הייתה שייכת לאמרסון, שסיפק לו מזון ועבודה במשך שנתיים. היחסים בין השניים התפוררו לאחר כישלונו של ספר שהוציא הנרי בהנחייתו של אמרסון, שהכניסו לחובות.
על אף שהשניים השלימו כעבור שנים, נותרו משקעים ניכרים ביניהם. תורו האשים את אמרסון בסטייה מהעקרונות המקוריים של הפילוסופיה הטרנסצנדנטלית שייסד ואמרסון מצידו ראה בתורו מיזנתרופ והספיד אותו עם מותו באופן ביקורתי למדי, אם כי לא נעדר חיבה.

הופעותיו ונאומיו

אמרסון הושפע מסמואל טיילור קולרידג' ומכתביו של המחבר הצרפתי מישל דה מונטיין, ממנו שאב את הסגנון הפרובוקטיבי, ואת אובדן האמונה באלוהים המשגיח על האדם כפרט.
אמרסון היה ידוע בכתביו אך אף יותר בזכות הנאומים שנשא בפני קהל גדול שהתאסף לכבודו. מי שהיה גם משורר פופולרי בנוסף להוגה דעות, השכיל תמיד לשוות אופי לירי לנאומיו. 
הוא נחשב לנואם מבריק בזכות קולו העמוק ומרצו הרב, אך בו בזמן נואם לא קל להבנה, חלקית בגלל הרעיונות האבסטרקטיים שהציג. את הופעותיו היה בונה לעיתים קרובות ממובאות מיומנים אותם שמר עוד מנעוריו, ואת כתביו ודרשותיו בנה מצחצוח ההופעות.

דעותיו בנושא העבדות

בסוף שנות הארבעים, במהלך ההרצאות הביע תמיכה גלויה במחיקתה של כל עבדות באשר היא, וחרף הכעס וצעקות הבוז שקיבל מן הקהל, לא נסוג מעולם מדעותיו. לכל אורך הקריירה נמנע מצידוד או שיוך לכל ארגון פוליטי, מה ששיקף את הערכים בהם דגל. כך תמיד התעקש שאין ברצונו בחסידים, אלא להחזיר לאדם את השליטה בעצמו, כאינדיבידואל המתקיים מכוחותיו הוא. כאשר התבקש בסוף חייו לסכם את עבודתו אמר שמרכזה הוא "אין-סופיותו של האדם".