ראם לבן

התנהגות

ראם התועפות מתקיים בבתי הגידול מהצחיחים ביותר על פני כדור הארץ, ומגלה הסתגלות מרשימה לתנאי המדבר: הוא אינו צורך מים רבים ויכול לחיות חודשים רצופים ללא שתייה של ממש, כאשר את מעט הלחלוחית הנדרשת לו הוא משיג ממזונו הצמחוני. כדי לשמור על נוזליו ראם התועפות פעיל בעיקר בלילה ובמשך היום הוא נח בגומה שהוא חופר לעצמו או בצילו של עץ. הראם חי בדרך כלל בעדר, שגודלו משתנה בהתאם לזמינות המזון והעונה.
בכל עדר יש מספר זכרים ונקבות המקיימים היררכיה חברתית. ישנו זכר דומיננטי שתפקידו להרבות את הנקבות ולשמור על מבנה העדר, וכן להגן מפני טורפים. הנקבה הדומיננטית מובילה את העדר. תוחלת החיים של הראמים היא מעל ל-20 שנים. הריונם אורך כחצי שנה ומסתיים בולד יחיד.

תפוצה

מקום המחיה האופייני של הראם הלבן הוא בנוף פתוח במדבר הצחיח, אפיקי נחלים וקרקעות חוליות שגדלים בהן צמחים עשבוניים, שיחים ועצי שיטה. משערים כי תפוצתו הקדומה של הראם הלבן השתרעה מצפון ומרכז חצי האי סיני דרך דרום ארץ ישראל אל דרום ירדן ודרום מערב עיראק וכללה את כל חצי האי ערב ואף חלקים מסוריה. עד לתחילה המאה ה-19 הראמים עוד שכנו במזרח התיכון אולם ציד בלתי מבוקר הביא לירידה מתמשכת במספר הפרטים בטבע והוא נכחד בטבע לחלוטין בשנת 1972 ושרד בגרעיני רבייה בגני חיות בלבד. על מנת למנוע את היעלמותו של המין נערך תהליך של השבת פרטים לטבע בצורה מבוקרת בעומאן, ערב הסעודית וישראל. כיום ישנם כמה עשרות פרטים בטבע במדינות אלה.

הידלדלות האוכלוסייה

עד תחילת המאה ה-19 הראמים הלבנים היו מצויים במדבריות המזרח התיכון. עם כניסת הנשק החם החל ציד חסר רסן של הראם הלבן שבסיסו בשתי סיבות: בשרם הטעים ואמונות טפלות שיוחסו לדמם ולמוחם כיעילים כנגד הכשות נחשים ומרפאים שיתוק. גם לקרנו של הראם הלבן יוחסו סגולות פלא שהמחזיק בהן מוגן מפני חיות טרף. הציד הכחיד כמעט לחלוטין את הראם הלבן והאזורים היחידים שבהם נותרו פרטים בטבע החופשי הוא במדבריות המזרחיות של ערב הסעודית. כניסתן של חברות נפט לאזור החמיר עוד יותר את מצבם של הראמים עד שבשנת 1962 נספרו קבוצות בודדות בלבד וב-1972 נכחד אחד מאחרוני עדרי הראמים שבטבע לאחר ציד אכזרי של עדר ראמים שלם בעומאן. בשלב זה הראם הלבן כמעט שהגיע למצב שימור של נכחד בטבע (Extinct in the Wild; EW). ארגון IUCN סיווג את מצב השימור של הראם הלבן כ"נתון בסכנת הכחדה", אך ב-2011 שונה הסיווג ל"פגיע", לאחר הצלחתה של תוכנית שבה הוחזרו ראמים לבנים לטבע, בעקבותיה חיים כיום בטבע כ-1,000 פרטים.

השבתו לטבע

בהיותם על סף כליון בשנת 1962, הוחלט להביא את אחרוני הראמים שנותרו בחיים בטבע לשמורות מוגנות בעלות אקלים מדברי הדומה למולדתם על מנת שיתרבו לקראת השבתם לטבע. כך נבחרו השמורה בסן דייגו וגן החיות בפיניקס, שניהם בארצות הברית. בהתחילו עם 9 פרטים בלבד, גן החיות של פיניקס הצליח להביא ל-200 לידות בשביה, והפרטים החדשים נשלחו לגני חיות אחרים על מנת שיתחילו בהקמת עדרים נוספים. בזכות גרעין השימור הזה, עד 1990 מספר הראמים הלבנים עלה ל-1,300. הראמים הושבו חזרה למרחב מחייתם הטבעי בעומאן, בערב הסעודית, באיחוד האמירויות הערביות ובישראל.
בערב הסעודית מספר הפרטים ממשיך לגדול בהתמדה - מ-400 ב-1997 לכ-700 בתחילת 2003. באיחוד האמירויות שוחררו ב-2007 100 פרטים למדבר אבו דאבי כחלק מתוכנית חומש להשבת 500 פרטים לטבע עד 2012. לעומת ההצלחות בהשבת הראם במדינות אלו, הניסיונות להשבת הראם הלבן בעומאן שהתמקדו בשחרור מאות פרטים לשמורת הראם הלבן של עומאן נכשלו, בעת שמספר הפרטים בטבע צנח מ-450 פרטים ב-1996 ל-65 בלבד בראשית 2007. בעקבות ירידה מתמשכת זו ובעקבות החלטתה של ממשלת עומאן לפתוח 90% משטח השמורה לחיפושי נפט, ב-28 ביוני 2007 הייתה השמורה לאתר הראשון שהוסר מרשימת אתרי המורשת העולמיים של אונסק"ו.
ביוני 2011, שונה מצבו של הראם ממצב שימור של בסכנת הכחדה למצב של פגיע.

השבתו לישראל

הראם הערבי נכחד מישראל לחלוטין והושב אליה בשנת 1978 בעזרת אגודת החי בר שרכשה בכספי תרומות ארבעה זוגות של ראמי התועפות בעלות של 15,000 דולרים לפרט. הראמים שוחררו בחי בר יטבתה וכיום מספרם בטבע מגיע ל-200, כך שישראל מהווה מוקד משיכה ייחודי לחובבי טבע וחוקרים המעוניינים לצפות בראמי התועפות בסביבתם הטבעית. הראמים בישראל מצויים בעיקר באזור הערבה, אף על פי שמאז 2014 החלו שחרורים באזורים אחרים בנגב והם משוטטים בכל השטח שבין אילת למכתש רמון.