google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק אליה נבון

יצחק אליהנבון (י"ג באייר תרי"ט, מאי 1859 – כ"ט באלול תשי"ב, ספטמבר 1952) היה איש ציבור, עיתונאי, סופר, משורר ומלחין יהודי טורקי-ישראלי.

קורות חיים

נולד בי"ג באייר ה'תרי"ט באדריאנופול שבטורקיה לרב אליהו נבון. בילדותו התחנך אצל אביו ושאר רבני העיר, ובהמשך היה בוגר בית המדרש לחזנים בעירו. בגיל 18 עבר עם הוריו להתגורר בקושטא, ולאחר תקופה החל לשמש כמזכירו של הגביר משה בר נתן.
תנועת חובבי ציון משכה את תשומת לבו, וכדי להתעדכן בפעילותה חתם על מנוי להצפירה. בתקופה זו התכתב עם סופרים כדוגמת הרב קלמן שולמן, הרב חיים זליג סלונימסקי, דוד גורדון ואחרים. כשנחום סוקולוב ביקש ממנו להיות סוכן וכתב הצפירה בטורקיה, ובהמשך של האסיף, נענה לבקשתו ושימש במקצוע זה ללא תמורה במשך כ-30 שנה. בכתבותיו ב"הצפירה" שנקראו "קושטא מקושטא" הרבה לכתוב אודות המתרחש בטורקיה.
בשל עיסוקו בספרות, ראה בהרחבת חוג דוברי העברית חשיבות עליונה. בקושטא פעל עם ידידיו לייסד בתי ספר עבריים, והשפיע על מנהלי בתי ספר קיימים להנהיג את הוראת השפה העברית במוסדותיהם. בתקופה זו כתב בכל עיתוני קושטא, לרוב תחת שמות העט "ינון" ו"בן אמיתי" בשל הביקורת מטעם הממשל. כן כתב שורת מאמרים בעיתון "לה ב'ארה" שיצא בקהיר, ובהמגיד.
מתוקף היותו נמנה עם מנהיגי וחברי מקהלת המפטירים של ערי טורקיה, קיבץ את כל הפיוטים והשירים שהיו מושרים על ידיה, וערך והגיה את כתבי היד בנושא שאסף הרב בנימין בכר יוסף, ובהמשך הוציאם בספר "שירי ישראל בארץ הקדם".
בשנת 1898 (ה'תרנ"ח) ביקר לראשונה בארץ ישראל למשך כחודש. גם לאחר שחזר לקושטא, העיתונות הישראלית והשד"רים שהיו מגיעים לביתו של הגביר משה בר נתן, השאירו אותו מעודכן בקורות היישוב היהודי בישראל.
כשישראל דוב פרומקין ביקש ממנו לשמש כנציג חברת "עזרת נדחים" בקושטא, נענה בחיוב, וסכומי הכסף שגייס שימשו במידת מה להקמת בתי התימנים בכפר השילוח.
באביב של שנת 1929 (ה'תרפ"ט) עלה לישראל והשתקע בשכונת אהל משה בירושלים. בירושלים פעל לאיסוף לחנים מזרחים עממיים ורומנסות עתיקות. לאחר תקופה בירושלים עבר לתל אביב. היה חבר באגודת הפייטנים שירי ציון שפעלה בבתי הכנסת הספרדיים בשכונת פלורנטין.
הלך לעולמו בכ"ט באלול ה'תשי"ב.
זכרנו לחיים

המחלוקת על אמירת ההוספות

בעל הלכות גדולות כתב שאין להוסיף את התוספת "זכרנו" ואת "וכתוב לחיים", כיון שאין להוסיף בקשות בשלש הברכות הראשונות ובשלש הברכות האחרונות. לעומת זאת התיר להוסיף את התוספת "בספר חיים", כיון שהיא בברכה האחרונה של תפילת העמידה ומותרת כשם שמותרת אמירת תחנון לאחר התפילה. לעומתו גאונים אחרים התירו אמירת בקשות אלה כיון שמדובר בצרכי רבים שמותר לבקש עליהם גם בשלש הברכות הראשונות ובשלש הברכות האחרונות. הרמב"ם כותב שיש מקומות שנהגו להוסיף תוספות אלה. ובשולחן ערוך מובא לומר את כל ההוספות האלה.

הטועה ושוכח את ההוספות

התוספות הביאו שמי ששכח את אחת ההוספות צריך לחזור על התפילה, וזאת משום שנחשב למשנה ממטבע שטבעו חכמים. לעומתם הרא"ש כתב שהשוכח הוספות אלה אינו חוזר, וזאת משום שלא נאמר שהשוכח הוספות אלה חוזר, וכן משום שהוספות אלה לא נזכרו בתלמוד. הדברים קשורים לדיון על הזמן בו נתחברה מסכת סופרים. בשולחן ערוך נפסק כדעת הרא"ש, שמי ששכח הוספות אלה אינו חוזר.
מכירת ספרים בישראל

מכירה באתרי אינטרנט

מכירת ספרים היא אחד מתחומי הפעילות המובהקים של מכירה באינטרנט. להצלחה כלל עולמית זוכה חברת אמזון (שספריה נמכרים גם בישראל). בישראל הוקמו אתרי אינטרנט אחדים למכירת ספרים, אם כי חלקם בכלל המכירה קטן יחסית. אתרי האינטרנט למכירת ספרים נבנו תחילה על ידי משווקים עצמאיים, ובמהלך השנים החלו גם שתי הרשתות הגדולות של חנויות ספרים, "סטימצקי" ו"צומת ספרים", להפעיל אתרי אינטרנט משלהן.
מחירי הספרים באתרי האינטרנט נמוכים, בדרך כלל, ממחיריהם בחנויות הספרים.

ספרים אלקטרוניים

בשנת 2010 החלה הפצתם של ספרים אלקטרוניים בעברית, תחילה על ידי האתר מנדלי מוכר ספרים ברשת ואחר כך על ידי האתר "עברית" - המיזם המשותף של סטימצקי וידיעות טכנולוגיות.

שיווק

בדומה למכירה בענפים אחרים, את תהליך המכירה מלווה תהליך של שיווק, שמטרתו לעורר בקונה הפוטנציאלי את הרצון לרכוש את הספר. תחילת הפצתו של ספר חדש מלווה במסע יחסי ציבור, הכולל ראיונות עם המחבר באמצעי התקשורת (לכך זוכים בעיקר מחברים נודעים) פרסום סקירה על הספר במדורי הספרות בעיתונים, פרסום, בעיקר בעיתונים, אך גם ברדיו, פרסום פרק ראשון מתוך ספר חדש באתר אינטרנט (של המו"ל או של גורמים אחרים), ועוד.
משה פריבס

פרופסור משה פריבס (3 בינואר 1914 - מרץ 1998) היה רופא ומחנך. הנשיא הראשון של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1973 - 1975).

ביוגרפיה

משה פריבס נולד בוורשה, פולין, בן בכור למשפחה מיוחסת שהיוותה השראה לספרו של יצחק בשביס זינגר "משפחת מושקאט"]. הוא למד רפואה במשך שנתיים בצרפת וסיים את לימודיו בבית הספר לרפואה בוורשה ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הגרמנים לפולין, גויס לצבא הפולני כרופא-קצין, ולאחר שבחר ליפול בשבי הרוסים ולא בשבי הגרמני, נשלח למחנה עבודה בסיביר אליו נשלחו מאוחר יותר גם אשתו ומשפחתה. הוריו, אחיו ואחותו נספו בשואה. לאחר המלחמה, היגר לצרפת ושימש במשך חמש שנים מנהל ארגון הבריאות היהודי OSE  בפריז. בשנת 1962 הוענק לו אות אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 1951 עלה לישראל, הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים ונמנה עם מקימי בית הספר לרפואה בו שימש דקאן משנה וראש המחלקה לחינוך רפואי. ב-1966 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית. באוקטובר 1968 נתמנה לסגן נשיא האוניברסיטה. עם הקמת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב כיהן כנשיאה הראשון. בשנת 1973 הגשים את חזונו להקים בית ספר לרפואה, שבו שולבו לימודי הרפואה לצד טיפול במרפאות קהילתיות בכל שלבי הלימוד. הוא היה הדקאן הראשון של בית הספר לרפואה בנגב. בראשית 1975 התפטר מנשיאות האוניברסיטה כדי להתרכז בתפקידיו בתחום הרפואה.
בשנת 1990 הוענק לו פרס ישראל במדעי החיים. לאחר שפרש מעבודתו בבאר שבע, שב לירושלים ושימש עד מותו עורך כתב העת הרפואי באנגלית Israel Journal of Medical Sciences. כמו כן היה חבר הנהלת המועצה הלאומית למחקר וחבר בארגון הבריאות העולמי (WHO).
פרופ' פריבס פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "אסיר תקווה" באנגלית ב-1996. ספר שמאוחר יותר תורגם לעברית, לספרדית ולרוסית.
נפטר בז' אדר תשנ"ח ונטמן בהר המנוחות. היה נשוי לרופאת שיניים איזה פריבס שנפטרה בשנת 1965.
מכתבים מפליקס (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

הסדרה מספרת על פליקס, ארנב הצעצוע הצהוב של סופי, ילדה קטנה בעלת שיער חום. יום אחד, לאחר שפליקס יצא עם משפחתה של סופי ליריד, פליקס הלך לאיבוד. בשביל לחזור חזרה לסופי, פליקס עובר הרפתקאות ברחבי העולם, אותם פליקס מתעד במכתבים שהוא שולח לסופי.
רות פולצ'ק

ביוגרפיה

רות פולצ'ק למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב (סיימה בשנת 2000) והיא בוגרת תואר ראשון בכלכלה ופילוסופיה (בהצטיינות יתרה) מהאוניברסיטה העברית ומוסמכת בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית. למדה לימודי יזמות באוניברסיטת בראון, שברוד איילנד, שבארצות הברית.
בשנת 1998, בגיל 15, ניהלה את מחוז תל אביב בארגון נח"ת ובשנית 2000–2001 כיהנה כמזכ"לית הארגון. בשנת 2008 הקימה את eclub, מועדון היזמים של האוניברסיטה העברית, וניהלה אותו עד שנת 2014.
 
בין השנים 2001–2003 עבדה כסוחרת במניות בבורסה של ניו יורק בחברת Worldco. בין השנים 2006–2007 עבדה כבנקאית השקעות בליהמן ברדרס. 
בנובמבר 2013 הקימה פולצ'ק את she codes;, קהילה ישראלית המונה, נכון ל-2018, מעל 20,000 מתכנתות, מהנדסות, יזמיות, נשות היי-טק ותוכנה.

הקהילה שמה לעצמה כמטרה לשלב כמה שיותר נשים בתעשיית ההיי-טק, ומבחינה מספרית: להגיע ל-50% שילוב של נשים בהיי-טק בתוך עשור. פולצ'ק משמשת כיו"ר הדירקטוריון של הארגון ומאז 2018 היא מחזיקה גם בתפקיד המנכ"לית.
בין השנים 2014–2016 הייתה ראש האקסלרטור של מעבדת החדשנות בסיטיגרופ. כן, ייסדה ושימשה כמנכ"לית בחברות בתחום הדיגיטל, הטכנולוגיה הפיננסית והנתונים. הייתה יזמית בקרן ההשקעות SW ventures שם הקימה וניהלה שתי חברות בתחום הנתונים והבינה המלאכותית. 
במרץ 2017 ייסדה את פינצ'ק, חברה בתחום הטכנולוגיה הפיננסית שפיתחה כלי לניהול הוצאות, שמבוסס על אלגוריתם לומד ובינה מלאכותית. פולצ'ק משמשת כמנכ"לית החברה.
פולצ'ק מרצה בתחומי יזמות, פיתוח תוכנה, יזמות פיננסית, בינה מלאכותית וטכנולוגיה פיננסית. פולצ'ק היא רווקה.
דונפלדוואר

תולדות העיירה

מממצאים ארכאולוגיים עולה שעוד בתקופת האימפריה הרומית התקיים באזור יישוב. המסמכים הראשונים בהם מוזכר היישוב הם משנת 1199 אך לפיהם נראה שהיישוב התקיים עוד בשנת 1131, בתקופת שלטונו של בלה השני, מלך הונגריה . במקום התקיימו בתקופה זו מנזר בנדיקטיני וכנסייה שזכרה נשמר בכתובים. ביישוב ניצב ככל הידוע אחד מהמבנים ששימשו את המלך בלה הרביעי בביקוריו באזור במאה ה-13. בתקופת שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור, לאחר קרב מוהאץ' ובהמשך המאה ה-16, נחרבו רוב מבני היישוב ושמו שונה עד ששבו ההונגרים לשלוט בו.
לאחר נסיגת העות'מאנים במחצית השנייה של המאה ה-17 התיישבו באזור סרבים וגרמנים רבים והעיירה הפכה לעיירת שוק, עקב מיקומה על הדנובה. ב-1703 נתן לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, היתר לקיום שלושה ירידי מסחר בשנה בעיירה, אך בשנים שלאחר מכן התחוללו קרבות בעיירה ובסביבותיה בין כוחות האימפריה הרומית הקדושה לבין מתנגדיה בהונגריה, כוחות הקורוץ , והעיירה ננטשה למשך מספר שנים. עם שכוך הקרבות שבה ויושבה העיירה. בין היתר הגיעו אליה סוחרים ואומנים, ואלה הקימו גילדות של בעלי מקצוע, בעלי מלאכה ואומנים. בסוף המאה ה-18 הייתה דונפלדוואר העיירה בעלת מספר התושבים הגבוה ביותר במחוז.
נמל פנימי  החל להתפתח בעיירה ב-1830, כשהגיעו ספינות הקיטור הראשונות לאזור. בספינות אלה נעשה שימוש למסחר ולתחבורה על פני הדנובה. בנמל דונפלדוואר הועמסה סחורה חקלאית שכללה בעיקר תירס, וכן מלח, ועץ. עם ביטול נמל טולנה הואצה התפתחות נמל דונפלדוואר.
בשנת 1855 נספו רבים מבני העיירה במגפת כולרה, וכעבור שלוש שנים הרסה שרפה את רוב בתי העיירה, בכללם בית החולים והכנסייה. בשנת 1896 הונחה מסילת ברזל בעיירה, וזו קישרה את העיירה עם פקש ועם פוסטאסאבולץ' . בתחילת המאה ה-20 החלה בנייתם של מוסדות ציבור בעיירה, מספר מפעלים הוקמו בה, וכן השתקעו בה סניפים של מספר מוסדות פיננסיים. בעיירה החלה בניית בתים בסגנון עירוני, אם כי רוב בתי העיירה נשארו בנויים בסגנון כפרי ובחומרים כגון עץ, קש ואף טיט, ורוב תושבי העיירה המשיכו בעיסוקים חקלאיים ובמסחר בתוצרת חקלאית. לאחר מלחמת העולם הראשונה נמשך פיתוח העיירה והיא הפכה לעורק דרכים מרכזי בהונגריה, בעיקר עם שיפוץ הגשר מעל הדנובה בשנת 1925.
בשנת 1949 נפתחו בעיירה מפעל לייצור ברזל על שם סטלין, מפעל שסיפק מאות מקומות עבודה לתושבי העיירה. בהמשך תקופת השלטון הקומוניסטי נפתחו בעיירה מפעלים נוספים וקואופרטיבים חקלאיים. בשנת 1952 נפתח בעיירה בית ספר תיכון.
במשך תקופת שלטונה של ברית המועצות במדינות הלווין שלה במזרח אירופה, בהן הונגריה, היו כוחות סובייטיים אחראים על בסיס טילי קרקע-אוויר סמוך לעיירה. כוחות אלה היו מוצבים בעיירה ושוכנו בה. באביב 1990, עם התפרקות ברית המועצות, נטשו כוחות אלה את העיירה. הבניינים בהם התגוררו החיילים הסובייטים הפכו לשמש זוגות צעירים ומשפחות צעירות.
בעיירה קיימות היום מספר כנסיות קתוליות, כנסייה אורתודוקסית וכן מרחצאות מרפא.

יהודי דונפלדוואר

בשנת 1840 החלו להתיישב בעיירה יהודים ראשונים (מלבד עדויות בודדות להימצאות יהודים בעיירה כבר במאה ה-16 אך נראה שעזבו אותה בשנים שלאחר מכן). 
בשנת 1851 החלה להתארגן כקהילה יהודים עצמאית ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היו בעיירה כ-350 יהודים מתוך כ-9,000 תושבים. רובם השתייכו לקהילה נאולוגית ובעיירה פעלה גם קהילה אורתודוקסית. 
במאי 1944, כחודשיים לאחר כיבוש הונגריה בידי גרמניה הנאצית, הוקם בעיירה גטו ובו נכלאו גם יהודים מעיירות סמוכות.
ביוני 1944 הועברו יהודי הגטו לבסיס ממנו גורשו לאושוויץ בתחילת יולי 1944.
מקווה (מחזה)

מִקְוֶוה הוא מחזה ישראלי מאת הדר גלרון.

עלילה

המחזה עוסק בשבע נשים הנמצאות על קשת רחבה ביחסן אל האמונה היהודית: חרדיות, מסורתיות, וחילונית אחת. המשותף לכולן הוא מקום המפגש, המקווה, שבוע לאחר גמר הווסת, בדרך כלל במחזוריות של אחת לחודש (בתקופת הווסת האישה היא נידה על פי ההלכה היהודית ואסורה במגע עם גבר). אמנם מקום המפגש מסמל את הדת היהודית, אך לא כל הדמויות הפועלות בו זהות במידת דתיותן או בתפיסת עולמן, מה שמהווה מקור לחיכוך ולחוסר הסכמה בין הנשים. 
מערכות היחסים שנוצרות בין הנשים חושפות בהדרגה את הסודות. בד בבד עם חשיפת גופותיהן העירומים של הנשים הטובלות במקווה נחשפים גם הסודות והשקרים בעולמן של הנשים הדתיות, החיות בחברה שמייעדת להן תפקיד מוגדר ואינה מתייחסת לצורכי הפרט. כל הדמויות נתונות במצב כזה או אחר של כפייה. שושנה, הבלנית המבוגרת, מסתירה את קשריה עם בתה שיצאה בשאלה. שירה, הבלנית החדשה, נמנעת מיחסי אישות עם בעלה הנכה משום שאינה מעוניינת בילדים, ולכן נשארת לישון במקווה. הינדי מבוגרת מכדי שתהיה לה נידה והיא אם לבן שנולד מתרומת זרע. תהילה היא כלה צעירה הסובלת מכאבים בזמן היחסים עם בעלה, שנישאה לו בעקבות שידוך ואילוץ והיא בכלל אוהבת בחור אחר. חדוה היא אישה מוכה הנשואה לאדם בכיר בקהילה, ובתה אלישבע מסתירה בשתיקתה את הסוד הזה. מיקי היא חילונית הנאלצת ללכת למקווה כי בעלה, החוזר בתשובה, מסרב לגעת בה בלי אישור מהבלנית. 
ככל שהמחזה מתקדם סודותיהן של הנשים מתגלים. הן נאלצות לעמוד מול העולם שבחוץ ומול אנשי משמרות הצניעות, הבאים לקחת את חדוה לאחר שנמלטה מבעלה המכה שהעליל עליה כדי להחזירה הביתה. בתוך המאבק בין הנשים המסתתרות במקווה לבין הגברים הנמצאים בחוץ (בהצגה הם נשמעים במגפון), תהילה, הכלה הצעירה שאיש לא הקשיב לכאבה, מתאבדת במי המקווה.
גשר פריזר (נחל גוברין)

רקע היסטורי

לאורך ההיסטוריה היוותה הדרך המחברת את רצועת עזה לירושלים ציר אסטרטגי לשליטה באזור. ב-1915 (תקופת השלטון הטורקי) סללו קבלנים ועובדים יהודים דרך לאורך ציר זה (במסגרת ה"עמלייה") ובנו גשרים על הנחלים שחצו את הדרך. בעקבות כיבוש באר שבע על ידי הבריטים באוקטובר 1917 השתמשו הטורקים בציר זה לתמיכה לוגיסטית בקו הגנה שני שניסו לייצב מדרום לו זאת על ידי סלילת מסילת רכבת בין רצועת עזה לא-טינה. לאחר הניצחון בקרב עזה השלישי הדפו הבריטים את הטורקים צפונה והשתלטו על הדרך והמסילה. עם תום מלחמת העולם הראשונה פירקו הבריטים את מסילת הרכבת אך השקיעו בשיפור התשתיות של הדרך.

ההיסטוריה של הגשר

כחלק משיפור התשתיות של הדרך בנו הבריטים מספר גשרים מעל נחלים שחצו את הדרך וביניהם גם גשר מעל נחל גוברין. הגשר, שהוזמן על יד שלטונות המנדט הבריטי, הוקם ב-1933 על ידי המהנדס זאב פריזר. הכביש וגשריו סייעו רבות בשמירת הקשר לנגב המערבי.
בתקופת מלחמת העצמאות שימש הכביש, מצד אחד, כציר להעברת אספקה לנגב הנצור ומצד שני היה צורך למנוע מהמצרים את היכולת להעביר דרכו כוחות לכוון מרכז הארץ. מימוש ההגנה על הדרך כנגד פלישה של כוחות מצריים הוטל על מחלקת החבלה של גדוד 53 של חטיבת גבעתי בראשות שני החבלנים הבכירים של הגדוד שרגא אלון ועודד נגבי. אלו בסיוע מ"פ המסייעת יגאל קרצ'ובניק תיכננו והקימו את מחסום כפר ורבורג שנמתח מהכניסה לכפר ורבורג עד לגשר על נחל גוברין. על עמודי הגשר הותקנו חומרי נפץ במטרה לפוצץ את הגשר.
בלילה של ה-17 במאי 1948 שהה צוות חבלה בפיקוד החבלן שרגא אלון (בצוות הייתה גם אילנה בן יהושע מבאר טוביה) בתורנות ליד הגשר כששמע משאיות מגיעות מדרום. משאיות אלו פינו את ילדי קיבוץ נגבה (במסגרת מבצע תינוק) אולם המידע על הפינוי לא הגיע למפקדי המחסום ושרגא אלון כבר תיכנן לפוצץ את הגשר כשהמשאיות עליו. ברגע האחרון שמע צוות החבלה בכי תינוקות מהמשאית הראשונה והאסון נמנע.

מבנה הגשר

אורך הגשר, שנבנה ב-1933, היה כ-30 מטר ורוחבו כ-5 מטר. הגשר נבנה מבטון מזוין והוא נתמך ביסודות שנחפרו בדפנות הנחל. בצידי הגשר הותקנות מעקות בטיחות מברזל. רוחב הגשר איפשר מעבר מקביל של שתי מכוניות קטנות בלבד. עם עליית עומס התנועה על הכביש (כולל משאיות) הפך הגשר לצוואר בקבוק. בשנות ה-90 החלה מע"צ בשיפור תשתיות כביש 3 ובמסגרת זו נבנה גשר חדש על נחל גוברין כ-70 מטר צפונית מערבית לגשר הישן. ב-1991 נחנך הכביש החדש והישן נזנח. בתקופה שקדמה לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) נגנבו מעקות הברזל של הגשר.
הגשר הוגדר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
הר הבנים

גן הבנים

גן הבנים לא נכלל בתוכנית "עיר גנים" המקורית של ריכרד קאופמן (שכללה את גן שאול וגן אברהם). עם סיפוח שכונת רמת יצחק לרמת גן ב-1943 הוחלט על הקמת הגן על הגבעה (שכונתה אז הר הלוויתן או el Mu'allaqa כלומר "התלוי"), בהתאם לעקרונותיה.
הגן היה אמור לכלול בריכת נוי גדולה שבמקומה נבנה בית יד לבנים. בהמשך נוספה רחבת שבטי ישראל, כיכר עגולה ובה 12 עצי דקל ו-12 פסיפסים של שבטי ישראל. הכיכר כללה בעבר בריכת נוי, אך זו הוחלפה ב-1988 באנדרטה לציון נספי השואה.
מדרונו הצפוני של הגן נותר כמעט כולו שטח בר פתוח, כאשר מדרום וממזרח נבנו שבילים וטראסות, המחברים את הגן לרחובות סביבו.

מבנים ואנדרטאות

בית יד לבנים רמת גן תוכנן על ידי האדריכל משה ספיר, ונחנך במקום ב-1965, כשלצדו נבנה מגדל תצפית. בית יד לבנים מכיל בתוכו את המשכן לאמנות יהודית המציג תערוכה קבועה של יצירות דוד לבקובסקי וכן תצוגות מתחלפות של אגודת הציירים והפסלים בגבעתיים-ר"ג.
על הר הבנים נערכים טקסים ממלכתיים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.

כח התקווה

את האנדרטה "כח התקווה" לציון נספי השואה יצרה רות שטייף רוז'ר (1986), ניצולת אושוויץ שגם תרמה את הפסל. באנדרטה מתוארת דמות התוקעת בשופר ולצדה הריסות אבנים ושש ארובות לזכר ששת מליון היהודים שנספו בשואה.
ברחבת האנדרטה נערך הטקס הראשי ברמת גן לציון יום השואה.

נפגעי פעולות האיבה

ב-2008 נוספה אנדרטה להנצחת תושבי העיר נפגעי פעולות האיבה, בעיצוב האדריכלית רחל אסף.
סמוך להר נבנו שני בניינים ייחודיים שהקים האדריכל צבי הקר, בית דובינר ובית הספירלה וכן הסניף הראשי של צופי רמת גן.
פדריקה מורו

ביוגרפיה

מורו נולדה בקרטה בריאנצה במחוז לומברדיה. ב-1982 נבחרה למיס איטליה, ובתחרות מיס תבל 1983 עלתה לשלב חצי הגמר.
בשנת 1983 הופיעה בסרט Segni particolari: bellissimo, ושנה אחר כך, הופיעה כשחקנית ראשית בסרט College, ממנו יצאה סדרת הטלוויזיה College, בה הופיעה גם כן.
היא הופיעה בתוכנית המעגל עם דן שילון כחלק מתצוגת שמלות כלה שנערכה בתוכנית.
מורו הופיעה במספר סרטים בקולנוע ובטלוויזיה, בין היתר בסרט "המהמר" לצדם של מת'יו מודין ופיי דאנאוויי.
סמואל קונץ

סמואל קונץ (בגרמנית: Samuel Kunz‏; אוגוסט 1921 - 18 בנובמבר 2010) היה שומר ממוצא גרמני במחנה ההשמדה בלז'ץ בתקופת השואה שנאשם במעורבות להשמדת יהודי המחנה, כולל עשרה מעשי רצח שביצע בעצמו. מעשיו התגלו רק ב-2009, אולם הוא מת ב-2010 טרם משפטו.

ביוגרפיה

קונץ נולד בשנת 1921, בזיכלברג (Sichelberg, ברוסית: Зихельберг) שעל גדת הוולגה, ברוסיה. לחם במלחמת העולם השנייה במסגרת הצבא האדום ונשבה על ידי הוורמאכט. הוא  העדיף לשתף פעולה עם שוביו הנאצים על פני מאסר כשבוי מלחמה ונשלח עם שבויי מלחמה אחרים למחנה טרווניקי ששימש כמחנה אימון של האס אס.  לאחר מכן, בינואר 1942, שובץ כשומר במחנה ההשמדה בלז'ץ ובין משימותיו במחנה היו הולכת היהודים מהרכבות לתאי הגזים. לאור מסירותו הוא הועלה בדרגה לפיקוד על קבוצת שומרים (Oberaufseher). קונץ, על פי כתב התביעה, היה אחראי בעצמו לפחות לעשרה מעשי הרג של יהודים. הוא ירה למוות לעבר שני יהודים שנמלטו מהרכבת, וכן ירה למוות בשמונה אסירים פצועים שנורו תחילה בידי שומר אחר. עם סגירת המחנה ב-1943 הועבר קונץ לשירות במחנה הריכוז פלוסנבירג, שם פגש את ג'ון דמיאניוק.
לאחר המלחמה נשבה קונץ על ידי האמריקאים ואף העיד במשפטיהם של פושעים נאצים. הוא קיבל אזרחות גרמנית, עבר להתגורר בבון ועבד כנגר במשרד הבינוי הגרמני. קונץ נחקר בידי הגרמנים שלוש פעמים (בשנים 1969, 1975 וב-1980) על שירותו במהלך המלחמה, אולם בגלל דרגתו הזוטרה לא הייתה כוונה להעמידו לדין.
פשעיו של קונץ התגלו במסגרת ההכנות למשפט דמיאניוק בגרמניה בשנת 2009. במהלך הסגרתו של דמיאניוק לגרמניה, נועד קונץ לשמש כעד במשפט ולצורך כך העבירו האמריקאים לידי הגרמנים מסמכים על קונץ. לאור מה שנחשף במסמכים, החליטה התביעה הגרמנית שקונץ ראוי לעמוד בעצמו למשפט. ביולי 2010 הודיעה התביעה בדורטמונד כי הוחלט להעמיד את קונץ לדין על שלושה סעיפי אישום: סיוע ברצח ("Beihilfe zum Mord") של כ-430,000 יהודים במסגרת תפקידו כשומר במחנה בלז'ץ; 8 מעשי רצח שביצע שם בעצמו ושני מקרי רצח נוספים.
קונץ מת בגיל 89 לפני שהספיק לעמוד לדין.
יאסה

יאסה היא מערכת החוקים באימפריה המונגולית שנכתבו בידי ג'ינגיס חאן. בנו של ג'ינגיס, צ'אגאטאי חאן, היה ממונה על יישום היאסה ברחבי האימפריה. פירוש השם יאסה במונגולית הוא - "ציווי החוק".
ליאסה, מעבר להיותו ספר חוקים, משמעות דתית ופילוסופית עמוקה. רק מספר ראשי שבטים נבחרים היו מורשים לקרוא ביאסה עצמה, והיו אחראים להעביר את רוח היאסה לאנשיהם.
הענישה ביאסה הייתה מחמירה ביותר, ועונש מוות היה העונש הנפוץ למרבית העבירות. כתוצאה מכך, הצטמצם משמעותית היקף הרציחות, הגניבות והבגידות בשבטים המונגוליים.
מואצ'ו

גאוגרפיה

מואצ'ו נמצאת בקצה הדרום מזרחי של טרנסילבניה. במעבר ההרים שבין רכס Piatra-Craiului  שממערב לה ורכס בוצ'ג  שממזרח לה.

כלכלה

ענף הפרנסה העיקרי  הוא תיירות. רבים מהתושבים הם  יוממים העובדים בבראשוב ובמקומות אחרים בסביבה
אילוק

היסטוריה

אילוק מאוזכרת כעיר שוק בכתבים מהמאות ה-12 וה-13 עת נשלטה על ידי ממלכת הונגריה. ב-1526 נכבשה על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. במהלך תקופת שלטונם פעלו העות'מאנים לאיסלומה על ידי ביצוע טרנספר אוכלוסיות. ב-1697, במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבשה אילוק על ידי צבא ממלכת הבסבורג. בהמשך, נכללה בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, נכללה אילוק בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית. לאחר המלחמה נכללה אילוק בשטחי יוגוסלביה. בראשית שנות ה-90 במסגרת תהליך התפרקותה של יוגוסלביה, פרצה מלחמת העצמאות של קרואטיה ובמהלכה הוקמה על ידי הסרבים בתוך שטחי קרואטיה, רפובליקת קְרָאִינָה הסרבית ובתוכה נכללה גם אילוק. ב-1998 מוזגו שטחי קראינה לקרואטיה.

הקהילה היהודית

קהילה יהודית אורתודוקסית נוסדה באילוק במחצית המאה ה-19. בני הקהילה דיברו יידיש ומבין המשפחות הראשונה בעיירה ניתן לציין את משפחת שטרן אשר בנה יוסף נפתלי שטרן שעלה בהמשך לישראל, כיהן כחבר מועצת גדולי התורה וראש ישיבת פרשבורג בירושלים. בני הקהילה עסקו במסחר במוצרי סדקית, חלקם במסחר בטקסטיל וחומרי בניין ומיעוטם היו בעלי מקצועות חופשיים. במהלך מלחמת העולם הראשונה הותקפו בני הקהילה על ידי אנשי "הקאדר הירוק", שכלל חיילים ממוצא קרואטי אשר ערקו מצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית ופרעו חוק. 
לאחר המלחמה והקמת ממלכת יוגוסלביה מתועדים באילוק שני קהלי מתפללים. ב-1919 נוסד בעיירה סניף התנועה הציונית. עוד פעל באילוק תלמוד תורה. ב-1931 התגוררו באילוק 320 יהודים שהיוו 5.5 אחוזים מכלל אוכלוסיית העיירה. ב-1940 התגוררו באילוק 310 יהודים. ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה, החלו רדיפות יהודים. בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ורובם המוחלט נרצחו. הקהילה לא שוקמה לאחר המלחמה.
נבטים (מאכל)

המאכל נבטים הוא אוסף נבטים, זרעים שעברו נביטה, למטרת אכילה במצב נא או לאחר בישול. הם רכיב מרכזי במטבח המזרח אסיאתי. חיסרון אפשרי בצריכת נבטים נאים הוא שזרעים נובטים עשויים להכיל חיידקים מזיקים.
הנבט הוא מאכל בריא שצריכתו על בסיס יומי מהווה מקור של וויטמינים ומינרלים לגוף.
בקיטנית עצמה ישנם וויטמינים ומינרלים, וכשמנביטים אותה היא מכפילה ומשלשת את כמות הוויטמינים והמינרלים].
אדוארד זורינסקי

ביוגרפיה

זורינסקי נולד וגדל באומהה, הגדולה שבערי נברסקה. הוריו, סוניה (לבית פלדמן) והיימי זורינסקי, היו יהודים-רוסים שהיגרו אל ארצות הברית. הוא למד בבית הספר היסודי "סאונדרס ורושוויל", ולאחר מכן בבית הספר התיכון המרכזי של אומהה, שם סיים את לימודיו ב-1945. בשנים 1945–1946 למד באוניברסיטת מינסוטה, ומאז ועד 1948 למד באוניברסיטת קרייגטון. ב-1948 קיבל תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מאוניברסיטת נברסקה. במשך עשרים וארבע שנה עבד זורינסקי עבור תעשיות הטבק והממתקים כסיטונאי. בנוסף לכך, בשנים 1949–1962 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית. ב-1966 נרשם לאוניברסיטת הרווארד כדי להשלים את לימודיו הגבוהים.
בשנים 1968–1971 כיהן כחבר בוועדה להכשרת שופטים של נברסקה. בשנים 1973–1977 כיהן כראש עיריית אומהה. במהלך כהונה זו זכה לפופולריות רבה בשל תגובת העירייה לסדרת סופות שלגים וטורנדו שפגעו באומהה ב-1975.
ב-1976 החליט זורינסקי, עד עתה רפובליקני במשך שנים רבות, להתמודד לסנאט האמריקאי אחרי שהסנאטור הוותיק רומן רוסקה (Roman Hruska) החליט לפרוש מהסנאט אחרי עשרים ושתיים שנות כהונה. עם זאת, כאשר נוכח זורינסקי שלא ינצח בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם נברסקה, הפך את שיוכו המפלגתי וחבר אל המפלגה הדמוקרטית. בבחירות המקדימות גבר על הס דיאס, יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בנברסקה לשעבר. בבחירות הכלליות ניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה ג'ון מקאליסטר ברוב זעום של 53% מקולות הבוחרים. עם ניצחונו, נהפך לסאנטור הדמוקרטי הראשון שנבחר לסנאט מטעם נברסקה מאז 1934 והיהודי הראשון שזכה בבחירות כלליות כלשהן בנברסקה.
ימים לפני תום כהונתו באורח רשמי פרש הרושקה מהסנאט ב-27 בדצמבר 1976, ומושל המדינה ג'יימס אקסון מינה את זורינסקי לסנאט ובכך הקדים את תפקיד בימים אחדים. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1982 וקיבל למעלה מ-66% מהקולות. כסנאטור, היה זורינסקי דמוקרט מתון ושמרני, שהצביע לא פעם לצד עמיתיו הרפובליקנים במספר סוגיות משמעותיות. ב-1982 היה נתון לחיזורים חוזרים ונשנים מצד הרפובליקנים לשוב אל שורות מפלגתם. ב-1986 רמז זורינסקי כי הוא אכן עשוי לשוב אל המפלגה הרפובליקנית, אבל בסופו של דבר לא עשה את החלפת המפלגות. זורינסקי כיהן כיושב ראש ועדת המשנה של הסנאט לענייני חצי הכדור המערבי, ובמסגרת תפקיד זה דגל בהענקת סיוע כספי וצבאי למשטר החזית הסנדיניסטית בהנהגת דניאל אורטגה בניקרגואה.
זורינסקי נפטר בפתאומיות לאחר שסבל מהתקף לב במופע של מועדון העיתונות של אומהה לשנת 1987.
שלמה מנדל

קורות חיים

מנדל נולד בסאנץ (נובי סונץ') שבמערב גליציה, ערש המוזיקה החסידית, שאותה הוא ספג מילדות והשפעותיה ניכרות בלחניו.
כילד הוא היגר עם משפחתו לטרנוב, שהייתה גם היא מרכז חסידי גדול. עוד כילד זכה להיסמך על שולחנם של גדולי האדמו"רים שביקרו בעיר, ולזמר בפניהם במהלך סעודה שלישית.
כנער התחנך מוזיקלית בקטוביץ ובבורשה שם גם פגש את החזן משה קוסביצקי אשר המליץ שיעמיק בלימודיו אצל החזן דוד משה שטיינברג שהיה בשעתו החזן של בית הכנסת הגדול בווילנה.
מנדל הפך לחזן בביה"כ "תורת הקודש" שם הוא לווה על ידי מקהלה בניצוחו של חנן גלייזר.
מוילנה הוא עבר לוורשה בה פעלו החזנים גרשון סירוטה ומשה קוסביצקי ומונה לחזן בבית הכנסת נוז'יק ומאוחר יותר בשנת 1933 החל לפעול בבית הכנסת "מוריה" שבעיר, בבית כנסת זה יצא שמעו למרחוק והחל להקליט את תקליטיו הראשונים.
מנדל המשיך לפעול באותו בית הכנסת במשך שנתיים ולאחר מכן עבר לבית הכנסת "אהבת רעים" שבקרקוב שם גם התפרסם והחל להופיע ברחבי אירופה וערך קונצרטים בהולנד ובאנגליה.
במהלך סבב קונצרטים בלונדון, שמע אותו מר קירשנר, מנהיג ציוני דרום אפריקני, אשר אפשר את מעברו של מנדל בשנת 1938 לקהילת ב-Berea ביוהנסבורג, שם שירת במשך שלושה עשורים עד לפרישתו ועלייתו לישראל בשנת 1974. 
מנדל נפטר ביוהנסבורג בחודש אלול שנת 1981 ונקבר בבית העלמין ברעננה.