google/wiki40b huggingface dataset:
זוהיר אל-קייסי

זוהיר אל-קייסי (1963 - 9 במרץ 2012 בערבית: زهير القيسي זהיר אלקיסי) היה מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית ברצועת עזה, נהרג בידי צה"ל.

ביוגרפיה

אל-קייסי היה חבר בוועדות ההתנגדות העממית מאז הקמתן בשנת 2000. הוא היה מוסלמי אדוק, וראה בג'יהאד את הגשמת הדת. אנשי ארגונו נמנו עם חוטפיו של גלעד שליט. אל-קייסי התראיין בנושאי חטיפתו וכליאתו, וציין: "ישראל ניסתה ללחוץ עלינו בהריגת מספר רב של פעילים בעקבות חטיפתו, אך ההתנגדות והעם הפלסטיני עמדו איתן".
נמנה עם מתכנני מתקפת הטרור בדרום ישראל באוגוסט 2011. בעקבות פיגוע זה הרג צה"ל את מזכ"ל ועדות ההתנגדות העממית, כמאל אל-נירב, ואל-קייסי מונה למחליפו. ב-14 בינואר 2012 אירע פיצוץ (כנראה עקב תאונה) בביתו של אל-קייסי ברפיח, ובו נהרג אדם אחד וארבעה נפצעו. אל-קייסי לא היה בביתו ולא נפגע.
ב-9 במרץ 2012 נהרג אל-קייסי בסיכול ממוקד שביצע כלי טיס של צה"ל, בעת שנסע במכוניתו בשכונת תל אל-הווא שבמערב עזה. יחד אתו נהרג מוחמד אחמד אל-חנני, ששוחרר בעסקת שליט. לדברי צה"ל פעולת סיכול ממוקד זו נעשתה בעת שאל-קייסי עסק בתכנון פיגוע נגד ישראל.
בעקבות הריגתו חלה הסלמה במאבק בין צה"ל לבין ארגוני הטרור שברצועת עזה. בארבעת הימים לאחר הריגתו נורו לעבר ישראל למעלה ממאתיים רקטות ופצצות מרגמה, ועוד 26 מתושבי רצועת עזה  (בהם 22 מחבלים ו-4 אזרחים) נהרגו בתגובות של צה"ל כנגד יעדי טרור וחוליות שיגור רקטות.
יורם (מלך יהודה)

עלייתו לשלטון

כאשר מת יהושפט, התחולל משבר בדרך לעלייתו של יהורם לשלטון: "וַיִּשְׁכַּב יְהוֹשָׁפָט עִם אֲבֹתָיו וַיִּקָּבֵר עִם אֲבֹתָיו בְּעִיר דָּוִיד וַיִּמְלֹךְ יְהוֹרָם בְּנוֹ תַּחְתָּיו. וְלוֹ אַחִים בְּנֵי יְהוֹשָׁפָט עֲזַרְיָה וִיחִיאֵל וּזְכַרְיָהוּ וַעֲזַרְיָהוּ וּמִיכָאֵל וּשְׁפַטְיָהוּ כָּל אֵלֶּה בְּנֵי יְהוֹשָׁפָט מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל. וַיִּתֵּן לָהֶם אֲבִיהֶם מַתָּנוֹת רַבּוֹת לְכֶסֶף וּלְזָהָב וּלְמִגְדָּנוֹת עִם עָרֵי מְצֻרוֹת בִּיהוּדָה וְאֶת הַמַּמְלָכָה נָתַן לִיהוֹרָם כִּי הוּא הַבְּכוֹר. וַיָּקָם יְהוֹרָם עַל מַמְלֶכֶת אָבִיו וַיִּתְחַזַּק וַיַּהֲרֹג אֶת כָּל אֶחָיו בֶּחָרֶב וְגַם מִשָּׂרֵי יִשְׂרָאֵל." (ספר דברי הימים ב', פרק כ"א, פסוק א'-ד).
זכותו של יהורם לשלטון הובטחה עוד בימי אביו, וככל הנראה גם שימש עוצר בין השנים 851 עד 846 לפני הספירה. אולם, מסיבה שאינה ברורה הוא הרג את אֵחיו. ייתכן שהיה כאן משבר אמון מצד יהורם, שחשד באחיו, או שהוא הושפע על ידי אשתו עתליה. אולם ייתכן כי הייתה חתירה מצד אחיו וחלק מהשרים.

ישראל ואדום

עם עלייתו לשלטון, מרדה בו אדום, ועל כך במלכים ב ח, כ-כב (ובמקבילה בדברי הימים ב כא, ח-י): "בְּיָמָיו פָּשַׁע אֱדוֹם מִתַּחַת יַד יְהוּדָה וַיַּמְלִכוּ עֲלֵיהֶם מֶלֶךְ. וַיַּעֲבֹר יוֹרָם צָעִירָה (גרסת דה"י: עִם שָׂרָיו) וְכָל הָרֶכֶב עִמּוֹ וַיְהִי הוּא קָם לַיְלָה וַיַּכֶּה אֶת אֱדוֹם הַסֹּבֵיב אֵלָיו וְאֵת שָׂרֵי הָרֶכֶב וַיָּנָס הָעָם לְאֹהָלָיו. וַיִּפְשַׁע אֱדוֹם מִתַּחַת יַד יְהוּדָה עַד הַיּוֹם הַזֶּה אָז תִּפְשַׁע לִבְנָה בָּעֵת הַהִיא." (ספר מלכים ב', פרק ח', פסוק כ'-כב).

בעקבות המלחמה

אמנם לפי תיאור זה הצליח יהורם להנחיל תבוסה לצבא האדומי, אך לא לכבוש מחדש את אדום. עובדה זו תרמה להחלשת ממלכת יהודה בימי יהורם, משום שנפגע מקור פרנסה חשוב של הממלכה – סחר השיירות שעבר בארץ אדום ומכרות הנחושת בערבה. מנקודה זו החלה ממלכת יהודה להידרדר.

הידרדרות הממלכה וסופו

בעקבות מרד אדום, חלה כנראה התערערות נוספת של מערך ההגנה הדרומי של יהודה, בעקבות כך הפלשתים והערבים פשטו על יהודה ופרצו עד בית המלך תוך שהם שובים את בניו, נשותיו וכל הרכוש. רק בנו אחזיהו (=יהואחז) נותר לפליטה (ספר דברי הימים ב', פרק כ"א, פסוקים ט"ז-י"ח).
לכך יש לקשור גם את "פשיעת לִבְנָה" (ספר דברי הימים ב', פרק כ"א, פסוק י'). עיר זו נקרעה, כנראה, מיהודה בידי הפלשתים שפלשו מזרחה.
לאחר מותו לא העלו אותו על המוקד, כמנהג שהיה מקובל לגבי מלכים "וְלֹא-עָשׂוּ לוֹ עַמּוֹ שְׂרֵפָה, כִּשְׂרֵפַת אֲבֹתָיו" (ספר דברי הימים ב', פרק כ"א, פסוק י"ט). בנו אחזיה מלך אחריו.
ג'סי אולדנדורף

לפני מלחמת העולם הראשונה

אולדנדורף נולד ב-16 בפברואר 1887 בריברסייד, קליפורניה, וסיים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית בשנת 1909, במקום 141 מתוך 174 צוערים. טרם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שירת אולדנדורף על הסיירת המשוריינת "קליפורניה," הסיירת "דנבר," על המשחתת "ויפל" ושוב על הסיירת קליפורניה.

מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, פיקד אולדנדורף על כוח המשמר על אוניית התובלה "סרטוגה," שטבעה בהתנגשות בניו יורק, ולאחר מכן שימש קצין נשק על אוניית התובלה "הנשיא לינקולן," אשר הוטבעה מול חופי אירלנד במאי 1918.

בין מלחמות העולם

בין מלחמות העולם, שירת אולדנדורף במגוון תפקידים. לאחר שמונה לסגן מפקד אוניית התובלה "פטרישה," מונה אולדנדורף למפקד תחנת גיוס בפיטסבורג, קצין הנדסה ראשי בבסיס בבולטימור וכקצין במשרד ההידרוגרפיה של הצי. בשנים הבאות, שימש אולדנדורף כעוזרם של מספר קציני צי בכירים.
בין השנים 1928-1930, למד אולדנדורף במכללת המלחמה של הצי ובמכללת המלחמה של צבא ארצות הברית, ולאחר מכן שירת כקצין ניווט על אוניית המערכה "ניו יורק." באותו זמן, אף לימד באקדמיה הימית את מקצוע הניווט. לאחר מכן, מונה לסגן מפקד אוניית המערכה "מערב וירג'יניה." לאחר שמונה לדרגת קפטן, מונה אולדנדורף בשנת 1939 למפקד הסיירת הכבדה "יוסטון."

מלחמת העולם השנייה

בחודש ספטמבר 1941, חזר אולדנדורף למכללת המלחמה של הצי, שם לימד ניווט עד בפברואר 1942. ב-31 במרץ 1942, קודם אולדנדורף לדרגת אדמירל-משנה, והוצב בגזרת ארובה-קוראסאו שבים הקריבי. באוגוסט 1942, עבר לגזרת טרינידד, שם תפקידו העיקרי היה לוחמה נגד צוללות.
אולדנדורף הוצב בגזרת האוקיינוס השקט בינואר 1944, שם קיבל את הפיקוד על "שייטת הסיירות הרביעית." שייטת זו, שכללה אוניות מערכה וסיירות, סיפקה סיוע לנושאות המטוסים ולכוחות הנוחתים על איי מרשל, פלאו, איי מריאנה ולייטה.
ב-24 באוקטובר 1944, פיקד אולדנדורף על "פלגת משימה 77.2," במהלך קרב מפרץ לייטה. הוא הציב את כליו - שמנו שש אוניות מערכה, ארבע סיירות כבדות, ארבע סיירות קלות, עשרים ושמונה משחתות ושלושים ותשע ספינות טורפדו - במארב במצר סוריגאו. בליל ה-25-24 באוקטובר, במהלך קרב מצר סוריגאו, הצליח הכוח של אולדנדורף לחצות את ה-T של הכוח היפני, ולהשמידו. בכך סיכל אולדנדורף את תוכניתם של היפנים לתקוף את הכוחות הנוחתים על האי לייטה. על תפקודו בקרב זה, קיבל אולדנדורף את עיטור צלב הצי, וב-15 בדצמבר, קודם לדרגת תת-אדמירל.
ב-23 בספטמבר 1945, פיקד אולדנדורף על כיבוש ואקאיאמה, שבאי הונשו, יפן, ולאחר מכן הכתיב את תנאי הכניעה של תת-אדמירל הוקה ואדמירל-משנה יופאיי.

לאחר מלחמת העולם השנייה

בנובמבר 1945, מונה אולדנדורף למפקד רובע הצי ה-11. שנה לאחר מכן, הוא פיקד על בסיס הצי בסן דייגו, ושנה לאחר מכן, פיקד על זירת הגבול הימי המערבי של ארצות הברית. בספטמבר 1948, פרש אולדנדורף מהצי, עם קבלת דרגת אדמירל.
ג'סי אולדנדורף נפטר ב-27 באפריל 1974, בפורטסמות', וירג'יניה.
על שמו נקראת המשחתת האמריקאית "אולדנדורף."
פליקס ורבורג

חייו ועבודתו

אבות אבותיו הגיעו לגרמניה מאיטליה במאה ה-17 והתיישבו בוורבורג שבווסטפאליה (וממנה לקוח שם משפחתו). במאה ה-18 נדדו בני משפחת ורבורג לאלטונה שליד המבורג. משה מרקוס ורבורג ואחיו גרשון ייסדו ב-1798 בהמבורג את הבנק מ"מ ורבורג ושות' (M. M. Warburg & Co). פליקס ורבורג היה נכדו של מייסד החברה משה מרכוס ורבורג ואחד משבעת ילדיהם של מוריץ ורעייתו שרלוטה לבית אופנהיים. כמו אחיו מקס ופאול, היה גם פליקס בנקאי, ואילו אחיו אבי (Aby) התעניין עוד מילדותו בספרות והיסטוריה ונעשה לחוקר תולדות האמנות.
בשנת 1894 היגר פליקס לארצות הברית והיה לשותף בבנק Kuhn, Loeb & Co (קוהן, לוב ושות') בניו יורק. הוא נשא לאישה את פרידה שיף, בתו של השותף הבכיר יעקב שיף. לזוג נולדה בת בשם קרולה (Carola) שהתחתנה עם ולטר נ' רוטשילד ונולדו להם ארבעה בנים: פרדריק, מרכוס, ג'רלד פליקס, פאול פליקס ואדוארד מורטימר מוריס ורבורג.
בזכות החברה שלו וקשריו קיבל פליקס ורבורג בשנת 1907 אזרחות אמריקאית, והיה לדמות מפתח באליטה הגרמנית-יהודית-אמריקאית של ראשית המאה ה-20. הוא היה חבר מרכזי בג'וינט שלקח על עצמו לתמוך ביהודים הנצרכים באירופה אחרי תום מלחמת העולם הראשונה. כבר ב-1919 הוא יצא לסיור באירופה ודיווח על ממצאיו בדו"ח שבו הסביר, כפי שפורסם בניו יורק טיימס", שהאוכלוסייה היהודית במזרח אירופה סבלה מן המלחמה יותר מכל אוכלוסייה אחרת.
ב-1925 היה יחד עם הארי סכר (Sacher), חיים ויצמן, אלברט איינשטיין, מרטין בובר וזיגמונד פרויד בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית שזה עתה נוסדה. כמו כן היה פעיל במועצות המנהלים של אוניברסיטת קולומביה ושל בית המדרש לרבנים באמריקה (The Jewish Theological Seminary of America), מוזיאון פוג לאמנות (Fogg Art Museum) באוניברסיטת הרוורד. ב-1931 נקרא על שמו האולם הגדול בו כאות הוקרה על פעילותו רבת השנים (מ-1913) למען המוסד. את האוסף המקיף שלו של עיתונות ודפוסים אירופיים קיבל המרכז לאמנות של מכללת וסאר (Vassar).‏ העיזבון הכתוב שלו (הפרטי והעסקי) הגיעו לארכיון האמריקאי היהודי (American Jewish Archives) בסינסינטי.
כאות הוקרה לפעילותו ההומניטרית נקרא ב-1939 יישוב על שמו בארץ ישראל – כפר ורבורג.
סיפורי מעשיות משנים קדמוניות

סיפורי מעשיות משנים קדמוניות הם קובץ סיפורים בסגנון של אגדות עם שסיפר רבי נחמן מברסלב לתלמידיו, ותלמידו הבולט רבי נתן שטרנהרץ רשמם והוציאם לאור.
נהוג לחשוב כי יש ממד הגותי וקבלי עמוק לסיפורים אלו, והם נבדלים בסגנונם ובמהותם משאר המשלים והסיפורים שסיפר רבי נחמן, אשר מופיעים בכתביו ובכתבי תלמידיו.

מהדורות ועיבודים שונים של המעשיות

ספרים רבים חוברו בעקבות סיפורי רבי נחמן ואודותם. המהדורה המקורית של סיפורי המעשיות, משנת ה'תקע"ו (1816), נערכה על ידי תלמידו, רבי נתן שטרנהרץ, וכללה תרגום מילולי מיידיש לעברית. ב-1971 יצא הספר במהדורה חדשה, ערוכה על ידי יהודה יערי, בהוצאת מוסד הרב קוק. עיבודים נוספים של הסיפורים פרסמו מרטין בובר (1906) ופנחס שדה ("תיקון הלב", הוצאת שוקן, 1981). בשנת 1981 הוציא עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) שישה מסיפורי המעשיות בצירוף מבוא ופירושים, בהוצאת דביר. מהדורה חדשה: כל סיפורי רבי נחמן מברסלב: המעשיות, הסיפורים הסודיים, החלומות והחזיונות, מהדורה מבוררת על פי כתבי יד, יצאה לאור ב-2014 בידי פרופ' צבי מרק מאוניברסיטת בר-אילן בהוצאת ידיעות ספרים ומוסד ביאליק.

עיבודים קולנועיים

ב-2015 יצא הסרט "סיפורי מעשיות של רבי נחמן" שכתב וביים צבי פישמן. הסרט מבוסס בין היתר על הסיפור "מעשה מחכם ותם".
הנינג'ה

העלילה

אחרי שסיים את לימודי האמנות הנינג'יטסו ביפן, יוצא צבא אמריקני בשם קול (פרנקו נרו) מבקר את חברו מתקופת המלחמה (אלקס קורטני) ואת אשתו הטרייה מארי אן לאנדרס (סוזן ג'ורג'), שהם הבעלים של חווה גדולה בפיליפינים. קול מגלה במהרה שאת לאנדרס מטריד מנכ"ל חברה ששמו צ'ארלס ונאריוס (כריסטופר ג'ורג') בניסיון לגרום לו למכור את חלקת האדמה שברשותו, מכיוון (דבר שהוא אינו יודע) שמשאב נפט גדול טמון מתחת לאדמה. אחרי שהוא מסכל את מזימותיהם של ביריוניו של ונאריוס להפחיד ולאלץ את לאנדרס למכור את אדמתו לונאריוס, ניצב קול בפני יריב ישן מימי אימוניו ביפן – הסגאווה (שו קוסוגי), אותו שוכר ונאריוס לרצוח את קול.
בסרט שיחק גם השחקן הישראלי צחי נוי כאחד מביריוניו של ונאריוס.

סרטי המשך

הנינג'ה היה הסרט הראשון בסדרת סרטי הנינג'ה, השני היה Revenge of the Ninja והשלישי היה Ninja III: The Domination, למרות שהם לא קשורים ישירות מבחינת קו העלילה.
ולאד מיריצה

היסטוריה

מיריצה נולד בטרגובישטה ובגיל שש עשרה החל ללמוד מוזיקה.
בשנת 2001 הצטרף למקהלה בשם "Madrigal" ולאחר מכן זכה במספר תחרויות מוזיקה, בין היתר הופיע ב-2002 בפסטיבל הלאומי למוזיקה במאמאיה וב-2004 לקח חלק בפסטיבל הבזאר הסלאבי בויטבסק.
בשנת 2006 החל לעבוד כסולן בבית האופרה של בוקרשט, באותה שנה גם זכה בפרס מטעם בית האופרה של וינה.
ב-2008 זכה בקדם האירוויזיון הרומני, כשביצע דואט ביחד עם הזמרת ניקו עם השיר "Pe-o margine de lume", ונבחרו לייצג את רומניה באירוויזיון.
באירוויזיון 2008 שנערך בבלגרד הם עלו לגמר, וזכו במקום ה-20 עם 45 נקודות.
ז'אן-לואי בארו

חייו

את הופעת הבכורה שלו נתן בארו בגיל 21. החל משנת 1935 הוא ביים ושיחק עם קבוצה משלו והשתתף בסרטים שונים. הוא הושפע בין היתר מאנטונן ארטו ומתפיסתו התיאטרונית. תפקידו המפורסם ביותר היה בסרט "ילדי גן-העדן" של מרסל קרנה, שם שיחק את ז'אן-גספאר דבורו, מי שלמעשה המציא את הפנטומימה המודרנית. 
בשנת 1940 הוא נקרא לקומדי פראנסז, ובאותה שנה התחתן עם השחקנית מדלין רנו. עם התיאטרון הפרטי הם מופיעים בכל רחבי העולם, ובשנת 1959 הם מתמנים לנהל את התיאטרון הלאומי "L'Odéon". אחד הבימויים הנועזים היה "הפרגודים" של ז'אן ז'נה, שמיד אחרי מלחמת אלג'יריה יצר שערורייה. במהפכת מאי 1968 הוא הותקף הן מצד המתקוממים והן מצד השלטונות ופוטר מהתיאטרון.
במאי 1974 הוא פתח תיאטרון אחר בתחנת הרכבת הישנה ד'אורסה.
הוא ואשתו קבורים בבית הקברות "דה-פאסי", כמו קלוד דבוסי, גבריאל פורה, ז'אן ז'ירודו ואחרים.
מרקוס קנטיניוס פנולה

מרקוס קנטיניוס פנולה (בלטינית: Marcus Centenius Penula; מת בשנת 212 לפנה"ס) היה מצביא רומאי שהתפרסם בכך הנהיג את הכוח הרומאי בקרב סילארוס במהלך המלחמה הפונית השנייה.

ביוגרפיה

מעט מאוד ידוע עליו. המקור היחיד אודות חייו הוא טיטוס ליוויוס, הנחשב באופן כללי לבלתי אמין. על פי ליוויוס, שמו הפרטי המקורי היה מרקוס קנטיניוס, והקוגנומן "פנולה" שמשמעותו "הנועז" הוסף לו רק אחרי מותו.
הוא שרת בצבא הרומי כחייל פשוט. בשנת 212 לפנה"ס הוא הגיש בקשה חריגה בפני הסנאט הרומי. אותה תקופה השתוללה ברחבי חצי האי האפניני המלחמה הפונית השנייה. המצביא הקרתגי חניבעל ברקה בזז את איטליה כולה כאשר המפקדים המקצוענים של הצבא הרומי אינם מעזים להגיע לקרב סדיר עמו. קנטיניוס ביקש מהסנאט להוביל נגד חניבעל צבא של 5,000 מתנדבים נגד חניבעל. בהמלצת הפראיטור פובליוס קורנליוס סולה, הוא הורשה להוביל צבא כזה שכלל בפועל 8,000 מתנדבים חצי מהם היו בני העיר רומא וחצי מבין בעלות הברית של רומא.
קנטיניוס צעד דרך לוקאניה מתוך מחשבה לפגוש את חניבעל בקמפניה. בדרכו הצטרפו אליו איכרים רבים וצבאו כמעט הוכפל. הוא נפגש עם חניבעל בקרב סילארוס באזור נהר סאלה של ימינו. הקרב לא היה שקול מלכתחילה, חניבעל היה מצביא מוכשר ובעל ניסיון וחייליו היו וותיקים ומוכשרים, ולעומתו היה קנטיניוס חסר הכשרה פיקודית וחייליו היו חמושים באופן דל וחסרי כל ניסיון צבאי. כשראה קנטיניוס שהוא עומד להפסיד, הוא השליך את עצמו בכוונה תחילה אל בין החניתות של האויב ונתן שיהרגו אותו. צבאו התפזר, אולם הסחת הדעת הזעירה אפשרה לקונסולים של אותה שנה להתארגן ולהטיל את המצור על קפואה.
פרנסיס טרשם

איגרת מונטיגל

טרשם היה האחרון שגויס למשימה. ב-14 באוקטובר 1605 הוזמן להצטרף לקשר על ידי מנהיג המזימה, רוברט קטסבי, שהיה בן דודו – השניים התחנכו יחד. טרשם היה גם יורשו של הונו הגדול של אביו, שדולדל כתוצאה מקנסות שהוטלו על מתנגדי הכנסייה האנגליקנית, טעם יקר, ומעורבותם של הדודנים, פרנסיס טרשאם ורוברט קטסבי, במרד אסקס.
פרטי התוכנית הושלמו באוקטובר בטברנות ברחבי לונדון ודבנטרי. אך כמה מהקושרים הביעו דאגה לביטחונם של עמיתיהם הקתולים שיהיו נוכחים בפרלמנט ביום המתוכנן לפיצוץ, 5 בנובמבר 1605. טרשם הביע דאגה לגיסיו שאחד מהם היה וויליאם פרקר, הברון מונטיגל ה-4.
בשבת ה–26 באוקטובר קיבל הברון מונטיגל מכתב אנונימי בעת שהיה בביתו, ונכתב בו כך:
"אדוני, מתוך האהבה שאני חש לכמה מחבריך, יש בי דאגה לביטחונך. לכן הייתי מייעץ לך, כשם שאתה חס על חייך, להגות תירוץ כלשהו ולהעתיק את נוכחותך מפרלמנט זה; שכן אלוהים ואדם חברו להעניש את הרשעות בת הזמן. ואל תחשוב אפילו מעט על הודעה זו, אלא תפרוש לאזורך שבו תוכל לצַפּוֹת לאירוע בבטחה. שכן אף שלא תופיע כל תסיסה, עדיין אני אומר שהם יקבלו מכה נוראה בפרלמנט זה, ובכל זאת לא יראו מי פוגע בהם. תוכנית זו בל תגונה, שכן היא עשויה לעשות לך טוב, ולא תוכל לגרום לך כל נזק; שכן הסכנה תחלוף ברגע שתשרוף את האיגרת. ואני מקווה שאלוהים ייתן לך חסד לעשות בה שימוש טוב, לאלה שעל הגנתם המקודשת אני ממליץ."
הברון מונטיגל העביר את האיגרת לרוברט ססיל (הרוזן סולסברי), מזכיר המדינה, והמזימה נחשפה וסוכלה. טרשם לא ברח מלונדון כשאר הקושרים ברגע שנודע להם כי גאי פוקס נתפס. הוא נשאר, נעצר ונכלא במצודת לונדון, שם מת ב–23 בדצמבר 1605 מזיהום בדרכי השתן.
אהרן ניר

אהרן ניר (פוליבוי) (1900 – 15 במרץ 1955) היה סופר והוגה ישראלי.

ביוגרפיה

אהרן בן לוי יצחק פוליבוי היה נינו של ר' יעקב ורטמן אב"ד טרנובקה (בן ר' אברהם אב"ד טרנובקה, וחתנו של ר' רפאל מברשד), שעלה לארץ ישראל בשנת תרכ"ו (1865). היה מראשוני מוסמכיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-20 שימש במשך מספר שנים כמזכירו של ח"נ ביאליק.
בשנת תרפ"ח-1928 פרסם בהוצאת "כתובים" מונוגרפיה קצרה על שניאור זקש, שנולדה מתוך מחקר שערך בלימודיו במסגרת סמינר לספרות העברית החדשה אצל פרופ' יוסף קלוזנר.
פרסם פרקי הגות בכתבי עת ספרותיים בארץ.
בשנת תשי"ד-1954 פרסם בהוצאת "דביר" ספר הגות ומחשבה בשם "בין השעיפים" – מחרוזת הגיונות על אמונה ולבטי אמונה, המוות ותודעת המוות, האישה כניגוד לתורשת המוות, היצירה והיוצר.
אהרן ניר נפטר באביב 1955 בתל אביב לאחר שנים של מחלה.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר כתבים בכתב יד.
מאיה ליבני

ביוגרפיה

ליבני נולדה בוייטנאם, בגיל שלושה חודשים אומצה והגיעה לישראל. למדה בבית הספר "קמפוס אריסון לאמנויות", בוגרת "המסלול לתיאטרון ומחזות זמר" של עידן ליפר.
מגיל 7 החלה להופיע בסדרות והצגות רבות כמו "בית הכלבים" בתפקיד מוש, "רחוב שמש 22", "חבורת ירון גאון" בתפקיד גלי, "הקלמרים", "פסטיגל גיבורי על", "פסטיגל גיבורי הממלכה האבודה (פנטזיה)", "פסטיגל על הזמן" ועוד.
בשנת 2009 שחקה במחזה "היה או לא היה" בבמויו של עמרי ניצן ובמחזמר "אוליבר" בבמויו של משה קפטן. בשנת 2010 שיחקה במחזמר "אנה ומלך סיאם". בין השנים 2008 עד 2015 שיחקה במחזמר "ספר הג׳ונגל- חברים לנצח" בבמויו של אמיר פיי גוטמן.
החל משנת 2017 משחקת במחזמר "אבניו קיו" בבמויו של עידן ליפר.
החל משנת 2018 משחקת במחזמר "אנני" בבמויו של צדי צרפתי.
בשנת 2007 החלה לדבב בסדרות וסרטים שונים.
ג'ון וילקס בות'

ראשית חייו ומשפחתו

בות' נולד בחווה ב-1838 ליד בל אייר, מרילנד. הוריו, ג'וניוס בות' ומארי אן הולמס (Holmes), היו בריטים שהיגרו לארצות הברית ב-1821. ג'וניוס היה אחד מהשחקנים המפורסמים ביותר בתיאטרון האמריקאי. כשנפטר ב-1852 כתב המשורר האמריקאי וולט ויטמן: "הנה הלך הרומאי הגדול והנאצל מכולם". אחיו של בות', אדווין בות', היה השחקן השייקספירי החשוב ביותר בארצות הברית בסוף המאה ה-19.

תחילת הקריירה כשחקן

באוגוסט 1855, כשהיה בות' בן 17, ערך את הופעת הבכורה שלו כשחקן שכשיחק במחזהו של שייקספיר "ריצ'רד השלישי". ב-1858 היה לחבר קבוע בתיאטרון ריצ'מונד שבווירג'יניה והקריירה שלו החלה להמריא. במקביל הוא החל להיות מוקסם מדרך החיים בדרום, דבר שהשפיע רבות על פעולותיו המאוחרות.

פעילותו החתרנית

ב-1859 הצטרף למיליציה בשם "אפורי ריצ'מונד" רק על מנת להיות נוכח בהוצאתו להורג של ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שניסה לעורר מרד עבדים, ולשמור מפני ניסיון בריחה אפשרי. מאוחר יותר כתב ביומנו שהיה נרגש לחזות בצדק נעשה. כשהחלה מלחמת האזרחים, תמך בות' בקונפדרציה. הוא אמר שהבטיח לאמו שלא יצטרף למלחמה כחייל, אך הוא סייע למאמץ המלחמתי בדרכים אחרות.
ב-1862 נעצר בות' בעוון הבעת עמדות אנטי ממשלתיות. ב-9 בנובמבר 1863, הופיע בות' במחזה "לב השיש" בתיאטרון פורד בוושינגטון. בקהל נכח גם הנשיא לינקולן, שישב באותו תא שבו יירצח לאחר מכן. ב-1864 ניצל את מעמדו כשחקן מפורסם, שאיפשר לו לנוע בחופשיות בין הצפון לדרום, כדי להבריח ציוד רפואי לצבא הקונפדרציה.

הקונספירציה לחטיפת לינקולן

באוקטובר 1864 נסע בות' למונטריאול, שם נפגש עם מספר אנשים הקשורים לקונפדרציה, תוכנן של פגישות אלו אינו ברור. בעקבות כך נסע בות' לוושינגטון, כשהוא נושא בחיקו מכתב מטעם אנשי הקונפדרציה המיועד לדוקטור ויליאם קווין. המכתב הוביל לבסוף את בות' להיפגש עם דוקטור סמואל מאד בנובמבר 1864. בות', בעזרתם של דוקטור מאוד ואחרים, החל לתכנן מבצע ללכוד את הנשיא לינקולן ולחטוף אותו לריצ'מונד. הם קיוו לאלץ את הממשל האמריקאי לשחרר את אסירי הקונפדרציה בתמורה לשחרורו. תכנון המבצע ארך חמישה חודשים, במהלכם הספיק עוד בות', ב-4 במרץ 1865, לחזות בנאום ההשבעה השני של הנשיא לינקולן, שם שמע אותו מדבר בין השאר על שוויון זכויות לשחורים, דבר שהחריף עוד יותר את שנאתו אליו.
החטיפה הייתה אמורה להתרחש ב-17 במרץ 1865, אך הנשיא לינקולן שינה במפתיע את תוכניותיו לאותו יום, ובכך סוכל הניסיון. יום לאחר הניסיון הכושל, הופיע בות' שוב בתיאטרון פורד במחזה "הבוגד". הייתה זו ההופעה האחרונה בקריירה שלו.
שבועיים לאחר מכן נכנע הדרום באופן סופי. עובדה זו, כמו גם כישלון תוכניתם הקודמת, הביאה את בות' וחבריו להחליט לרצוח את לינקולן וחברים נוספים בממשל האמריקאי.
ועידת סומאם

ועידת סומאם (בערבית: مؤتمر الصومام בקבילית: Agraw n Summam) הייתה ועידה של מנהיגי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN, שכונסה במחתרת ב-20 באוגוסט 1956 בעמק סומאם, ביישובים איר'באן ואיפרי שבכפר אווזלאקן (אוזלאגן) של ימינו, במחוז בג'איה בקביליה שבאלג'יריה. הכינוס שהיווה ציון דרך חשוב בתולדות המהפכה האלג'יראית, אורגן בעיקר על ידי עבאן רמדאן, האחראי על המחתרת באלג'יר ולערבי בן מהידי (אחראי על מחוז ה'). אל מהידי מילא את תפקיד יושב ראש הוועידה ורמדאן - את זה של מזכיר.
השתתפו בוועידה, בין השאר, כרים בלכאסם (אזור ג), אעמר אועמראן (אזור ד), סי מחמד בוקרה, יוסף זיר'וד (אזור ב), לחדר בן טובאל, סלימאן דחילס, המפקד עז א-דין, סי לחדר, עלי חוג'ה ועלי מלאח (אזור ו)
מוסטפא בן בולאעיד לא יכול היה להשתתף מכיוון שמת בקרב 5 חדשים קודם לכן. גם משלחת מנהיגי חוץ בראשות אחמד בן בלה לא הצליחה להגיע לאחג'יריה.
המועצה הלאומית של המהפכה האלג'יראית CNRA בנבחרה בוועידת סומאם כללה 34 חברים: 17 חברים מלאים ו 17 חברי משנה.

הארגון

הוועידה אימצה מצע שהתייחס ליעדי המהפכה, לסוגיות פוליטיות וצבאיות ולפניה של המדינה האלג'יאית העצמאית שתקום.
דובר על הקמת מדינה המבוססת על פלורליזם פוליטי ולשוני ועל הפרדת הדת מהמדינה.
מנהל אזרחי היה אמור לנהל את עניינים האזרחיים:נישואים, פתרון סכסוכים אישיים, רישום הלידות, גביית המיסים וכו'.
החזית לשחרור לאומי היה אמור בעתיד לפקח על הבחירות לאספות העם.
בעקבות הוועידה חולקה אלג'יריה ל 6 וילאיה או מחוזות צבאיים. כל וילאיה חולקה ל-4 אזורים. כל אזור חולק ל4 נפות.כל נפה -ל 4 מגזרים וברשותה כּתיבּה של 120 לוחמים חמושים. לכל מגזר 40 אנשי מיליציה (מוסבלין)
כל יחידה מנהלית כללה:אחראי - פוליטי-צבאי, סגן פוליטי, סגן צאבי, אחראי על המודיעין והקשר, שירות בריאות ואספקה.
הנציג של אזור צפון-קונסטנטינואה, סי אחמד זיר'וד, התנגד לעמדות של עבאן ובן מ'הידי אך התפשר מתוך שאיפה להצלחת הוועידה.

סכסוכים פנימיים

המשלחת האלג'יראית שישבה בקהיר ובראשה אחמד בן בלה ערערה על כמה מההחלטות הפוליטיות, למשל על קדימות הפוליטיקה לעומת הצבא וקדימות מנהיגי הפנים לעומת המנהיגים הגולים. האסטרטגיה שאומצה בוועידה בהמשך לקו ההכרזה מ-1 בנובמבר 1954 התנגדה לכל צורת חסות מבוץ, במיוחד לחסות מצד משטר "הקצינים החופשיים" המצריים של גמאל עבד אל-נאצר. ההשפעה המצרית על המהפכה האלג'יראית גברה אחרי התכנסות בקהיר של המועצה הלאומית של המהפכה האלג'יראית
באוגוסט 1957 ואחרי רצח עבאן רמדאן בדצמבר אותה שנה.
בנובמבר 1958 החריפו העימותים בין חסידי נאצר ותומכי הגישה העצמאית והטיהורים שבאו לידי ביטוי ברציחת הקולונלים מחמוד לעמורי, אוואשריה, נוואורייה ואחרים על ידי אנשי הווארי בומדיין. ב-1959 נרצח גם הקולונל אמירוש. בסופו של דבר אחרי שנת 1962 במדינה העצמאית שקמה באלג'יריה הושלט משטר חד-מפלגתי וצבאי.
סעודה שלישית

סעודה שלישית (המכונה גם שעת "רעוא דרעוין") היא הסעודה האחרונה מבין שלוש הסעודות שההלכה היהודית מחייבת לסעוד במהלך השבת. זמנה של הסעודה מקביל לזמן תפילת מנחה, כלומר חצי שעה אחרי חצות היום (זמן מנחה גדולה) עד שקיעת החמה.
יש שאוכלים סעודה זו במאכלים קלים, בעיקר בחודשי החורף שסעודה זו קרובה לסעודת הבוקר, המנהג לזמר זמירות בסעודה וכן לומר דברי תורה.

מקור הדין

בתורה נאמר: "וַיֹּאמֶר מֹשֶׁה אִכְלֻהוּ הַיּוֹם כִּי שַׁבָּת הַיּוֹם לַה', הַיּוֹם לֹא תִמְצָאֻהוּ בַּשָּׂדֶה" (ספר שמות, פרק ט"ז, פסוק כ"ה).
משילוש המילה היום בפסוק אחד העוסק באכילת המן, למדו חז"ל כי בשבת מצווים לאכול שלוש סעודות. חז"ל נחלקו האם הדין הוא, שיש לאכול שלוש סעודות במהלך היום בנוסף לסעודת ליל שבת. או מכיוון שבימים עברו מקובל היה לאכול רק שתי ארוחות ביום: פת שחרית וארוחת ערב, הרי שביום השבת יש להוסיף ארוחה אחת נוספת. להלכה נפסק, כי יש לאכול סעודת אחת בליל שבת, סעודה אחת ביום השבת וסעודה שלישית בשבת אחר הצהריים. לדעת הרמב"ם, ישנה חשיבות לסעודות השבת, בגלל מצוות "עונג שבת", שיש לענג את השבת ולכבדה באמצעות מאכל ומשקה.
נשים חייבות בסעודה זו כגברים, כמו בכל דיני השבת.

אופן ודיני הסעודה

על פי עיקר הדין, יש ליטול ידיים בסעודה שלישית ולאכול לחם משנה כמו בשאר הסעודות, (ויש שנוהגים לקחת רק לחם אחד. הטעם למנהג זה הוא שביום שישי ירדה מנה כפולה של מן, ממנה הוכנו 4 ככרות, אחת ליום שישי, אחת לליל שבת, אחת ליום שבת, ואחת לסעודה שלישית, הרי שנשארה רק ככר מן אחת לסעודה שלישית) ולכן חל חיוב על האדם לתכנן את הסעודה השנייה (בפרט בתקופת החורף, בה יום השבת הוא קצר) באופן שיהיה מסוגל לאכול את הסעודה השלישית לתיאבון. ובדיעבד, אם האדם שבע ביותר, ניתן לקיימה גם בכל מאכל העשוי מחמשת מיני דגן, ויש אומרים שאפילו בבשר ודגים, ויש אומרים שאפילו בפירות.
מן הדין האחראים על הצדקה בכל עיר מצווים לתת לעניים אוכל או כסף המספיקים לשלוש סעודות בשבת, כשלארוחה השלישית עליהם לספק לעני לפחות כדי אכילת פת לחם בשיעור כביצה ודג קטן.
בערב פסח שחל בשבת, יש בעיה לקיים מצוות סעודה שלישית, מכיוון שאסור לאכול מצה בערב הפסח, ואסור לאכול חמץ לאחר שעה רביעית. על כן, יש נוהגים לקיים סעודה שלישית כבר בבוקר שבת זו] ויש שמסתפקים בסעודה ללא לחם ואוכלים אותה בשעה הרגילה.

רעוא דרעוין

על פי הקבלה הסעודה השלישית היא כנגד הבחינה הקבלית הנקראת "זעיר אנפין" - המהוה כינוי לספירת תפארת. זמנה של סעודה שלישית לעת דמדומי ערב ("בין השמשות") מכונה "רעוא דרעוין" ("רצון הרצונות") שמשמעותו עת רצון מיוחדת שבה יכולות התפילות להתקבל ברצון, כמבואר בפיוט "בני היכלא". סעודה זו נקראת סעודתו של יעקב ובזכותה ניצולים ממלחמת גוג ומגוג.
תורת החסידות פיתחה רעיון זה למושג חשוב ומרכזי. חסידים רבים נוהגים לשיר שירי נשמה ודבקות בשעת ה'רעוא דרעוין' ורבים מהם אף נוהגים לשבת אז בחושך על מנת לאפשר לאלו שרוצים להרהר בתשובה לתת פורקן לרגשותיהם ואף לבכות מבלי להתבייש מאחרים. כמו מושגים רבים אחרים בתורת הקבלה, גם מושג זה נכתב ונאמר בשפה הארמית שבה נכתב ספר היסוד של הקבלה ספר "הזוהר". פירוש נוסף למושג הוא שהקב"ה הוא "רצון הרצונות", כלומר שהקב"ה הוא סיבת כל הסיבות והרצון הראשון שממנו נוצרים כל הרצונות.