google/wiki40b huggingface dataset:
קורפוס הפאנצר ה-41 (ורמאכט)

הקמת הקורפוס

הקורפוס הוקם ב-24 בפברואר 1940 בשם "הקורפוס ה-41", והועמד תחת פיקוד גאורג-הנס ריינהרדט, ופעילותו המבצעית הראשונה הייתה במסגרת קבוצת ארמיות A במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.

המערכה על צרפת

ריינהרדט פיקד על הקורפוס במהלך המערכה על צרפת כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט במסגרת קבוצת ארמיות A. במערכה על צרפת כלל הקורפוס את דיוויזיית הפאנצר השישית, דיוויזיית הפאנצר השמינית, והדוויזייה הממונעת השנייה.
הקורפוס השתתף בהבקעת המגננה הצרפתית דרך יער הארדנים אל מעבר לנהר המאס, וחצה את המאס בין ה-13 במאי ל-15 במאי ליד העיירה מונתארם. ריינהרדט היה אחד מבין שלושת מפקדי השריון שהיוו את חוד החנית של הכוח המבקיע, וביססו את ראשי הגשר מעבר למאס. לאחר חציית המאס המשיכו כוחותיו של ריינהרדט אל תעלת למאנש, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מקרה אדום, כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A. לאחר נפילת צרפת המתין הקורפוס לקבלת פקודת צליחת התעלה במבצע ארי הים, אך בשל כישלון הלופטוואפה בקרב על בריטניה הפקודה מעולם לא הגיעה.

המערכה בבלקן

באביב 1941 השתתף הקורפוס בפיקודו של ריינהרדט במערכה בבלקן, כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ואף לחם במהלך המערכה על יוון.
במערכה בבלקן כלל הקורפוס את דיוויזיית האס אס השנייה ואת דיוויזיית גרוסדויטשלנד.

מבצע ברברוסה

במהלך מבצע ברברוסה, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון. במהלך מבצע ברברוסה, הורכב הקורפוס  מדיוויזיית הפאנצר ה-1, דיוויזיית הפאנצר ה-6, הדוויזייה ה-269 והדיוויזיה הממונעת ה-36.
הקורפוס הגיע עד לנינגרד, צפונה יותר מכל כוח גרמני אחר. ב-5 בספטמבר 1941 מונה אוטו-ארנסט אוטנבאכר למפקד הקורפוס, וב-13 באוקטובר מונה כמחליפו ולטר מודל, שפיקד על הקורפוס במהלך הקרב על מוסקבה, כחלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-15 בינואר 1942 מונה יוזף הרפה למפקד הקורפוס, וב-10 ביולי 1942 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר.

החזית המזרחית

במהלך 1942–1943 לחם הקורפוס במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה והארמייה התשיעית לסירוגין, והשתתף במבצעים נגד הפרטיזנים. בקיץ 1943 לחם הקורפוס בפיקודו של הרפה בקרב קורסק, כחלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-15 באוקטובר 1943 מונה הלמוט ויידלינג למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך מבצע בגרטיון, שבו הושמד הקורפוס לחלוטין, והקימו מחדש על בסיס מפקדת הקורפוס ששרדה. בחורף 1945 לחם הקורפוס במהלך מבצע פרוסיה המזרחית, ובמרץ נשלח הקורפוס להילחם כנגד בעלות הברית בחזית המערבית. ב-10 באפריל 1945 מונה ונד פון ויטרשטיין למפקד הקורפוס, וב-19 באפריל החליפו רודולף הולשטה, שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
יוניון סקוור קפה

יוניון סקוור קפה (באנגלית: Union Square Cafe) היא מסעדה בניו יורק.
מסעדת יוניון סקוור קפה נוסדה באוקטובר 1985 בידי דני מאייר והשף עלי ברקר, כיום היא בבעלותם של דני מאייר והשף מיכאל רומנו. המסעדה מגישה מטבח אמריקני עם השפעות מהמטבח האיטלקי. המסעדה זכתה בפרסים רבים מאז פתיחתה,  בכלל זה בחירתה ל"מסעדה האהובה ביותר בניו יורק" במדריך זגאט בשנים 1997, 1998, 1999, 2000, 2001, 2002, 2004 ו-2008. ראוי לציין שהמסעדה לא זכתה בכוכב במדריך מישלן האדום, מה שהביא להשערה שהמדריך מוטה כלפי המטבח הצרפתי או מסעדות ש"מדגישות רשמיות והדר". 
יוניון סקוור קפה שוכנת ב-21 East 16th Street, בין יוניון סקוור וסט לשדרה חמישית. מעצב המסעדה הוא הארכיטקט לארי בוגדנוב.
קדימה מדע

"World ORT קדימה מדע" הוא ארגון חינוכי הפועל בישראל ללא מטרות רווח לקידום החינוך המדעי טכנולוגי בישראל.

היסטוריה

קדימה מדע הוקם בשנת 2007 כנציגות בישראל של הארגון החינוכי הבינלאומי "World ORT", הפועל למעלה מ-135 שנה ביותר מ-50 מדינות. לאחר היפרדותם של World ORT ורשת אורט ישראל, החל הארגון העולמי לפעול בישראל בשמו החדש. 
בשנת 2015 "קדימה מדע" החל בהקמת רשת בתי ספר מדעית טכנולוגית חדשה. מאז, החלה הרשת לנהל שישה בתי ספר ברחבי ישראל: כפר הנוער הודיות, כפר הנוער הדתי כפר חסידים, הישיבה התיכונית אביר יעקב, כפר הנוער ע"ש אבא הלל בכפר סילבר, תיכון לוינסון ותיכון רבין בקריית ים.
הארגון הודיע כי בכוונתו לגייס בתי ספר נוספים לרשת מכל גוני קשת החברה הישראלית.

חזון הארגון

הארגון פועל בהתאם לרוח ומסורת הארגון העולמי במטרה לסייע לאנשים לעזור לעצמם. קדימה מדע מאמין כי החינוך המדעי-טכנולוגי הוא המפתח ליצירת מדינת ישראל חזקה בעלת הון אנושי מפותח ועשיר. לשם כך הארגון בונה תשתיות למתן כלים והכשרות מקצועיות טכנולוגיות מתקדמות, שיאפשרו ויעודדו את קידום האוכלוסיות המוחלשות בישראל, במטרה לסייע להם להיות אזרחים פעילים ועצמאיים כלכלית המוכנים לאתגרים העתידיים של האקדמיה ושוק העבודה המשתנים בהתמדה. 
קדימה מדע פועל בקרב מגוון אוכלוסיות ועל פני כל קשת החברה הישראלית: יהודים וערבים, חילונים, דתיים וחרדים. הארגון משקיע את רוב מרצו בישובי הפריפריה הצפונית והדרומית של ישראל במטרה לשמש גשר מרכזי לצמצום פערים לעומת מרכז הארץ.

תוכניות חינוכיות

עבודת הארגון מתמקדת בייזום ופיתוח של תוכניות ופרויקטים חינוכיים בנושאי מדע וטכנולוגיה, ופועל בשיתוף משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, מוסדות אקדמיה וארגונים נוספים מהמגזר השלישי והעסקי, ביניהם משרד החינוך, המשרד לפיתוח הנגב והגליל, SanDisk, הטכניון, המכללה הטכנולוגית באר שבע ואחרים. הפרויקטים מוטמעים במערכות החינוך הפורמליות והבלתי פורמליות בישראל ומאופיינים בפדגוגיות חדשניות המתמקדות בהקניית מיומנויות המאה ה-21.
שברולט קונסטנטיה

סדרות

ב-3 סדרות הייצור: הורכבו בדגמי "שברולט קונסטנטיה" מנועי V8 צילינדרים 5.0 ליטר ו-6 צילינדרים 4.1 ליטר.
ראיון עם הערפד (ספר)

עלילה

הספר מתאר כתב צעיר (המתואר כ"הנער") המראיין את לואיס דו פואנט די לאק, גיבור הספר, על עברו.

עיקר העלילה מתוארת מנקודת מבטו של לואיס, שהיה עלם צעיר בן 24 אמריקני (אך למעשה, נולד כצרפתי מפני שחי בלואיזיאנה לפני שנמכרה לארצות הברית על ידי נפוליאון) בן המאה ה-18 אשר מאס בחייו בגלל מותו של אחיו הצעיר, פול.

לואיס נפל קורבן בידי ערפד בשם לסטט דה ליונקורט, אשר הופך אותו לערפד בשנת 1791.

לסטט מנסה להדריך את לואיס להיכנע ליצרו הקורא להריגת בני אדם על מנת למצוץ את דמם, אך לואיס המצפוני מתנגד לו.

לואיס מנסה לכבוש את הרעב שלו לדם אנושי שכן איננו מעוניין לנצל ולהרוג על מנת לספק את עצמו, על כן הוא שותה רק מדמן של חיות (עכברושים, חתולי אשפתות).
לסטט איננו מוותר ומנסה לגזול את לואיס מאנושיותו. לואיס, מאידך, מנסה לחקור מהיכן הגיעו הערפדים, אך תמיד נותר ללא מענה, מה שיוצר אף יותר מתיחות בין השניים.

לילה אחד לואיס, אשר בורח מלסטט, מגיע לשכונה נגועה במגפה ומגלה את קלודיה- ילדה בת 6, יפהפייה אשר אמה נפטרה בגלל המגפה ואביה עזב אותן.

לואיס שותה ממנה, לאחר ארבע שנים שניזון רק מדמן של חיות.

לסטט, אשר מגלה אותם, הופך את קלודיה לערפדה על מנת שלואיס יישאר איתו ובכך יוצר לו וללואיס מעין משפחה.
 
לואיס, ההופך מאוהב בקלודיה, נאלץ להתמודד עם רעבונה של הילדה הערפדה אשר איננה מהססת לרצוח כדי לשבוע.
 
קלודיה, אשר עם השנים הופכת להיות אובססיבית לגבי השאלה 'מדוע אינה גדלה', משכנעת את לואיס לעזור לה להרוג את לסטט על מנת לברוח ממנו. הם יוצאים לאירופה בחיפוש אחר מורשת הערפדים. במהלך נסיעותיהם מתואר השעמום שהם חווים עקב חיי הנצח שלהם. דבר אינו מרגש אותם יותר והם מחפשים למצוא דבר מה שיוכל לעורר את סקרונתם.
לבסוף הם מחליטים לנסוע לפריז, אמה של ניו אורלינס. הם פוגשים שם בערפד ארמנד, ערפד בן 400 המתיימר להיות הערפד הזקן ביותר שקיים, ובתיאטרון הערפדים שפועל תחת ניהולו.

לואיס מתאהב בארמנד, אשר כלוא בתוך גוף של נער בן 17 יפהפה, הטוען כי יש לו את התשובות לשאלותיו הרבות של לואיס.

מאידך, הערפדים בתיאטרון הערפדים מתחילים לפתח רגשות שליליים כלפי לואיס ובעיקר כלפי קלודיה, מפני שאין זה מקובל ליצור ערפדה בגיל צעיר כל כך.

בין לואיס וארמנד נוצרת כימיה אשר קלודיה מרגישה בה, ובכך מביאה אל לואיס את מדליין- יוצרת בובות אשר ביתה מתה, על מנת שיהפוך אותה למלוותה של קלודיה.

מדליין לא מספיקה לחיות עם לואיס וקלודיה זמן רב, מפני שהערפדים מהתיאטרון חוטפים אותם על פי בקשתו של לא אחר מאשר לסטט.

קלודיה ומדליין נכלאות בתוך מגדל, שם נשרפות על ידי אור השמש ומתות. לואיס, לעומת זאת, נכלא בתוך ארון קבורה עד שארמנד מחלץ אותו.
 
לואיס פוגש בלסטט המתחנן אשר יחזור אליו, אך לואיס מסרב לו.

כנקמה על מותה של קלודיה לואיס שורף עד עפר את הערפדים יחד עם התיאטרון ולאחר מכן יוצא למסע יחד עם ארמנד. ארמנד לבסוף עוזב אותו, ואף אומר כי הפך ל"שושנה מיובשת" לאחר מותה של קלודיה.

לואיס חוזר לאחר מכן לניו אורלינס ובזה תם סיפורו.
הנער, המראיין, אשר נרעש כולו מהסיפור שלואיס גולל בפניו מפציר בלואיס להפוך אותו לערפד אך לואיס משיב בשלילה ונעלם.

הספר נגמר בכך שהנער הולך לחפש אחר לסטט.
נשים בממשלות ישראל

מאז קום המדינה ועד היום, כיהנו נשים מעטות בלבד בממשלות ישראל, ואף פחות נשים זכו לכהן בתפקידים בכירים בממשלה. על אף מיעוט הנשים בתפקידים אלו, ישראל היא בין המדינות המעטות בהן כיהנה אישה כראש הממשלה, אך מלבד עובדה זו, ישראל מפגרת אחר רוב מדינות העולם המערבי, הן בייצוג נשים בבית המחוקקים, הכנסת, והן בממשלה.
החל משנות ה-90, מהוות הנשים כ-6% עד 18% מממשלות ישראל ומקום המדינה ועד היום כיהנו בסה"כ 17 נשים שונות בתפקיד שרה. לשם השוואה, במדינות סקנדינביה אחוז הנשים בממשלה הוא בין 40% ל-50%, במדינות צפון אמריקה למעלה מ-20% ובמערב אירופה קרוב ל-20%. הממוצע הישראלי דומה לממוצע במדינות דרום אמריקה וחלק ממדינות אפריקה.
תת הייצוג של נשים, הן בממשלות ישראל, בפוליטיקה המקומית ובתפקידים בכירים במשק בולט במיוחד לאור העובדה שפערי ההשכלה הפורמלית בין גברים ונשים בישראל החל משנות ה-80 וה-90 אינם ממשיים. אנשי מדעי החברה רואים בנרטיב הביטחוני וההפרדה בין הספרה הפרטית למול הספרה הציבורית כשתיים מהסיבות המרכזיות לפערי הייצוג בין גברים ונשים בכניסה לחיים הציבוריים בישראל, ולפיכך גם כזו המשפיעה על נשים בעמדות כוח כמו הממשלה. עם זאת, החל משנות ה-90 ניתן היה לראות ייצוג הולך וגובר של נשים בתפקידים אלו, אך עדיין במספרים נמוכים יחסית לייצוג הגברי.
מאז קום המדינה ועד היום כיהנו בסה"כ 18 נשים שונות כשרות ו-14 נשים כסגניות שר, כאשר מעולם לא כיהנו יותר מארבע נשים בו זמנית בממשלה, גם כאשר הממשלה מנתה יותר מ-20 שרים. המשרדים הנפוצים בהם נשים כיהנו היו המשרד לאיכות הסביבה, משרד החינוך, משרד הבינוי והשיכון, משרד התקשורת, משרד החוץ, משרד הבריאות, משרד המשפטים, משרד התרבות והספורט ומשרד העבודה. מעולם לא כיהנה אישה כשרה במשרד הביטחון או במשרד לביטחון הפנים, כמו גם במשרד האוצר, התשתיות, התחבורה ובמשרדים נוספים. אף אישה לא כיהנה כסגנית ראש הממשלה מאז קום המדינה, אך אחת כיהנה כממלאת מקום ראש הממשלה.
פילבה

היסטוריה

היישוב נזכר לראשונה בכתובים בתחילת המאה ה-13. בשנת 1240, זמן קצר לאחר שהאוכלוסייה באסטוניה הוטבלה לנצרות, הקים המסדר הציסטריאני כנסייה במקום על שם הבתולה מריה.
האגדה מספרת שבזמן הקמת הכנסייה היה השטן מגיע בכל ערב לאתר הבנייה והורס את אשר נבנה. כדי למנוע את ביקוריו נטמנה בתולה בקיר הכנסייה וכך הצליחו לסיים את הבנייה.
השם (Pölwe) נזכר לראשונה בשנת 1452 והכפר השתייך לבישופות של טרטו. 
בשנים 1470-1460 נבנתה של כנסייה בצורתה הנוכחית.
כתוצאה ממלחמת ליבוניה עבר הכפר לידי רוסיה על שנת 1582, שבה עבר כל דרומה של אסטוניה לידי האיחוד הפולני-ליטאי. מאוחר יותר עבר השטח לידי שוודיה ובחוזה נישטאד משנת 1721 חזר השטח לידי האימפריה הרוסית.
משנת 1783 השתייכו היישוב וסביבותיו למחוז וורו החדש עם הקמתו.
בפארק אינציקורמו (Intsikurmu), השוכן בשולי העיר נערכו בשנים 1855-1857 פסטיבלי השירה הראשונים באסטוניה, שמשכו אליהם קהל של כ-3,500 מבקרים.
לאחר עצמאותה של אסטוניה התפתח היישוב, ב-1929 הוקם בנק וב-1936 בית מרקחת.
בשנת 1931 הסתיימה הקמת מסילת הרכבת מטרטו לפטסרי (ומשם לסנקט פטרבורג) ובעיר נחנכה תחנת רכבת.
בעקבות כך גדלה האוכלוסייה של פילבה והוקמו בה בעיקר מפעלי טקסטיל ומצבעות לבדים.
מיוני 1940 היישוב נמצא תחת שלטון הכיבוש הסובייטי, מאוגוסט 1941 - תחת הכיבוש הנאצי. ב-16 באוגוסט 1944 היישוב נכבש מחדש על ידי הצבא האדום.
הקמת מחוז פילבה ב-1961 נתנה דחיפה נוספת לפיתוח הכלכלי בעיר ולגידול באוכלוסייתה.
מ-20 באוגוסט 1991 פילבה היא חלק מהרפובליקה של אסטוניה העצמאית.
היישוב הוכרז כעיר ב-10 באוגוסט 1993.

גאוגרפיה

העיר שוכנת כ-20 קילומטרים צפונית לעיר וורו וכ-45 קילומטרים דרומית לעיר השנייה בגודלה באסטוניה, טרטו.
הנהר אורה (Orajõgi) חוצה את העיר מדרום לצפון ובמרכז העיר שוכן אגם פילבה (Põlva järv).

ספורט

בשנת 1994 הוקם בעיר מועדון הכדורגל "פילבה לוטוס" ("Põlva Lootos"). בשנת 2009 הקבוצה שיחקה בליגה ה-3 של אסטוניה.
המשחקים מתקיימים באצטדיון המקומי "Lootospark".
מוזיאון שעווה

מוזיאון שעווה הוא מוזיאון המציג בובות שעווה בדמותם של דמויות היסטוריות וידוענים מודרניים, כשהם לבושים בבגדים האופייניים להם, והם ניצבים בתנוחה אמיתית במטרה לדמות אנשים חיים.
לרוב מאפשרים המוזיאונים למבקרים בהם להצטלם לצד הפסלים וכך לדמות צילום לצד הדמות האמיתית.
מוזיאוני השעווה שימשו רקע לסרט האימה "בית השעווה" שיצא לאקרנים ב-2005.

היסטוריה

תערוכת פסלי השעווה הראשונה נערכה בשנת 1770 בעיר פריז שבצרפת, ובה הוצגו פסליו של הרופא פיליפ קורטיוס. עקב הצלחתה הרבה והתגובות החיוביות של המבקרים הועברה התערוכה לפאלה רויאל בפריז ב-1776. בשנת 1782 נפתחה תערוכה נוספת בבולוור דו טמפל.
אמה של מארי טוסו הייתה סוכנת הבית בביתו של קורטיוס, והוא לימד את מארי טוסו את אמנות הפיסול בשעווה. טוסו יצרה את פסלה הראשון בשנת 1778 - פסלו של ז'אן ז'אק רוסו. בעקבות פסל מוצלח זה ביקשו מפורסמים נוספים כי תפסל אותם - ובהם בנג'מין פרנקלין ווולטר. לאחר מותו של קורטיוס ירשה טוסו את אוסף פסליו, ונדדה עם האוסף תוך שהיא מציגה אותו בתערוכה נודדת. לימים, בשנת 1835, הקימה מאדאם טוסו מוזיאון של קבע ברחוב בייקר שבלונדון הנקרא על שמה מאדאם טוסו. הצלחתו של מוזיאון זה הביאה לפתיחת סניפים נוספים בכל רחבי העולם (בכיכר דאם שבאמסטרדם; בברלין; הונג קונג; שאנגחאי; בנגקוק; ובארצות הברית: בניו יורק, לאס וגאס ובוושינגטון די. סי.) וכן מוזיאוני שעווה שאינם שייכים לרשת טוסו.
בשנות ה-50 וה-60 הוקמו מוזיאוני שעווה תמטיים המוקדשים לנושאים מסוימים כגון מוזאון השעווה מובילנד בפארק בואנה שבקליפורניה שנפתח בשנת 1962 ומוקדש לתעשיית הקולנוע, ונסגר בשנת 2005; ומוזיאון השעווה של הוליווד הממוקם בהוליווד ומוקדש אף הוא לשחקני קולנוע. תמה אופיינית נוספת היא ההיסטוריה של האתר בו ממוקם המוזיאון, כך לדוגמה מוזיאון השעווה בניו אורלינז שבלואיזיאנה מוקדש להיסטוריה של העיר, וכך גם מוזיאון השעווה ברציף הדייגים שבסן פרנסיסקו בקליפורניה; מוזיאון השעווה לונדון המלכותית בוויקטוריה שבקולומביה הבריטית קנדה מוקדש לבני משפחות מלוכה.

בישראל

ב-7 ביוני 1973 נפתח במגדל שלום בתל אביב "מוזיאון השעווה הישראלי" שהקים שי מאיר עם תצוגה של 100 בובות שעווה, והיה מוזיאון השעווה היחידי בישראל. הפסל הראשי בין השנים 1973–1995 היה שמואל בן עמי. המוזיאון נסגר בשנת 1995 עקב בעיות כלכליות. 
ב-2011 נפתח מוזיאון שעווה באילת.
צבי אריה טברסקי

רבי צבי אריה טברסקי (תר"נ, 1890 - י"ח באב תשכ"ח, 12 באוגוסט 1968) היה האדמו"ר מזלטיפולי ובהמשך גם האדמו"ר מצ'ורטקוב בתל אביב.

תולדותיו

נולד לרבי מרדכי יוסף, האדמו"ר מזלטיפולי, נכדו של רבי יוחנן טברסקי, מקים חסידות רחמסטריווקה. נישא בצעירותו לחוה בתו של רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב. החתונה התקיימה בצ'ורטקוב ורוב אדמו"רי בית רוז'ין הגיעו עם חסידיהם. חותנו כיבדו והעריכו מאוד. עבר לווינה בזמן מלחמת העולם הראשונה יחד עם חמיו. לאחר פטירת אביו בשנת תרפ"ט (1929) רצו חלק מחסידיו להכתירו לממלא מקומו אך סירב. גם לאחר פטירת חותנו בשנת תרצ"ד (1933) רצו חלק מחסידיו להכתירו ושוב סירב.
בשנת תרצ"ח (1938) נשלח לדכאו יחד עם גיסו רבי נחום מרדכי מצ'ורטקוב. חסידי צ'ורטקוב הצליחו להוציאו משם ורבי צבי אריה עלה לארץ ישראל דרך פולין והתגורר ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב. בתל אביב החל להתנהג באדמו"רות, ואף שהיה פשטן בהליכותיו היה עורך שולחנות בדרכם של אדמו"רי רוז'ין.
בהוראת חמיו הוציא ספרים להפריך את ספרי גיסו, רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקאן. בשנת תרצ"ג הוציא את ספרו "הטוב והתכלית" על תכלית האדם והדרך הטובה. בשנת ת"ש הוציא את ספרו "אמונה ודעת" בו מבאר את דרך השגת האמונה על פי השכל. ספריו זכו להערצת רבי משה פרידמן, האדמו"ר מבויאן קראקא. רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש, האדמו"ר מאמשינוב התבטא: "תל אביב לא יודעת להעריך מה יש בתוכה".
בשנת תשי"ז (1957) לאחר פטירת אחיינו רבי שלמה, התמנה על ידי חסידי צ'ורטקוב לכהן כאדמו"רם. נפטר בשנת תשכ"ח ונקבר בהר הזיתים.
השאיר בת יחידה, מלכה, שנישאה לרב פנחס ביברפלד, רב במינכן ובנו של רבי חיים רב בברלין. בנם, הרב חיים מיכאל, מכהן כאדמו"ר מזלטיפולי-צ'ורטקוב בשכונת טוטנהיים לונדון.
מדלל צבע

שימושים אחרים

עקב היותם של חומרים מדללי צבע חומרים ביתיים קלים להשגה, לרוב נעשה בהם שימוש בתור חומר להסנפה. הסנפת מדללי הצבע נעשית לממכרת ועשויה לגרום נזק רב למערכת העצבים, למח ולכבד.
טמבור (כלי נגינה)

טַמְבּוּר או טַנְבּוּר (בצרפתית: tambour, באיטלקית: tamburo) הוא תוף מיטלטל שמנגנים בו ביד אחת. הוא משמש להצעדת חיילים בסך או ככלי ליווי בתהלוכות ומצעדים.
לטמבור מסגרת עץ צילינדרית, שתי יריעות עור המתוחות באמצעות חבל, רצועת עור ומיתר-תוף מתכוונן (snare). לכל אחד מן הטמבורים טווח צלילים של אוקטבה בקירוב: ככל שהטמבור גדול יותר, גובה הצליל שלו נמוך יותר. מנגנים בו באמצעות מקל הקשה יחיד, המכה על ראש התוף בעל המיתר. הטמבור תלוי ברצועה הכרוכה על הזרוע בין המרפק לפרק היד, ובשעת הנגינה הוא מוחזק במקביל לקרקע.
הטמבור ידוע בעיקר ככלי ליווי לחליל שלושה נקבים (pipe) ולחלילים קטנים אחרים, והוא מפורסם מאוד ככלי ההקשה בלהקת חליל וטמבור של איש אחד ("pipe and tabor" one man band).
ויליאם ג'נאוסט

ויליאם הומר "ביל" גֶ'נָאוּסְט (באנגלית: William Homer "Bill" Genaust; ‏ 1907 - 4 במרץ 1945) היה צלם של חיל הנחתים האמריקני. ביום הרביעי של קרב איוו ג'ימה צילם ג'נאוסט סרטון 16 מ"מ בו נראית הנפת הדגל השנייה על הר סוריבאצ'י. אף על פי כן, לא זכה ג'נאוסט לראות את הסרטון אותו צילם ואת ההצלחה שלה זכה, שכן נהרג במהלך הקרב מירי חיילים יפנים.

חייו

ביל ג'נאוסט נולד במיניאפוליס שבמינסוטה. לפני שנחת על חופי איוו ג'ימה, הוא הוצב באי סאיפאן וצילם את הקרב שהתחולל בו. במהלך הקרב נפצע והיה מועמד לקבלת עיטור גבורה. ב-23 בפברואר 1945 עלה ג'נאוסט לפסגת הר סוריבאצ'י וצילם את הסרטון כשהוא עומד בצמוד לג'ו רוזנטל, שצילם גם הוא את אותה ההנפה וזכה על כך בפרס פוליצר. פרט לסרטון זה, ג'נאוסט צילם עוד מספר תצלומים מפסגת ההר. באחד מהם נראה רוזנטל מצלם קבוצה של חיילי נחתים על פסגת ההר כשלידם דגל ארצות הברית.
ב-4 במרץ 1945, תשעה ימים לאחר צילום הסרטון, נהרג ג'נאוסט מירי חיילים יפנים במערה הנמצאת ב"גבעה 362A". כיום מאמינים כי מספר חיילים ביקשו מג'נאוסט להשתמש במצלמתו כדי להאיר את דרכם במערה, וכשעשה זאת הוא נורה ונהרג. לאחר קרב יריות נכבשה המערה, ולאחר סדרת פיצוצים בכניסה אליה היא נחסמה ונאטמה, כשגופתו של ג'נאוסט עדיין בתוכה. על אף שהסרט אותו צילם ג'נאוסט נצפה תדיר, שמו לא נחשף ולא ניתן לו קרדיט על צילומו. לאחר שנים של מאבק זכה ג'נאוסט להכרה רשמית. ב-1995 הוצב על פסגת הר סוריבאצ'י שלט ברונזה לזכרו. דמותו של ג'נאוסט מופיעה גם בסרטו של קלינט איסטווד, "גיבורי הדגל".
במרוצת השנים נעשו מספר ניסיונות לאיתור גופתו של ג'נאוסט, רובן ככולן בשנות האלפיים. עם זאת כל הניסיונות כשלו וגופתו טרם נמצאה.
גודפריד בומאנס

ביוגרפיה

בומאנס נולד בהג וגדל בהרלם. אביו היה פקיד במשרד עורכי דין. בנעוריו הפגין בומאנס עניין בספרות. הוא היה עורך עיתון בית ספרו ופרסם סיפורים קצרים, בין היתר במגזינים ספרותיים ובעיתוני סטודנטים. בין השנים 1933–1938 למד משפטים באוניברסיטת אמסטרדם.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1940 כתב בומאנס את הספר אריק, או ספר החרקים הקטן (Erik of het klein insectenboek), שזכה לתפוצה נרחבת בתקופת הכיבוש הנאצי ויצא בעשר מהדורות בשנים 1940–1941.
עד 1942 למד בומאנס פסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת נימכן. בשנת 1943 פרש מלימודיו ושב להרלם, שם הציל את חייו של יהודי בשם הנס ליכטנשטיין, ועל כך הוכר כחסיד אומות העולם.

לאחר המלחמה

בשנת 1946 החל בומאנס לפרסם סדרת ספרים בשם הרפתקאותיו של פא פינקלמן (De avonturen van Pa Pinkelman). עיקר פרסומו בא לו מספרי סיפורי הפיות שכתב בסגנון מודרני ומספריו ההומוריסטיים בהם שולבה חכמת חיים ואירוניה. סיפוריו פורסמו בעיתון היומי בעל התפוצה הנרחבת de Volkskrant ("עיתון העם"). עד 1967 פרסם בעיתון זה טורים דו שבועיים.
בשנת 1950 היה שותף להקמתו של מועדון אמנים בהרלם, מועדון שנודע בעיקר בהשפעותיו הספרותיות. בשנות החמישים והשישים זכו יצירותיו לתפוצה נרחבת בהולנד אם כי לא להכרת הביקורת או לפרסים. הוא הופיע בטלוויזיה והתארח בתוכניות רדיו - אחד הסופרים הראשונים בהולנד שזכו לכך. בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים הפך בומאנס לאישיות תקשורתית מוכרת, למורת רוחם של מבקרי אמנות רבים, שלא אהבו את הופעתו חסרת הרצינות בתוכניות אלה. בשנת 1956 ייסד את הענף של אגודת חובבי צ'ארלס דיקנס בהולנד. בשנת 1969 מינתה אותו אגודת דיקנס בלונדון לסגן הנשיא ולחבר של כבוד, כאות הוקרה על מאמציו לקידום יצירתו של דיקנס בהולנד.

לאחר מותו

אנתולוגיה של שלושת כרכי כתביו של בומאנס על דיקנס פורסמה בשנת 1972.
בשנת 1986 הוכר בומאנס על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 פורסמו כל יצירותיו בשבעה כרכים. בשנת 2004 עובד ספרו "אריק, או ספר החרקים הקטן" לסרט. בשנת 2009 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא לאסטרואיד 23404 על שם בומאנס. את האסטרואיד גילה האסטרונום האמריקאי ממוצא הולנדי טום גרלס .
ארתור קורנברג

ראשית חייו

נולד בעיר ניו יורק ליוסף ולנה קורנברג שהיגרו לארצות הברית מגליציה בשנת 1900, טרם נישואיהם. סבו שינה את שמו שהיה במקור קוולר כדי להימנע מגיוס לצבא תוך שהוא מאמץ את זהותו של אדם שכבר סיים את שרותו הצבאי. הוריו נישאו ב-1904. אביו עבד במשך 30 שנה כמפעיל של מכונת תפירה עד אשר בריאותו הידרדרה, לאחר מכן פתח חנות לכלי עבודה בברוקלין, ארתור שהיה אז רק בן 9 סייע לאביו בחנות ועזר ללקוחות. 
ארתור למד בתיכון ע"ש אברהם לינקולן ולאחר מכן בסיטי קולג' של ניו יורק. את התואר הראשון קיבל ב-1937 ולאחריו תואר דוקטור לרפואה ב-1941 מאוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק. היו לו רמות גבוהות של בילירובין בדם, סוג של צהבת קלה המכונה תסמונת גילברט. כשהיה סטודנט בבית הספר לרפואה ערך סקר בין חבריו הסטודנטים כדי לבדוק את תפוצת המחלה, ואת התוצאות פרסם במאמרו הראשון שפורסם ב-1942.
לאחר שסיים את התמחותו בבית החולים "Strong Memorial" שברוצ'סטר הצטרף למשמר החופים, שם שימש כרופא ספינה. ראש המכונים הלאומיים לבריאות (NIH), שהבחין במאמר שפרסם, הזמין אותו להצטרף למחלקת התזונה במכון, שם עבד בין 1942–1945, תפקידו היה להאכיל עכברים בסוגים שונים של מזון כדי לגלות ויטמינים חדשים.

מחקר

העבודה עם העכברים הייתה משעממת וקורנברג שהתעניין מאוד באנזימים עבר לאוניברסיטת ניו יורק ב-1946 שם החל לחקור את הנושא. לאחר מכן שימש בין השנים 1947–1953 כראש המדור לחקר אנזימים ומטבוליזם בהמכונים הלאומיים לבריאות, שם חקר את ייצור ATP מ-NADH ו-NAD. מחקר זה סייע לו במחקריו בהמשך משום שה-DNA מורכב ממולקולות דומות. 
ב-1953 התמנה לפרופסור ולראש המחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושהה שם עד 1959. שם המשיך בחקר האנזימים היוצרים את ה-DNA, ב-1956 הצליח לבודד את האנזים האחראי ליצירת DNA הנקרא כיום DNA פולימראז I. על מחקר זה זכה בשנת 1959 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה. ב-1959 עבר למחלקה לביוכימיה באוניברסיטת סטנפורד ונשאר שם עד פטירתו ב-2007.

משפחתו

ב-1943 קורנברג נשא לאשה את סילבי רות לוי, שהייתה ביוכימאית אף היא. לזוג נולדו שלושה ילדים: בנם הבכור, רוג'ר קורנברג, פרופסור לביולוגיה מבנית בסטנפורד, זכה ב-2006 בפרס נובל לכימיה על פענוח תהליך השעתוק ברמה המולקולרית. בנם השני, תומאס ביל קורנברג, גילה את DNA פולימראז II ו-III בשנת 1970 ומשמש היום כביוכימאי באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו. בנם השלישי, קנת' אנדרו קרונברג, הוא ארכיטקט המתמחה בתכנון מעבדות.
קורנברג התאלמן פעמיים: לאחר פטירת סילבי ב-1986 נשא קורנברג לאשה את שרלין לברינג ב-1988, ולאחר פטירתה ב-1996 נשא לאשה את קרולין דיקסון.
ניר גלעד

ניר גלעד (נולד ב-6 באפריל 1957) הוא מנהל ישראלי, כיהן כיושב ראש דירקטוריון כימיקלים לישראל (כיל), כנשיא ומנכ"ל החברה לישראל. שימש בתפקידים רבים במשרד האוצר, מרפרנט ועד החשב הכללי.

ביוגרפיה

גלעד נולד בקיבוץ יזרעאל. את שירותו הצבאי מילא בסיירת שקד כלוחם וקצין מודיעין. במילואים שירת כקצין מודיעין במערך הלוחם והשתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
בין השנים 1979–1986 היה חקלאי. בשנת 1986 עבר למשרד האוצר ושירת במגוון תפקידים באגף התקציבים מרפרנט עד למשנה לראש אגף התקציבים. במסגרת תפקידו היה אחראי על משרד הביטחון, משרד החוץ, המנהל האזרחי והמשרד לביטחון פנים. במהלך כהונתו הוביל  תוכניות הבראה למספר חברות ביטחוניות, ואת התהליכים להפיכת יחידות הסמך תע"ש ורפא"ל לחברות ממשלתיות. כן שימש נציג משרד האוצר בוועדות אזרחיות וכלכליות במהלך שיחות השלום עם ירדן והרשות הפלסטינית בשנות ה-90. בשנים 1999 עד 2003 כיהן כחשב הכללי. בתקופתו כחשב הכללי, ביצעה המדינה שתי עסקות עם החברה לישראל: רכישת 26% ממניות בז"ן תמורת 568 מיליון שקל (למרות שהמדינה הייתה בפועל הבעלים של החברה), ומכירת יתרת אחזקות המדינה ב"צים" לחברה לישראל. העסקות האלה ספגו ביקורת רבה, והביקורת התעצמה לאחר שגלעד הצטרף לחברה לישראל ב-2006.
בשנים 2004 עד 2006 כיהן כמשנה למנכ"ל מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים, מנכ"ל מגדל ניהול השקעות 2001 ויו"ר מגדל שוקי הון. לאחר מכן מונה למשנה למנכ"ל החברה לישראל, וביוני 2007 מונה למנכ"ל החברה, וכיהן בתפקיד זה עד ל-7 בינואר 2015.
בשנת 2006 הצטרף לדירקטוריון של חברת כימיקלים לישראל (כיל), ובשנת 2008 מונה ליו"ר הדירקטוריון. משמש גם דירקטור בבז"ן. במרץ 2016 פורסם שבכוונתו לפרוש מתפקיד יו"ר דירקטוריון כיל תוך כחצי שנה.
כיהן גם כיו"ר דירקטוריון צים, איי.סי פאואר ואיי.סי. גרין אנרג'י שבשליטת החברה לישראל. כמו כן שימש דירקטור בחברת "קורוס" שבשליטת הקבוצה.
ב 05 בפברואר 2019 מונה ליו"ר מגדל ביטוח לאחר התפטרות עודד שריג בחודש דצמבר 2018. שריג התפטר לאור מבנה הבעלות של החברה ובשל הממשל התאגידי הלקוי שנגזר ממנו. 
לגלעד תואר ראשון בכלכלה ומינהל חקלאי עם התמחות במתמטיקה וסטטיסטיקה מטעם הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים; תואר שני במינהל עסקים עם התמחות במימון מאוניברסיטת בר-אילן.

תפקידים ציבוריים

גלעד הוא גם יו"ר אגודת הידידים של בית החולים סורוקה בבאר שבע, דירקטור במרכז הבינתחומי הרצליה, חבר הוועד המנהל בתוכנית עתידים ושותף בתוכניות קידום הנגב והגליל "דרומה" ו"צפונה".