google/wiki40b huggingface dataset:
גלאטסראיי (כדורסל)

היסטוריה

כדורסל שוחק לראשונה בטורקיה ברוברט קולג' באיסטנבול, בשנת 1904. שבע שנים לאחר מכן הביא מורה לחינוך גופני את המשחק לתיכון גלאטסראיי. המורה, אחמט רובנסון, הפך לאחר מכן לנשיא הראשון של מועדון הכדורסל של גלאטסראיי.
הקבוצה, המהווה חלק ממועדון הספורט גלאטסראיי, זכתה 5 פעמים (11 אליפויות לפני העידן המקצועני) באליפות הליגה הטורקית, שלוש פעמים בגביע הטורקי ופעמיים בגביע הנשיאים.

במפעלים האירופיים

בתחילת עונת 2011/2012 העפילה הקבוצה לשלב הבתים של היורוליג דרך שלב המוקדמות. הקבוצה השתתפה ביורוליג גם בעונה שלאחר מכן.
בעונת 2013/2014 העפילה גלאטסראיי ליורוליג ועלתה לשלב ההצלבה, שבו הפסידה לברצלונה ולא העפילה לפיינל פור. בעונת 2015/2016 זכתה לראשונה בתולדותיה ביורוקאפ, כשהיא מנצחת בגמר את שטרסבורג IG, מה שהקנה לה את ההשתתפות בליגת היורוליג במתכונתה החדשה בעונת 2016/2017.
מבצע פרקופ

כוחות הצבא האדום

בראש החזית הדרומית הועמד מיכאיל פרונזה. ברשותו היו ארמיית הפרשים הראשונה (בפיקוד סמיון בודיוני, ארמיית הפרשים השנייה (בפיקוד פיליף מירונוב), הארמייה ה-4 (בפיקוד ולדיסלב לזרביץ'), האמריה ה-6 (בפיקוד אבגוסט קורק) וארמייה של נסטור מכנו (בפיקוד סמיון קרטנקי). בסך הכול רוכזו כ-146 אלף חיילים בחיל רגלים, 40 אלף פרשים, 985 תותחים. חלק פעיל בקרבות לקחו יחידות של הרובאים הלטביים שהיו יחידות עילית של הצבא האדום.

מהלך הקרב

תחילה מיכאיל פרונזה תכנן לתקוף לכיוון צ'ונגר, אך לאור מזג האוויר ואי-יכולת לנצל ספינות של שייטת ים אזוב הוא שינה את כיוון המתקפה והחליט לתקוף באזור מצר פרקופ.
בליל 8 בנובמבר יחידות של הארמייה ה-6 החלו בחציית המכשול המימי תוך מסע רגלי במים רדודים וקרים באורך של כ-8 ק"מ. לאור יום 8 בנובמבר הם כבשו שטחים ביבשה. במקביל, החלה מתקפה חזיתית על קו הביצורים. מתקפה זו לא הניבה תוצאות. למחרת, 9 בנובמבר יחידות פרשים בהיקף של כ-7 אלף פרשים עברו את המכשול במים רדודים ונתנו תגבורת משמעותית לכוחות חיל רגלים שכבר רוכזו ביבשה. במהלך היום הצבא האדום הצליח לפרוץ את קו הביצורים הראשון והתקרב לקו הביצורים השני. במהלך מספר ימים נערכו קרבות בקו הביצורים השני ובסופו של דבר גם הוא נפרץ למרות התנגדות חזקה של כוחות הצבא הלבן אך לצבא אדום הייתה עדיפות מספרית ברורה ויכולת להביא יחידות חדשות לשדה המערכה. ב-13 בנובמבר 1920 יחידות הצבא האדום נכנסו לסימפרופול הנמצאת במרכז חצי האי. עד ל-17 בנובמבר נכבשו ערי הנמל והמאבק המזוין הסתיים.

פינוי הצבא הלבן

לאחר פריצת קווי ביצורים בצפון חצי האי החל פינוי הצבא ואוכלוסייה אזרחית בחצי האי. בסך הכול פונו כ-146 אלף אנשים מהם עשרות אלפי חיילים וקצינים של הצבא הלבן ואזרחים רבים. השייטת שעזבה כללה 126 אוניות והגיע לאיסטנבול.
חוף מלבר

חוף מַלַבָּר הוא מונח היסטורי המתייחס לאזור ארוך וצר על קו החוף הדרום מערבי של תת-היבשת ההודית, השוכן במישור החוף של המדינות קרלה וקרנאטקה בין רכס הרי גהט המערביים לים הערבי. קטע החוף מתחיל במנגלור דרומית לגואה ומסתיים בכף קומורין במדינת טמיל נאדו בקצה הדרומי של הודו. בסך הכל כ-650 קילומטרים אורך החוף, ו-48–113 קילומטרים רוחב שפלת החוף התחומה בהרי גהט המערביים. במקביל לחוף משתרעות לגונות מלוחות ותעלות מים המכונים בקווטרס (backwaters). קטע החוף הדרום מזרחי של תת-היבשת ההודית המתחיל בכף קומורין ועולה לצפון מזרח והמקביל לחוף מלבר נקרא חוף קורומנדל.
המונח משמש לעיתים לכינוי של כל חוף הודו מהחוף המערבי של קונקאן ועד לקצה תת-היבשת בכף קומורין. אורכו מעל 845 קילומטרים. הוא משתרע החל בחוף הדרום מערבי של מדינת מהאראשטרה דרך גואה, דרך כל החוף המערבי של קרנטאקה וקראלה ומגיע עד העיירה קניאקומרי שבקצה הדרומי של תת-היבשת ההודית.

היסטוריה

במהלך כל ההיסטוריה המתועדת, החל מ-3,000 לפנה"ס היה חוף מלבר מרכז סחר ראשי בקשרי המסחר עם מסופוטמיה, מצרים העתיקה, יוון העתיקה, רומא העתיקה והערבים. ערי נמל היסטוריות חשובות השוכנות על חוף מלבר הן: מהעת העתיקה: מיזוריס, בייפור ותונדי, ומימי הביניים: קוז'יקוד (קליקוט), קוצ'ין וקאננור ושימשו כמרכזים לסחר באוקיינוס ההודי במשך מאות בשנים. במהלך מסעותיו ביקר הצי בפיקודו של האדמירל ג'נג חה בשליחות קיסר סין משושלת מינג כמה פעמים בערי הנמל של חוף מלבר. ערי החוף הן קוסמופוליטיות מאוד בשל הסחר הימי והקשר עם אומות אחרות והתיישבו בהן הקבוצות הראשונות של נוצרים המשתייכים לזרם המכונה "נאסרני" (נצרות של תומאס הקדוש), אנגלו-הודים, יהודים (כיום מכונים יהדות קוצ'ין) ומוסלמים המכונים כיום מפילה (Mappila).

אקלים

בשל השפעת הים הממתנת חלים שינויים מעטים בטמפרטורות במהלך השנה. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 27–28 מעלות צלזיוס. חוף מלבר, בייחוד במורדות ההרים הפונים למערב, הוא אחד האזורים הגשומים בדרום הודו כיוון שהרי גהט המערביים לוכדים את גשמי המונסון המגיעים ממערב. כמות המשקעים השנתית הממוצעת נעה בין 1,700 ל-3,500 מ"מ. הלחות גבוהה מאוד בכל מהלך השנה. הלחות היחסית כמעט שאינה יורדת מתחת ל-60%, אפילו בעונה היבשה.

צמחייה

הצמחייה הטבעית של יערות הגשם והיערות הלחים כמעט שהושמדה לחלוטין בשל צפיפות האוכלוסין הגבוהה בחוף מלבר. באקלים הלח גדלים שיחי חזרן עצי קפוק (Ceiba pentandra) ממשפחת החלמיתיים, ועצים קשים יקרי ערך דוגמת טיק ואלגום (Santalum album – עץ הסנדל) ומגוון של מיני דקליים כדוגמת קוקוס בטל ו-Elaeis guineensis (דקל השמן), המנוצלים כלכלית. בנוסף לגידול תה וקפה מגדלים באזור תבלינים דוגמת פלפל שחור, קינמון, זנגביל וטמרינד.
סטריימוי

גאוגרפיה

צורת האי מוארכת והוא משתרע מצפון לדרום.
אורכו של האי 47 ק"מ ורוחבו כ-10 ק"מ. שני פיורדים מצויים בדרום מזרח האי, קולאפיורור ודאלדבאקספיורור.
פני שטח האי הרריים, בעיקר בצפון-מזרח האי. הנקודה הגבוהה ביותר האי היא קופסני (Kopsenni), שגובהה 789 מטרים. באי צוקים שגובהם מגיע ל-500 מטרים. 
באי מספר אגמים קטנים ופלגים. צמחיית האי ברובה עשבית, ואין בו עצים.
האי מופרד מהאי אסטורוי הקרוב אליו מבין האיים, והמצוי מזרחית לו, במצר סונדיני הרדוד. מערבית לסטריימוי נמצא האי ואגאר ודרומית לו נמצאים סאנדוי, קולטור, הסטור ונולסוי.

אוכלוסייה

באי מתגוררים כ-22,000 תושבים, המהווים 40% מתושבי איי פארו. מרבית התושבים מתגוררים בבירת האיים, טורסהאבן, שהיא גם את הנמל העיקרי במדינה, מרכז המסחר, ומקום האוניברסיטה של האיים.
ערים נוספות באיים הם וסטמאנה, נמל במערב האי, קולאפיורור במרכז האי והכפרים סאקסון וטיורנוביק שבצפון האי.

תחבורה

כל יישובי האי מקושרים בדרכים סלולות. הדרך הראשית המובילה לטורסהאבן עוברת דרך מנהרה שאורכה 2.8 ק"מ.
האי מקושר לאי אסטורוי באמצעות גשר העובר מעל מצר סונדיני.
בשנת 2002 נבנתה מנהרה תת-ימית שאורכה ארבעה ק"מ, המקשרת בין סטריימוי לאי ואגאר.
סטריימוי מקושרת באמצעות מעבורות לאיים סאנדוי וסוד'ורוי. מעבורות העובדות רק בעונת הקיץ מקשרות את טורסהאבן להנסטהולם שבדנמרק, ללאוויק שבאיי שטלנד (סקוטלנד), לברגן שבנורווגיה ולסייאיספיורור שבאיסלנד.
שדה התעופה הקרוב ביותר נמצא באי ואגאר.
הנרי שלזניאק

ביוגרפיה

הנרי שלזניאק (Henry Shelesnyak) נולד בשנת 1938 במדינת ניו יורק, בנם של פרופ' משה חיים שלזניאק (1909–1994), פיזיולוג, ורוזלין שלזניאק (1905–1987), ציירת. ב-1951, כשהיה כבן 13, עלה לישראל יחד עם משפחתו, שהשתקעה במכון ויצמן למדע ברחובות. את לימודיו השלים בלונדון ולאחר מכן בשנת 1960 שב ארצה והתגורר בכפר האמנים עין הוד. ב-1962 נישא לעדנה גבעוני, ולזוג נולדו שתי בנות: אילת (1965) ועדי (1969). בשנת 1966 עבר להתגורר בתל אביב, בה חי ופעל עד למותו ממחלת הסרטן בנובמבר 1980. לפרנסתו עבד בשירותי הטלפוניה של תל אביב והמרכז (משרד התקשורת).
בראשית דרכו פעל בעיקר כצלם ניסיוני, בכך יצר צילומים מטופלים וקולאז'ים, וזאת במקביל לעבודתו במעבדות הצילום במכון ויצמן למדע. את עיקר פרסומו כאמן קיבל שלזניאק הודות לציוריו המתאפיינים במה שמכונה באמנות הישראלית "דלות החומר" ואשר הוא אחד ממייצגיה המרכזיים לצד אמנים כדוגמת רפי לביא ויהודית לוין. כחלק מזה, הוצגו יצירותיו בתערוכה "כי קרוב אליך הדבר מאוד: דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" (אוצרת: שרה בריטברג-סמל), אשר הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות בשנת 1986.
בשנת 2005 אצרה גליה בר אור במשכן לאמנות על שם חיים אתר בעין חרוד תערוכה רטרוספקטיבית לשלזניאק. התערוכה לוותה בקטלוג אשר הכיל מאמרים מאת בר אור, המשוררים יאיר הורביץ ומאיר ויזלטיר, והאמן והמורה יאיר גרבוז.
יאיר הורביץ הקדיש לשלזניאק שירים בספרו "יחסים ודאגה". ויזלטיר הקדיש לו את שירו "מצוררים".
לאנגלי (וירג'יניה)

לאנגלי (באנגלית: Langley) היא יישוב בלתי מוכרז בסמוך לעיירה מקלין, במחוז פיירפקס במדינת וירג'יניה שבארצות הברית. העיירה היא פרוור של העיר וושינגטון די. סי. בירת ארצות הברית.
היישוב ידוע בשל היותו משכן מפקדת ה-CIA (ארגון הביון של ארצות הברית), ובשל כך מכונה לעיתים מפקדת ה-CIA בכינוי "לאנגלי".
בנוסף ביישוב ממוקמת הנהלת רשות הדרכים המהירות הפדרלית של ארצות הברית (Federal Highway Administration).
ביישוב ממוקמת החווה הקולוניאלית קלוד מור המנוהלת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.

אזכורים ספרותיים

העיר היוותה בסיס לספרי מתח רבים הקשורים לביון בארצות הברית. כמו כן בעיר ממוקמת עלילת סדרת ההנפשה "אבא אמריקאי".
חנה אהרוני (זמרת)

ביוגרפיה

חנה אהרוני נולדה ב-1933, באסמרה שבאריתריאה, השלישית בין שמונה אחים ואחיות. הוריה, מנצור ומזל, שניהם ילידי תימן שהיגרו לאתריאה. בשנת 1934 עלתה עם כל משפחתה לארץ ישראל. אהרוני גדלה בשכונת כרם התימנים, ומגיל צעיר נרתמה לעזור לאביה שהחזיק דוכן ירקות בשוק הכרמל בתל אביב, כשהיא מעודדת את הקונים לבוא לדוכן בעזרת קולה המיוחד. האם מזל גידלה גם ארבע בנות משפחה יתומות.
ב-1943, בהיותה בת 10, גילה אותה המלחין נחום נרדי שלימד אותה משיריו, והיא הופיעה לצידו בקונצרטים וברדיו. קובצרט ראשון שלה התקיים ביולי 1946 ולאחריו התקיימו הופעות רבות. בסוכות, באוקטובר 1946, התקיימו 5 הופעות. ההופעה הראשונה כללה "שירי ילדים, שירי חג, שיר רועים, שירי עם, ועוד". ההופעה האחרונה כללה: "זמירות, פזמונים, שירי חג, שירי ילדים, ועוד".
ב-1948, אחרי שלמדה ריקוד, פיתוח קול ומוזיקה, הציע לה האמרגן משה ואלין להצטרף לתיאטרון שלו, לי לה לו. שם הופיעה לצד כוכבי התקופה ושרה להיטים שחוברו במיוחד עבורה, על ידי היוצרים משה וילנסקי, נתן אלתרמן, ויעקב אורלנד. כמו: "זוהרה", "בוקר טוב", ו"זכריה בן עזרא".
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת אילן, צוות הווי של חטיבת גולני. בתקופה זו הוכרה אהרוני כזמרת בעלת כשרון לשיר בארבע אוקטבות, ולמענה חיברה המלחינה דניאלה דור את הלהיט של אותם הימים: "שחורה אני ונאווה", שיר שניצל היטב את כשרונה המיוחד.
לאחר שיחרורה מהצבא הצטרפה לתקופה קצרה ללהקתו של עמנואל זמיר, בה שרה את שיריו "בפאת הכפר" ו"ערב שח". אז הציע לה משה ואלין לצאת לסיבוב הופעות בחו"ל. 
באפריל 1956 יצאה להופיע בפריז, לונדון, ובמדינות אחרות באירופה. במרץ 1957 הופיעה בפני אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים. אהרוני המשיכה ליבשת אמריקה וקצרה הצלחה במקסיקו. במאי 1958 שבהלישראל והופיעה בקונצרטים ובתיאטרון. בנובמבר 1958 יצאה להופעות באמריקה. בינואר 1960 הקליטה בניו יורק עבור חברת דקה תקליט להפצה בחצי מליון עותקים. בהמשך 1960 יצאה להופיע במשך ששה שבועות בלאס וגאס. בתחילת 1952 הופיעה בתוכניתו של אד סאליבן.
בעת שהותה באמריקה, הכירה את האמרגן הישראלי חיים טישמן, התחתנה עמו ועברה להתגורר בארצות הברית. בשנות ה-60 וה-70, פרחה הקריירה של אהרוני, כולל הופעות מוצלחות עם אד סאליבן ופול אנקה. בין היתר הנחתה תוכנית טלוויזיה ששודרה ממקסיקו לכל המדינות הלטיניות בדרום אמריקה, הופיעה באולמות ומועדונים, בתוכניות טלוויזיה, והפיקה תקליט ובו השיר "Eviva España" באנגלית וספרדית, בגרסאות שהפכו ללהיטים באירופה ובדרום אמריקה. ב-1981 זכתה בברזיל במדליית "זמרת החוץ הטובה ביותר של השנה".
משנות השמונים ואילך, צמצמה אהרוני את הפעילות המוזיקלית שלה, אך המשיכה להפיק תקליטים בשפות שונות, ובהם בעברית.] 
חנה אהרוני מתגוררת בניו יורק, ומגיעה לעיתים קרובות לישראל.
אנדרו לי פוטס

חיים אישיים

פוטס נולד בברדפורד שבמערב יורקשייר לאלן וסוזן פוטס ולאחותו הבכורה השחקנית שרה ג'יין פוטס. הוא למד ב-Intake (בית ספר גבוה לאמנויות ), והחל את הקריירה שלו בתיאטרון מוזיקלי. הוא הופיע בסדרות טלוויזיה בריטיות רבות, ביניהן: המחלקה לילדים, דפיקות לב, המוזר, מלחמתו של פויל, חברים שמנים, רוז ומלונים ומטרה.

קריירה

פוטס הופיע בסדרה "אחים לנשק" בתור טוראי ג'קסון, שנהרג מפציעה מהרימון שלו. הוא גם מופיע בעיבוד קולנועי לספר של סטיבן קינג 1408. וגם בסרט ההמשך בגרסה מחודשת של "הבית על הגבעה הרדופה", שכותרתו "לחזור לבית על הגבעה הרדופה" ב-1999. פוטס כיכב בסרט מפולת: טבע משתחרר ב-2004. הוא גם שותף בהפקות קולנוע עצמאיות בקבוצת 'מחזיק מפתחות' וכן כתב וביים כמה סרטים קצרים כמו דם על יתרונות, אני רוקד!, וצבע עיוור. יש לו תפקיד חוזר בסיטקום "אידיאלי", כמו לי מסומם החוצה, חצי אחד שוערי הסיליקון להקת רוק קלים (מאוד). לאחרונה הוא שיחק בגרסה הישנה יותר של מארק, בדרמה של ה-BBC 1 אישה לוהטת, שככבה גם בילי פייפר. בשנת 2009 הוא שיחק את התפקיד של כובען במיני סדרת טלוויזיה אליס. שיחק בסדרה בראשית בשנים 2007-2010 בתפקיד קונור טמפל, תפקיד אליו חזר בסדרה הדומה בראשית: עולם חדש, בתפקיד אורח.
רוברטו הילברט

קריירת מועדונים

הילברט, יליד בוואריה, גדל במספר מועדונים בוואריים, המפורסמים שבהם הם נירנברג וגרויטר פירט, ובשנת 2002 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של מועדון הספורט של העיר פויכט שבבוואריה. בשנת 2004 חזר לגרויטר פירט, הפעם לקבוצה הבוגרת, שם שיחק שתי עונות והבקיע שמונה שערים ב-60 הופעות. בשנת 2006 חתם הילברט לראשונה בבונדסליגה, כאשר עבר לשטוטגרט. 
כבר בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 2006/07, זכה הילברט עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה, כאשר שיחק אז בעמדת הקשר הימני והיווה חלק מקישור הכולל את כריסטיאן גנטנר, פבל פארדו, סמי חדירה ותומאס היצלספרגר, ולעיתים תופקד כמגן ימני על ידי המאמן ארמין פה. הילברט לא החמיץ משחק אחד באותה עונה, והבקיע שבעה שערים. בעונה זו הילברט אף הגיע לגמר הגביע הגרמני עם שטוטגרט שהחמיצה הזדמנות לזכות בדאבל כאשר הפסידה 3-2 לנירנברג. הילברט שיחק בגמר זה 90 דקות. הילברט נשאר בשטוטגרט שלוש עונות נוספות, כשבכולן היה שחקן הרכב. סך הכל הילברט הבקיע 16 שערים ב-120 הופעות במדי שטוטגרט, ובקיץ 2010 חתם בבשיקטש מליגת העל הטורקית בכדורגל.
ביוני 2010 חתם הילברט בבשיקטש, והבקיע את שערו הראשון בקבוצה נגד ה.י.ק. הלסינקי במסגרת הליגה האירופית באוגוסט 2010. בתום עונת 2010/11 זכה הילברט עם בשיקטש בגביע הטורקי, לאחר ניצחון על איסטנבול בלדייספור, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2 בתום 120 דקות והגיע לבעיטות הכרעה. בפנדלים בשיקטש ניצחה בתוצאה 4-3, כאשר הילברט בעט רביעי והחמיץ את הפנדל שלו, אך סימאו סברוסה הבקיע מיד לאחר מכן את הפנדל שהעניק לבשיקטש את הגביע. עונה זו הייתה פחות מוצלחת עבור הילברט ובשיקטש בליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי. בשתי העונות העוקבות, הילברט המשיך להיות שחקן הרכב בקבוצה, כשבעונת 2011/12 בשיקטש סיימה רביעית, ובעונת 2012/13 סיימה שלישית. בתום עונת 2012/13 עזב הילברט את בשיקטש, וחתם בבאייר לברקוזן בהעברה חופשית, לאחר שצבר 82 הופעות ליגה במדי בשיקטש, בהן הבקיע חמישה שערים.
הילברט חתם על חוזה לשנתיים בבאייר לברקוזן ביוני 2013. בלברקוזן הילברט תופקד בעמדה הגנתית יותר ממה ששיחק בשטוטגרט, אז שיחק בעמדת הקישור. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, הופיע הילברט ב-39 משחקי בונדסליגה והבקיע שער אחד. בשתי העונות הללו לברקוזן סיימה במקום הרביעי והעפילה לליגת האלופות דרך הפלייאוף. ביוני 2017 שוחרר הילברט מהקבוצה עם תום חוזהו.
באוקטובר 2017 חתם הילברט כשחקן חופשי על חוזה לשתי עונות במועדון בו שיחק בעבר, גרויטר פירט מהבונדסליגה השנייה. הילברט שיחק במועדון עונה וחצי, כאשר במחצית השנייה של עונת 2018/19 השתייך לסגל המילואים של הקבוצה. בתום עונה זו פרש הילברט ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

להילברט 12 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21, בהן הבקיע שלושה שערים. את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה ערך במרץ 2007 במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק. להילברט שמונה הופעות במדים הלאומיים, האחרונה התקיימה בשנת 2008.
ניקולאי גריגורייב

קריירה שחמטאית

גריגורייב היה אלוף מוסקבה 4 פעמים, בשנים 1921, 1922, 1923-24 ו-1929. גריגורייב היה שחקן פעיל בין השנים 1910-1929. הוא הפסיד בדו-קרב לאלכסנדר אלכין בשנת 1921 4.5-2.5: שני הפסדים וחמש תוצאות תיקו. כמו כן הפסיד למיכאל בוטביניק בשנת 1927.
גריגורייב השתתף בחמש האליפויות הראשונות של ברית המועצות, בשנת 1920 צבר 8.5/15 וחלק מקום 5-7, בשנת 1923 צבר 5/12 והגיע למקום ה-9, בשנת 1924 צבר 6.5/17 והגיע למקום ה-14, בשנת 1925 צבר 8/19 והגיע למקום ה-15, בשנת 1927 צבר 10.5/20 והגיע למקום ה-8. בשנת 1929 לא העפיל לגמר מחצי הגמר שבו השתתף.
באליפות הבינלאומית של הפועלים שהתקיימה בשנת 1929 בלנינגרד זכה במקום הראשון.

קריירה כמחבר סיומים

גריגורייב חיבר למעלה מ-300 אטיודים. הוא ידוע במיוחד על התפוקה הגדולה של סיומי רגלים שבהם מלבד המלכים יש רק רגלים על הלוח. בשנת 1935 העיתון הצרפתי La Stratégie אירגן תחרות ליצירת סיומי רגלים וגריגורייב זכה בעשרה מ-12 הפרסים בתחרות.  
ראה עמוד 10
עלאא' א-דין

עלאא' א-דין אידע'דה אלרכני (בערבית: علاء الدين البَصِير), המכונה (בלשון סגי נהור) אלבציר כלומר "הרואה" (נולד בשנות ה-30 של המאה ה-13, מת ב-1294). אמיר ממלוכי, מושלה הדתי של ירושלים בין השנים 1260–1284. 
עלאא' א-דין היה אחד מקציניו של הסולטאן בייברס עד שהתעוור ונפסל לשירות צבאי, אז החל ללמוד את לימודי דת האסלאם. בשנת 1260 מינה אותו בייברס לממונה על ההקדשים ("נאט'ר אל-חראמין" מכונה גם "המשגיח") בירושלים ובחברון. 
כעקרון, ירושלים בתקופה הממלוכית נשלטה על ידי מושל צבאי חלש (נאיבּ) אולם הממונה היה אחראי על כל ההקדשים (וקף) בעיר, בהר הבית ומחוצה לו. סמכויותיו היו לכאורה פיקוח תקציבי ודאגה לרווחת אנשי הדת אך למעשה שלט בכל ההיבטים של ההקדשים מנקיון ואספקת מים ועד הגנה משפטית. כיוון שרוב ירושלים הייתה הקדש (וקף) נגעו סמכויות הממונה לרוב העיר והוא היה האיש החזק בה.
עלאא' א-דין הגדיר סמכויות נרחבות ביותר לתפקיד. הוא גייס עבדים-לוחמים מסודאן, שיכן אותם בקסרקטין ליד שער המשגיח (רבאט עלאא' א-דין אלבציר, הוקם ב-1266) והפקיד אותם על משמר ההקדשים. למעשה, האיכות האישית והצבאית של שומרים אלה (שהיו כפופים לו באופן בלעדי) עלתה במידה רבה על זו של חיילי חיל המצב של הריבון החילוני. כלומר לשלטון החילוני-צבאי ששלט כביכול בירושלים לא היו כל סמכויות במבני ההקדש ובפרט בהר הבית (שהוא הקדש כולו). הגדרת הסמכויות הרחבה של עלאא' א-דין נשמרה לאורך כל השלטון הממלוכי והעות'מאני.
עלאא' א-דין היה ממונה רב פעלים. הוא ריצף את רחבת הר הבית, דאג למתקני טהרה בסמוך להר ופתח את שער הטהרה. ב-1266 דאג לאספקת מים שוטפת להר הבית.
עלאא' א-דין פעל גם במערת המכפלה בחברון, שיפץ את המקום ודאג למתקני טהרה למתפללים המוסלמים. הוא אסר על יהודים להיכנס למתחם והתיר להם רק לגשת אל המדרגה השביעית סמוך לשער הדרום מזרחי.
מבחינה דתית, נחשב עלאא' א-דין לאיש דת אדוק ביותר. ההיסטוריון המוסלמי מוג'יר א-דין קורא לו "איש תם וישר".
עלאא' א-דין מת בספטמבר 1294 ונקבר ברבאט עלאא' א-דין אלבציר. על שמו הרחוב המוביל מרחוב הגיא לשער המשגיח ברובע המוסלמי, התחום בין חומותיהן של האכסניות רבאט אל-מנצורי (חבס א-דם) ורבאט עלאא' א-דין אלבציר.
מגבטס

מגבטס, (המאה ה-5 לפנה"ס) היה מצביא פרסי, שכישלונו במצור על האי נקסוס גרר את המרד האיוני.

ביוגרפיה

על פי הרודוטוס מגבטס היה קרוב משפחתו של דריווש הראשון. הרודוטוס טוען גם שמאוחר יותר לאחר מלחמת פרס יוון ניסה המצביא הספרטני פאוסניאס לשאת לאשה את בתו של מגבטס.‏ אם כי תוקידידס טוען דווקא שפאוסניאס נישא לבתו של חשיארש הראשון.‏
בשנת 501 לפנה"ס הגיש טיראן מילטוס אריסטגורס בקשה לארטפרנס הסטרפ של סרדיס לספק לו 200 ספינות מלחמה לצורך כיבוש האי נקסוס. ארטפרנס קיבל אישור משושן ונתן לאריסטגורס את הספינות. את מגבטס הוא צרף למשלחת כשותף לפיקוד עם אריסטגורס. אולם קצין יווני בשם סקילכס התרשל בשמירה על אחת מהספינות שהיו נתונות לפיקודו של מגבטס, זה האחרון העניש אותו באכזריות. אריסטגורס שסקילכס היה ידידו זעם על כך והעליב את מגבטס. כנקמה החליט מגבטס להכשיל את המסע, הוא שלח שליחים לנקסוס כדי שיודיעו שם על ההתקפה המתקרבת.‏ המצור הכושל ערך ארבעה חודשים ובסופו נאלצו הפרסים לסגת. המעשה גרר לבסוף מרד צד אריסגורס, המרד התפשט לכל איוניה וזכה לכינוי המרד האיוני.
חוקרים כגון משה עמית מפקפקים באמינות הסיפור, שכן לא נראה שמגבטס יבגוד במלכו רק לצורך נקמה אישית. ובהמשך הוא אף נזכר מדי פעם כממלא תפקידים צבאיים שונים. יש חוקרים הסבורים שהמצור נכשל לא באשמת מגבטס והפרסים האשימו את היוונים בכישלון.‏
תוקידידס מזכיר גם שמגבטס היה הסטרפ של דאסקיליון והוחלף בארטבזוס בהוראת חשיארש הראשון.‏
בסיס (כימיה)

נטרול (סתירה) חומצות

כשנתרן הידרוקסידי (NaOH) מומס במים הוא מתפרק ליונים לפי התגובה הבאה:
בדומה לכך, חומצה הידרוכלורית (HCl) מתפרקת כך:
כשמערבבים את שתי התמיסות, מתחברים יון המימן ויון ההידרוקסיד ונוצרת מולקולת מים:
אם כמויות שוות של NaOH ו-HCl (שנמדדות במולים, לא בגרמים) מעורבבות, הבסיס והחומצה מנטרלים זה את זה בתהליך הנקרא סתירה, ונוצרים תמיסת NaCl (מלח שולחן) ומים טהורים (מזוקקים). אם החומצה דו פרוטית או שהבסיס יוצר יותר מיון הידרוקסיד אחד למולקולה (לדוגמה: ), היחסים בין כמויות המולים שלהם צריכים לשקף זאת (דבר הנעשה על ידי שימוש בערך הנקרא "נורמליות" - N).
מורמנסק

היסטוריה

העיר, ידועה בעבר בשם רומאנוב שעל המורמן (Романов-на-Мурмане), נוסדה ב-21 בספטמבר 1916, כשנבנתה מסילת ברזל לחצי האי קולה וקיבלה את שמה מהשושלת המלכותית הרוסית בית רומנוב. מורמן הוא השם הרוסי הישן לים ברנט ולעם הנורווגי, שנקראו הנורמנים. סברה אחרת אומרת שהמורמנים נובע מהמילה אדמה וים בשפה הסאמית. העיר קיבלה את שמה הנוכחי לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917.
משנת 1918 עד 1920, העיר הייתה בשלטון המעצמות המערביות שהיו בעלות הברית של הצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה, מורמנסק הייתה הקשר של רוסיה לעולם המערבי והייתה נמל למסחר נרחב עם כוחות בעלות הברית, בעיקר יבוא של טובין לתוך ברית המועצות ויצוא חומרי גלם שהובלו בשיירות ארקטיות אל הנמל ואליו.
הכוחות הגרמנים הפציצו את העיר ב-1941. מורמנסק סבלה מהרס נרחב ביותר, שנייה רק לסטלינגרד בהיקף ההרס. אך ההתנגדות הסובייטית מנעה מהגרמנים לכבוש את העיר ולהפסיק את תנועת הרכבות. ההתנגדות זכתה לשבח ב-1985 על ידי ברית המועצות, שציינה את מורמנסק כעיר גיבורה , ופסל של איליושה, המציג חייל רוסי ממלחמת העולם הוצב במקום המשקיף על נמל העיר.
בזמן המלחמה הקרה העיר הייתה מרכז צוללות ושוברות קרח סובייטי, ומאז התפרקות ברית המועצות היא נשארה מרכז של חיל הים הרוסי. מאז התפרקות ברית המועצות, העיר סובלת מהגירה שלילית - בשנת 1989 בעיר התגוררו כ-470 אלף תושבים ועתה (2015) רק כ-300 אלף.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 נבנו בתי מגורים רבים והעיר התרחבה דרומה מזרחה וצפונה ובשנות ה-2000 החלו בבניית מרכזי מסחר.

חלוקה מנהלית

שטח העיר — 138.98 קמ"ר. העיר מחולקת לשלושה מחוזות מנהליים: מחוז לנין, מחוז אוקטובר ומחוז האחד במאי.
המחוזות מכילים את השכונות והאזורים הישנים בעיר: מרכז העיר, בולניצ'ני גורודוק, ז'ילסטרוי, פטושקינה, שדה פלאנרנוי, גווארדייסקי, נובויה פלאטו, סקאלני, רוסטה, הכף הירוקה, אזור התעשייה, צפון נאגורניה, דרום נאגורנויה, קאמנויה פלאטו, עמק אויוטה, שלוש הידיות, דרוביאנויה, כף אברהם, רוסליאקובו.

הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בעיר

הגוף הייצוגי של השלטון המקומי הוא המועצה העירונית של העיר מורמנסק ובה 30 חברים הנבחרים אחת לחמש שנים. עד 2010 הרשות המבצעת הייתה מנוהלת על ידי ראש העיר, שנבחר בבחירת ישירות.
מאז אוגוסט 2010 הוחלט כי ראש העיר ימונה בהצבעת חברי המועצה אחת לחמש שנים.
עקב היותה בירת מחוז מורמנסק, בתחומי העיר נמצאים כל גופי הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת של המחוז: כל גופי ממשלת מחוז מורמנסק לרבות משרד המושל שוכנים בבניין אחד בשדרות לנין בעיר, בעוד הדומה המחוזית של מורמנסק שוכנת ברחוב סופיה פרבוסקאיה. בית המשפט המחוזי שוכן ברחוב פושקין בעיר.

ראש העיר

ראש העיר נבחר בבחירות חשאיות בין חברי המועצה לכהונה בת 5 שנים. ראש העיר הראשון שלאחר נפילת ברית המועצות, אולג נאידיונוב כיהן במשך 11 שנים כראש העיר ותרם רבות לפיתוח העיר.
בספטמבר 2003 נערכו בחירות לראשות העיר, בהן זכה גנאדי גברליאנוב אך כעבור חודש חלה קשות והוא התפטר כעבור שנה. בסתיו 2004 נערכו בחירות שוב ובהן זכה מיכאיל סבצ'נקו שכיהן עד מרץ 2009 כשהפסיד בבחירות לסרגיי סובוטין. במאי 2010 סובוטין פוטר ואחריו כיהנו סטפן טנאניקין, אלכסיי ולר ו דמיטרי פיליפוב, שמונו בהצבעה של חברי המועצה המחוקקת.

ספורט

בעיר 296 מתקני ספורט, לרבות 2 היכלי ספורט, 2 אצטדיונים גדולים (אצטדיון סטרויטל והאצטדיון המרכזי), 4 בריכות שחייה, 6 מתקני החלקה על הקרח, 3 מרכזי סקי, מתחם לאתלטיקה ואולם ו-93 אולמות ספורט.
מבין מועדוני הספורט הידועים בעיר, הם קבוצת הכדורגל סבר מורמנסק מהליגה הרוסית השלישית וקבוצת "מורמן" שהתמודדה בעבר בליגת העל הרוסית בבנדי.
נקודת מומינו

מיפוי הנקודה

לשון היבשה מופתה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980, ובשנית בשנת 2008.

מקור השם

הנקודה נקראת על שם הכפרים מומינו, המצויים בצפון מזרח ובדרום בולגריה.
אי תעתוע

תופעת אי תעתוע או אי פנטום היא מצב בו אנשי המקצוע האמינו בקיומו של אי כלשהו, למרות שאי זה לא התקיים במציאות. במקרים קיצוניים, היו איי תעתוע שנחשבו לקיימים במשך תקופה של מאות שנים ואפילו הופיעו במפות הימיות. תופעת איי תעתוע אינה נדירה. איים כאלה "התגלו" על ידי מלחים לאורך ההיסטוריה.

סיבות לתופעה

לעיתים מדובר באיים שאכן לא נודעו קודם לכן, ואכן התגלו, אולם בשל טעות ניווט סומנו במקומות שגויים במפות. במקרים אחרים מדובר היה באיים ידועים, אשר בשל טעויות ניווט יורדי הים זיהו אותם כתגלית חדשה במקומות אחרים ממקומם האמיתי. לדוגמה האי פיפס היה למעשה אחד מאיי פוקלנד אשר זוהה בטעות במקום שגוי, וסומן במפות במקום זה.
לעיתים איי תעתוע הנגלים למלחים הם למעשה קרחונים, עננים נמוכים או ערפילים, או אשליה אופטית. כך לדוגמה האי דרום גרילנד החדש שהתגלה בים ודל בשנת 1823 לא נצפה יותר מאז, וככל הנראה הוא היה מיראז' עליון, אף שיש הסבורים שמדובר בקרחון.
הסבר אחר לתופעה הוא שישנם איים הקיימים רק לפרק לזמן קצר. איים כאלה עשויים מדיונות חול הנשחקות במהלך השנים עם הגלים ונעלמות, או כי איים שוקעים בעקבות רעידות אדמה או פעילות געשית.
לעיתים איי תעתוע המופיעים במפות הם פרי זיוף. דוגמה לכך הם איי פליפו ופונטשרטריין המופיעים במפות של ימת סופיריור. איים אלה אינה קיימים וככל הנראה לא היו קיימים מעולם, ורישומם במפות נועד לשכנע את המרקיז לואי פליפו, מרקיז לה ורילייר ורוזן דה פונטשרטריין (Louis Phélypeaux, marquis de La Vrilliere, comte de Pontchartrain) שהיה שר רב השפעה בממשלת צרפת, לממן מסעות חקר נוספים באזור. גם השונית מריה תרזה שבאוקיינוס השקט היא אי פנטום, ולמרות זאת, עד היום יש מפות ואטלסים המדפיסים אותה.
איוונופיל

יהודי היישוב

במהלך מלחמת האזרחים הרוסית נערכו בעיירה מספר פוגרומים, בהם נרצחו עשרות מיהודיה. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,400 יהודים, כחמישית מתושביה, אך מספרם פחת במהלך התקופה הסובייטית, ובשנת 1929 סגרו השלטונות את בית הכנסת ביישוב.
ב-3 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו רצחו 32 יהודים בה. לאחר מכן, רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו קטן שהוקם בה, בו חויבו בענידת טלאי צהוב והועסקו בעבודות כפייה, תוך שוד רכושם בידי השוטרים האוקראינים והגרמנים. במאי 1942 שולחו כ-80 גברים יהודים מהגטו שבעיירה למחנה עבודה בברדיצ'ב, ושם נרצחו.
בסוף מאי 1942 נלקחו כל יהודי הגטו שבעיירה לחורשה בסמוך ליישוב, ושם נרצחו בבורות ירי.