google/wiki40b huggingface dataset:
תיאודור רות'קה

תיאודור היבנר רות'קה (באנגלית: Theodore Huebner Roethke ;‏25 במאי 1908 - 1 באוגוסט 1963), היה משורר, מבקר ספרותי ועורך אמריקאי. שירתו התאפיינה בשירת טבע מיוחדת במקצביה. רות'קה נחשב כיום מבכירי המשוררים האמריקאים במאה ה-20.

חייו

תיאודור רות'קה נולד בעיר סגינו (Saginaw) שבמישיגן. אביו, מהגר מגרמניה, היה בעליה של חממה משפחתית גדולה, לפרחים וירקות, ורותקה גדל כילד בתוך החממה וסביבה. העיסוק בחקלאות והעבודה בחממה השפיעו מאוד עליו והיו המבוע והמקור ליצירתו השירית.
רות'קה למד ספרות אנגלית באוניברסיטאות מישיגן והרווארד ולאחר שגמר את חוק לימודיו כיהן כמרצה וכפרופסור במכללות ובאוניברסיטאות אחדות. בשנות ה-40 ניהל פרשת אהבים עם הסופרת לואיס בוגן, שגילתה את יצירתו, עודדה אותו לכתוב והייתה תומכת נאמנה שלו. ב־1953 נשא לאשה את ביאטריס או'קונל, תלמידתו לשעבר, וב־1954 קיבל את פרס פוליצר לשירה על ספרו "The Waking" (התעוררות). גם לאחר שהתפרסם המשיך ללמד שירה וספרות אנגלית בכמה מכללות ואוניברסיטאיות. חיי נישואיו הועבו על ידי התקפי דיכאון קשים, מאניה-דפרסיה ושתייה כבדה.
בשנת 1963 נתקף באוטם שריר הלב בעת ששחה בבריכת שחייה בביקור אצל ידידים וטבע. לאחר מותו פעלה אלמנתו רבות לקידום יצירתו. הוא היה מורה בחסד לשירה, ובין תלמידיו נמנתה גם המשוררת הידועה סילביה פלאת, שהתאבדה בשנת 1963.
שיריו זכו לפרסום לאחר מותו, בייחוד על ידי דור ילדי הפרחים של שנות ה-60 בארצות הברית.
כמה מעצותיו של תיאודור רות'קה למשורר המתחיל, תרגמה לעברית המשוררת סבינה מסג:
מי הוא משורר: מי שלעולם איננו מסתפק באמירת דבריו אחד-אחד. מילוליות היא נשקו של השטן. העין, מובן שאין בה די, אך העין החיצונית משרתת את הפנימית. בסיס השירה הוא התחושה: רבים מן המשוררים היום מתכחשים לתחושה, או שהם חסרים אותה לחלוטין: ונפוץ בין המשוררים פולחן הקהות.

ראה את הרעיונות כמופעים מקריים בשיר.

נסה לגרום לשפה לקפוץ קפיצות נואשות באמת.

מגיע רגע בחייו של משורר, שבו אישיותו אחת, רבת-צדדים ככל שתהיה, שוב אינה מספיקה. אז הברירה בידו: לצאת מדעתו או להפוך לדרמטורג.

שירים העוסקים בשבח האל חייבים לשכנע את הקורא שהאלוהים גם הוא מאמין בכותב.
— תרגום מאנגלית: סבינה מסג
שיריו של רות'קה תורגמו לעברית בידי כמה מתרגמים, שאהבו את יצירתו, ובהם גיורא לשם, סבינה מסג, יואב איתמר, יעל גלוברמן, אורה סגל, וצביקה יעקבי, שתרגם את ספרו היחיד שיצא בעברית, "ילד על גג חממה", קובץ שירים, צילומים דפנה איכילוב, הוצאת עקד, תל אביב, 1995
בעיירת הולדתו של רותקה במישיגן הוצב שלט לזכרו ובית משפחתו הוסב למוזיאון שלו. בול דואר אמריקאי הונפק לזכרו, וכמה ערים בארצות הברית קראו רחובות על שמו. רות'קה פרסם כתריסר כרכים של שירה, שירה לילדים, פרוזה וביקורת. לעברית כאמור תורגם רק ספר אחד משלו.
Human parainfluenza viruses

הדבקה ומחזור התרבות

לאחר הצמדות נגיפי hPIV אל תאי אפיתל של מערכת הנשימה באמצעות חלבוני HN, חודר הנגיף אל תוך התא ועובר שלב של השלת הקפסיד (Uncoating). על ידי כך חושף הנגיף את תכולתו בציטוזול. אנזים ה-RdRP הופך את גנום ה-RNA בעל המובן השלילי ל-RNA בעל מובן חיובי, אשר ממנו תחל סינתזת חלבוני נגיף. תהליך הסינתזה של החלבונים מתרחשת בריבוזומים של תאי הפונדקאי, כשחלבוני המעטפת מסונתזים על גבי הרשתית האנדופלסמית וחלבוני המבנה והליבה בריבוזומים החופשיים בציטוזול. ברגע שמסונתזים מספיק חלבוני NP, מתחיל אנזים ה-RdRP לשכפל את הגנום עצמו. גדילי RNA חדשים שזה עתה סונתזו מונחים על גבי חלבוני M, המהווים מעין פלטפורמה לאריזה נכונה של הנגיף. ברגע שהנגיף נארז בקפסיד בצורה נכונה הוא עובר לתא אפיתל השכן בעודו רוכש חלבוני מעטפת ויראליים שנשתלו מבעוד מועד על פני הקרום של תאי הפונדקאי.

פתוגנזה

נגיפי ה-hPIV חודרים לגוף בעיקר דרך חלל האף על ידי תרסיס באוויר ומתרבים על פי רוב ברקמות האפיתליליות של דרכי הנשימה העליונות במשך פרק זמן של 2 - 6 ימים. היות שההדבקה בנגיפי hPIV חוזרת במשך החיים, במבוגרים תגרום ההדבקה בעיקר לתסמיני מחלה קלים דמויי שפעת, כגון: הצטננות, שיעול, יובש בגרון ולעיתים חום. בדומה להדבקה בנגיף ה-RSV, המחלה חולפת בעצמה כעבור מספר ימים. אולם תינוקות וילדים קטנים נמצאים בקבוצת סיכון לפתח תסמיני מחלה חמורים הרבה יותר. קבוצת סיכון ראשונה היא קבוצה בה גיל הנדבקים הוא מתחת לחצי שנה. במקרה זה עיקר התחלואה מתרחשת כתוצאה מ-hPIV 3, שמוביל לדלקת בדרכי הנשימה התחתונות דוגמת ברונכיוליטיס ודלקת ריאות. תסמינים הנ"ל זהים מבחינה קלינית לתסמינים הנגרמים בעקבות הדבקות בנגיף ה-RSV ולכן לא ניתן לקבוע מעשית את האטיולוגיה להם על סמך בדיקה גופנית רגילה. קבוצת הסיכון השנייה היא קבוצה בה גיל הנדבקים נע בין חצי שנה ל-5 שנים. במקרה זה עיקר התחלואה מתרחשת כתוצאה מ-1 hPIV ו-hPIV-2 שמובילים לדלקת בדרכי הנשימה התחתונות ותסמינים המזכירים דיפתריה.
בקרב שתי קבוצות הסיכון הנ"ל ילווה מהלך המחלה בשיעול, חום גבוה וקשיים בנשימה, אולם בקרב 2 עד 3 אחוזים מהחולים עלולים להתפתח תסמינים חמורים יותר של היצרות חלל הלוע ותיבת הקול, דבר שעלול להצריך ביצוע טרכיאוסטומיה.
הדבקות חוזרת בנגיפי hPIV תוגבל לדרכי הנשימה העליונות בלבד.
חיים גרשוני

חיים גרשוני (1 בפברואר 1922 - 4 באפריל 2006) היה ממייסדי חיל הים הישראלי, ממתנדבי מח"ל מארצות הברית.

ביוגרפיה

חיים גרשוני נולד בשנת 1922 בשיקגו ארצות הברית ושמו היה הארולד גרשונוב (Harold Gershenow).
הוא למד הנדסה ימית ואדריכלות ימית באוניברסיטת MIT שבה היה גם שחיין בנבחרת מרוץ השליחים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצי האמריקאי בתפקיד קצין תיקונים. בתום המלחמה חזר לאוניברסיטת MIT ללימודי מאסטר בהנדסת הטקסטיל.
בשנת 1947 החל לעבוד ולסייע לסוכנות היהודית בניו-יורק ברכש אוניות מעודפי המלחמה של חיל הים האמריקאי.
בשנת 1948 עבר לישראל לשם הקמת מספנות חיל הים את תקופה זו תיאר בספרו האוטוביוגרפי "כך היה" ("The Way it Was").
במהלך מלחמת השחרור היה קצין התיקונים שהיה אחראי על שיקום והסבת צי הצללים לאוניות הראשונות של חיל הים בעידודו של פול שולמן.
בשל מחלוקות על אופי בניית התשתית הטכנית של חיל הים עזב ועבר לתעשייה.
בתקופה מסוימת היה מרצה בפקולטה לתעשייה וניהול שבטכניון שם היה אחראי על נושא חקר העבודה ופיתח שיטות יעול בייצור הטקסטיל עם פרופ בקר, בתקופה זו היה גם מרצה אורח בMIT ופיתח שיטות אופטימאליות לחיתוך בדים.
היה פרופסור במכללת שנקר לאופנה וטקסטיל ורשם מספר פטנטים בנושא.
פרסם ספרים בנושאים נוספים
התגורר בתל אביב עם אשתו יונה.
נפטר בשנת 2006 ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
טורנס

היסטוריה

סביבת טורנס הייתה מיושבת על ידי אינדיאנים במשך אלפי שנים. בסוף המאה ה-18 התבססה שליטתה של האימפריה הספרדית תחת שלטונו של קרלוס השלישי.
העיר עצמה נבנתה לראשונה בשנת 1921.
מועדון השייטים תל אביב

מועדון השייטים תל אביב הוא מועדון החתירה הראשון שהוקם בתל אביב. המועדון שוכן על הגדה הדרומית של נחל הירקון, ברחוב אוסישקין 11.
מועדון השייטים תל אביב הוקם בשנת 1935 בידי קבוצה של חותרים יהודיים מגרמניה, אשר נמלטו מידי השלטון הנאצי. בין המייסדים היה הפרופסור ויקטור גוטהיינר.
בתחילתו התמחה המועדון גם בשייט והחזיק במספר סירות מפרש.

מכשירי חתירה

המועדון מחזיק מספר מכשירי חתירה מסוג Concept2 בדגמיו השונים (A, B, C, D), מכשירים אלו מאפשרים לחותרים להתאמן בחתירה מחוץ למים.
רוב רובו של הציוד במועדון שייך למועדון ופתוח לשימוש חופשי לכל חברי המועדון (מלבד מספר סירות ומשוטים ששמורים לחותרים תחרותיים), שאר הציוד הוא ציוד פרטי של חברי המועדון השונים.
לופטהנזה

תולדות החברה

החברה נוסדה ב-6 בינואר 1926, כאיחוד של שתי חברות תעופה (DAL ויונקרס). ב-1939 הוכפפה החברה למשרד התעופה של הרייך (Reichsluftfahrtministerium) בהנהגתו של הרמן גרינג. אחרי מלחמת העולם השנייה הוקמה לופטהנזה מחדש כחברת התעופה של מערב גרמניה. עד לנפילת המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה לא הורשתה החברה לטוס לברלין.
השם לופטהנזה הוא הלחם של המילה "לופט" (Luft, אוויר בגרמנית) ו"האנזה".
סמלה של החברה הוא ציפור העגור בעמדת "המראה" בתוך עיגול. הסמל בצבע צהוב ולעיתים על רקע כחול.
בשנת 1967 רכשה לופטהנזה מטוסי בואינג 737 ראשונים (נכנסו לשרות בשנת 1968), והפכה ללקוחה הזרה הראשונה של חברת בואינג. אחר-כך קנתה מטוסי בואינג 747-400, איירבוס A321, איירבוס A330 ומטוסי איירבוס A340. בשנת 1997 הייתה לופטנזה ממייסדות ברית חברות התעופה סטאר אלייאנס. בשנת 2003 פתחה החברה טרמינל פרטי בשדה התעופה של מינכן. במרץ 2005 לופטהנזה רכשה את חברת התעופה השווייצרית סוויס.
החברה זכתה ב-2008, ב-2009 וב-2010 בתואר חברת התעופה האירופאית הטובה ביותר.
לקראת סוף חודש מרץ 2014, הכריז ועד הטייסים של החברה על סכסוך עבודה, מה שהוביל בהמשך לשביתה החריפה בתולדות החברה. כתוצאה מכך, טיסתם של למעלה מ-400,000 נוסעים נמנעה באופן זמני.
ב-7 בפברואר 2018 הציגה החברה על הלוגו החדש שלה.

פעילות החברה בישראל

החברה מפעילה 37 טיסות שבועיות לישראל, 3 טיסות יומיות בקו פרנקפורט - תל אביב, ושתי טיסות יומיות בקו מינכן - תל אביב. הטיסות מתבצעות במרבית המקרים במטוסי איירבוס A321-200.
החל מ-28 באוקטובר 2018, מפעילה החברה 2 טיסות שבועיות מפרנקפורט לאילת במטוסי איירבוס A320.
בנוסף, החברה מפעילה 4 טיסות מטען בשבוע, הטיסות מבוצעות במטוס מדגם מקדונל דאגלס MD-11F.

היסטוריית החברה בישראל

באוגוסט 1966, בעת ביקור סמנכ"ל החברה בישראל, הוא הודיע על כוונתה של החברה לפתוח קו תעופה לישראל, זאת לאחר שניסיון לפתוח הקו בשנת 1962 בוטל לאחר שהחברה נכנעה לאיומי החרם הערבי. טיסת הבכורה של לופטהנזה לישראל התקיימה ב-3 בנובמבר 1968, בעוד שפתיחתו החגיגית של הקו התקיימה ב-19 בנובמבר.
עד אוקטובר 2012 לופטהנזה ביצעה את טיסותיה בקווים מפרנקפורט ומינכן לנמל התעופה בן-גוריון במטוסים רחבי גוף, אך בעקבות החלטה אסטרטגית של החברה, שקבעה כי מטוסים אלו יטוסו רק בקווים ארוכי טווח, כל טיסותיה של החברה לישראל מבוצעות כעת במטוסי איירבוס A321.
בין השנים 2012 ו-2014 הפעילה החברה טיסות ישירות גם לברלין ודיסלדורף אך אלו בוטלו מחוסר כדאיות כלכלית.
ב- 2013 הגיע לראשונה לישראל מטוס הבואינג 747-8, שהוא המטוס השני הכי גדול בעולם והגדול ביותר שנחת בנתב"ג. החברה הביאה את המטוס לישראל כדי שהקהל הישראלי יוכל להתרשם ממנו ולטוס בו בטיסות המשך מנמל התעופה של פרנקפורט ליעדים טראנס-אטלנטיים. המטוס הגיע לישראל כחלק מסבב חניכה שלו בכל העולם.
דפוס האחים שולזינגר

דפוס האחים שולזינגר היה בית דפוס והוצאה לאור יהודי שפעל בניו יורק, מבתי הדפוס היהודיים הגדולים בעולם.
בית הדפוס התמחה בעיקר בצילום ספרים שנדפסו, ניקוי וריטוש הספרים, הגהתם ותיקוני תוכן. לפי גצל קרסל, הדפיס בית הדפוס במהלך שנות פעולתו יותר ממאה מיליון פריטי דפוס.

היסטוריה

בית הדפוס הוקם בידי מיכל יהושע (יליד 1906) ושמואל (יליד 1908), ילידי ירושלים ונכדיו של שמואל הומינר מבוני שכונות ירושלים. בצעירותם עבדו בירושלים בבית הדפוס של רפאל חיים הכהן ברחוב יפו ובבית חרושת למרצפות. ב-1928 ניצלו את אזרחותו האמריקנית של אביהם, ובאמצעות הפחתת מספר שנים בגילם קיבלו ויזה אמריקנית כילדים והיגרו לארצות הברית.
בתקופה הראשונה לשהותם בארצות הברית ניהל שמואל שולזינגר בית דפוס קטן בשם "National Printing Co.". ולאחר תקופה רכש אותו. הוא צירף אליו את אחיו מיכל יהושע כשותף והחליף את שם בית הדפוס ל"האחים שולזינגר" (Shulsinger Bros.) את הספר העברי הראשון בהוצאת בית הדפוס, ששה סדרי משנה בשני חלקים, הדפיסו ב-1944.
בסוף שנות ה-70, לאחר פטירת אחיו מיכל יהושע, עלה שמואל שולזינגר לישראל ומסר את בית הדפוס לידיה של בתו לאה.
חורחה פרננדס מדינאבייטיה

ביוגרפיה

מדינאבייטיה נולד באליקנטה וגדל בעיירה בחבל הבסקים, הוא סיים תואר בלימודי ספורט וחינוך גופני באוניברסיטת חבל הבסקים ושימש כמורה לספורט בבית ספר.
בגיל עשרים ושש הוא הצטרף לאקדמיה לדוגמנות בסן סבסטיאן, בנוסף מ-1998 הוא החל לשחק כדורסל בסאסקי בסקוניה שבליגת העל הספרדית בכדורסל.
הוא נבחר למיסטר ספרד 1999, תואר שהחזיק במשך שנתיים, מכיוון שב-2000 לא התקיימה התחרות. בשנת 2001 שימש כמנחה התחרות.
הוא שיחק בשני פרקים של "7 vidas", קומדיית מצבים אודות מספר חברים הגרים במדריד ומבוססת במקור על התוכנית חברים.
משנת 2002 ועד 2004 לקח חלק בהנחיית תוכנית האח הגדול הספרדית וב-2004 הנחה גם את העונה הראשונה של האח הגדול VIP.
בשנת 2005 הנחה את תוכנית השירה לילדים "Eurojunior" בה הזוכה נשלח לייצג את ספרד באירוויזיון הילדים.
מ-2006 הוא מנחה את הגרסה הספרדית של גלגל המזל.
מ-2007 ועד 2010 הנחה את הגרסה הספרדית של "אקסטרים מייקאובר" העוסקת בבתים שצריכים שינוי.
בשנת 2008 זכה ב-Premios Ondas, פרס הניתן בספרד לקולנוע וטלוויזיה בקטגוריית "מנחה הטלוויזיה הטוב ביותר".
קסנרה

היסטוריה

בתקופת האימפריה הספרדית האזור היה שייך לפרובינציית קסנרה, שבירתה הייתה פורה (הנמצאת גם במחוז קסנרה המודרני). באזור התפתחו כמה מרידות החל מסוף המאה ה-18 שהיו הניצנים למאבק בשלטון הספרדי שהוביל לעצמאות האזור.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור נכלל במחוז בויאקה. לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 היו ניסיונות של המקומיים לגרום לכך שהוא ישתייך למדינת ונצואלה החדשה, אך בסופו של דבר האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה והשתייך לפרובינציית קסנרה שכללה את שטחי מחוז קסנרה העתידי ועוד מספר מחוזות מודרניים. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והפרובינציה נכללה במדינת בויאקה. ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1866 טריטוריית קסנרה פוצלה ממדינת בויאקה ועברה לשליטה ישירה של השלטון הפדרלי. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והאזור נכלל במחוז בויאקה. בעשרות השנים שלאחר מכן האזור עבר שינויים רבים מבחינת המעמד המנהלי שלו אך בסופו של דבר הוא נשאר חלק ממחוז בויאקה.
ב-28 בנובמבר 1973 פוצלה מהמחוז האינטנדנסיה (יחידה דומה למחוז אך במעמד פחות יותר ותחת שליטה הדוקה יותר של השלטון המרכזי) קסנרה שחפפה לשטחי המחוז העתידי ושבירתה הייתה יופל. ב-4 ביולי 1991 שודרג מעמד האינטנדנסיה למחוז.

כלכלה

כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על גידול מקנה, חקלאות והפקת נפט משני שדות שהתגלו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
רו

התפתחות של האות

האות התפתחה לאות הלטינית R ולאות הקירילית P.
Me Lloras

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי גלוריה טרווי ביחד עם מרסלה די לה גארזה, ג'ונתן בריאן ת'יל, ואיוון באררה. השיר הוא שיר בסגנון הפופ הלטיני, המשלב בתוכו גם נגינת חצוצרה. השיר מדבר על בגידה מצד בן זוגה של טרווי ועל כך שהיא תגרום לו לבכות בשבילה כנקמה על מה שעשה.
איגוד תעשיית ההקלטות המקסיקני העניק לשיר את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-30,000 עותקים במדינה.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של גלוריה טרווי ב-21 בספטמבר 2018, יום לאחר צאתו של השיר כסינגל. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את טרווי כשהיא נכנסת אל תוך מבנה מפואר, וסצנה לאחר מכן, אותה כשהיא לבושה בבגדים יוקרתיים, תוך שהיא רוקדת לצלילי השיר.
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-59 מיליון צפיות.
נייר זכוכית

נייר זכוכית (שמו העממי של נייר לֶטֶש, נקרא לעיתים גם בד שמיר) הוא נייר עבה או אריג, המצופה בחומר שמאפשר שיוף חפצים שונים. הוא משמש לשיוף והסרה של מעט חומר ממשטחים שונים כך שיהיו חלקים יותר (למשל במהלך גימור של עבודות עץ), הסרת שכבה של חומר (למשל הסרת שכבת צבע ישנה מחפץ לקראת צביעתו מחדש), או הפיכת משטח למחוספס יותר (למשל כהכנה למריחת שכבת דבק). נייר זכוכית גס בדרגה גבוהה עשוי לשמש למשטחים מחוספסים, וככל שהוא עדין יותר הוא משמש להחלקה וליטוש עדינים יותר של המשטח.
השימוש המתועד הראשון בנייר זכוכית הוא מהמאה ה-13 בסין, אז הוצמדו שברי צדפים, זרעים וחול באמצעות דבק טבעי למטרות שפשוף והסרת חומר. חומרים נוספים מהם יוּצרו ניירות זכוכית הם עורות כרישים, מאובנים חיים של דגים מסוימים (מתועד אצל ילידים מקומורו), וצמח השבטבט הגס לאחר בישולו וייבושו (בשימוש מסורתי בקרב היפנים). הוא נקרא בשם "נייר זכוכית" משום שלעיתים קרובות יוּצר משברי זכוכית קטנים, שקצוותיהם החדים מאפשרים שפשוף וחיתוך יעיל, בעוד חול הוא רך יותר ופחות יעיל בשפשוף גס של חומרים; כיום חלק מניירות הזכוכית לא מיוצרים כלל מזכוכית. במקרים רבים החומר בו משתמשים הוא צורן קרביד, מוכר גם כ"קרבורונדום" (Carborundum). לליטוש משטחים מחומר קשה במיוחד, משתמשים ברסיסי יהלום.
ב-1833 החל ג'ון אוקלי מלונדון לייצר נייר זכוכית באופן תעשייתי במפעלו, בשיטות חדשות. איזק פישר ג'וניור מוורמונט הציג לראשונה את תהליך ייצור נייר הזכוכית בארצות הברית ב-1834. ב-1921 ייצרה חברת 3M נייר זכוכית שגבו עמיד בפני מים, בשם "Wetordry".

אריזות שונות

כדי לאפשר אופני עבודה שונים, קיימים מוצרים ואריזות שונים המבוססים על נייר לטש, ביניהם נייר לטש דו-צדדי, "ספוג לטש", כלומר נייר לטש המודבק לפיסת ספוג כדי להקל על השימוש בו, רצועה סגורה של נייר לטש המשמשת לשיוף מכני, נייר לטש שדבוק לדיסקה רכה המשמשת לשיוף מכני, ועוד.

דירוג

נייר לטש מאופיין על ידי מספר, שמציין את הגודל הממוצע של החלקיקים. יש מספר שיטות מספור. השיטות הנפוצות שנמצאות בשימוש הן השיטה האמריקאית CAMI, והשיטה האירופית FEPA, מוכרת גם כ-ISO 6344. בשתי השיטות, מספר קטן יותר מציין נייר גס יותר, כלומר בעל חלקיקים גדולים יותר, וההפך - מספר גדול יותר מציין נייר עדין יותר, בעל חלקיקים קטנים יותר. הדירוג נע בין P12, עם גודל חלקיקים של כ-1800 מיקרומטר (או 1.8 מילימטר), ועד P2500, עם חלקיקים בגודל של 8.4 מיקרומטר. בדרך כלל הדירוג מודפס על גב גיליון נייר הלטש.
רפאל דה גנטוז קובה

ראשית חייו

דה גנטוז קובה נולד בתאריך 10 באוקטובר 1904 בעיירה אורצ'יאנו פיזאנו שבטוסקנה. גדל במשפחה קתולית, ששורשיה מארונים, שהגיעו לאיטליה מאות שנים לפני כן מהעיר חלב שבסוריה. אביו שירת את האפיפיורים בנדיקטוס החמישה עשר ופיוס השנים עשר, והמשפחה הייתה בקשר עם האב מיקלה רואה (Michele Rua) , שהשפיע על רפאל הצעיר ועל אמונתו הדתית. כבר בגיל צעיר הצטרף למסדר הישועים והתחיל לעלות בדרגות המסדר.

סיפור ההצלה

באוקטובר 1943, המשפחות היהודיות סונינו ופאבונצ'לו מרומא פנו אל בעל אדמות בעיירה קולונה (Colonna)  כדי לבקש מחסה בעקבות האקציה שביצעו כוחות גרמניה הנאצית בקהילת יהודי רומא ב-16 באוקטובר 1943. תחילה בעל האדמות מהעיירה קולונה הסכים, אך במהרה שינה את דעתו והחליט לגרש את המשפחות מביתו בפתאומיות.
לאחר מכן, הגיעו המשפחות אל וילה מונדרג'ונה הסמוכה, וביקשו מדה גנטוז קובה שיחביא את ילידיהם, מריו סונינו (Sonnino) בן ה-11, גרציאנו סונינו בן ה-9 ובן דודם, מרקו פאבונצ'לו (Pavoncello) בן ה-9, בבית הספר. הוא נענה לבקשה, ופתח את דלתות בית ספרו לילדים. הוא שינה את שמות הילדים למריו סברדלה (Sbardella), גרציאנו סברדלה ואלדו אוליביירי (Olivieri). שמות המתאימים לאזור קאסינו שבדרום איטליה. אזור זה הופצץ על ידי בעלות הברית, ולכן הוא ידע שהגרמנים או שוטרים איטלקים לא יוכלו לגלות את זהותם האמיתית.
תוך כדי שהותם בבית הספר, חיילים גרמנים הוצבו בעיירה פרסקטי וחלק אפילו היו מוצבים ממש בין כותלי בית הספר.
ההורים למשפחת סונינו ובנם הפעוט סרג'יו מצאו מחסה בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן. שתי האחיות הנוספות וירג'יניה ורוסאלבה הוחבאו במנזר.
לאחר סיום המלחמה, גילו הילדים לחבריהם לשולחן הלימודים את זהויותיהם האמיתיות והמשיכו ללמוד בבית הספר עד 1948.
הוא נפטר ברומא ב-12 באוגוסט 1983, כשהוא בן 79.

הכרה והנצחה

תהליך הבקשה להענקת תואר חסיד אומות העולם לדה גנטוז קובה החל בשנת 2004, כאשר בתו של מרקו פאבונצ'לו, צ'לסטה פאבונצ'לו, מצאה תמונה של אביה בארכיון תמונות הנוגע לשואת יהודי איטליה וסיפור הצלתם, והחלה לחקור את סיפור אביה בתקופת המלחמה.
ב-24 בפברואר 2010 הכיר יד ושם בדה גנטוז קובה כחסיד אומות העולם, שמו הוסף לקיר הכבוד לחסידי אומות העולם, בגן חסידי אומות העולם שביד ושם, ירושלים.
ב-14 בדצמבר 2010, לאחר מותו, הוענק לדה גנטוז קובה התואר בטקס ברומא, איטליה, בו נכחו שני אחייניו, ריקרדו ופרנצ'סקו דה גנטוז קובה.
ב-12 ביוני 2011, הוקדש חדר לזכרו בוילה מונדרג'ונה.
ב-15 באפריל 2015, העניקה קרן ראול וולנברג את התואר "בית חיים" (House of Life) לוילה מונדרג'ונה, כיום שלוחה של אוניברסיטת תור ורגטה של רומא.
שלמה אהרן ורטהיימר

תולדותיו

נולד בעיר פזינוק (Pezinok) שליד ברטיסלאבה (פרשבורג) הונגריה (בחלק ששייך כיום לסלובקיה), ועלה לארץ ישראל עם אביו רבי יעקב ורטהיימר בשנת תר"ל (1870) בתקופת עליית תלמידי החת"ם סופר. פרסומו בא לו בעקבות זכות הראשונים שהיה לו בפרסום כתבי גניזת קהיר. על אף שרבים השיגו בימים ההם כתבי יד שמוצאם מהגניזה, כגון הפטריארך הפרובוסלבי שהיה בירושלים, הוא היה ככל הנראה הראשון שהדפיס בשנת תרנ"ג (1893) כתבי יד מהגניזה. פרופ' שניאור זלמן שכטר מאנגליה שנודע כמגלה הגניזה הגיע לקהיר רק בשנת 1896.
הרב ורטהיימר שילב את ידיעותיו התורניות המקיפות בעבודתו המחקרית בההדרת כתבי הקדמונים. בחייו הדפיס עשרות ספרים מכתבי יד עתיקים והחזיר לעולם התורה אוצרות של מדרשים ותשובות גאונים שהיו אבודים מאות שנים מעיני הלומדים. בחייו הדפיס למעלה משלושים וחמישה ספרים הן ספרי חידושים משלו והן ספרי מדרשים, גאונים וראשונים שההדיר עם הערותיו.
בהקדמת אחד מספריו בשנת ה'תר"ע הוא כותב: "זה לי שלשים שנה מאז החילותי להאיר אור מדרשי חז"ל אשר היו בכתובים. אני הייתי אז הראשון אשר גליתי אוצרות חושך מטמוני מסתרי כתבי יד עתיקים מתוך הגניזה הישנה שבמצרים, ואני הייתי אז הראשון שהדפסתי מתוך הגוילים כתבי יד ההם ממדרשי חז"ל שו"ת הגאונים ופיוטיהם, ועל ידי זה נתפרסם בעולם מהות הגניזה. ויבואו אחרי חכמים שונים וינצלו את מצרים ויוציאו לאור מהם דברי רבים וקנו להם שם עולם, ואדם לא זכר את המסכן ההוא אשר מלט את העיר".
בשנת 2011 נקרא רחוב על שמו בירושלים במגמה להנציח את פעלו ותרומתו הייחודית של ורטהיימר לכתבי הגניזה בפרט ולספרות הקדמונים בכלל, והתמסרותו העילאית להציל לעולם התורה את הספרים האבודים בטרם יאבדו בתהום הנשיה.

הרב אברהם יוסף ורטהיימר

נכדו הרב אברהם יוסף ורטהיימר המשיך את מפעלו של סבו והקים את מכון 'כתב יד וספר' והוציא לאור את ספריו במהדורות משוכללות ואף ההדיר ספרים נוספים כמו 'פירוש הרי"ד לנ"ך' לרבי ישעיה די טראני, וספר 'המכריע' אף הוא של הרי"ד, 'ילקוט מדרשי תימן', בנוסף לכך ההדיר  במסגרת 'יד הרב הרצוג' את סדרת פסקי הרי"ד ופסקי הריא"ז בת עשרים הכרכים על הש"ס. נפטר בי"ד בטבת תשס"ב, צאצאיו ממשיכים את מפעלו הספרותי-מחקרי.
הר ניישן

שם ההר

שמו של ההר בקרב האומות הראשונות היה "סוסאדל". משמעות שם זה אינה ידועה.
ההר נקרא רשמית "Mount Nation" ב-2 ביוני 1950; ב-15 בדצמבר 1981 ניתן להר שמו הנוכחי (Nation Mountain).
תודחליאש השני

תוּדְחַלִיאַש השני היה מלך האימפריה החתית בין השנים 1360 - 1358 לפני הספירה.
תקופת שלטונו התאפיינה בהחלשות הממלכה, דבר אשר גרם לאיבוד נרחב של שטחים ובין היתר גם את חורבן הבירה חתושש. כיבוש חתושש אילץ את תודחליאש השני להעביר את הבירה באופן זמני לעיר סַמוּחַה (העיר טרם נחשפה). חתושש שבה לשמש כבירת החתים רק בתקופתו של שופילוליומש הראשון.
את תודחליאש השני ירש תודחליאש השלישי בשנת 1358 לפנה"ס. ישנם מספר חוקרים כיום אשר מטילים ספק בדבר זהותו של יורשו. לטענתם אין כוונה לשליט אחר בשם תודחליאש, הפעם שלישי במספר, אלא לאותו תודחליאש השני. ואם אכן יש אמת בדבר, הרי ששופילוליומש הראשון הוא יורשו הישיר.
התנועה הפנומאנית

התנועה הפנומאנית (בפינית Fennomania, חיבור שמה הלטיני של פינלנד, Fennia, והמילה היוונית "מאניה" - "שגעון") הייתה התנועה הפוליטית החשובה ביותר בדוכסות הגדולה של פינלנד במאה ה-19.
חברי התנועה, ה"פנומאנים", הקימו לאחר מלחמת קרים את המפלגה הפינית, שהעלתה על נס את השפה והתרבות הפינית, מתוך רצון להוציאן מהמעמד הכפרי אל קדמת הבמה הפוליטית והתרבותית, ולבסס את מעמדה של הפינית כשפת לאום מרכזית. מול תנועה זו התעוררה בקרב האוכלוסייה השוודית תנועה שנקראה "סבקומאנית", שניסתה להגן על האינטרסים של המיעוט השוודי ועל קשריו עם שאר העולם הגרמאני.
רבים מהפנומאנים דיברו בעצמם שוודית כשפת אם. אלה למדו את השפה הפינית ואימצו אותה, מתוך מטרה להפוך את הפינית לשפת האם של דור ההמשך. חלק מחברי התנועה הפנומאנית באו מבתים דו-לשוניים, בהם דיברו פינית או פינית ושוודית כאחד. לחלקם היו שמות משפחה שוודיים. בשלהי המאה ה-19 רוב הפנומאנים אימצו שמות פרטיים פיניים שהתאימו לשמותיהם הפרטיים המקוריים וכמן כן שמות משפחה פיניים, לפעמים תרגום לפינית של שמות המשפחה השוודיים. בשנים האחרונות של המאה ה-19 והשנים הראשונות של המאה ה-20 התנועה הפנומאנית התפצלה לשתי מפלגות פוליטיות: המפלגה הפינית הצעירה והמפלגה הפינית הישנה.

סיסמה

לאדולף איוואר ארבידסון, אולי בהשראה מיוהאן וילהלם סנלמן, מיוחסת סיסמתם של הפנומאנים (עדיין בשוודית):
Svenskar äro vi icke mera,

ryssar kunna vi icke bli,

derför måste vi vara finnar
כלומר:
שוודים איננו עוד,

רוסים לא נוכל להיות לעולם

אז עלינו להיות פינים
תגרים

מינוח

אין שם כולל מוסכם לכלל דוברי השפה התגרית באריתריאה לדוגמה אלו מכונים "בהר תגריי" (העם התגרי). 
מלבד העם התגרי, קיימות קבוצות אתניות נוספות הדוברות את השפה התגרית, ביניהן הצלים בת, האירובים, האזובו רייה וחלק מעולי ביתא ישראל.
מקור השם "תגרים" אינו יודע והסברה היא שהוא מוזכר לראשונה בשם "תיגריטס" במונומנטום אדוליטנום במאה השלישית.
קראסנה

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1486 הוענקו לו זכויות עיר. בתחילת המאה ה-16 הפכה העיירה לבירת מחוז.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובהתאם להסכם ריגה משנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה. בשנת 1954, עת היה בשליטת ברית המועצות, הושב היישוב למעמד כפרי.

יהודי קראסנה

בשנת 1897 נמנו ביישוב 573 יהודים. בין מלחמות העולם התגוררו בו כ-320 יהודים, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה. בתחילת אוגוסט 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו מגודר שהוקם בו, אליו הועברו באביב 1942 אלפים מיהודי הסביבה. בשל הצפיפות הרבה, שוכנו כמה אלפים מיהודי הגטו במחנה עבודה שהוקם מחוץ ליישוב. בקיץ 1942 הצליחו להימלט מהגטו ומהמחנה כ-100 יהודים, אשר הצטרפו ליחידות פרטיזנים ביערות הסביבה.
בתחילת מרץ 1943 ריכזו הגרמנים את כל יושבי הגטו שביישוב באורווה, ושרפו אותם חיים. את האסירים שנותרו במחנה העבודה הסמוך רצחו הגרמנים בין ה-19 ל-21 במרץ 1943.
פריגית

פריגית היא השפה שדוברה בפריגיה העתיקה שבאנטוליה. הפריגית דוברה על ידי הפריגים שבאו מתרקיה לאסיה הקטנה בתקופת הברונזה.
השפה הפריגית והשימוש בה מתחלקים לשני חלקים והם: האחד מ-800 לפנה"ס והלאה עד בערך תחילת המאה ה-1 לספירה. השני בערך מהתקופה שבה נגמרה התקופה הראשונה ועד היכחדותה של השפה. השפה התחלקה לשפות מקומיות אשר חלוקתן מתוארת בכתבים של מידאס שהיה מלך פריגיה והמחלקים את האזורים לאזורי צפון אנטוליה, קפדוקיה ומרכז אנטוליה לפי אזורי משנה שונים.
השפה נכחדה באופן מוחלט במאה ה-6 לספירה.
יש המוצאים קשר בין הפריגית לתראקית, לארמנית, למקדונית עתיקה ואף ליוונית בעיקר לפי כתביו של הרודוטוס אשר תיאר קשרים של הפריגים לשפות אלו בכתביו.