google/wiki40b huggingface dataset:
רחל פרימור

ביוגרפיה

רחל פרימור נולדה ב-1946 בפולין, עלתה לישראל וגדלה בלוד. סיימה את לימודיה בסמינר למורים ושירתה בצה"ל כמורה חיילת. הודות להכשרתה החינוכית נשלחה ב-1968 כקצינה בדרגת סגן לניז'ר שבאפריקה בשליחות המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב) של משרד החוץ, שם שהתה למעלה משנה ועסקה בהכשרת נערות כאמהות. בהמשך דרכה סיימה לימודי תואר בוגר במדע המדינה וסוציולוגיה ותואר מוסמך במשפטים, שניהם מאוניברסיטת בר-אילן.
את עבודתה העיתונאית החלה פרימור בשנות ה-60 בעיתון "למרחב", והייתה אחת העיתונאיות הישראליות הראשונות ששימשו ככתבות שטח. ב-1968, בעת שהותה באפריקה, החלה לכתוב לעיתון "מעריב", ועם שובה ב-1969 הצטרפה לעיתון והייתה כתבת "מעריב" במשך כ-20 שנה. תחילה הייתה כתבת העיתון לענייני תעופה, ומראשית שנות ה-70 שימשה כסופרת העיתון בלונדון. ב-1976 סיקרה את חטיפת מטוס "אייר פראנס" (מבצע אנטבה) והייתה העיתונאית הראשונה שהצליחה להביא לעולם תמונת מצב ראשונה על החוטפים ובני הערובה, לאחר שראיינה בלונדון את בת הערובה הראשונה ששוחררה מהמטוס, שהגיעה ללונדון.
בהמשך ייסדה וערכה את המדור "אנשים", שעסק באחורי הקלעים של העולם הפוליטי. כמו כן כיהנה כחברת מערכת "מעריב" ושימשה כעורכת בעיתון עד לפרישתה ב-1990. בנוסף לעבודתה המקצועית, כיהנה כיו"ר ועד עיתונאי "מעריב" וכרכזת מקצועית של אגודת העיתונאים בתל אביב.
מאז פרישתה מ"מעריב" כיהנה כדוברת חברת הדיור הציבורי "עמידר" ונציבת קבילות הציבור של החברה במשך קרוב לשני עשורים, עד 2008.
פרימור כיהנה כחברת מועצת הרשות השנייה מאז ראשית ימי ערוץ 2 המסחרי (שתי קדנציות: 1994–1998, 2006–2009), כחברת דירקטוריון חברת החדשות של ערוץ 2 (שתי קדנציות) וכחברת מליאת רשות השידור (שתי קדנציות).
כמו כן, שימשה כחברת דירקטוריון של החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות, של חברת האינטרנט "נטקס", של בנק טפחות ושל חברת עוז הידראוליקה.

בעבודתה במועצת הרשות השנייה עיצבה את מכרזי הטלוויזיה והרדיו והנחילה אמות מידה של עבודת התקשורת בישראל.
בתפקידה האחרון, כיו"ר ועדת הכספים של הרשות השנייה, הייתה שותפה למהלך של קיצוץ התקציב השנתי של הרשות ולקבלת המלצות דו"ח שטרום בנושא עמלות המפרסמים.
רחל פרימור נפטרה ב-2009 כתוצאה מסיבוך רפואי, בגיל 62. נקברה בבית העלמין הישן בלוד. הותירה בת.
פרימור ביטאה בפעילותה הציבורית רגישות לצורכי הפרט והציבור ואת חשיבות הקידום של נושאים חברתיים.
מספר חודשים לאחר מותה קבעה הרשות השנייה פרס על שמה על תחקיר עיתונאי בנושאים חברתיים, המוענק מדי שנה.
הדיוויזיה ה-246 (ורמאכט)

הדיוויזיה ה-246

הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939, והועמדה תחת פיקוד אריך דנקה, ובמהלך המערכה בפולין שהתה בחזית המערבית כעתודת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה הראשונה, וביולי 1940 שוחררו כוחות הדיוויזיה. במרץ 1942 גויסו כוחות הדיוויזיה מחדש, והיא הוצבה בצרפת תחת פיקוד הארמייה השביעית, ובפברואר 1942 נשלחה לחזית המזרחית, שם פעלה תחת פיקוד הארמייה התשיעית, ולחמה עמה בקרב רז'ב הראשון ובקרב רז'ב השני. במרץ 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה הרביעית, ולחמה עמה בקרב סמולנסק (1943). בספטמבר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ולחמה עמה במהלך מבצע בגרטיון, עד להשמדתה ב-3 באוגוסט 1944.

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-246

ב-15 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש בבוהמיה כדיוויזיית פולקסגרנדיר, על בסיס דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-565 שהוקמה ב-26 באוגוסט 1944 על בסיס שרידי דיוויזיית מורביה ודיוויזיית הסער ה-78. באוקטובר לחמה הדיוויזיה במהלך הקרב על אאכן כחלק מהקורפוס ה-81 במסגרת הארמייה השביעית, ובמהלך הקרב על הבליטה היא לחמה כחלק מהקורפוס ה-67 במסגרת ארמיית הפאנצר השישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, וב-8 במאי 1945 נכנעו שרידי הדיוויזיה באברבאך.
זנאמיה נוגינסק

היסטוריה

מועדון הכדורגל בנוגינסק הוקם לראשונה בשנת 1911 והתמודדה במסגרות המקומיות. לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה, הקמת ברית המועצות וכינון ליגת העל הסובייטית בכדורגל, בשנת 1936 הקבוצה השתתפה בשם "קרסנויה זנאמיה" ("הדגל האדום") בגביע הסובייטי בכדורגל בו העפילה עד לחצי גמר הטורניר, ממנו הודחה לאחר תבוסה 5:1 לדינמו טביליסי. בשנים 1958–1969 השתתפה באליפויות המדינה. בשנת 1962 השתתפה בליגה הסובייטית השנייה והישג השיא היה מקום 5 בעונת 1959. ברם משנת 1969 השתתפה בעיקר בליגות הנמוכות ובאליפויות המחוז.
בסתיו 1991 ראש עיריית נוגינסק ולדימיר לאפטב יזם יחד עם חברת התחבורה מוסטרנסאבטו את ארגונה מחדש של הקבוצה לקבוצה בשם "אבטומוביליסט" והשתתפה בליגת הכדורגל החובבנית. בשנת 1993 עלתה ליגה והפכה למועדון כדורגל מקצועני.
בשנת 1996 סיימה במקום השלישי באליפות המחוז של הליגה השלישית וב-8 באפריל 1997 העפילה עד לשלב 16 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל, בו הפסידה 1:0 לספרטק מוסקבה במשחק שבו התרחשו עימותים בין האוהדים לכוחות משטרה.
ביוני 1998 למאמן הקבוצה מונה איגור וולצ'וק, שהעלה את הקבוצה לליגה השנייה, בה התמודדה באזור "מערב", היא העפילה למשחקי הפלייאוף להעפלה לליגת המשנה, אך הפסידה לספרטק צ'וקוטקה (1:1, 1:4).
בשנת 2002 המועדון נקלע לקשיים כלכליים ובסוף העונה ירד ליגה. בשל כך המועדון שיחק במסגרות החובבניות באליפויות מחוז מוסקבה. בשנת 2006 המועדון התמזג עם מועדון מוסאנרגו ליצירת מועדון הכדורגל נוגינסק, שבהמשך נקרא על שם גריגורי פדוטוב. המועדון שינה את שמו ל"בית הספר לכדורגל" וזמן קצר אירח משחקים בעיר אלקטרוגורסק. ביולי 2009 חדל להשתתף במשחקים רשמיים.
בשנת 2010 המועדון חזר לפעילות והחל להיקרא בשם "זנאמיה", הקבוצה השתתפה באליפות מחוז מוסקבה. ב-2011 הקבוצה השתתפה בליגה השלישית ומאז היא מתמודדת בה. ב-2013 הקבוצה העפילה עד לגמר הגביע הרוסי בכדורגל לקבוצות חובבניות, אך בגמר הובסה.
זליקו איבנק

ביוגרפיה

איבנק נולד בלובליאנה, ב-1960 היגר ביחד עם הוריו ואחיו הבכור לקליפורניה שם למד אביו באוניברסיטת סטנפורד, ב-1962 משפחתו חזרה ליוגוסלביה וב-1967 עברו שוב פעם לארצות הברית, הוא שיחק במספר מחזות בתיאטרון קהילתי באזור מפרץ סן פרנסיסקו וב-1978 סיים תואר בתיאטרון באוניברסיטת ייל, לאחר מכן הוא גם הלך ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הוא שיחק בעיבוד למחזה "ברקיע התשיעי" מאת קריל צ'רצ'יל ועליו זכה בפרס ובמחזה איש הכריות, הוא הופיע לעיתים קרובות בברודוויי והיה גם מועמד לפרס טוני על משחקו ביומן חוף ברייטון.
ב-1988 שיחק את רוברט קנדי בסרט טלוויזיה של HBO.
ב-1992 שיחק מורה לצרפתית בסרט זר במגרש.
הוא הרבה לשחק בטלוויזיה דמויות של עורכי דין ופוליטיקאים ובין תפקידים אלו ניתן לכלול את הופעותיו בסדרות תיקים באפלה, רצח מאדום לשחור וגיבורים, הוא גם שיחק שופט בפרק של אלי מקביל ופסיכיאטר בשני פרקים של המנטליסט.
ב-1996 שיחק בסרטו של רידלי סקוט "ים של חברים", ובסרט "לאחר ג'ימי".
ב-1997 שיחק בסרט "דוני בראסקו", בסרט "ג'וליאן פו" לצד אליסון ג'ני ובדרמת הטלוויזיה של רשת CBS "אלן פוסטר" לצדן של ג'ולי האריס וג'נה מאלון.   
ב-2000 שיחק בסרט הדני של הבמאי לארס פון טרייר "רוקדת בחשכה" לצד ביורק וקתרין דנב.
ב-2001 שיחק בסרט המלחמה בלאק הוק דאון.
ב-2002 גילם חוקר בסרט בוגדת לצד ריצ'רד גיר.
ב-2003 שיחק בסרט דוגוויל לצד ניקול קידמן המהווה משל על החברה האנושית.
בשנת 2004 שיחק במותחן הפוליטי "המועמד ממנצ'וריה" של הבמאי ג'ונתן דמי, בכיכובם של מריל סטריפ דנזל וושינגטון. 
ב-2007 החל לשחק את ריי פיסק בסדרה Damages ועל תפקיד זה היה מועמד ב-2008 לפרס אמי, באותה שנה שיחק את בעלה לשעבר של ג'ולייט ברק בסדרה אבודים.
ב-2008 שיחק ערפד בסדרה דם אמיתי.
ב-2010 ועד 2011 שיחק את ראש המודיעין הלאומי בסדרה "האירוע".
בשנת 2012 החל לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "רופא האספסוף" ברשת FOX בתפקיד סטפורד ווייט, ראש המחלקה הכירורגית. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת שירדה בתחילת 2013. 
החל משנת 2014 הוא מופיע בסדרה מזכירת המדינה בתפקיד ראסל ג'קסון ראש סגל הבית הלבן.
בשנת 2017 שיחק בדרמה זוכת הפרסים "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי" שביים מרטין מקדונה.
מרס תורכי (סרט)

תמצית העלילה

פטריק סרוסי (גל זייד) הוא עבריין הנתון במאסר בית ועומד לדין, שהרשעתו תלויה בעדותם של שני עדים, עבריינים אף הם, הנשמרים בידי המשטרה. פטריק חומק ממאסר הבית, ויחד עם עוזרו, קדוש, מגיע לביתו של אחד העדים, דוד שואשו (צחי גראד), מוציא ממנו מידע בעינויים, ורוצח אותו ואת אשתו, חדוה (הילה סורג'ון פישר). איה (יעל הדר), שוטרת סמויה, מגיעה לדירה שבה מתגוררים יפתח (תומר שרון) ואחותו שולי (דלית קהן), יחד עם חתולה מופרעת. שולי חוקרת את האורגזמה הנשית, ועל רקע זה הסתכסכה עם אמו של ארוסה, בוביק. איה הגיעה לדירתם כדי לתרץ את ביקורה בדירה שמעל, שבה שוהים פטריק וקדוש (אבי מדר), ובה היא מטמינה מכשיר האזנה בשערותיו של קדוש. מפקד מבצע אבטחת העדים, רב פקד ראובן שכטר (אלון אבוטבול), הוא מאהבה הנשוי של איה. העד הנוסף, שמעון פרס (שמואל קלדרון), נשמר אישית על ידי ראובן ושוטרים נוספים, ומעביר את הזמן עד למשפט יחד עם האנס ברדוגה (דביר בנדק). השניים מבלים במשחקי שש בש, כשמפעם לפעם, בלהט המשחק, הם מאיימים זה על זה באקדחים שנתנה להם המשטרה. ראובן חושש שפטריק ימצא דרך לחסל גם את פרס ולצאת זכאי. איה, המתוסכלת מיחסו של ראובן, שומטת מגש בזמן שפרס וברדוגה מאיימים זה על זה באקדחיהם, ומהרעש השניים נבהלים ויורים זה בראשו של זה. פטריק נעצר בעת שניסה להימלט, אך משוחרר משום שכל העדים נגדו מתו.
ראובן, שכועס על איה, מודיע לניסים, עורך דינו של פטריק, שיש לו עדה חדשה, איה, שתעיד שפטריק שלח אותה לרצוח את פרס. איה מגיעה אל פטריק ומציעה לו להיות עדת הגנה, תוך שהיא מאשימה את המשטרה בשלל עבירות נגד פטריק. כדי להוכיח את נאמנותה, פטריק מטיל עליה לצאת עם קדוש ולרצוח את יפתח, שאותו הם לוקחים בתוך שטיח מגולגל. איה וקדוש נוסעים עם יפתח לאתר בנייה, שבו הם אמורים לקבור את יפתח. איה חופרת את הקבר, אך בסופו של דבר הורגת את קדוש, וקוברת אותו בעזרת יפתח. 
איה לוקחת את אקדחו של קדוש, מגיעה לביתו של פטריק, ובקרב יריות ביניהם היא הורגת אותו, תוך שהיא מותירה במקום סימנים מפלילים לכך שראובן הוא שהרג את פטריק. היא מגיעה לביתו של ראובן ומציעה לו לברוח אתה לחו"ל, אך ראובן מסרב. היא נמלטת לבדה, יחד עם מזוודת מזומנים שלקחה מפטריק, ובמטוס מצטרף אליה יפתח, שנענה להזמנתה.

פרסים

בטקס פרסי אופיר לשנת 2000 הסרט היה מועמד ב-12 קטגוריות, ודלית קהן זכתה בפרס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה בסרט זה.
מרגז

מֶרְגֶז (מערבית ברברית: مرقاز, נקניקייה) הן נקניקיות אדומות חריפות מהמטבח הצפון אפריקאי. הן נפוצות גם בצרפת, בישראל, בבלגיה ובחבל הסאר בגרמניה, אליהן הגיעו באמצעות מסורות הבישול שהביאו עמם מהגרים מצפון אפריקה.
מרגז עשויות בשר כבש או בשר בקר ומתובלות במגוון תבלינים, כגון סומק, פפריקה, פלפל קאיין או אריסה המקנים להן את צבען האדום.
בנקניקיות מרגז אותנטיות, החלק החיצוני העוטף של הבשר עשוי מעיים.
מסורתית מקובל להכינן סמוך להגשתן, ולהגישן צלויות או עם קוסקוס. מרגז שיובשו בשמש מוספות לתבשילי טאג'ין. הן נאכלות גם בכריכים.
תומאס קרצ'מן

ביוגרפיה

קרצ'מן נולד בעיר דסאו שבמזרח גרמניה דאז. בצעירותו הוא התאמן כחלק מהנבחרת השחיה של מזרח גרמניה לאולימפדיה. בגיל 19 ערק למערב גרמניה במסלול שעבר דרך ארבע מדינות ובדרך איבד חלק מאצבעו. הוא למד משחק בברלין.

קריירת משחק

קרצ'מן החל בגיל 25 את קריירת המשחק שלו בטלוויזיה הגרמנית.
הפך לכוכב קולנוע בגרמניה הודות לתפקידו בסרט המלחמה "סטלינגרד" בתור הקצין האנס פון ויצלנד.
בשנת 2000 הופיע לראשונה בהפקה הוליוודית, דרמת המלחמה "U-571" בתפקיד גונטר ווסנר מפקד הצוללת הנאצית "U-571".
ב-2002 התפרסם קרצ'מן ברחבי העולם בתפקיד הקצין הגרמני וחסיד אומות העולם וילם הוזנפלד בדרמה הביוגרפית של רומן פולנסקי על חייו של הפסנתרן היהודי-פולני ולדיסלב שפילמן "הפסנתרן".
ב-2003 הופיע בתפקיד אורח בשני פרקים בסדרה המפורסמת "24" בתור סוחר הנשק הגרמני מקס.
ב-2004 שיחק בדרמת המלחמה הגרמנית "הנפילה" בתפקיד גנרל הוואפן אס אס הרמן פגליין מפמלייתו של אדולף היטלר (ברונו גנץ).
הוא הופיע גם בסרט הזומבים "האויב שבפנים: אפוקליפסה" בתור מייג'ור טימותי קיין מחיילי אמברלה, ובדרמה "ראש בעננים" בתור הקצין הנאצי פרנץ ביטריך.
ב-2005 הופיע בפנטזיה של פיטר ג'קסון "קינג קונג" בתפקיד קפטן אנגלהורן, המפקד של ספינת המסע של צוות ההפקה.
ב-2006 זכה להערכה רבה בגרמניה על תפקידו במותחן האימה "אהבת גרים", בו שיחק בתפקיד הקניבל הרצחני אוליבר הארטווין, המבוסס על דמותו של ארמין מייווס.
ב-2007 גילם את פושע המלחמה הנאצי אדולף אייכמן בסרט הביוגרפי על חייו "אייכמן", וכן שיחק במותחן הפעולה "נקסט".
ב-2008 הופיע בסרט הפעולה "מבוקש" בתפקיד המתנקש קרוס. בנוסף לוהק לתפקיד הראשי של הקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג בדרמת המלחמה "מבצע ואלקירי", אולם לאחר שבריאן סינגר נבחר לביים את הסרט, קרצ'מן קיבל תפקיד קטן יותר בדמותו של הקצין הנאצי אוטו רמר.
ב-2009 שיחק בתור מלך בלגיה לאופולד הראשון בדרמה התקופתית "ויקטוריה הצעירה".
ב-2011 דיבב בסרט האנימציה "מכוניות 2" את הרכב הגרמני פרופסור זאנדאף.

חיים אישיים

לקרצ'מן שלושה ילדים מגרושתו לנה רוקלין.
יורדן אוסוריו

קריירת מועדונים

אוסוריו החל את הקריירה במועדון סאמורה מעיר הולדתו. ב־3 באפריל 2014, במשחקו נגד ליאנרוס, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הוונצואלית . ב-30 במרץ 2015, במשחק מול אתלטיקו ונצואלה, יורדן הבקיע את שערו הראשון עבור הקבוצה. במדי המועדון הוא זכה שלוש פעמים באליפות ונצואלה.
בתחילת 2017 עבר אוסוריו לטונדלה הפורטוגזית. ב-22 בינואר, במשחק נגד בנפיקה, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת סנגריש . ב־28 בינואר, במשחק מול שאוויש, הבקיע את שערו הראשון עבור טונדלה .
בתחילת 2018 עבר אוסוריו להשאלה בפורטו. ב־2 באפריל, במשחק נגד בלננסיש, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון החדש . בסוף העונה יורדן הפך לאלוף המדינה ופורטו רכשה אותו.
בקיץ של אותה השנה, עבר אוטוריו לוויטוריה בהשאלה כדי לקבל דקות משחק. ב-10 באוגוסט, במשחק נגד בנפיקה, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה החדשה . ב -30 בספטמבר, נגד ויטוריה סטאבל, יורדן הבקיע את שערו הראשון עבור ויטוריה .
בקיץ 2019 הושאל לזניט סנקט פטרבורג מהליגה הרוסית למשך עונה אחת. את הופעת הבכורה במדי זניט ערך במשחק ליגת האלופות נגד ליון. בליגה הרוסית הופיע לראשונה במדי הקבוצה ב-6 באוקטובר 2019 בניצחון החוץ, 3:1 על אורל.

קריירה בנבחרת

ב-4 ביוני 2017, במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית, אוסוריו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ונצואלה .
בשנת 2019, אוסוריו השתתף בקופה אמריקה בברזיל. בטורניר הוא שיחק במשחק מול נבחרת ברזיל .
גאלוס אנונימוס

גאלוס אנונימוס (בלטינית: Gallus Anonymus; בפולנית: Gall Anonim) היה כרוניקן והיסטוריון עלום בן המאה ה-12.  מחבר הכרוניקה -Gesta principum Polonorum ("מעשיהם העיקריים של הפולנים" בלטינית). השם Gallus יכול להצביע אולי על מוצאו הצרפתי.
לפי מספר חוקרים פולנים, גאלוס אנונימוס יכול להיות זהה עם "אנונימוס", Anonymi Bele Regis Notarii כלומר ה"פקיד האנונימי של המלך בלה" שכתב את הכרוניקה ההונגרית בלטינית Gesta Hungarorum ("מעשי ההונגרים" בלטינית),   
לא ידוע כמעט דבר על המחבר. ידוע שלפני שבא לפולין היה בהונגריה, שם פגש במלך פולין בולסלאב השלישי, עקום הפה. לפי דבריו עלה לרגל למקום פולחנו של אגידיוס הקדוש (ליד ארל שבצרפת). כן ניכר בכתביו ידע לגבי סקנדינביה. לפי טיב כתיבתו היה אדם מלומד, המפגין רמת השכלה המתאימה לבן אצולה או לנזיר ומומחיות בכתיבה. סגנונו אופייני לצפון צרפת וארצות השפלה באותה תקופה.
אחד הפסלים הבולטים בפארק העירוני של בודפשט הוא פסלו של הכרוניקן האלמוני ההונגרי, אנונימוס, המפוסל כדמות עוטה ברדס ללא פנים. את הפסל יצר הפסל מיקלוש ליגטי ב-1903.
פרטוריה

דמוגרפיה


מספר התושבים בעיר נע בין 700,000( בעיר עצמה) ל -2.95 מיליון( בפרוורים).  השפות העיקריות המדוברות בפרטוריה הן ספדי, ססוטו, סטוואנה, שיטסונגה, איזיולו, אפריקאנס ואנגלית. בעיר פרטוריה יש את האוכלוסייה הלבנה הגדולה ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. 
מאז סוף האפרטהייד, בפרטוריה עצמה יש רוב לבן, עם מעמד ביניים שחור שהולך וגדל. עם זאת,  בפרוורים של העיר יש רוב דומיננטי של שחורים. הקבוצה האתנית הלבנה הגדולה ביותר הם האפריקנים והקבוצה האתנית השחורה הגדולה ביותר הם הסות'ים הצפוניים.

חינוך

פרטוריה היא אחד ממרכזי ההשכלה הגבוהה החשובים בדרום אפריקה ונמצאים בה מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת דרום אפריקה, האוניברסיטה הכי גדולה ביבשת כולה, אוניברסיטת פרטוריה ואוניברסיטת צוואנה לטכנולוגיה.
הונוריוס הראשון

ביוגרפיה

על פי הליבר פונטיפיקאליס הונוריוס נולד בקמפניה, והיה בנו של קונסול. הוא מונה לתפקיד האפיפיור יומים לאחר פטירת קודמו, בוניפקיוס החמישי.
בתקופת כהונתו פעל הונוריוס לעודד פעילות מיסיונרית, בעיקר בממלכת וסקס שבאנגליה. הונוריוס פעל לאיחוד תאריך חג הפסחא שנחוג באירלנד במועד אחד מאשר זה הנחוג ברומא.
הונוריוס אמנם לא הוציא צו בעניין זה, אולם נטה באמונתו לעבר המינות המונופיזיטית. קיסר האימפריה הביזנטית הרקליוס הציע נוסחה לגישור פערי האמונה בין הכנסייה הקתולית והמונופיזיטים, והונוריוס שלח נציג לסינוד (מפגש כנסייתי) שנערך בקפריסין בשנת 634 ביוזמת הארכיהגמון ארקאדיוס השני מקפריסין, ובנוכחות הגמון קונסטנטינופוליס סרגיוס הראשון, ובוועידה זו נדונו העקרונות המונותליטיות בהן תמך גם הונוריוס.
במהלך כהונתו פעל הונוריוס לשיפוץ ושיקום כנסיות רומא, וכן לרווחת תושבי העיר עת שיקם את אמת המים שבנה הקיסר הרומי טראיאנוס.
הונוריוס המשיך את פעילות קודמיו בניצור תושבי אנגליה ושלח את בירינוס הקדוש לנצר את ממלכת וסקס. בדה ונרביליס מציין כי הונוריוס כתב בעניין זה לאדווין מלך ממלכת נורת'מבריה.

נידוי

בשל תמיכתו במינות המונותליטית, 40 שנה לאחר פטירתו נודה הונוריוס מהכנסייה הנוצרית במסגרת ועידת קונסטנטינופוליס השלישית - ועידה אקומנית, אשר נערכה בשנים 680-681 תחת הקיסר הביזנטיני קונסטנטינוס הרביעי וגינתה את המינות המונותליטית. במהלך הוועידה הוחלט להכריז אנאתמה (נידוי) על יוזמיה ותומכיה של המינות, כגון סרגיוס הראשון, קירוס האלכסנדרוני והאפיפיור הונוריוס הראשון, ומאידך לזכות את מגיני האורתודוקסיה אשר נרדפו על ידי הקיסרות קודם לכן, האפיפיור מרטינוס הראשון ומקסימוס המוודה. לימים האפיפיור לאו השני אישר את הנידוי ותמך בו.

השפעת הנידוי

השפעת אנתמה זו הגיעה עד המאה ה-19 עת נדונה הדוגמה לפיה האפיפיור אינו יכול לטעות (במהלך ועידת הוותיקן הראשונה בשנת 1870). על פי דוקטרינה זו פעולות האפיפיור הן בהיותו כנציג האל, ולכן הוא אינו יכול לטעות. פעולותיו של הונוריוס אשר נעשו מתוקף תפקידו והוכרזו כמינות לאחר מכן סותרות דוקטרינה זו. במהלך הוויכוח נטען כי פעולותיו של הונוריוס נעשה "אקס קתדרלה" (שלא מתוקף תפקידו) ולכן היו שגויות וכן נטען כי צו הנידוי היה למעשה זיוף מאוחר של קיסרי האימפריה הביזנטית והונוריוס לא נודה. לבסוף קבעה הוועדה כי הנידוי לא היה בשל פעולותיו, אלא בשל העדר מנהיגותו והעדר פעולות להביא לסיקול המינות, וכי מדובר ברשלנות ולא בכפירה.
האנציקלופדיה הקתולית לעומת זאת מציינת כי הונוריוס היה למעשה כופר מבחינת הנצרות הקתולית.
פרנקו דונאטוני

ביגרפיה

דונאטוני נולד בוורונה. ילדותו עברה עליו בצל הגבלות השלטון הפאשיסטי. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שבע וכיון שלא גילה נטייה מיוחדת ללימודים אחרים, אפשרו לו הוריו להמשיך בלימודי הנגינה בתקווה, שיוכל להגדיל את הכנסתו בעתיד בנגינה בתזמורת הארנה של ורונה. דונאטוני המשיך את לימודיו בקונסרבטוריונים של מילאנו ושל בולוניה, התקדמותו בלימודי המוזיקה לא הבטיחה גדולות בתחילה, והחשש מגיוס לצבא או גירוש למחנות ריכוז בשנים האחרונות של מלחמת העולם השנייה עצרו את לימודיו עד שצבא ארצות הברית שיחרר את ורונה ב-1945
ודונאטוני השלים את לימודיו ונרשם לקונסרבטוריון של מילאנו. מורו, אטורה דזדרי, הואשם בשיתוף פעולה, שקע בדיכאון והזניח את חובותיו, ודונאטוני, שמצא עצמו בטל ממעש, עבר ב-1948 לבולוניה, שם מצא לבסוף אווירה אוהדת ופרח בהנחיית מדריכו, לינו ליוויאבלה. בתקופה זו גילה את סטרווינסקי ושנברג, שלא שבו את לבו, ואת בארטוק ופטראסי, שהרשימוהו עמוקות. 
ב-1952 נרשם דונאטוני ללימודים אצל פיצטי באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, לכאורה כדי לזכות במלגת לימודים, אך מטרתו האמיתית הייתה ליצור קשר עם פטראסי, בהמשך למפגש הקודם שיזם עמו בוונציה לפני תום לימודיו בבולוניה. כמורה היה גופרדו פטראסי פתוח ליצירות תלמידיו, מעוניין ומעודד, ודונאטוני הציב אותו כמודל לעיצוב הקריירה שלו עצמו. באותה שנה הגיש דונאטוני קונצ'רטינו לכלי מיתר, כלי נשיפה ממתכת וטימפאני סולו - במידה רבה על פי הדגם של בארטוק - לתחרות שארגן רדיו לוקסמבורג. היצירה זכתה בפרס ראשון. בשנת 1953 זכה דונאטוני לעוד מפגש מפרה, כשהתוודע אל מלחין האוונגארד הצעיר, ברונו מאדרנה, ששכנע אותו להתעמת עם מורשתם של מאהלר, שנברג ווברן. לנסיונותיו אלה חבר ביקור ראשון, גם הוא בהמרצת מאדרנה, בסמינר הקיץ של 1954 למוזיקה חדישה בדרמשטדט. כאן הרשימו אותו הרצאותיו של רנה לייבוביץ והישגיהם החדשניים של שטוקהאוזן ובולז. ביקורים חוזרים בדרמשטדט בשנים 1956 ו-1958 הביאוהו למסקנה, שיהיה עליו למצוא את דרכו בנתיבים דומים, אם ירצה ואם לאו. נסיונותיו הראשונים בכיוון זה נעשו בדרך החיקוי, ורק בסוף העשור מצא לבסוף את קולו הייחודי, ביצירות כמו "מובימנטו" לצ'מבלו, פסנתר ותשעה כלים (1959) או "לגרילי", "אלתור" לשבעה כלי נגינה (1960). בשנת 1959 פגש בביתו של בריו את ג'ון קייג', אך בשונה מרוב בני זמנו, לא התרשם ממנו והתייחס אליו בחשדנות, כלץ מסוכן, שמשחקיו במקרי ובמזדמן עתידים להביאו אל סף תהום. דונאטוני בחן את המקריות כמסד לעצמיות סובייקטיבית ולתהליך היצירה, בכנות וביושר שזיכוהו בהערצת דורות של תלמידים, אבל מוריו הרוחניים שתהליך זה היו קפקא, מוסיל ובקט, ולא פולחן האקראיות השמחה בחלקה. 
דונאטוני לימד הלחנה באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא, בקונסרבטוריון של מילאנו ובעוד כמה אקדמיות וקורסי קיץ, בהם סמינר הקיץ בדרמשטדט ועוד. לפחות שלושה דורות של מלחינים למדו אצל דונאטוני, בהם ג'וזפה סינופולי, מגנוס לינדברג ואסה-פקה סאלונן ורבים אחרים. דונאטוני הקדיש את יצירתו האחרונה, "אסה (אין קאודה V)," לסאלונן, אחרי שהכתיב אותה לעוזריו בתקופה שקדמה למותו. ביצירה זו השתמש באותיות משמו הפרטי של סאלונן כחלק מן החומר המוזיקלי. לפני ביצוע הבכורה העולמי של היצירה על ידי הפילהרמונית של לוס אנג'לס, דיבר סאלונן על היצירה מעל הבמה: צערו, כך אמר, מנע ממנו בתחילה לנצח על היצירה, אך במשך הזמן מצא בה שמחה וחיזוק ומסר שהשאיר לו מורו משכבר הימים, מעין "המשך בדרכך, בני, הכל יהיה בסדר."
דונאטוני מת במילאנו בשנת 2000.
פרנץ טונדר

חייו

על פי מחקר עדכני, טונדר נולד בליבק ולא בבאנסדורף או בורג באי פמארן, כפי שסברו חוקרים קודמים. לא הרבה ידוע על שנותיו הראשונות, פרט לכך שנחשב למוכשר די הצורך להתקבל בגיל 18 לעבודה כנגן העוגב בחצרו של פרידריך השלישי, דוכס הולשטיין-גוטורף  בטירת גוטורף שבשלזוויג. שנים אחדות קודם לכן נסע לאיטליה בחברת יוהאן הקלאואר, ויש סבירות להנחה שלמד אצל ג'ירולאמו פרסקובלדי בהיותו בפירנצה. (יוהאן מאתזון קבע שכך היה, אך חוקרים מאוחרים יותר חולקים עליו בנקודה זו).
בין 1632 ל-1641 עבד טונדר בגוטורף כ"נגן עוגב ראשי" (Hoforganist). ב-1641 התמנה לנגן העוגב הראשי בכנסייה (הלותרנית) העיקרית של ליבק, ה"מריינקירכה", כממשיכו של פטר האסה. ב-1647 היה גם למנהלן ולגזבר הכנסייה. במשרה זו התמיד עד סוף חייו. מחליפו היה דיטריך בוקסטהודה, שנשא לאישה את בתו של טונדר, מרגרתה, בשנת 1668. 
טונדר החל במסורת של "ערביות מוזיקליות", סדרה ארוכה של קונצרטים פתוחים לקהל במריינקירכה, שהמורכבים ביותר ביניהם היו לפני חג המולד. הראשון בסדרת הקונצטים האלה התקיים ב-1646. נראה, שבמקורם היו הקונצרטים האלה מופעי עוגב, שנועדו לאנשי העסקים שהתכנסו בעיר לקראת הפתיחה השבועית של הבורסה. הקונצרטים הללו נמשכו במאות ה-17 וה-18; הם נבדלו מקונצרטים אחרים בכך שהכניסה אליהם הייתה ללא תשלום (כיוון שנערכו בכנסייה), ובכך שהמקור למימונם הייתה הקהילה העסקית.

יצירותיו

לצד היינריך שיידמן ומתיאס וקמן היה טונדר חבר חשוב באסכולת העוגב הצפון-גרמנית; עם זאת, רק יצירות ספורות נשמרו ממכלול תפוקתו. 
יצירות לעוגב
14 יצירות לעוגב הכוללות: פרלודים ופוגות, קנצונה, כוראל-פרלודים, כוראל-וריציות, כוראל-פנטסיות.
יצירות קוליות:
17 יצירות קוליות, חלקן בלטינית וחלקן בגרמנית.
גזרת תקרה

גזרת תקרה היא תקנת חכמים, הקובעת כי על אף שנסרים כשרים לסיכוך מהתורה, היות שהם עומדים בשני התנאים הנדרשים מסכך הכשר לסוכה (גידולם מן הקרקע ואינם מקבלים טומאה), חכמים גזרו שאין לסכך בהם, מחשש שמא מתוך כך יטעה ויבוא לשבת בביתו.

מקור הדין

במשנה במסכת סוכה מובאת מחלוקת תנאים:
מסכּכין בנסרים דברי רבי יהודה,
 ורבי מאיר אוֹסר
— תלמוד בבלי, מסכת סוכה, דף י"ד, עמוד א'
על משנה זו מובאת מחלוקת אמוראים בתלמוד הבבלי בהסבר מחלוקת רבי יהודה ורבי מאיר. לדעת רב, התנאים נחלקו בגזרת תקרה, ודעתו היא שרבי יהודה אינו גוזר גזרת תקרה, ולשיטתו נסרים כשרים לסיכוך בכל גודל. ואילו רבי מאיר גוזר גזרת תקרה, ולדעתו אסור מדרבנן לסכך בנסרים ברוחב ארבעה טפחים, שמא מתוך ההרגל, ישב תחת התקרה (בבית) וידמה בנפשו שהיא כסוכה. שמואל סובר שכל התנאים גוזרים גזרת תקרה. לשיטתו רבי יהודה סובר שגזרת תקרה שייכת רק בנסרים של ארבעה טפחים, ואילו רבי מאיר סובר שגזרת תקרה שייכת גם בנסרים של שלושה טפחים.

פסיקת ההלכה

השולחן ערוך פוסק (כדעת הראשונים) שאין מסככים בנסרים שרחבם ארבעה טפחים או יותר, ומוסיף שנהגו כדעת הכלבו שלא לסכך בנסרים כלל, אפילו פחותים מארבעה טפחים.
המשנה ברורה מביא שיש ראשונים שאוסרים מדינא (כלומר לא "רק" מנהג כפי שהביא השולחן ערוך) לסכך בנסרים הפחותים מארבעה טפחים, מכיוון ש"בזמן הזה" עושים מהם תקרה לבתים, ועל כל פנים פוסק כהשולחן ערוך, שאף במקום שאין מסככים בהם את הבתים, אין לסכך בהם מפני המנהג. אמנם דעת המשנה ברורה שבשעת הדחק ניתן לסכך בנסרים שרחבם ארבעה טפחים, ויש דעות שונות בפוסקים האם מברכים על ישיבה בסוכה זו.
יש ראשונים המעלים אפשרות שגזרת תקרה אינה מתייחסת רק לנוסח המסוים שנזכר בגמרא, אלא תלויה במציאות הספציפית, ולפי העניין.
רחוב 59

רחוב 59 (באנגלית: 59th Street) הוא רחוב המשתרע ממזרח למערב ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.

מהלך השדרה

הרחוב הוא אחד הרחובות החוצים (ממערב למזרח) המרכזיים של העיר) - ובמרביתו הוא רחוב דו סטרי (למעט מקטע שבין השדרה התשיעית והשדרה העשירית בו הרחוב חד סטרי לכיוון מערב). 
בשדרה השנייה מתקשר הרחוב עם גשר קווינסבורו המכונה בשל כך בכינוי "גשר רחוב 59" (59th Street Bridge).
בחלקו האמצעי, בין השדרה החמישית וכיכר קולומבוס נקרא הרחוב בכינוי "סנטרל פארק דרום" (Central Park South) בשל היותו הגבול הדרומי של סנטרל פארק.
הרחוב מהווה את הגבול בין אזור מידטאון מנהטן ואזור מנהטן העליונה (אפר מנהטן). הרחוב מהווה למעשה נקודת סיום של שדרות מנהטן (אף שבפועל השדרות ממשיכות) ושמות השדרות משתנים ברחוב 59: השדרה השמינית (כפי שהיא נקראת דרומית לרחוב) משנה את שמה ל"סנטרל פארק מערב" (צפונית לרחוב 59), השדרה התשיעית משנה את שמה ל"שדרת קולומבוס" צפונית לרחוב זה, השדרה העשירית מכונה "שדרת אמסטרדם" צפונית לרחוב, והשדרה ה-11 מכונה "שדרת וסט אנד" צפונית לרחוב 59.

אתרים בעלי חשיבות

במפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון נמצא סניף הדגל של רשת חנויות הכולבו הידועות בלומינגדיילס; במפגש הרחוב עם השדרה החמישית ממוקם סניף מלון פלאזה של העיר ניו יורק. 
בין השדרה החמישית וכיכר קולומבוס הרחוב מהווה את הגבול הדרומי של סנטרל פארק. במפגש הרחוב עם כיכר קולומבוס נמצאים המלון הבינלאומי טראמפ, מרכז טיים וורנר ובניין כיכר קולומבוס 2. במפגש הרחוב עם השדרה העשירית נמצא בית החולים סנט לוק'ס - רוזוולט.
פארק נהר ההדסון המשתרע לאורך גדת נהר ההדסון מפארק באטרי שבדרום האי מנהטן, מסתיים ברחוב 59.