google/wiki40b huggingface dataset:
סנג'ק פוז'גה

היסטוריה

בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ועם מותו נכחד בית יגלו (המשפחה ממנה באו מלכי פולין, ליטא, צ'כיה והונגריה). התבוסה הדגישה את חוסר היכולת של הנוצרים הפאודלים להילחם באימפריה העות'מאנית. בשנים לאחר מכן כבשו העות'מאנים את רוב שטחה של ממלכת הונגריה, ובכלל זה את אזור סלבוניה, שנכלל משנת 1538 בסנג'ק פוז'גה.
בתחילה היה הסנג'ק חלק מאיילט בודין, ובשנת 1580 צורף לאיילט בוסניה. בשנת 1596 צורף הסנג'ק לאיילט סיגטבאר, ובשנת 1600 צורף לאיילט קניז'ה.
בשנת 1699 נחתם הסכם קרלוביץ אשר סיים את מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), ובמסגרת ההסכם העבירה האימפריה העות'מאנית לממלכת הבסבורג את רוב שטחי ממלכת הונגריה שהיו ברשותה, ובכלל זה את אזור סלבוניה.
מקרה פסנתר

סקירה כללית

במסגרת פסטיבל הפסנתר בשנת 2002 הועלה לראשונה המופע "מקרה פסנתר" שהורכב משירים של רמי פורטיס, בעיקר מתקופת פורטיסחרוף, בעיבודים מיוחדים לפסנתר בנגינתו של שלומי שבן. המופע זכה להצלחה גדולה והועלה מספר פעמים לאחר מכן. הוא הונצח ויצא על גבי תקליטור DVD .DVD ההופעה היה מבין הראשונים שיצאו בארץ. ההופעה לא שוחררה באופן רשמי בפורמט אודיו, אבל בוטלג אודיו של ההופעה הופץ באינטרנט. הבוטלג הוא מהופעה שנערכה בצוותא ב-5 בדצמבר 2002, וההקלטה היא לא אותה הקלטה המונצחת ב-DVD. לאחר מכן הועלה הבוטלג לדף ה-bandcamp של רמי פורטיס והוא ניתן להאזנה מהאתר.
מקל תיפוף

מקלות תופים הם מקלות המשמשים לתיפוף. המקלות עשויים על פי רוב מעץ, אך ישנם גם מקלות ממתכת ומפחם מעובד. מקורם של המקלות המודרניים הוא בתזמורות הצבאיות שם הומצא זוג מקלות עץ דקים כדי לתופף על תוף הסנר.

צורה ומבנה

צורתם של המקלות המודרניים משתנה מעט בין מקל למקל, אך הצורה הכללית נשמרת (מלבד במברשות). המקל הוא עמוד אחיד העשוי לרוב מעץ מייפל או אורן באורך של כ-41 ס"מ בממוצע. העובי של המקל משתנה מאוד בין מתופף למתופף ונקבע במידות. המבנה של המקל הוא כדלקמן: קצהו האחד של המקל הוא הראש והוא קיים בצורות רבות ושונות, החל חרוט עץ ועד לכדור פלסטיק. הראש הוא החלק בו מכים את התופים לרוב. מתחת לראש יש את צוואר המקל שצורתו היא כצוואר בקבוק, בצדו של הראש הוא דק (אפילו דק יותר מהראש) ובצד השני הוא עבה. בהמשך הצוואר נמצא המוט, שתופס כשישים אחוז מאורך המקל, באזור זה תופסים את המקל על פי רוב. הקצה הנגדי לראש של המקל הוא אחורי המקל, קטע בעובי של המוט שלעיתים מכים גם איתו בתופים, בעיקר בתוף הדוד ובסנר.

מקלות סנר

מקלות סנר, על אף שמם, משמשים לכל התופים במערכת תופים, הם המקלות הנפוצים והמגוונים ביותר. מקלות סנר עשויים מעץ, מפלסטיק, מפחם ומחומרים נוספים. מקלות סנר תורמים בצורה המדויקת ביותר את התיאור הכללי של המקל, ויותר משמונים אחוז מהמקלות המיוצרים בעולם הם מסוג זה.

מקלות טימפני

מקלות טימפני הם מקלות דקים יחסית בעלי ראש גדול במיוחד המשמשים בעיקר לנגינה על טימפני, אם כי ישנם מתופפים של מוזיקה מודרנית המשתמשים בהם לעיתים. יש מגוון רחב של מקלות טימפני המשמשים לצלילים שונים.

מברשות

המברשת היא צרור של סיבי מתכת המחוברים יחדיו לידית פלסטיק (לרוב). המברשת מצריכה טכניקה שונה למדי מזו של רוב המקלות, במקום רק להכות מעלה מטה במקל יש שימוש בתנועות אופקיות על גבי התוף. המברשת אופייניות מאוד לקול ג'אז ולמוזיקה לטינית.
גיבור גדול

רקע

השיר יצא לאור בעיבודו של משה לוי, ונכלל באלבום הבכורה של היימן "סי היימן ולהקה מקומית". 
השיר נכתב בעקבות אהבה נכזבת של היימן לטייס. לאחר שאלבום הבכורה היה גמור, השמיעה היימן למשה לוי את השיר. לוי שיכנע אותה להכניס את השיר לאלבום, וכתוצאה מכך השיר "עולם תעשייתי" שאמור היה להכלל באלבום זה, הוצאתו נדחתה לאלבומה השני של היימן.
השיר דורג במקום ה-14 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ז (1987).
ב-2007 הוציאה היימן גרסת דאנס לשיר בשיתוף עם מורן קריב.
פיליפ הרשקוביץ

חייו

הרשקוביץ, בן למשפחה יהודית ביאשי, סיים את הקונסרבטוריון בעירו בשנת 1927 והתקבל לאקדמיה למוזיקה בווינה, אוסטריה, שם למד אצל יוזף מרקס. בהמשך למד באופן פרטי אצל ברג (1928–1931) ווברן (1934–1939). הוא עזב את אוסטריה לאחר סיפוחה לגרמניה הנאצית, הגיע לברית המועצות בשנת 1940 
והתיישב תחילה בצ'רנוביץ, שאותה עזב ב-22 ביוני 1941 עם ראשית הפלישה הגרמנית. הוא עבר לטשקנט (אוזבקיסטן) ושם חי עד 1944.
הרשקוביץ השתקע במוסקבה בשנת 1946 והחל ללמד באופן פרטי. הייתה לו השפעה רבה על דורות של מוזיקאים רוסים, ביניהם דמויות מובילות במה שנקרא "המחלקה המחתרתית". באלה היו המלחינים אנדריי וולקונסקי, אדיסון דניסוב, אלפרד שניטקה, סופיה גוביידולינה ועוד רבים.
הרשקוביץ היה אחד החשובים ביותר בתלמידיו של אנטון וברן, והוא הקדיש את חייו להבנה ולפיתוח של רעיונות מורו. היה לו עניין לחקור וליצור יסוד תאורטי למחשבה המוזיקלית של וברן. הוא התמקד באנאליזה של המוזיקה שיצרו המלחינים הדגולים, בייחוד בזו של בטהובן. עיקרה של גישה זו טמון בחקר החומר המוזיקלי במונחי ההתנגדות בין שתי קטגוריות יסודיות: Fest ("קבוע") ו-Locker ("רופף"). 
בהזמנת "מוסד אלבן ברג", חזר הרשקוביץ לווינה בשנת 1987 ומת שם כעבור שנתיים. ארבעת הכרכים של ספרו על מוזיקה, המכילים את עיקר תורתו, יצאו לאור בעריכת אלמנתו וביוזמתה במוסקבה, בין השנים 1991 ל-1997.
החיים האלה

העונה הראשונה

חמשת הדיירים בבית הם אג, מילי, מיילס, אנה ווורן.
אג (אנדרו לינקולן) אינו מוצא סיפוק בעבודתו, ומפקפק באשר להתאמתו לה. בסופו של דבר הוא מתפטר מהמשרד, למגינת ליבה של מילי (אמיטה דירי), בת זוגו. מילי עצמה, וורקוהולית ושאפתנית, מגלה משיכה לבוס המבוגר שלה, אודונל (דייוויד מאלינסון). מיילס (ג'ק דוונפורט) הוא בן עשירים שמנסה להצליח בכוחות עצמו ולא כ"בן של". הוא מנהל יחסי אהבה-שנאה עם אנה (דניאלה נרדיני), סקוטית חדת לשון. השניים חולקים חדר במשרד עורכי הדין ומתמודדים זה מול זה על ניהול תיקים, והוויכוחים ביניהם מגיעים גם לבית. הקונפליקט מגיע לשיאו כאשר מיילס מכניס לדירה את חברתו דליילה, שמתגלה כבולימית ומכורה לסמים. דייר נוסף הוא וורן (ג'ייסון יוז), הומוסקסואל ולשי בהליכי יציאה מהארון שמבלה שעות ארוכות אצל הפסיכולוג. וורן נתקל לא פעם בהערות הומופוביות מצדו של מיילס.

העונה השנייה

בתחילת העונה השנייה נעצר וורן בחשד למעשה מגונה בפומבי. הוא מפוטר מעבודתו ומחליט לעזוב את אנגליה ולנסוע לאוסטרליה. ארבעת שותפיו מחפשים לו מחליף. שני המועמדים הם פרדי (רמון טיקראם), מאהבו הביסקסואל המופנם של וורן, שמיילס נוטר לו טינה, ורייצ'ל (נטשה ליטל), המתמחה החדשה במשרד, שמילי רואה בה מתחרה. בסופו של דבר, משכנעת מילי את אנה ואג לבחור בפרדי, למגינת ליבו של מיילס.
במהלך העונה ממשיכה מערכת היחסים הסבוכה בין אנה למיילס לדעת עליות ומורדות, והיא מגיעה לשפל כאשר מיילס מנסה לטרפד את מינויה של אנה כשותפה במשרד עורכי הדין, מתוך קנאה בהצלחתה. במקביל, מנהל מיילס מערכת יחסים עם פרנצ'סקה, המבוגרת ממנו בעשור, ובפרק סיום העונה הם נישאים. אג ומילי מתרחקים זה מזה במהלך העונה. מילי מנהלת רומן עם אודונל, ואילו אג מגלה עניין בבישול, מתיידד עם אם יחידנית ומתחיל לעבוד בבית הקפה שהיא מנהלת. המתיחות בין מילי לרייצ'ל מגיעה לשיאה בפרק הסיום, שבו מגלה מילי כי רייצ'ל סיפרה לאג על הרומן שלה עם אודונל, ונגררת לחילופי מהלומות במהלך חתונתם של מיילס ופרנצ'סקה.
שתי דמויות נוספות, שהשתתפו גם בעונה הראשונה, הופכות למרכזיות יותר בעונה השנייה. דמות אחת היא קירה (לואיזה בראדשו-וייט), בת דודתו הכפרית של וורן, ששימשה כמזכירה במשרד עורכי הדין בו עבדו הוא ומילי, והביכה אותו לא אחת בהמוניותה. דמות שנייה היא ג'ו (סטיב ג'ון שפרד), שעבד בתפקיד המקביל במשרד של אנה ומיילס. בין השניים מתפתח רומן.

לאחר ירידת הסדרה מהמסכים

בסצנת הסיום של העונה השנייה נראית מודעה למכירת הבית. בתחילה, הייתה כוונה להפיק גם עונה שלישית, עם דיירים חדשים, אך בסופו של דבר נסוגו יוצרי התוכנית מרעיון זה, והעדיפו להוריד אותה מהמסכים כשהיא בשיאה.
בשנת 2001 שידרה רשת NBC האמריקנית סדרת טלוויזיה בשם "First Years", המבוססת על "החיים האלה". הסדרה ספגה ביקורות שליליות, סבלה ממידרוג נמוך, וירדה מהמסכים זמן קצר לאחר שהוחל בשידורה.
פול ניטשה

ביוגרפיה

ניטשה קיבל את תעודת הדוקטורט שלו בשנת 1901 ואת תואר הפרופסורה שלו בשנת 1925. הוא לא הצטרף למפלגה הנאצית עד לחודש מאי 1933. הוא היה תומך נלהב באאוגניקה וברעיון האותנסיה ("המתת חסד" של נכים, חולי נפש ובעלי מוגבליות אחרות), ונכח בהוצאות להורג במרכז ההמתה בברדנבורג. ניטשה לא הושפע כל כך מתורת הגזע הנאצית, אלא מתפיסותיו האישיות במדע גזעי ובחזונו של "רפואה פרוגרסיבית".

תוכנית האותנסיה

בין השנים 1913 עד 1918 היה סגן מרכז ההמתה בטירת זוננשטיין, ובשנים 1928 עד 1939 היה מנהל של מרכז המתה זה. בשנת 1940 נהיה לאחד מסגני תוכנית האותנסיה הגרמנית תחת ורנר היידה, שפתח חברת קש במסווה של ארגון רפואי הנועד לאתר נכים פיזית או נפשית ולאשר את הוצאתם להורג. תפקידו העיקרי של ניטשה היה ליצור קשר עם בתי חולים פסיכיאטריים ולהעביר משם את החולים אל מרכזי הרצח. בדצמבר 1941, ירש את תפקידו של היידה ונהיה לאחדי מראשי תוכנית האותנסיה T4.
תסמונת נפריטית

גורמים

התסמונת הנפריטית מופיעה בדרך כלל על רקע תגובה דלקתית התוקפת את הכליה. תגובה דלקתית זו נוצרת כתוצאה מזיהום או בעקבות מחלות דלקתיות, מחלות אוטואימוניות וכן מחלות תורשתיות. התגובה החיסונית גורמת לקישור נוגדנים לחלבונים בגלומרולוס או לשקיעה של קומפלקסים אימונים, דבר שגורם להרס כלי הדם הקטנים ולפגיעה כלייתית שמתבטאת בתסמונת נפריטית.
התגוננות הרתעה

התגוננות הרתעה (באנגלית: Deimatic behaviour) היא התנהגות של מספר בעלי חיים המתגוננים מטורפים  באמצעות הפחדה, הפתעה או בלבול התוקף, מה שמבריח אותו או לפחות עוזר למין המותקף לברוח לפני שהטורף מתעשת. התגוננות זו מבוססות על חקיינות ברובה, כלומר בעל החיים הנטרף "משחק אותה" מסוכן מכפי שהוא. מצב דומה מאוד לצורה זו היא חקיינות הסחה . בהרבה מקרים הטרף עצמו איננו ארסי אך לעיתים גם טרף ארסי יסתמך בנוסף על צבעי אזהרה גם על הרתעת היריב, בשביל לחסוך את החומר הרעיל למקרה קיצוני.
בצורת הגנה זו ישנם 2 צורות ראשיות: מראות מפחידים ותנועות או קולות מרתיעות. בראשונה היצור חושף מראה על גופו שמרתיע את האויב. בשני הוא צריך ליצור קולות מרתיעים ורועשים או ליצור תנועות פתאומיות.
מספר בעלי חיים מתמחים בתנועות כאלה, כמו גמלי שלמה, חגבי Phymateus ומקלונאים. המקלון ממין Peruphasma schultei נראה דומה לעקרב והוא מטה את זנבו למעלה בפתאומיות ומרתיע טורפים שחוששים מטרף ארסי. גמל שלמה ממין Iris oratoria חושף את כנפיו ומרים את שני הטפרים הגדולים שלו כדי להיראות מגודל יותר. אצל הפרפרים והעשים ישנם מצגים של כתמי עיניים על הכנפיים המזכירים דורס לילה כועס, כך אצל ה-Caligo, ה-Smerinthus ocellatus, עשי Attacus ו-Rothschildia ופרפרי Aglais. הפשפש מהמין Fulgora laternaria מחכה ראש של תנין.
עכבישים ממשפחת הפרווניתיים ישנה הצגה מיוחדת לטורפים בה העכביש מרים את לסתותיו הגדולות ו-2 זרועות ומזהיר את הטורף שלא יתקרב. אצל המין Poecilotheria regalis הרגליים צבועות בצהוב כדי להוסיף הרתעה.
מינים שונים של תמנונאים ודיונונים מסתמכים על החלפת הצבעים שלהם ועל 8 הזרועות המכופתרות שלהם כדי להרתיע טורפים. צבעים חזקים, בעיקר אדום, עוזרים להפחיד את טורפם. לכמה מינים ישנם גם צבעי אזהרה המראים את ארסיותם. חלקם גם נראים גדולים מכפי שהם באמת. 
ישנם גם כמה חולייתנים המרתיעים את הטורף. חרדון הצווארון למשל מנפח את צווארו ונראה גדול מכפי שהוא וכן משמיע קולות מרתיעים. כמה צפרדעים כמו Physalaemus nattereri ,Pleurodema brachyops ו-Physalaemus deimaticus -כולם ממשפחת הלפטודקטיליים מנפחים את עורם ומראים מתחתיו סימני עיניים. הטנרק Hemicentetes semispinosus וכמה סמרניים שהם קוצניים גם מרשרשי עם קוציהם כדי לבלבל את האויב עוד יותר ואפילו עושים צעדים לעברו. הבואשן צבוע בשחור-לבן ועושה עמידת ידיים פתאומית המרתיעה את אויביו לפני שיתיז עליהם נוזל מסריח. חתול הבית מסמר את שערותיו, מעלה את גבו ונושף קולות פתאומיים המבריחים יריבים.
נעמי רוזנברג

נעמי רוזנברג (9 בפברואר 1943, י"ד באדר א' התש"ג - 13 במרץ 2006, ג' באדר התשס"ו) הייתה מחנכת, מורה ומשוררת ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה בשנת 1943 בהר הצופים בירושלים. בבית הוריה ספגה ערכי יהדות וערכי שירה ותרבות. למדה בבית הספר היסודי "מעלה" ובתיכון "אפרתה" בירושלים. מגיל צעיר הייתה חניכה ומדריכה בתנועת 'בני עקיבא'.
בשנת 1965 הוסמכה בסמינר אפרתה להוראה בבית הספר היסודי ולהוראת מבוגרים. במשך תקופת הלימודים בסמינר הדריכה בפנימיית 'אפרתה'. עם חבריה השתתפה במבצע ביעור הבערות בהנחייתו של חתן פרס ישראל יעקב מימון, ולימדה את העולים במעברות אורה-עמינדב ובמעברת תלפיות קריאה וכתיבה.

עבודתה כמחנכת

את עבודתה בהוראה התחילה בשנת הלימודים 1964, בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "שמשון" בבית שמש, ובו לימדה במשך שנתיים. בשנת 1967 עברה ללמד בבית הספר היסודי הממלכתי דתי "לדוגמה לבנים ע"ש הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל" בירושלים ולימדה בו במשך שלושים ושלוש שנים. 
כמורה לעברית חיבבה על אלפי תלמידיה את הספרות, דאגה לפיתוח ההבעה בעל פה וההבעה בכתב והקפידה על לשון עברית נקייה תקנית ועשירה. בתשע שנות עבודתה האחרונות, עד פרישתה לגמלאות, בתום שנת הלימודים תשנ"ח (1998), שימשה סגנית המנהל בבית הספר לדוגמה לבנים. בבית הספר ובמסגרות אחרות הרבתה לכתוב מחזות, פיליטונים, מקאמות ושירים.
במשך השנים לימדה בקורסים למורות בהוראת הספרות, עסקה בהדרכת מורים ואימנה את פרחי ההוראה של מכללת ליפשיץ בכיתות שבהן לימדה. כמו כן הדריכה מורים בשנת הסטאז' שלהם. במשך שנתיים לימדה במכללה ירושלים.
בשנת התשנ"ו (1996) נכללה בין שלושת המועמדים הסופיים לזכייה ב"אות מורה לחיים" בנושא יהדות וספרות עברית. בשנת התשס"ו (2006) קיבלה בבית הנשיא את "אות מחנכת למופת".

משוררת

עיקר יצירתה של נעמי רוזנברג הייתה השירה. בצעירותה כתבה שירים רבים שנותרו במגירה. בעידוד מורתה לספרות בסמינר 'אפרתה', לאה חובב, ובעידודו של המשורר יצחק שלו, שנמנה עם מוריה בבית הסופר, הוציאה לאור שני ספרי שירה: "שם מתחילות המילים" ו"כמטוטלת אורלוגין". ספרה השלישי, בשם "תלמים בשלף", טרם הובא לדפוס. כמו כן פרסמה שירים בעיתון הצופה ובכתב העת מבוע.
בשנת תשנ"ה זכתה רוזנברג בפרס עמינח ליצירה ספרותית על ספר שיריה השני 'כמטוטלת אורלוגין'.
במשך שנתיים (1999–2000) ערכה את כתב העת 'מבוע', כתב עת ליצירה יהודית. עקב מחלת ריאות שבה לקתה נאלצה להפסיק את העריכה. 
נפטרה ב-13 במרץ 2006 (ג' באדר התשס"ו). למעלה מארבעים שנה הייתה נשואה לחבר ילדותה ונעוריה ד"ר יהושע רוזנברג, ולהם 4 ילדים וח"י נכדים.
הרחק מהמון מתהולל

עיבוד מודרני

עיבוד מודרני של הספר, המעביר את מועד התרחשות העלילה לתחילת המאה ה-21 נעשה ברצועת הקומיקס השבועית "תמרה דרו" מאת פוזי סימונדס, שאף יצאה לאור כרומן גרפי, ולאחר מכן כתבה על פיה מוירה בופיני את התסריט לסרטו של הבמאי סטיבן פרירס "תמרה דרו".
אהוד אשרי

ביוגרפיה

נולד בירושלים, בן לחיה, שעבדה בסוכנות היהודית, ודניאל, איש משרד המסחר והתעשייה. אח לשתי אחיות צעירות ממנו. בוגר הגימנסיה העברית רחביה, עשה את שירותו הצבאי בגולני. במהלך מסיבת השיחרור מצה"ל נפגע בעינו השמאלית מפגיעת פקק של בקבוק יין נתזים, וכתוצאה מכך איבד את הראייה בעין זו.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בסוציולוגיה וביחסים בינלאומיים, מוסמך האוניברסיטה העברית בתקשורת המונים, מוסמך אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בסוציולוגיה.
החל את עבודתו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון" (1975), שימש כעורך חדשות בקול ישראל, כתב ספורט בטלוויזיה הישראלית, כתב בשבועון "כותרת ראשית", עורך השבועון הירושלמי "כל העיר", עורך מוסף "חדשות", עורך משנה בשבועון "העיר" ופרשן תקשורת של "הארץ".
משנת 1997 ועד שנת 2000 ערך את מוסף "הארץ" יחד עם אבנר אברהמי ולאחר מכן לבדו עד שנת 2004. בד בבד, נהג לכתוב את ביקורת הטלוויזיה בעיתון היומי, וללמד במכללת ספיר שבשדרות.
בשנת 2006 אובחן כלוקה במחלת הסרטן, ממנה נפטר ב-3 במרץ 2008.
היה אב לשתי בנות - גיל ומיה, ולבן - אורי, משלוש נשים שונות.
Where Them Girls At

רקע וכתיבה

גטה שיתף פעולה בעבר עם הראפר האמריקאי פלו ריידה בשיר, "Club Can't Handle Me" מתוך האלבום, "Only One Flo" (חלק 1), של פלו ריידה ובפסקול לסרט סטפ אפ 3D, בשנת 2010. שיתוף הפעולה בין הצדדים התנה גם השתתפותו של פלו ריידה באלבומו של גטה. מאוחר יותר, הצטרפה הראפרית האמריקנית ניקי מינאג' שמשתפת פעולה בשיר נוסף באלבומו של גטה.
גרסה מוקדמת של השיר הכוללת קולות בלבד (א-קפלה), הושגה והודלפה לאינטרנט לאחר שהאקרי מחשב פרצו למחשבים באולפן ההקלטות של גטה, דרך רשת ה-Wi-Fi.
בסיג'

בסיג' (השם המלא: נירו-י מוקוואמת בסיג' - "כוח גייסות ההתנגדות"; בפרסית: نیروی مقاومت بسیج) הוא ארגון מתנדבים צבאי למחצה (מיליציה) הפועל באיראן תחת חסותו של המשטר האיראני. 
הארגון נוסד על פי צו שהוציא האייתוללה ח'ומייני בנובמבר 1979. הבסיג' כפוף ארגונית ופיקודית לזרוע היבשה של משמרות המהפכה האסלאמית. 
בראשית ימיו כלל הכוח גברים שהיו צעירים או מבוגרים מדי מכדי להתגייס לצבא (כלומר – גברים מתחת לגיל 18 ומעל לגיל 45), ונשים בכל הגילאים. הכוח נטל חלק פעיל במלחמת איראן-עיראק. עד 1983 אומנו במסגרת הבסיג' 2.4 מיליון חיילים איראניים, 450,000 מהם נשלחו לחזית המלחמה. ילדים ובני נוער רבים נשלחו ל"מות קדושים" כמטהרי שדות מוקשים באזור הגבול עם עיראק. הכוח אף היה מעורב בהתקפות גל אנושי (human wave attacks), במיוחד באזור בצרה. 
לאחר המלחמה אורגן הכוח מחדש וכעת הוא משמש כוח עזר המסייע באכיפת החוק, התמודדות עם מצבי חירום, מתן שירותים חברתיים, ארגון טקסים אסלאמיים שיעים, וכן שמירה על המוסר ודיכוי התקהלויות או הפגנות של אזרחים או מתנגדי משטר. מספר החברים בכוח אינו ידוע. לפי סוכנות הידיעות הרשמית של איראן (IRNA) הוא מונה 12.5 מיליון חברים, מהם 5 מיליון נשים. בסוף 2008 ציין מפקד הבסיג' כי הכוח כולל 13.6 מיליון איש. גורמים מערביים מעריכים כי הבסיג' יכול להפעיל לכל היותר 1.5 מיליון גברים ונשים ברגע נתון.
בנוסף לייעודו בחירום, משמש הבסיג' כגוף חינוכי הדואג להחדיר את ערכי המשטר לרבדי החברה השונים, לכך נוסדו תחת הבסיג' תתי ארגונים שונים המחולקים לנפות ולנושאים שונים. תת-האגון הראשון שהוקם היה בסיג' הסטודנטים. לאחריו הוקמו בסיג' המרצים והתלמידים. מקובל כי גם התאגדויות מקצועיות נמנות תחת הארגון, וניתן למצוא את בסיג' עובדי הרכב, בסיג' הרופאים וכו'.
על פי דיווחים שונים, הבסיג' היה מעורב בתקיפת מפגינים תומכי רפורמה לאחר היוודע תוצאות הבחירות לנשיאות באיראן ביוני 2009.
פנאקיט

תכונות

נוסחת המבנה הכימי של פנאקיט היא Be₂SiO₄. לפנאקיט יש סימטריה טריגונלית, אחד המינרלים הסילקטיים הבודדים בעלי סימטריה זו, הנפוצה יותר במינרלים קרבונטיים. לפנאקיט יש סימטריה זהה למינרל הירוק דיופטאז ולמינרל וילמיט השייך גם הוא לקבוצת הפנאקיט.
הפנאקיט מופיע בטבע בדרך כלל בגבישים בלתי מפותחים שצורתם רומבוהדרונים פחוסים כמעט עד צורת לוחיות או עדשות קמורות בתוך מסת אם. פחות נפוץ כגבישים פריזמתיים קצרים, אבל במקרים קיצונים יכול הגביש לגדול לאורך של 20 ס"מ. כמו כן במקבצים של גבישים בצורת עמודים, כספרוליטים (גופים מעוגלים בתוך מסת אם) וכגרגירים. פאות הגבישים מקווקוות לאורכן. גבישים תאומים חודרניים נפוצים. הגבישים נעדרי פצילות, והם נשברים בצורת קונכייה. הקשיות של המינרל גבוהה יחסית ונעה בין 7.5 ל-8 בסולם מוס והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.96.
אופטית המינרל הוא חד-צירי. מקדם השבירה הממוצע של הפנאקיט הוא 1.66. גבישי הפנאקיט הם לפעמים שקופים לחלוטין וחסרי צבע, אבל בדרך כלל צבעם לבן, צהבהב או אפרפר והם שקופים למחצה. לעיתים יש גבישי פנאקיט בגוון ורוד וחום ולפעמים מופעים כתמים מנומרים על פאות הגביש. המופע השקוף חסר הצבע דומה מאוד לקוורץ ולכן טועים לא פעם בין שני סוגי המינרלים.
את השם למינרל נתן המינרלוג הפיני (בן המיעוט השוודי) נילס גוסטף נורדנשלד ב-1833 על סמך דוגמאות שקיבל ממכרה האזמרגד והכריזובריל על פלג טקובאיה בסמוך ליקטרינבורג בהרי אורל ברוסיה. מקור השם ביוונית, "פנקוס", כלומר מרמה. השם רומז לדמיון של הגבישים השקופים של הפנאקיט לגבישי קוורץ.

שימושים

לעיתים נעשה שימוש בפנאקיט כאבן חן. לשם כך חותכים את האבן בצורת יהלום. שתי דוגמאות נאות של אבנים שנחתכו כך, השוקלות 34 ו-43 קרט (6.8 ו-8.6 גרם בהתאמה), מצויות במוזיאון הבריטי. מקדם השבירה של הפנאקיט גבוה מזה של הקוורץ, הבריל או הטופז, וכתוצאה מכך פנאקיט מלוטש מבריק יותר ויש הטועים בינו לבין יהלום. בנוסף, פנאקיט הוא מינרל מבוקש על ידי אספנים.

מקור ותפוצה

פנאקיט מופיע בעורקים בפגמטיטים שנוצרו בטמפרטורה גבוהה, בסלעי גרייזן, בעורקים הידרותרמיים ובשיסטים נציציים יחד עם קוורץ, כריזובריל, אפטיט וטופז.
הפנאקיט הוא מינרל נדיר, אבל שכיחותו יחד עם אבנים יקרות גורמת לכך שהוא זמין למדי בחנויות למינרלים. המינרל מוכר זמן רב מדוגמאות שנמצאו במכרה האזמרגד והכריזובריל על פלג טקובאיה בסמוך ליקטרינבורג בהרי אורל ברוסיה, שם מצוים גבישים גדולים בשיסט נציצי. המינרל נמצא גם יחד עם טופז ואמאזוניט בסלעי הגרניט של הרי אילמן בדרום אורל ובאזור פסגת פייק (Pikes Peak) שבמדינת קולורדו בארצות הברית. גבישים פריזמתיים גדולים נמצאו במחצבת פצלות השדה בקראגרו (Kragerø) שבנורווגיה. פראמון (Framont) ליד שירמק (Schirmeck) שבאלזס הוא אתר ידוע נוסף. גבישים גדולים נמצאו בסאו מיגל דה פיראקיקבה (São Miguel de Piracicaba), כ-50 קילומטר מבלו הוריזונטה בירת מדינת מינאס ז'ראיס בברזיל. גבישים גדולים יותר שקוטרם נע בין 3 ל-5 ס"מ ומשקלם עד 13 קילוגרם נמצאו בגרינווד (Greenwood) שבמדינת מיין בארצות הברית, אך כאן מדובר על פסאודומורף של קוורץ.
מעולם לא חבו רבים כל כך, הרבה כל כך, למעטים כל כך

"מעולם לא חבו רבים כל כך, הרבה כל כך, למעטים כל כך" (באנגלית: Never was so much owed by so many to so few) הוא נאום שנשא וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה בפני בית הנבחרים של הפרלמנט הבריטי ב-20 באוגוסט 1940, במהלך הקרב על בריטניה במלחמת העולם השנייה.
בנאומו התייחס צ'רצ'יל לצוותי חיל האוויר המלכותי - "המעטים", שלחמו באותו הזמן נגד הלופטוואפה - חיל האוויר של גרמניה הנאצית, ואמר בין היתר:
מעולם בהיסטוריה האנושית, לא חבו רבים כל כך, הרבה כל כך למעטים כל כך
לנאום זה קדמו הנאומיו המפורסמים של צ'רצ'יל "דם, עמל, דמעות ויזע" מ-13 במאי, "נילחם בחופים" מ-4 ביוני ו-"הייתה זו שעתם היפה ביותר" מ-18 ביוני, אשר נאמרו במהלך המערכה על צרפת.
נאום זה נאמר במהלך השלב השני של הקרב על בריטניה, בזמן שעיקר מאמצי הלופטוואה הופנו מתעלת למאנש לאי הבריטי עצמו, ובפרט לשדות התעופה של בריטניה. במהלך הנאום ציין צ'רצ'יל את הסיכומים הדיפלומטים עם ארצות הברית על תמיכתה בבריטניה, ועל כוונתה להקים בסיסים צבאיים באי הבריטי.
אקסקליבר אם-982

אקסקליבר אם-982 (אנגלית: M982 Excalibur) הוא פגז ארטילרי בקוטר 155 מ"מ, ארוך-טווח ומונחה.
הפגז פותח על ידי חברת ריית'און (Raytheon) האמריקנית וחברת BAE Systems הבריטית וחברת Bofors השוודית.

תיאור

פגז האקסקליבר מיועד לירי לטווחים של עד 40-57 ק"מ (תלוי בתצורת הפגז) ובעל דיוק פגיעה במטרה של כ-10 מטרים (CEP). הטווח הגדול מושג באמצעות סנפירים מתקפלים, המאפשרים לפגז לגלוש אל המטרה משיא גובה המסלול הבליסטי. רמת הדיוק הגבוהה מושגת באמצעות מערכת ניווט לוויינית (GPS) המותקנת על גבי הפגז. לשם ההשוואה, פגזי 155 מ"מ סטנדרטיים פוגעים במטרה בדיוק של 200-300 מטרים (פגז ראשון לפני טיווח ו10-50 אחרי טיווח) ומגיעים לטווחים של עד כ-28 ק"מ בלבד.
הפגז מפותח בתקציב של 55.1 מיליון דולר. שוודיה עתידה להצטייד בפגז החל משנת 2010. לפי הערכה משנת 2007, עלות של פגז אקסקליבר (במסגרת ייצור סדרתי) תעמוד על כ-39,000 דולר.
פגז אקסקליבר עבר טבילת אש ראשונה, כאשר נורה על ידי כוחות אמריקניים בעיראק. תוצאות הירי היו מוצלחות ביותר (92 אחוזים מהפגזים פגעו עד 4 מטרים מהמטרה) ובצבא האמריקני הוחלט על הגברת קצב ייצור הפגז מ-18 ל-150 פגזים בחודש.
אבתיהאג' מוחמד

קריירה בספורט

בשנת 2002, הצטרפה מוחמד לקרן פיטר ווסטברוק, תוכנית המקדמת את ענף הסיוף ככלי עזר לפיתוח מיומנוית חיים אצל צעירים מאוכלוסיות מוחלשות. היא הוזמנה להתאמן בתוכנית עלית האתלטים של קרן ווסטברוק בניו יורק. היא חברה באיגוד הסיף הלאומי בארצות הברית החל משנת 2010. נכון ל-2016 היא מדורגת שנייה בארצות הברית ושמינית בדירוג הבין-לאומי. נכון לשנת 2018, מוחמד זכתה בשש מדליות בתחרויות בין-לאומיות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית אך לא בתחרות האישית, והמשיכה ליהנות מאהדת הקהל והתקשורת.

פעילויות נוספות

בשנת 2014, ייסדה מוחמד חברת ביגוד (LOUELLA) שמטרתה להביא ביגוד אופנתי וצנוע לשוק האמריקאי. 
היא משמשת כשגרירת ספורט מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית בתוכנית להעצמת נשים וילדות באמצעות ספורט. היא ביקרה במדינות שונות במטרה לעורר שיח על חשיבותם של חינוך וספורט.
מקושרים

היסטוריה

האתר הוקם על ידי קבוצת יזמים שכללה את שחר בר-דוד, ויקי גלאם וגיא כהן באוגוסט 2004, מתוך רעיון שמקורו בחו"ל - הקמת רשת חברתית אינטרנטית. החברה הראשונה שמימשה רעיון זה באינטרנט הייתה חברת Friendster בארצות הברית. אתר Friendster הושתת על תאוריה שפותחה על ידי סטנלי מילגרם בשנות ה-70 של המאה ה-20, הקרויה "תאוריית העולם הקטן" או שש דרגות של הפרדה.
באוגוסט 2008 רכשה חברת וואלה תקשורת כ-34% מאתר "מקושרים" תמורת 4.55 מיליון ש"ח; במרץ 2009 רכשה 36% נוספים תמורת 4.5 מיליון ש"ח ובכך הגדילה את אחזקותיה בחברה ל-70%.
ב-10 במרץ 2013 פסק בית המשפט כי יש להכיר ברן אברהם כאחד מיזמי ומשקיעי האתר. יזמי מקושרים ביחד ולחוד חויבו בהוצאות של כרבע מיליון ש"ח.
בעקבות עליית הפופולריות של פייסבוק הפכה "מקושרים" במהלך השנים ללא רלוונטית. ב-11 במאי 2014 נסגר האתר וכיום אין כל גישה אליו.
אריק שגב

ביוגרפיה

שגב, יליד תל אביב, החל בגיל 19 להופיע בקטעי סטנד-אפ, ובאחת ההופעות אותר על ידי חבר מערכת בתוכנית "לילה גוב", שהזמין אותו לכתוב לתוכנית. שגב, שהיה לכותב הצעיר ביותר בטלוויזיה באותה תקופה, כתב לתוכנית עד ירידתה מהמסכים בשנת 1998.
בשנת 2000 הצטרף להקמת אתר "נונסנס", שהעלה מדי יום קטעי אנימציה סאטיריים לאינטרנט. את האתר ערך ערן זרחוביץ' שהיה לשותפו של שגב לכתיבה בשנים הבאות. ביחד החלו השניים לכתוב לתוכניות כגון "ערב אדיר", "החטא ועונשו", ו"כוכב נולד". לשיאם הגיעו בתוכנית "ארץ נהדרת" לה כתבו בעונה השנייה והשלישית, ובין השאר כתבו לה את הדמות הפרודית "אומלטה", המבוסס על אודטה, ואת דמויותיהם של הפועלים הרומנים המנחים את תוכנית הבוקר "גוטי מורצה ישראל".
בשנת 2004 כתב לסדרה "ראש גדול" בערוץ הילדים, יחד עם ערן זרחוביץ', במשך שתי עונות, ולאחר מכן כתב לסדרה וערך אותה בלעדיו.
ב-2007 החליטו שגב וזרחוביץ על סיום הקשר המקצועי ביניהם, עקב החלטתו של זרחוביץ' להצטרף כשחקן בתוכנית מסודרים.
שגב יצר וכתב ביחד עם מיכל קופר קרן את סדרת הדרמה הקומית "אולי הפעם" ששודרה בערוץ yes ישראלי. בכתיבת סדרה זו עבד על הדיאלוגים, על עריכה סגנונית של התסריט ובצד ההומוריסטי.
בשנת 2010 יצר וכתב את סדרת הדרמה קומית-סאטירית: "15 דקות".
בשנת 2014 שב להופיע בקטעי סטנד-אפ.
סדרות אחרות להן כתב: ביחד עם ערן זרחוביץ': "המופע המרכזי", ו "רמי ורד",
לבדו: "לילה גוב 2", "יצפאן" .
היה גם בין היתר עורך המוזיקה של תוכנית הרדיו "ציפורי לילה מנקרות" בכיכובם של שרון טייכר וערן זרחוביץ' וששודרה בגלי צה"ל, כמו כן כתב ביקורות מוזיקה בעיתון "אנשים", וטורים אישיים במוסף התרבות של עיתון מעריב. היה עורך המשנה של מגזין הילדים "כולנו".
שגב סיפר כי בעשור הראשון של המאה ה-21, התגלו בגופו שתי מחלות אוטו-אימוניות סופניות והוא מופיע בקטעי סטנדאפ כדי להקל על ההתמודדות.