google/wiki40b huggingface dataset:
ישראל גל

ביוגרפיה

גל נולד בתל אביב. אביו היה ניצול השואה שעלה לארץ ישראל ב-1947 ואמו עלתה ממרוקו. הוא גדל בקיבוץ עין המפרץ. בצה"ל שירת כלוחם בחטיבת הצנחנים וכמפקד פלוגה בבקו"ם. לאחר שחרורו מהצבא, המשיך להתגורר בקיבוץ, עד שבשנת 1988 עבר לקריית אונו.
ב-1989 מונה למזכיר הפועל קריית אונו ולאחר מכן שימש יו"ר הסתדרות העובדים במרחב בקעת אונו וכן חבר בית נבחרי ההסתדרות, עד 1996. ב-1998 נבחר לחבר במועצת העיר, הוא שימש מחזיק תיק הכספים וכוח אדם, סגן ומממלא מקום ראש העיר. ב-2003 וב-2008 התמודד בבחירות לראשות העיר מטעם מפלגת "קריית אונו ירוקה" אך הפסיד ליוסי נשרי. משנת 2009 עד 2013 כיהן כסגן ראש העיר ויו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה.
בנוסף שימש יו"ר הנהלת עמותת אמנות לעם, יו"ר האגודה למען הקשיש בקריית אונו, היה ממייסדי "העמותה לחינוך מוזיקלי בקרית אונו" ועמותת "אפשרות - עמותה לפתוח שרותי רווחה ותרבות בקרית אונו".
בבחירות 2013 עמד בראשות "הרשימה המאוחדת" שזכתה לתמיכת מפלגת העבודה. גל זכה לרוב של 55.3% ונבחר לראשות העיר והרשימה המאוחדת זכתה לחמישה מושבים במועצה.
בבחירות 2018 עמד שוב בראש "הרשימה המאוחדת" וזכה לרוב של 54.56% ונבחר לראשות המועצה בפעם השנייה ברציפות ורשימתו בתמיכת מפלגת העבודה זכתה לחמישה מושבים במועצה.
גל בעל תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במנהל עסקים. הוא נשוי ואב לשלושה. בנו הבכור, עמית גל, הוא שחקן נבחרת ישראל בכדוריד.
אריה מרזר

ביוגרפיה

מרזר נולד בשנת 1905 למשפחה חסידית בעיירה קטנה ליד ורשה. למד ב"חדר" ובבית מדרש. כבר בצעירותו גילה חיבה לעבודות אמנות. 
בשנת 1927 החל לעסוק בריקוע נחושת סביב מוטיבים יהודיים, ובשנים 1928–1929 הציג תערוכות בוורשה. בשנת 1930 עבר לפריז, ובה השתלם באמנות ריקועי הנחושת וגיוון את יצירותיו, שכללו גם מוטיבים אוניברסליים. הוא היה חבר ועד אגודת האמנים היהודיים בפריז. עם כניעת צרפת לגרמניה הנאצית ביוני 1940 נמלט לצרפת החופשית, שם הסתתר עם משפחתו באחד הכפרים. לאחר שגרמניה הנאצית השתלטה על כל צרפת, נמלט לאזור גרנובל, שהייתה תחת כיבוש איטלקי. משם עבר בשנת 1943 לשווייץ, שאליה הורשה להיכנס מאחר שילדו היה מתחת לגיל שש. בשווייץ הוציא אלבום של עבודות גרפיות על מוטיבים יהודיים. בשנת 1945 עלה לארץ ישראל באונייה "לימה". מיד עם הגיעו החל להציג תערוכות של יצירותיו שהביא עִמו. במהלך מלחמת העצמאות היה לאחד הציירים הראשונים שהשתקעו ברובע האמנים בצפת.
מרזר נפטר באפריל 1966 מהתקף לב בביתו בצפת, בגיל 61; מותו עורר סערת רוחות, לאחר שנודע שבמשך זמן רב נעשו ניסיונות לאתר אמבולנס שייקח אותו לבית החולים, ללא הצלחה. נקבר בצפת.
במותו הותיר אישה ושני ילדים: מיכאל מרזר, חבר קיבוץ להבות הבשן, ובת, הציירת חוה לבנת מרזר.
חודשים מספר לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בצפת.
אחת מיצירותיו המציגה את חזון אחרית הימים, מתנת מדינת ישראל, קבוע בכניסה לבניין של ארגון העבודה הבינלאומי בז'נבה.
ב-2002 העלו נכדיו של מרזר, המוזיקאים אביב לבנת ואריק לבנת, מופע בשם "שירים רקועים בנחושת", שבו ביצעו שירי ג'אז ונשמה המתבססים על שירי עם יהודיים, בשילוב עם צילומי וידאו של יצירות אמנות של סבם.

יצירתו


יצירותיו התרכזו סביב נושאים יהודיים וביטאו את הווי יהודי מזרח אירופה, גם כאשר נושאן היה התנ"ך.
הדיוויזיה ה-272 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-22 במאי 1940, ולמפקדה מונה הנס פטרי, אולם עם תום המערכה על צרפת פורקה הדיוויזיה ב-22 ביולי 1940.
ב-17 בנובמבר 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש באזור אנטוורפן, על בסיס הדיוויזיה ה-216 אשר הושמדה במזרח, ולמפקדה מונה פרידריך-אוגוסט שק, ובינואר 1944 הועברה הדיוויזיה לדרום צרפת. במהלך הפלישה לנורמנדי לחמה הדיוויזיה בקרבות הקשים סביב קן, ושם לחמה בקרבות הקשים שהתנהלו באזור, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב פאלז. הדיוויזיה נחלצה מהכיתור ופונתה לבלגיה ולהולנד, שם הוסבה הדיוויזיה ב-17 בספטמבר 1944 לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-272.
נובו מטסוהיסה

נובויוקי "נובו" מטסוהיסה (נולד ב-1949; ביפנית: 松久 信幸) הוא שף יפני.

ביוגרפיה

נובו הוא בן לאב סוחר, לאחר שסיים את בית הספר התיכון החל לעבוד ב"מטסואי", מסעדת סושי ידועה בטוקיו, בתחילה כשוטף כלים, קונה מצרכים ומגיש תה ללקוחות, רק בשנה השלישית הוא החל להכין סושי, הוא עבד במסעדה חמש שנים. כשהיה בן 24, הציע לו אחד מלקוחות המסעדה, שהיה פרואני ממוצא יפני, לפתוח עמו מסעדה בלימה בירת פרו; נובו נענה להצעה ואחרי שלוש שנים, לאחר ריב עם שותפו, עזב את המסעדה. הוא עבר לבואנוס איירס ואחרי כן פתח מסעדה באלסקה, ששקד על הקמתה במשך חצי שנה, אולם לפני הפתיחה עלתה המסעדה באש.
נובו עבר, כשהוא עמוס בחובות ללוס אנג'לס ועבד בבר סושי ואחרי תשע שנים פתח את מסעדת "מטסוהיסה". כעבור שנתים בחר בו כתב העת "אוכל ויין" כאחד מעשרת השפים הטובים באמריקה, מדריך זגאט בחר במסעדה כפופולרית ביותר ואילו העתונים הגדירו אותה כמסעדה היפנית הטובה בקליפורניה. ב-1994 פתח ביחד עם רוברט דה נירו מסעדה שנייה במנהטן, ניו יורק; כיום הם שותפים בכמה מסעדות. שותף שלישי שלהם הוא המסעדן דרו נייפורנט , שבבעלותו רשת המסעדות "מיריאד". במסעדה במליבו שותף גם המוזיקאי קני ג'י.
לנובו 23 מסעדות עילית ב-19 ערים ברחבי תבל, שמגישות תפריט זהה, אך מגוון, בן 160 מנות כוהל ותה נרחב ותפריט יין הכולל 150 סוגי יינות, ביניהם מהטובים בעולם.
המנות מבוססות הן יפניות בחזותן: סושי, סשימי וטמפורה, ביחד עם רטבים של פירות הדרים האופייניים למטבח הפרואני, המקנות למנות את טעמן. מנות נבחרות: ילוטייל סשימי עם ג'לאפנו, בקר טובן "יאקי", סלט טונה סשימי, טרטר סלמון על קוויאר אוסטרה, קופסת בנטו שוקולד.
ב-1995 הופיע בסרטו של מרטין סקורסזה "קזינו". בשנת 2002 הופיע בסרט "אוסטין פאואר גולדממבר", בשנת 2005 הופיע בסרט "זכרונותיה של גיישה".
STAR 460 (משגר לוויינים)

STAR 100

משגר זה נועד להכניס לוויינים במשקל של 6000 ק"ג למסלול נמוך, ו - 2170 ק"ג למסלול מעבר גיאוסטציונרי. גם תצורת משגר זה הייתה דו שלבית.

STAR 600

משגר כבד זה נועד למשימת סילוק פסולת גרעינית מכדור הארץ, למסלול שיוביל אותה אל עבר השמש. בתצורת סילוק פסולת היה אמור המשגר לשאת 14500 ק"ג. בשיגור למסלול נמוך כושר ההרמה שלו עמד על 41000 ק"ג, ולמסלול מעבר גיאוסטציונרי יכול היה המשגר לשאת 17000 ק"ג. הנעת השלב הראשון התבססה על שישה מנועי RD-191 מתוצרת חברת אנרגומאש הרוסית.
קבוצת השישה

השישה, או קבוצת השישה, (בצרפתית: Les Six) הוא שם שקיבל את השראתו מקבוצת החמישה הרוסית, ושנתן המבקר אנרי קולט לקבוצה של שישה מלחינים שעבדו במונפארנס. מקובל לראות במוזיקה שחיברו קריאת תִּגָּר על הווגנריות והאימפרסיוניזם.

פרלוד: הצעירים החדשים

בשנת 1917, כשתיאטראות ואולמות קונצרטים רבים נסגרו בגלל המלחמה, החליטו בלייז סנדראר והצייר מואיז קיסלינג לארגן קונצרט ברחוב הויגנס מס' 6, אולפנו של הצייר אמיל לז'ן. לכבוד אירוע זה כוסו קירות האולפן בבדים של פיקאסו, מאטיס, לז'ה, מודיליאני ואחרים. המוזיקה בקונצרט הייתה משל סאטי, הונגר, אוריק ודורה. קונצרט זה הוא שנטע באריק סאטי את הרעיון להרכיב סביבו קבוצת מלחינים, שתוכר בשם "הצעירים החדשים", מבשרת "השישה".

השישה

לפי מיו:
"קולט בחר שישה שמות באופן שרירותי לחלוטין, אוריק, דורה, הונגר, פולנק, טאיפר ואני, פשוט משום שהכרנו זה את זה, היינו מיודדים והופענו על אותן תוכניות מוזיקליות, ולא משנה, שלכל אחד מאתנו היו מזג ואישיות שונים לגמרי מאלה של האחרים! אוריק ופולנק היו נאמנים לרעיונות של קוקטו, הונגר נהה אחרי הרומנטיקה הגרמנית, ואותי משכה הליריות הים תיכונית!" (עברי 1996)"
אבל זו רק פרשנות אחת למקורותיה של קבוצת השישה: כותבים אחרים, כמו אורנלה וולטה, היו שמים דגש על תמרוניו של ז'אן קוקטו להיעשות מנהיגה של קבוצת אואנגרד, המקדישה עצמה למוזיקה, כדוגמת הקבוצות הקוביסטיות והסוריאליסטיות, שצצו באמנות החזותית זמן קצר קודם לכן, עם פיקאסו, אפולינר ואנדרה ברטון כמייצגיהם הראשיים. העובדה, שסאטי עזב את "הצעירים החדשים" פחות משנה לאחר הקמת הקבוצה, הייתה "מתת משמיים", שהגשימה לקוקטו את משאלתו ושאיפתו: Le Coq et l'Arlequin שלו משנת 1918 היה ציון דרך לכך.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, החלו ז'אן קוקטו והשישה לבלות בבאר בשם "השור על הגג", שנתן למיו השראה לכתיבת הבלט המפורסם שלו. בליל הפתיחה של הבאר, ניגן פסנתרן בשם ז'אן וינר נעימות משל ג'ורג' גרשווין ווינסנט יומאנס, וקוקטו ומיו ליוו אותו בכלי הקשה. בין הנוכחים היו האמרגן הרוסי סרגיי דיאגילב, פאבלו פיקאסו, במאי הסרטים רנה קלייר, הזמרת ג'יין באתורי ומוריס שבלייה.
הקבוצה נחנכה רשמית בינואר 1920 בסדרה של שני מאמרים פרי עטו של מבקר המוזיקה והמלחין הצרפתי אנרי קולט בכתב העת הצרפתי "קומדיה". לכאורה היה ברור וגלוי, שקוקטו עמד מאחורי המאמרים הללו, אך את השם לקבוצה בחר קולט, שהחליט להשוות את "השישה" עם "החמישה" הרוסים.
הקבוצה הוציאה לאור אלבום משותף של יצירות לפסנתר ("אלבום השישה", המפורסם). חמישה מחברי הקבוצה גם שיתפו פעולה בכתיבת המוזיקה ליצירתו של קוקטו Les Mariés de La Tour Eiffel (הנישואין במגדל אייפל), שהופקה על ידי הבלט השוודי, יריבו של הבלט רוס. קוקטו הציע תחילה את הפרויקט לאוריק, אבל כיוון שאוריק לא היה זריז די הצורך בהשלמת המוזיקה לפי דרישות לוח החזרות, בחר קוקטו לחלק את היצירה בין שאר חברי "השישה". דורה, שלא היה בפריז אותו זמן, לא השתתף. הצגת הבכורה עוררה שערורייה ציבורית, שהתחרתה בזו של "פולחן האביב" של סטרווינסקי, כמה שנים לפני כן. אף על פי כן, הבלט נשאר ברפרטואר של הלהקה כל שנות ה-20'.
לא יהיה זה מדויק לאמור, ש"הנישואין במגדל אייפל" ציין את "סופה של קבוצת השישה", כיון שדורה היה נוכח בכל קונצרט ובכל ביטוי אחר לציון ימות השנה לייסוד הקבוצה. קבוצת השישה לא חדלה מעולם להתקיים, חבריה פשוט פנו לכל אחד לנתיבו הנפרד והייחודי, נתיבים שעליהם הצהירו מלכתחילה.
משרד התפוצות

היסטוריה

במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, ב-1999, התאגדו מפלגת העבודה, מפלגת מימד ומפלגת גשר לרשימה אחת לקראת הבחירות. יו"ר מפלגת העבודה ומועמדה לראשות הממשלה, אהוד ברק, הבטיח ליו"ר מפלגת מימד, הרב מיכאל מלכיאור, תיק בממשלתו. ביום השבעת הממשלה כמעט ולא נותרו תיקים ומלכיאור העמיד את המשך השותפות הפוליטית בין שתי המפלגות בסכנה. בסופו של דבר, מינה ברק את מלכיאור לשר במשרד ראש הממשלה, שיופקד על ענייני תפוצות וחברה. חרף הבטחת ברק, ולמרות השם המבטיח שניתן לתפקיד, מלכיאור התעסק בעיקר בענייני תפוצות.
עם הקמת ממשלתו של אריאל שרון לא מונה שר בתפקיד זה. לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, וזמן קצר לאחר כינונה של ממשלה חדשה בראשות שרון, מונה נתן שרנסקי לתפקיד שר בלי תיק, המופקד על ענייני ירושלים, חברה ותפוצות. מפלגתו של שרנסקי, ישראל בעליה, ספגה בבחירות אלה מכה, כאשר זכתה בשני מנדטים בלבד. שרנסקי התפטר מהכנסת כדי לפנות מקום למרינה סולודקין, והמפלגה התמזגה בליכוד. בשנת 2005 התפטר שרנסקי מהממשלה על רקע תוכנית ההתנתקות, ואיש לא מונה במקומו לתפקיד. זמן קצר לאחר מכן, מונה סגן שר החינוך, מיכאל מלכיאור, לסגן שר במשרד ראש הממשלה, המופקד על ענייני חברה ותפוצות.
גם בממשלתו של אהוד אולמרט לא מונה בתחילה שר לתפקיד זה. בסבב התיקים שנערך ב-2007 לאחר הצטרפותה של ישראל ביתנו לקואליציה, מונה שר התיירות יצחק הרצוג מהעבודה לתפקיד שר הרווחה, ובמקביל נקבע כי יופקד על נושאי תפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות.
בממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, הושבע יולי אדלשטיין כשר בלי תיק. המשרד הוקם ב-6 במאי 2009.
במרץ 2013 הוחלט לאחד את פעילות ההסברה של משרד זה עם מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, ולהעביר למשרד זה את הפונקציות של המשרד לענייני ירושלים. שמו של המשרד שונה בהתאם ל"משרד לירושלים והתפוצות", ובראשו עמד השר נפתלי בנט.
במאי 2015 החליטה הממשלה ה-34 להעביר את שטחי הפעולה בענייני ירושלים למשרד ראש הממשלה ולשנות את שם המשרד למשרד התפוצות.
ב-1 ביוני 2015 אישרה הכנסת את הקמתו של משרד ירושלים ומורשת ואת העברת הפעילות בענייני ירושלים, שעיקרם הוא האחריות על הרשות לפיתוח ירושלים, ממשרד ראש הממשלה אל המשרד החדש. השר זאב אלקין הופקד על המשרד.
GBU-15

GBU-15 (ראשי התיבות Guided Bomb Unit - פצצה מונחית) הוא שמו של נשק דואה (מכונה גם "פצצה חכמה") המיועד להשמדת מטרות איכות. הנשק יועד לשימוש במטוסי F-4 פנטום, F-111F ,ו-F-15E. חיל האוויר האמריקני משתמש בנשק זה  כיום רק במטוסי ה-F-15E. 
הנשק מורכב מרכיבים מודולריים המורכבים על פצצת שימוש כללי סימן 84 או לראש קרב של פצצת BLU-109. כל נשק מורכב מחמישה רכיבים – רכיב הנחיה קדמי, מתאם ראש הקרב, יחידת בקרה, רכיבי ההיגוי ומקטע קישוריות המידע של הפצצה.
רכיב ההנחיה מותקן על חרטום הפצצה ומכיל מערכת הנחיה טלוויזיונית לשעות היום או מערכת הנחיה המבוססת על הדמיית תת-אדום למבצעים בשעות הלילה או במזג אוויר גרוע. מקטע קישוריות המידע שנמצא בזנב משדר עדכוני הנחיה למטוס המפעיל ומאפשר למפעיל מערכות הנשק להנחות את הפצצה בשליטה מרחוק אל עבר המטרה. 
חיבור חשמלי חיצוני מאריך את ראש הקרב שמתחבר לרכיב ההנחיה וליחידת הבקרה. החיבור נושא אותות חשמליים בין רכיב ההנחיה ליחידת השליטה. רכיב קישוריות המידע מעביר הנחיות ומידע על הבקרה בין מערכת בקרת תא הטייס של המטוס המטיל והנשק עצמו בטרם השיגור. 
רכיב ההיגוי מותקן בקצה האחורי של הפצצה ומורכב מארבע כנפיים המסודרות בצורת X עם כנפוני תמרון. רכיב הבקרה מכיל את הטייס האוטומטי, שאוסף נתוני ניווט מאזור ההנחיה וממיר את המידע לאותות שמזיזים את משטחי הכנפיים כדי לשנות את מסלול נפילת הפצצה.
ניתן להשתמש בפצצת ה-GBU-15 בתקיפה ישירה או לא ישירה. בתקיפה ישירה, הטייס בוחר מטרה לפני השיגור, נועל את מערכת הנחיית הנשק על המטרה ומטיל אותה. מערכת ההנחיה מנווטת את הפצצה למטרה, דבר המאפשר לטייס לעזוב את האזור. בתקיפה לא ישירה מונחה הנשק בשליטה מרחוק לאחר ההטלה. הטייס משחרר את הנשק, ובעזרת שליטה מרחוק מנחה את הפצצה למטרה. ניתן לנעול את יחידת הביות על מטרה שמתגלה במהלך ההנחיה ולהעביר את הנשק למצב אוטונומי. 
הנשק מתוכנן לביצועים מיטביים בהטלה מגובה נמוך עד בינוני. כל הפצצות מסוג זה שנעשה בהם שימוש במלחמת המפרץ הוטלו ממטוסי F-111F. 
במרכז חיל האוויר למבחני פיתוח (Air Force Development Test Center) שבבסיס חיל-האוויר אגלין שבפלורידה, החלו לפתח את פצצת ה-GBU-15 בשנת 1974. חיל האוויר ביקש במקור להעניק לשתי מערכות הנשק כינויים של טילים: AGM-112A ו-AGM-112B. הבקשה נדחתה מפני שהנשק החדש לא היה בעל הנעה ולכן קיבל את הכינוי GBU. הכינוי M-112 נותר ללא שימוש כתוצאה מכך. 
הנשק הוא תוצר השיפור של הפצצות המונחות הראשונות שהשתמשו בהם במלחמת וייטנאם. ניסויים עם הנשק החדש החלו בשנת 1975. ה-GBU-15 עם מערכת ההנחיה הטלוויזיונית, השלימה את הערכת מבחניה המבצעיים בנובמבר 1983. בפברואר 1985, הערכות ומבחנים מבצעיים ראשונים הושלמו על מערכת ראש-הביות שהתבסס על הנחיית הדמיית תת-אדום.
בדצמבר 1987, הנהלת התוכנית שהייתה אחראית לפיתוח פצצת ה-GBU-15 הועברה ממפקדת מערכות חיל האוויר (Air Force Systems Command) למפקדת הלוגיסטיקה של חיל האוויר (Air Force Logistics Command). המפקדות אוחדו בשנת 1992. 
במהלך תהליך איחוד המפקדות, הפצצה GBU-15 והגרסה בעלת ההנעה שלו, טיל האוויר-קרקע AGM-130, נקבעו להיות שייכות לאותה משפחת נשק בשל המשותף ביניהם. המשרד האחראי על דיוק התקיפות בבסיס חיל האוויר אגלין, נהיה לאחראי היחיד על ה-GBU-15, בעוד שמרכז הלוגיסטיקה של בסיס חיל-האוויר היל שביוטה מספק להם תמיכה.
רכס בלק (אנטארקטיקה)

גילוי הרכס

הרכס התגלה לראשונה על ידי המשלחת הצפונית של המשלחת האנטארקטית הבריטית שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.

מקור השם

הרכס נקרא בשם זה בשל צבעו הכהה.

לקריאה נוספת

• PETER OBERHOLZER, CARLO BARONI, JOERG M. SCHAEFER, GIUSEPPE OROMBELLI, SUSAN IVY OCHS, PETER W. KUBIK, HEINRICH BAUR and RAINER WIELER, Limited Pliocene/Pleistocene glaciation in Deep Freeze Range ,northern Victoria Land, Antarctica, derived from in situcosmogenic nuclides, Antarctic Science 15 (4): 493–502 (2003) DOI: 10.1017/S0954102003001603
• R. G. Adamson, Granitic rocks of the Campbell—Priestley divide, Northern Victoria Land, Antarctica,New Zealand Journal of Geology and Geophysics, 14:3, 486-503, DOI: 10.1080/00288306.1971.10421943
ג'ף סטרונג

קריירה

סטרונג החל את הקריירה שלו כשחקן חובב במדי המועדון סטנלי יונייטד, וחתם על חוזה חובבן עם ארסנל בנובמבר 1957. באפריל שלאחר מכן הוא חתם על חוזה המקצוען שלו. הוא שיחק בעיקר בקבוצת הנוער ובקבוצת המילואים, אך לא שיחק במדי הסגל הבוגר כיוון שביצע את שירותו הלאומי; הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 5 - 0 על ניוקאסל יונייטד ב-17 בספטמבר 1960.
סטרונג השתתף ב-18 משחקים נוספים באותה עונה, והבקיע בהם שני שערים. בעונה שלאחר מכן (1961/1962) הוא השתתף ב-20 משחקים, ובזו שאחריה כבר היה לשחקן הרכב קבוע. הוא שיחק בעמדת החלוץ השני או החלוץ המרכזי, ושיתף פעולה באופן מוצלח עם ג'ו בייקר. בעונת 1963/1964 הוא הבקיע 31 שערים במדי ארסנל, מספר המהווה שיא אישי עבורו.
אולם, המועדון התקשה בליגה למרות היכולת הטובה של סטרונג ובייקר. המיקום הטוב ביותר שהושג בתקופה שבה השניים שיחקו ביחד היה השביעי, כאשר גם בגביע ה-FA המועדון לא זכה להצלחות רבות. סטרונג הבהיר כי הוא מעוניין לעבור למועדון מצליח יותר. בנובמבר 1964 הוא הועבר לליברפול תמורת 40,000 לירות שטרלינג, למרות ששיחק בהרכב הבכיר של ארסנל באופן קבוע. בסך הכל הוא הבקיע 77 שערים ב-137 משחקים במדי ארסנל.
סטרונג ערך את הופעת הבכורה שלו בליברפול כבר בתיקו 1 - 1 מול פולהאם, שהתקיים בקרייבן קוטג' ב-7 בנובמבר 1964. את שערו הראשון הוא הבקיע בניצחון החוץ בתוצאה 5 - 1 על ברנלי.
לאחר 16 משחקים מעמדו היה מספיק חזק, והוא נכלל בהרכב שגבר על לידס יונייטד בתוצאה 2 - 1 בגמר גביע ה-FA באצטדיון ומבלי הישן, והייתה זו הפעם הראשונה שהאדומים זוכים בגביע; היה זה גם משחקו הראשון בטורניר לאחר שהחליף את גורדון מילן הפצוע. הצלחה זו לא נמשכה זמן רב, וחצי גמר גביע אירופה הסתיים בהפסד 3 - 4 לאינטר מילאן בסיכום שני המשחקים.
במשך שש העונות הבאות הוא שיחק ברוב עמדות המשחק האפשריות, אך לבסוף ביסס את מקומו בעמדת המגן השמאלי לאחר פרישתו של גרי ביירן. סטרונג היה חלק מההרכב שהוביל את ליברפול לזכייה באליפות הליגה הראשונה בעונת 1965/1966. הוא החמיץ את ההפסד לבורוסיה דורטמונד בגמר גביע אירופה, לאחר שנפצע במשחק חצי הגמר השני מול סלטיק. למרות פציעתו הוא הצליח להבקיע את שער הניצחון של ליברפול על המועדון הסקוטי.
בעונות שלאחר מכן הוא לא זכה בתואר כלשהו עם ליברפול, והשפל הגיע לאחר ההפסד לווטפורד בסיבוב השישי של גביע ה-FA בעונת 1969/1970; ביל שאנקלי, מאמן ליברפול, החליט לבצע שינויים ולהחליף את השחקנים הוותיקים בשחקנים יותר צעירים. סטרונג היה אחד מאלו שהוחלפו. הוא עזב את ליברפול לקובנטרי סיטי ב-10 באוגוסט 1970, לאחר שהבקיע 33 שערים ב-200 משחקים.
הוא שיחק בהייפילד רואד במשך עונה אחת בלבד, ותרם רבות מניסיונו לקבוצה הצעירה של נואל קנטוויל. הוא שיחק היטב לצידו של ג'ף בלוקלי הצעיר, וביחד הובילו השניים לקביעת שיא של ספיגת 38 שערי ליגה בלבד. הוא פרש ממשחק פעיל ב-1972.
לאחר פרישתו הוא עסק במשך תקופה מסוימת בניהול עסק לאספקת ריהוט לבתי מלון; הוא גם ניהל פאב ביחד עם איאן קלהאן ששיחק בליברפול. סטרונג נחשב לשחקן פופולרי בקרב אוהדי ליברפול, ואף דורג במקום ה-98 מתוך 100 במשאל שנערך באתר האינטרנט הרשמי של המועדון.
מרכז ידע גליל עליון

מרכז ידע גליל עליון (מיג"ל) הוא מכון מדעי למחקר ופיתוח יישומי, וכן מרכז להכשרה מדעית וטכנולוגית הפועל בקריית שמונה ובמתקנים שונים בגליל ובגולן. המכון הוקם בשנת 1978 ומטרתו, לפי אתר המרכז, הוא "לפתח כלכלת ידע בגליל, בתחומי מדעי החיים והסביבה". 
המכון כפוף לחברה לפיתוח הגליל של איגוד התעשייה הקיבוצית.

אודות

המכון הוקם בשנת 1978 כמעבדה לחקר השימוש בכבול באגם החולה המיובש לצורכי אנרגיה. מחקר זה הסתיים כעבור שנה.
בשנת 1982 הוכר המכון על ידי המדען הראשי במשרד התעשייה והמסחר כמכון מחקר ישומי לבצוע מחקר ופיתוח לתעשייה. משנת 1992, עם הקמת בית הספר למדעים וטכנולוגיה במכללה האקדמית תל-חי, החלו חוקרים מסגל המכון לשמש כמרצים בו במגוון החוגים.
המכון עוסק בתחומי הביולוגיה, הכימיה, חקר תרופות, חקר חקלאות, חקר הסביבה, ביוטכנולוגיה.
מה קרה לבייבי ג'יין?

עלילה

בתחילת הסרט מוצגת בייבי ג'יין האדסון (בטי דייוויס) כילדת פלא בעוד אחותה, בלאנש (ג'ואן קרופורד), נגררת אחריה. כשהבנות מתבגרות מצליחה בלאנש כשחקנית בעוד ג'יין נשכחת. כששתי השחקניות מזדקנות הן גרות יחדיו וג'יין מטפלת בבלאנש עקב תאונת דרכים שהיא עברה. ג'יין מתנהגת בגסות אל האנשים שבסביבתה ובעקבות זאת מחליטה בלאנש למכור את הבית ולהיפרד מאחותה. כשג'יין מגלה זאת היא כולאת את אחותה בביתה ללא שום גישה לעולם. כשעוזרת הבית שלהן, אלווירה (מיידי נורמן), באה לבדוק מה קרה לבלאנש, היא נרצחת על ידי ג'יין. מאוחר יותר כשחברה של ג'יין, אדווין (ויקטור בונו), לומד אודות תחבולותיה, הן בורחות לחוף הים ושם מוצאת אותן המשטרה.

מורשת

הצלחתו של הסרט התחילה ז'אנר חדש בזרם סרטי האימה שבהם דמות האנטגוניסט היא אישה מבוגרת. הסרטים "שרלוט המתוקה" ו"What Ever Happened to Aunt Alice?" הושפעו רבות מהסרט. ב-1991 נעשה אתחול מחדש לסרט בטלוויזיה שבו את האחיות האדסון גילמו ונסה ולין רדגרייב. ב-2012, הבמאי וולטר היל תכנן לעשות רימייק לסרט בכיכובם של מריל סטריפ וגלן קלוז, אולם עד כה, לפחות, הדבר לא יצא לפועל. לסרט נעשו מספר רב שלפארודיות וחיקויים, כמו בתוכניות והסרטים: סיינפלד, משפחת סימפסון, בית השעווה, דוקטור הו וכדומה.
ב-מרץ 2017 עלתה סדרת הטלוויזיה "אויבות" שמגוללת את סיפור יריבותן של דייוויס ושל קרופורד במהלך צילומי הסרט. הסדרה הופקה על ידי ראיין מרפי ומשחקות בה ג'סיקה לאנג וסוזן סרנדון בתור קרופורד ודייוויס בהתאמה. בתפקידי משנה ישתתפו בין היתר אלפרד מולינה, שרה פולסון, סטנלי טוצ'י, ג'ודי דייוויס, קתרין זיטה-ג'ונס וקתי בייטס.
דריס ויטנס

קריירה

ויטנס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של ראסינג גנק ועבר לפ.ס.וו. איינדהובן בגיל 10.
בקיץ 2011 ויטנס חתם בבירסחוט מליגת העל הבלגית. ב-25 בספטמבר 2011, ויטנס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 לאנדרלכט.
בתום עונת 2012/2013, בירסחוט התפרקה וויטנס קיבל את כרטיס השחקן שלו. כעבור זמן קצר, חתם בוילם II מהליגה ההולנדית השנייה. ב-29 בנובמבר 2013, ויטנס הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–1 נגד TOP אוס. בעונת 2016/2017, חלה ירידה במעמדו של הקבוצה ורשם רק 15 הופעות.
בקיץ 2017, ויטנס חתם בהראקלס אלמלו ושנה לאחר מכן חתם בספרטה רוטרדם מהליגה ההולנדית השנייה.
ב-22 באוגוסט 2019, ויטנס חתם בסקציה נס ציונה מליגת העל. ב-24 באוגוסט 2019, ויטנס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 למכבי תל אביב.
לזכותו של ויטנס, 9 הופעות בנבחרת הצעירה של בלגיה.
ישיבת האידרא

ישיבת האידרא רבה הייתה ישיבה גבוהה שהוקמה על ידי הרב הצבאי הראשי הראשון, הרב שלמה גורן, והייתה ממוקמת בסמוך לכותל המערבי. ישיבת האידרא הפסיקה את פעילותה לאחר פטירת הרב גורן. כיום מתקיים במקום כולל אברכים המסונף לישיבת מרכז הרב, ובנוסף פועלת בבניין "ישיבת נתיב אריה", בראשות הרב אהרון בינה, המיועדת לבני חו"ל.
ברוב השנים עמד הרב שלמה גורן בתור ראש הכולל. במשך כ -7 שנים עמד בראשו הרב עמנואל זרביב.
פרוש המילה אדרא בארמית היא גורן. אדרא רבא הוא חלק בספר הזוהר שבו מתואר כינוס מיוחד של רבי שמעון בר יוחאי ותלמידיו, שבו גילה רשב"י סודות.

כולל האידרא

כולל האידרא הייתה ישיבת בת של ישיבת האידרא שפעלה ביישוב הדתי חיספין שברמת הגולן. בנשיאות הכולל עמד הרב שלמה גורן.
הכולל פעל מתחילת שנות השמונים והפסיק את פעילותו (כמו "ישיבת האידרא") לאחר פטירת הרב גורן. בין תלמידי הכולל נמנו רבים שהפכו בהמשך דרכם לאישי ציבור ידועים, בהם: רב העיר צפת שמואל אליהו, השר והח"כ לשעבר הרב בני אלון, מנכ"ל רשות השידור מרדכי שקלאר, ח"כ הרב אלי בן דהן ועוד.
קרישטוף באטורי

חייו

קרישטוף באטורי נולד בשנת 1530 בסילאג' שומיו, כיום - שימלאו סילבאניי ברומניה, כבן הבכור מבין שמונת ילדיהם של אישטוואן באטורי (1534-1477), בעבר שליט טרנסילבניה, ושל אשתו, קטלין טלגדי( 1547-1492).
קרישטוף באטורי נשלח על ידי מלכת איזבלה של הונגריה לכמה שליחויות בחו"ל. בין השאר ביקר בשנת 1557 בחצר המלך צרפת, אנרי השני, בפריז, במטרה להשיג הסכמת האימפריה העות'מאנית להחזרת הערים ליפה, טמשוואר ונאג'בצ'קרק לנסיכות טרנסילבניה.
שרת כאחד ממפקדיו של המלך הצעיר יאנוש ז'יגמונד. ב-1565 הצליח לגרש את כוחותיו של לזרוס פון שוונדי מחוסט.
בשנת 1571 התחתן עם ארז'בט בוצ'קאי, אחותו הקטנה של אישטוואן בוצ'קאי.
בשנים 1571-1576 כיהן כקפטן של העיר נאג'וואראד.
בשנת 1576 כשאחיו הקטן, שליט טרנסילבניה, אישטוואן באטורי, עלה על כס המלכות של פולין תחת השם סטפאן, קרישטוף נתבקש על ידו לכהן כשליט של טרנסילבניה, בשמו. סטפאן שמר לעצמו את התואר של נסיך טרנסילבניה.
בימי שלטונו של קרישטוף באטורי נעשו עבודות בנייה רבות בהשפעת אמנות הרנסאנס, אחת המפורסמות שבהן - ביצור המצודה של חוסט בשנת 1577.
כפי שנרשם על שערי המצודה "Hoc opus inssit fieri Magnificus dominus Christophorus Bathory de Somlyo, Vayvoda Transilvaniae, comes Sicolarum, anno Domini millesimo quingentesimo septnagesimo septimo-"
("עבודות אלה בוצעו בפקודת השליט המפואר, כריסטופור באטורי שומיאי, ווייבוד של טרנסילבניה ורוזן הסקלרים, בשנת האדון, 1577").
בדומה לאחיו סטפאן באטורי, קרישטוף תמך במוסדות הישועים והפקיד את חינוך בנו ז'יגמנד באטורי בידיהם.
קרישטוף באטורי נפטר באלבה יוליה כשלושה שבועות אחרי שאשתו מתה תוך כדי לידה. במקומו הועלה על כס שליטי טרנסילבניה אחיו הקטין, ז'יגמונד באטורי. השלטון הרשמי בטרנסילבניה נשאר בידי האח, מלך פולין, סטפאן באטורי, עד מותו שלו בשנת 1586. כאפוטרופוס של ז'יגמונד, יאנוש גיצי ניהל בפועל את ענייני הנסיכות האוטונומית.
אנדרטה של קרישטוף באטורי מעל מצבתו בכנסייה באלבה יוליה עוצבה על ידי הפסל והאדריכל הפלמי וילם ואן דן בלוקה, שהגיע בשנת 1584 לעיר הטרנסילבנית במטרה זו. אולם האנדרטה לא שרדה. ייתכן כי נהרסה על ידי הטורקים.
חגית גרוסמן

ביוגרפיה

חגית גרוסמן נולדה בראשון לציון. למדה תיאטרון בבית צבי, צילום סטילס בקאמרה אובסקורה וציור במדרשה לאמנות. בוגרת תואר ראשון בספרות עברית וכללית מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בספרות עברית מאוניברסיטת בן-גוריון.
נשואה ליהונתן דיין, חוקר ספרות ומתרגם, להם שתי בנות, והם מתגוררים בתל אביב.