שורת המתנדבים

שורת המתנדבים הייתה תנועה של אזרחים בעלי מודעות חברתית ופוליטית, שקמה בישראל בראשית שנות ה-50 ושמה לה למטרה בתחילה, להילחם בעוולות חברתיות, אך לאחר מכן החלה להילחם גם בשחיתות השלטונית של אותה תקופה. מייסדי הקבוצה היו אליקים העצני וחנן רפפורט ועם חבריה נמנו בין היתר ד"ר שמעון אפלבאום, עו"ד יצחק זמיר, פרופ' ישעיהו ליבוביץ', ד"ר שלמה סימונסון, פרופסור אפרים קציר, פרופסור אמנון רובינשטיין והמשורר יצחק שלו.

מקור שמה של התנועה

שם התנועה מקורו בשילוב של כינויו של ארגון "ההגנה", "השורה", יחד עם משפט מתוך השיר "חיילים אלמונים", ששימש כהמנון של האצ"ל והלח"י, "משורה ישחרר רק המוות". התנועה התפתחה כתנועה על מפלגתית ולכן הוחלט לקרוא לה "שורת המתנדבים".

התנדבות חברתית

התנועה קמה בשנת 1951 מתוך תא הסטודנטים של מפא"י, באוניברסיטה העברית בירושלים, אך פעלה שלא במסגרת המפלגה וחבריה באו מכל קצווי הקשת הפוליטית. בהמשך היא התרחבה וחברים נוספים באו מכל שכבות האוכלוסייה ברחבי הארץ ולא רק מקרב חוגי האקדמיה והסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים. חברי השורה, בראשית תקופת פעילותם עסקו בפעולות התנדבות חברתיות בקרב ציבור העולים במעברות ובישובי העולים בפרוזדור ירושלים. פעולות אלו כללו הוראת השפה העברית לעולים והדרכתם בנושאי תזונה וכן סיוע לעולים בהתמודדות עם מוסדות השלטון. התנועה נוהלה על ידי העצני ורפפורט, שיצאו ובאו במסדרונות השלטון ובכנסת בהתנדבות מלאה ללא קבלת שכר, והיא זכתה לפופולריות עצומה בציבור, בימים של צנע, קיצוב, שוק שחור ואווירת נכאים כללית.
מנהיגי המדינה, ובפרט משה שרת ודוד בן-גוריון, ראו בחיוב את פעולתה, אף על פי שמנהיגי התנועה והתנועה עצמה לא פעלו במסגרת מפלגתם מפא"י.

"סכנה אורבת מבפנים" - עמוס בן-גוריון

בשנת 1955 התפרסמה מטעם השורה חוברת בשם "סכנה אורבת מבפנים", שבה נידונה הנורמה הכללית הראויה להתנהגותם של פקידי ונבחרי הציבור. בין ההדגמות הרבות להתנהגות בלתי רצויה, סופר בחוברת על העדפות שהוענקו על ידי עמוס בן-גוריון (בנו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון), שהיה סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל, לשלושה קבלני בניין ואנשי עסקים ממקורביו, במטרה לעזור להם בעסקיהם עם משרד הביטחון. 
כמו כן סופר כי קצין משטרה בכיר הורה על סגירת תיק חקירה משטרתי הקשור לעסקה אשר בה היו מעורבים חשודים אחרים בביצוע עבירות פליליות, ובהם חברו של עמוס בן-גוריון, ישעיהו ("שייקה") ירקוני, בעלה של הזמרת יפה ירקוני. 
עמוס בן-גוריון הגיש בעקבות זאת, בפברואר 1957, תביעת דיבה אזרחית לבית המשפט המחוזי בתל אביב, כנגד ארבעה מאנשי השורה החתומים על החוברת: אפלבאום, סימונסון, העצני ורפפורט.

העילה לתביעה

העילה העיקרית לתביעת הדיבה שהגיש עמוס בן-גוריון בפברואר 1957 נגד "שורת המתנדבים" הייתה טענתם של ארבעת אנשי השורה בחוברת הנ"ל, כי תיק חקירה משטרתי, תיק אירס"ו, כנגד חשודים בעבירות פליליות ובהם חברו האישי של עמוס בן-גוריון, שייקה ירקוני, נסגר, על פי מה שהשתמע מהכתוב בחוברת אף כי לא נאמר בה במפורש, בהשפעתו או על פי הוראתו של סגן המפכ"ל. 
הפרשה המדוברת התחילה בכספים שקבלה הסוכנות היהודית מקרן השילומים הגרמנית אירס"ו. קרן אירס"ו מומנה על ידי גרמניה, במיליוני מרקים מכספי הנרצחים היהודים בשואה, שלא היו להם יורשים והסוכנות היהודית קבלה שילומים אלו "כיורשת העם היהודי". 
הסוכנות החליטה להשתמש בכספים אלה לפיתוח ענף התיירות בארץ וקנתה באמצעותם בין השאר גם ציוד מלונאי, כגון סדינים, מפות שולחן, כלי אוכל ועוד. לביצוע הקנייה נבחרו שני מלונאים, אברהם דרזנר ואריך בראון וכן השתתפו בעסקה שייקה ירקוני חברו של עמוס בן-גוריון ואריה פילץ. על פי החשד, הגרמנים מכרו לקבוצה את הציוד המלונאי, תוך שהם נותנים לקונים קבלות על סכומים מנופחים, שהיוו תוספת של 25%. היות שהסוכנות היהודית שילמה לקונים את ההחזרים הכספיים על פי הקבלות המנופחות, יכלו אלה לשלם לגרמנים את המחיר שביקשו ולקחת לעצמם את ההפרש. משטרת ישראל פתחה תיק כנגד הרביעייה וחוקרים מטעמה נשלחו לגרמניה, אולם התיק נסגר לאחר זמן ללא סיבה מניחה את הדעת.

ההכנות למשפט של שורת המתנדבים

אנשי שורת המתנדבים חיפשו עורך דין שייצג אותם במשפט, אל מול אחד מבכירי עורכי הדין בארץ – מיכאל כספי (אביו של עו"ד רם כספי), אשר ייצג את עמוס בן-גוריון. כסף לשכר טרחה לא היה ברשות "השורה". הם פנו לכמה עורכי דין - מהידועים, המוכרים והמוערכים ביותר בארץ – וקבלו את הסכמתם של שלושה: עו"ד ארנולד אפלבאום, השופט המחוזי בדימוס, עו"ד שלמה תוסיה כהן, ועו"ד שמואל תמיר – שניהלו את ההגנה במשפטם בהתנדבות.

לאחר המשפט

פסק הדין של בית המשפט העליון חולל רעידת אדמה במפלגת השלטון, שמואל תמיר כתב בספרו: "כל ניסיונות הטישטוש עלו בתוהו. עכשיו כבר לא היה אפשר להיאחז במלים דו-משמעיות. ההגדרות היו ברורות, המסקנות היו חד-משמעיות והמהלומה על ראשו של השלטון – כבדה"
תוצאות המשפט חשפו את פניה של צמרת המשטרה, סגירת תיקים שלא כדין, העלמת ראיות ושקרים בבית המשפט. בית המשפט העליון קבע סייגים לשימוש בכוחו של איש משטרה ומגבלות להתנהגותו של איש ציבור. ובכך הוא נתן לגיטימציה לעיתונות חוקרת ולוחמת.
פסק דינו של בית המשפט העליון נחשב לסכר שקבע את גבולות שלטון החוק במדינה. על פי יצחק זמיר: "זה היה המשפט הראשון שבו תקפו אישיות בכירה. זו הייתה אולי תחילת הדרך אל המימוש של העיקרון של שוויון בפני החוק. המפקח הכללי של המשטרה כפוף לחוק כמו כל אזרח אחר". על פי אמנון רובינשטיין: "זה היה ציון דרך בתולדות המדינה, כיון שזהו מקרה ראשון בו יצא ארגון א-פוליטי נגד הנורמות המקובלות בישראל. גם אז ראיתי חשיבות בכך שמישהו מרים דגל נגד נורמות שהיו מובילות אז". "פרשה זו היא שפתחה את הפתח לשחרורם של המשטרה, התביעה, בתי המשפט והעיתונות מצבת השלטון, והפיכתם לזרועות עצמאיות."
השורה לא המשיכה עוד זמן רב בקיומה. פעילות השורה תמה במחצית השנייה של שנות ה-50, כשלדברי ראשיה פסק זרם התרומות אליה.