הכחשת שינוי האקלים

הכחשת שינוי האקלים או הכחשת ההתחממות הגלובלית, היא חלק מהפולמוס הציבורי בקשר להתחממות הגלובלית ולשינוי האקלים. מדובר בהכחשה, התעלמות או הבעת ספקות, העומדים בניגוד לעמדת המדע סביב שינוי האקלים , בנושאים כמו המידה שבה בני האדם מעורבים ביצירת שינוי האקלים, ההשפעות שלו על הטבע ועל האנושות, או הפוטנציאל להסתגלות לשינוי האקלים . ישנם מכחישים שתומכים במונח, בעוד שאחרים מעדיפים את המונח "ספקנות". מספר מדענים ציינו ש"ספקנות" הוא תיאור לא מדויק לאלו שמכחישים התחממות גלובלית אנתרופוגנית (שמקורה באדם). למעשה, שני המונחים יוצרים מרחב של דעות שיש להם באופן כללי את אותם המאפיינים: דחייה, במידה רבה או מועטה, של הקונצנזוס המדעי סביב שינוי האקלים. הכחשת שינוי האקלים יכולה להיות גם מרומזת, כאשר אנשים יחידים או קבוצות חברתיות מקבלות את העובדות המדעיות אבל מתקשים להשלים איתן או לתרגם את הידע לפעילות. מספר פרסומים במדעי החברה הגדירו את העמדות האלה כצורות של התכחשות  או פסאודו-מדע.
הקמפיין לערעורו של אמון הציבור במדע האקלים תואר פעם כ"מכונת הכחשה" שמטרתה לייצר חוסר-ודאות ציבורי על שינוי האקלים, שאורגנה על ידי בעלי אינטרסים תעשייתיים, פוליטיים ואידאולוגיים, וקיבלה תמיכה מהמדיה השמרנית ומבלוגרים ספקניים. בשיח הציבורי, הביטוי "ספקנות אקלים" משמש לעיתים קרובות במקום הביטוי "הכחשת אקלים". המונחים שנויים במחלוקת: אלו שמאתגרים את מדע האקלים מכנים את עצמם לרוב "ספקנים", אבל רובם לא עונים על הסטנדרטים לספקנות מדעית ודוחים בהתמדה את תקפותה של הטענה לפיה בני האדם גורמים להתחממות הגלובלית, ללא קשר לעדויות המדעיות בנושא.
על אף שהדעה המדעית על שינוי האקלים היא שסביר מאוד (ודאות של 95-100%) שהפעילות האנושית היא הגורם העיקרי לשינוי האקלים, הכחשת שינוי אקלים השפיעה על קביעת המדיניות בקשר להתחממות הגלובלית ועיכבה מאמצים למניעה של שינוי האקלים או הסתגלות אליו. אלו שמקדמים הכחשה משתמשים לעיתים קרובות בתכסיסים רטוריים כדי ליצור את הרושם שיש מחלוקת מדעית בנושא, בשעה שאין כזו.
מבין מדינות העולם, תעשיית הכחשת האקלים העוצמתית ביותר נמצאת בארצות הברית. למשל, יושב הראש של וועדת הסנאט של ארצות הברית לענייני סביבה ועבודות ציבור בשנים 2015–2017 היה לוביסט הדלק ג'ים אינהוף (וזאת לאחר ששירת במשרה זו בשנים 2003–2007). אינהוף קרא לשינוי האקלים "המתיחה הגדולה ביותר שבוצעה אי פעם נגד העם האמריקאי", וטען, בפברואר 2015, שחשף את המתיחה לכאורה בכך שהביא כדור שלג לחדר הסנאט וזרק אותו על הרצפה. ב-2017 החליף אותו ג'ון באראסו, שאמר, באופן דומה: "האקלים משתנה באופן תמידי. התפקיד שמשחקת הפעילות האנושית איננו ידוע". קמפיינים מאורגנים לערעור אמונו של הציבור בשינוי האקלים קשור למדיניות כלכלית שמרנית ומגובה על ידי בעלי אינטרסים שמנוגדים לרגולציה של פליטות הפחמן הדו-חמצני. הכחשת שינוי האקלים קושרה ללובי של דלקי המאובנים , לאחים קוק , לתומכי תעשייה ולצוותי חשיבה שמרניים, בדרך כלל מארצות הברית. מקורם של יותר מ-90% מהמאמרים הספקניים על שינוי האקלים הוא בצוותי חשיבה ימניים. ההכנסה הכוללת השנתית של אותם ארגונים המנוגדים לשינוי האקלים הוא בערך 900 מיליון דולרים. בין השנים 2002 ל-2010, כמעט 120 מיליון דולר נתרמו דרך הקרנות Donors Trust ו-Donors Capital Fund ליותר מ-100 ארגונים שמבקשים לערער את התפיסה הציבורית של הידע המדעי על שינוי האקלים. ב-2013, "המרכז למדיה ודמוקרטיה" דיווח שארגון גג של 64 צוותי חשיבה בארצות הברית, ה-State Policy Network, פעל כלובי לטובת תאגידים גדולים ותורמים שמרנים כדי להתנגד לרגולציה שנועדה להתמודד עם שינוי האקלים.
מאז שנות ה-70 המאוחרות, חברות נפט פרסמו מחקרים שבאופן כללי עלו בקנה אחד עם ההשקפה הסטנדרטית על ההתחממות הגלובלית. למרות זאת, חברות הנפט ארגנו קמפיין להכחשת אקלים כדי להפיץ מידע כוזב בציבור במשך עשורים. מאורע זה הושווה להכחשת נזקי העישון, שאורגנה על ידי תעשיית הטבק.

מינוח

"ספקנות בקשר לשינוי האקלים" ו"הכחשת שינוי האקלים" פירושם הכחשת חלק או כל הקונצנזוס המדעי, התעלמות ממנו או ספק בלתי מוצדק כלפיו, הנוגעים לקצב ולהיקף של ההתחממות הגלובלית, המשמעות שלה, או הקשר שלה לפעילות האנושית. אף על פי שישנו הבדל בין ספקנות, שפירושה פקפוק באמיתותה של טענה, לבין הכחשה מוחלטת שלה, בשיח הציבורי שימשו תדיר ביטויים כמו "ספקנות אקלים" במשמעות "הכחשת אקלים".
מונחים אלו הופיעו לראשונה בשנות התשעים. על אף שכל המדענים תומכים בספקנות מדעית כחלק מתהליך החקר המדעי, באמצע נובמבר 1995, בוצע שימוש ספציפי בתואר "ספקן" לתיאור המיעוט שפרסם דעות שהיו מנוגדות לקונצנזוס המדעי בנושא שינוי האקלים. במקום להציג את דעותיהם לקהילה המדעית, קבוצה קטנה זו של מדענים הציגה את השקפתם לציבור, בהצהרות ציבוריות ובמדיה. השימוש במונח המשיך. במאמר מ-1995, כתב רוס גלבספן , סופר ופעיל סביבה, שגורמים בתעשייה מעסיקים "אגודה קטנה של ספקנים" כדי לבלבל את דעת הציבור ב"קמפיין של הכחשה בלתי פוסק ומתוקצב היטב". בספרו מ-1997 היה הראשון להתמקד בנושא זה באופן ספציפי, שם דן ב"הכחשה המתרחבת של ההתחממות הגלובלית", ב"קמפיין תמידי של הכחשה והדחקה" שכולל "מימון סמוי של 'ספקני גזי החממה' האלו", כאשר "ספקני האקלים" מבלבלים את הציבור ומשפיעים על קובעי ההחלטות.
בנובמבר 2006 רשת CBC שידרה סרט דוקומנטרי על קמפיין ההכחשה שנשא את השם "מכונת ההכחשה". ב-2007, העיתונאית שרון בגלי דיווחה על "מכונת ההכחשה", ביטוי שלאחר מכן התחילו להשתמש בו אנשי אקדמיה.
מלבד "הכחשה מפורשת", קבוצות בחברה מפגינות "הכחשה מרומזת" כשהן מקבלות את הקונצנזוס המדעי, אבל לא מצליחות להשלים עם ההשלכות שלו או לנקוט בפעולה כדי להקטין את הבעיה. "הכחשה מרומזת" הודגמה במחקרה של קארי נורגאארד . נורגאארד חקרה כפר בנורווגיה שהושפע משינוי האקלים, והראתה שאף על פי כן, תושביו הפנו את תשומת ליבם לנושאים אחרים.
המינוח נתון בוויכוח: רוב אלו שדוחים באופן פעיל את הקונצנזוס המדעי סביב שינוי האקלים מעדיפים את המונחים "ספקנים" ו"ספקנות אקלים", ורק מעטים מהם מעדיפים שיתארו אותם בתור מכחישים. על כל פנים, השימוש במונח "ספקנות" איננו נכון, משום שהוא משמש בעיקר לתיאור ספקנות מדעית, שהוא חלק פנימי ומהותי לתהליך החקירה המדעית. המונח "לעומתיות"  (קונטרריות - דחיה או התנגדות לדעה המקובלת) יותר ממוקד, אבל השימוש בו פחות נפוץ. בספרות המדעית ובעיתונות, השימוש במונחים "הכחשת אקלים" ו-"מכחישי אקלים" התבסס היטב כאופן לתאר את מכחישי האקלים, וזאת בלא כוונה לזלזל בהם. המרכז הלאומי לחינוך מדעי, וההיסטוריון ספנסר ר. וירט  מכירים בכך ששני המונחים בעייתיים, ובכל אופן החליטו להשתמש במונח "מכחישי אקלים".
הועלתה ביקורת על שימוש במינוחים הקשורים להכחשה. הביקורת נוגעת לצליל המוסרי של מונחים אילו, ולרמיזה פוטנציאלית לקשר בין הכחשת אקלים להכחשת השואה. היו שטענו שהקישור להכחשת השואה הוא מכוון, ואילו אנשי האקדמיה התנגדו לטענות אלו בתוקף. אולם השימוש במונח "הכחשה" היה בשימוש עוד לפני השואה, ונעשה בו שימוש גם בתחומים אחרים כמו הכחשת איידס. הטענה שמונח זה קשור להכחשת שואה תואר על ידי ג'ון טימר מ"ארס טכניקה"  כסוג של הכחשת ההכחשה.
בדצמבר 2014, הוועדה לחקירה ספקנית  קראה למדיה להפסיק להשתמש במונח "ספקנות" כשהיא מתייחסת להכחשת אקלים. במכתבם, הם הנגידו בין ספקנות מדעית – "שעומדת ביסוד השיטה המדעית" – לבין הכחשה – שהיא "דחיה א-פריורית של רעיונות ללא שיקול דעת אובייקטיבי" – ולבין ההתנהגות של המעורבים במאמצים הפוליטיים לערעור האמון במדעי האקלים. הם אמרו ש־"לא כל האנשים שקוראים לעצמם ספקני אקלים הם מכחישים. אבל כמעט כל המכחישים תייגו את עצמם באופן שגוי כספקנים. שיתוף הפעולה של עיתונאים עם השם המטעה הזה מעניק אמינות לא רצויה לאנשים שדוחים את המדע ואת החקירה המדעית". ביוני 2015 סיפר העורך הציבורי של הניו יורק טיימס שהעיתון נוטה יותר ויותר להשתמש בתואר "מכחיש" כאשר "מישהו מאתגר מדע מבוסס היטב", אך ציין שדבריו מבוססים על חווייתו האישית ולא על מדיניות קבועה, ושלא ישתמש בתואר זה כאשר "מישהו לא ממש בטוח על מה הוא מדבר או שהוא איפשהו באמצע". המנהלת בפועל של עמותת העיתונאים הסביבתיים  אמרה שבעוד שיש ספקנות מתקבלת על הדעת לגבי מספר נושאים ספציפיים, היא מרגישה ש"מכחיש" הוא "המונח המדויק ביותר להשתמש בו כאשר מישהו טוען שאין כזה דבר התחממות גלובלית, או מסכים שיש כזה דבר אבל מכחיש שיש לזה איזושהי סיבה שאנחנו יכולים להבין או איזו השפעה שניתן למדוד".

היסטוריה

מחקר על השפעת הפחמן הדו-חמצני על האקלים החל ב-1824, כאשר ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה הסיק את קיומו של "אפקט חממה" אטמוספירי. בשנת 1860, ג'ון טינדל כימת את ההשפעה של גזי חממה על בליעה של גלי אינפרא-אדום. סוונטה ארהניוס הראה ב-1896 ששריפת פחם יכולה לגרום להתחממות גלובלית, וב-1938 גאי סטיוארט קלנדר  מצא שזה כבר קורה במידה מסוימת. המחקר התקדם במהירות אחרי 1940; משנת 1957, רוג'ר רבל  הזהיר את הציבור ששריפת דלקי מאובנים היא "ניסוי מדעי גרנדיוזי" על האקלים. נאס"א ו-NOAA (מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי של ארצות הברית) החלו לחקור, ו"דו"ח צ'ארני"  משנת 1979 הסיק שהתחממות ניכרת כבר נמצאת בדרך, וש"משמעותה של מדיניות 'נחכה ונראה' היא כנראה לחכות עד שיהיה מאוחר מדי."
ב-1959 מדען שעבד ב"של" הציע במאמר ב-New Scientist  שמחזור הפחמן הוא יותר מדי גדול מכדי שפעילות אנושית תוכל לשבש את האיזון של הטבע.
בתגובה למודעות הציבור העולה בקשר לאפקט החממה בשנות השבעים, נוצרה תגובה שמרנית, שהכחישה חששות סביבתיות שיכולות להוביל לרגולציות ממשלתיות. עם תקופת נשיאותו של רונלד רייגן ב-1981, ההתחממות הגלובלית הפכה לסוגיה פוליטית, עם תוכניות מיידיות לקיצוץ תקציבים ממחקרים סביבתיים, במיוחד כאלה שקשורים לאקלים, והפסקת מימון לניטור CO2. רייגן מינה את ג'יימס ב. אדוורדס לשר האנרגיה, שאמר שאין שום בעיית התחממות גלובלית אמיתית. חבר הקונגרס אל גור למד אצל רוג'ר רבל, והיה מודע למדע המתפתח: הוא הצטרף לאחרים בארגון שימועים בקונגרס משנת 1981 ואילך, עם עדויות של מדענים כולל רבל, סטיבן שניידר  וואלאס סמית' ברואקר . השימועים יצרו מספיק תשומת לב ציבורית כדי להקטין את הקיצוץ במימון חקר האטמוספירה. התפתח ויכוח פוליטי-מפלגתי מקוטב. ב-1982, פרסם שרווד ב. אידסו  את ספרו "פחמן דו-חמצני: חבר או אויב?" שאומר שגידול בכמות ה-CO2 לא יחמם את כדור הארץ, אלא ידשן יבולים והוא "משהו שצריך לעודד ולא לדכא", תוך כדי תלונות על כך שהתאוריות שלו נדחו על ידי "הממסד המדעי". דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (EPA) מ-1983 אמר שהתחממות גלובלית "היא לא בעיה תאורטית אלא איום שהשפעותיו יורגשו בתוך מספר שנים", עם אפשרות לתוצאות "קטסטרופליות". ממשלת רייגן הגיבה בכך שקראה למסמך "זורע בהלה", והפולמוס קיבל סיקור תקשורתי נרחב. תשומת לב הציבור נדדה לבעיות אחרות, ולאחר מכן מציאת החור באוזון בשנת 1985 הביאה לתגובה בינלאומית מהירה. עבור הציבור, העניין היה קשור לשינוי אקלים והאפשרות לתגובה אפקטיבית אליו, אבל העניין התקשורתי נמוג.
עניין הציבור התחדש בינות לבצורות קיץ וגלי חום כשג'יימס הנסן  העיד בשימוע קונגרס ב-23 ביוני 1988, וקבע ברמת ביטחון גבוהה שהתחממות לטווח ארוך נמצאת בעיצומה יחד עם התחממות חמורה סביר להניח בחמישים השנה הבאות, ואזהרה מסערות ושיטפונות שסביר שיבואו איתה. תשומת הלב שהקדישה לכך התקשורת עלתה: הקהילה המדעית הגיעה להסכמה רחבה שהאקלים מתחמם, ושסביר שהפעילות האנושית היא הסיבה העיקרית, ושתהיינה תוצאות משמעותיות אם מגמת ההתחממות לא תרוסן. העובדות הנ"ל עודדו דיון על אודות חוקים חדשים הקשורים לרגולציה סביבתית, שגררו התנגדות מתעשיית דלקי המאובנים.
משנת 1989 והלאה, מספר ארגונים ממומנים על ידי התעשייה הכוללים את קואליציית האקלים הגלובלית (GCC)  ואת מכון ג'ורג ק. מארשל (GMI)  ניסו לזרוע ספק בציבור, על ידי שימוש באסטרטגיה שכבר פותחה על ידי תעשיית הטבק. קבוצה קטנה של מדענים שהתנגדו לקונצנזוס סביב ההתחממות הגלובלית הפכו למעורבים פוליטית, ובתמיכתם של גורמים פוליטיים שמרניים, החלו לפרסם ספרים וכתבות בתקשורת, יותר מאשר בכתבי עת מדעיים. קבוצת המדענים הקטנה כללה חלק מאותם האנשים שהיו חלק מהאסטרטגיה שכבר נוסתה על ידי תעשיית הטבק. ספנסר ווירט  מזהה את התקופה הזאת בתור הנקודה בה ספקנות לגיטימית לגבי היבטים בסיסיים של מדע האקלים כבר לא הייתה מוצדקת, ואלו שהפיצו חוסר אמון בסוגיות אלו הפכו למכחישים. אחרי שהטיעונים שלהם הוכחשו בקצב הולך וגובר על ידי הקהילה המדעית ונתונים חדשים, המכחישים עברו להשתמש בטיעונים פוליטיים, החלו לבצע התקפות אישיות על המוניטין של מדענים, ולקדם רעיונות כמו תאוריות קונספירציה על ההתחממות הגלובלית .
עם נפילת הקומוניזם ב-1989 וההישגים הבינלאומיים של התנועה לאיכות הסביבה ב"פסגת כדור הארץ" בריו ב-1992, מאמציהן של קבוצות הדיון השמרניות בארצות הברית  פנו מקידום הפחד מהסוציאליזם לקידום הפחד מתנועות סביבתיות קיצוניות. קבוצות דיון אלו הוקמו בשנות השבעים בתור תנועת נגד אינטלקטואלית לסוציאליזם, ופנו לעסוק בתנועות סביבתיות משום שהם ראו בהן איום למטרותיהם, שהן שימור נכסים פרטיים, סחר חופשי וקפיטליזם גלובלי. כתנועת נגד, הם השתמשו בספקנות סביבתית  כדי לקדם את הכחשת הימצאותן של בעיות סביבתיות כמו אובדן המגוון הביולוגי ושינוי אקלים.
ב-1992, דו"ח של הסוכנות להגנת הסביבה (ה-EPA) קישר בין עישון פסיבי לסרטן הריאה. תעשיית הטבק שכרה את חברת יחסי הציבור APCO Worldwide, שהציעה את האסטרטגיה לקדם קמפיין אסטרוטרפינג  (יצירת רושם של תנועת שורשים רחבה שתומכת ברעיון, אדם או מוצר מסוים) לזריעת חוסר אמון במדע על ידי קישור בין החרדה מעישון לנושאים נוספים, כמו ההתחממות הגלובלית, כדי להפנות את דעת הציבור נגד התערבות ממשלתית. הקמפיין תיאר את חששות הציבור כ"פחדים בלתי מבוססים" שכביכול מבוססים על "מדע זבל" בלבד, בניגוד ל"מדע הנכון" שלהם. הקמפיין בוצע דרך חברות קש, בעיקר על ידי "המרכז לקידום המדע הנכון"  (TASSC) והאתר שלהם, "מדע זבל", שהפעיל סטיבן מילוי . מזכר של חברת טבק העיר "ספק הוא המוצר שלנו היות שזו הדרך בטובה ביותר להתחרות ב'גוף העובדות' הקיים בתודעתו של כלל הציבור. זהו גם אמצעי ליצירת מחלוקת". במהלך שנות התשעים, קמפיין הטבק נפסק, וTASSC החלה לקבל מימון מחברות דלק כולל אקסון מוביל. האתר שלהם הפך לאתר מרכזי להפצת "כמעט כל סוג של הכחשת אקלים שמצא את דרכו לעיתונות הפופולרית".
בשנות התשעים, מכון מרשל התחיל בקמפיין נגד הרגולציות המתרבות על סוגיות סביבתיות כמו גשם חומצי, הידלדלות שכבת האוזון, עישון פסיבי וסכנות הדי-די-טי. בכל אחד מהמקרים טענתם הייתה שהמדע יותר מדי לא ברור כדי להצדיק כל התערבות ממשלתית, אסטרטגיה שהמכון שאל ממאמצים קודמים להפחית בחשיבותם של השפעות הטבק על הבריאות בשנות השמונים. קמפיין זה יימשך גם בעשרים השנים הבאות.
מאמצים אלו הצליחו להשפיע על האופן בו הציבור תופס את מדעי האקלים. בין 1988 לשנות התשעים, השיח הציבורי עבר מלדון במדע ובנתונים על שינוי האקלים לדיון בפוליטיקה ובפולמוס הציבורי סביבו.
הקמפיין לזריעת הספק המשיך גם במהלך שנות התשעים, וכלל קמפיין פרסום שמימנו תומכי תעשיית הפחם , שהתכוון "למקם מחדש את ההתחממות הגלובלית כתאוריה ולא כעובדה". בנוסף, ב-1998 נכתבה הצעה על ידי מכון הנפט האמריקאי  בכוונה לשכור מדענים לשכנע פוליטיקאים, את המדיה ואת הציבור שמדע האקלים לא מספיק אמין כדי להצדיק רגולציות סביבתיות. ההצעה כללה תוכנית פעולה מפורטת שעלותה 5,000,000 דולר אמריקאי "להביא להשפעה מרבית של הדעות המדעיות שעולות בקנה אחד עם ההשקפות שלנו על הקונגרס, התקשורת, ועל קהלי מפתח אחרים", במטרה "לערער את ה'דעה המדעית השוררת' ולהעלות לגביה ספקות".
ב-1998, רוס גלבספן הבחין בכך שעמיתיו העיתונאים מקבלים את ההתחממות הגלובלית, אבל מעידים על עצמם שהם נמצאים ב־"'שלב-שתיים' של הכחשת משבר האקלים", וחושבים שמתן מענה לבעיה אינו כדאִי. ספר שיצא לאור לאחר מכן באותה שנה בשם "הפוליטיקה של ההכחשה" תיאר "לחצים כלכליים ופסיכולוגיים" שגורמים להכחשת הקונצנזוס המדעי במספר סוגיות בהתחממות הגלובלית.
המאמצים שביצעו קבוצות הכחשת האקלים הוכרו כקמפיין מאורגן בתחילת שנות האלפיים. הסוציולוגים ריילי דנלאפ ואהרון מקרייט מילאו תפקיד מרכזי במהלך זה כאשר הם פרסמו בשנת 2000 מאמר שחושף את הקשר בין קבוצות חשיבה שמרניות להכחשת אקלים. מחקר מאוחר יותר המשיך את הטענה שקבוצות ספציפיות יוצרות ספקנות נגד שינוי האקלים - מחקר מ-2008 מאוניברסיטת מרכז פלורידה ניתח את מקורותיה של ספרות "הספקנות הסביבתית" שפורסמה בארצות הברית. הניתוח הראה ש92 אחוזים מהספרות הזו מזוהים בחלקה או בכולה עם צוותי חשיבה שמגדירים עצמם כשמרנים. מחקר מאוחר יותר מ-2015 זיהה 4,556 אנשים ברשת חופפת עם 164 ארגונים שאחראים לרובו של המאמץ לגרום להמעטה בחשיבותו של שינוי האקלים בארצות הברית.
ספרו של גלבספן, "נקודת רתיחה", תיאר בפירוט את הקמפיין של תעשיית הדלקים להכחשת שינוי האקלים ולערעור אמון הציבור במדעי האקלים. בכתבת שער של השבועון ניוזוויק מאוגוסט 2007, "האמת לגבי הכחשה", דיווחה שרון בגלי  ש"מכונת ההכחשה פועלת בכל הכוח", ואמרה שהיא "קמפיין מתואם היטב וממומן היטב", על ידי מדענים לעומתיים, צוותי חשיבה שמקדמים את רעיון השוק החופשי, והתעשייה ש"יצרו ערפל משתק של ספק סביב שינוי האקלים".
בהתייחס לעבודתם של הסוציולוגים רוברט אנטוניו ורוברט ברול , כתב ויין א. וייט שהכחשת אקלים הפכה לעדיפות הראשונה בתוך אג'נדה רחבה יותר של הנאו-ליברלים נגד רגולציה סביבתית. כיום, ספקנות אקלים בולטת יותר בארצות הברית, שבהן התקשורת מציגה את השקפותיהן של קהילת מכחישי האקלים באופן לא יחסי. בנוסף לתקשורת, התנועה הלעומתנית המשיכה גם דרך האינטרנט, כשהיא מקבלת תמיכה מבלוגרים, מארחי רדיו, וכותבי טורים בעיתונות.
הניו יורק טיימס ועיתונים נוספים דיווחו ב-2015 שחברות הדלק ידעו ששריפת דלק וגז יכולה לגרום לשינוי אקלים ולהתחממות גלובלית כבר בשנות השבעים, ואף על פי כן מימנו מכחישים במשך שנים. דנה נוצ'יטלי כתבה ב"גרדיאן" שבוועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים ב-2015, הסכימו ש־"אנחנו צריכים להפסיק להתמהמה ולהתחיל להתייחס ברצינות למניעת משבר האקלים", וקבוצה שולית וקטנה של מכחישי אקלים כבר לא זכתה להתייחסות רצינית. ובכל זאת, הניו יורק טיימס כתב שיישום ההסכם הוא וולונטרי ויהיה תלוי במנהיגים העתידיים של העולם - וכל מועמד רפובליקני ב-2016 פקפק במדע שינוי האקלים או הכחיש אותו.
ארנסטו אראוז'ו, שר החוץ החדש שמונה על ידי הנשיא הנבחר של ברזיל ז'איר בולסונארו, קרא להתחממות הגלובלית מזימה של "מרקסיסטים תרבותיים", וביטל את מחלקת שינוי האקלים של הממשל.

בארצות הברית

סקר שביצע מגזין הניו יורק טיימס ב-2006 מצא שרק 56% מהאמריקאים מאמינים שהטמפרטורה הגלובלית הממוצעת עלתה, אף על פי שהמדענים חושבים שהיא עלתה. בנוסף, רוב האמריקאים מאמינים שהמדענים עדיין חלוקים בדעותיהם בנושא.
מחקר שנועד לבחון האם אמריקאים לבנים שמרנים נוטים יותר להכחיש את שינוי האקלים, מצא שלא רק שהנטייה להכחשה נפוצה יותר בקרב קהל זה, אלא שהיא גם נפוצה יותר בקרב אלו שדיווחו על עצמם שהם מבינים בהתחממות הגלובלית. חוקרים מקולג' לימן בריגס  שבאוניברסיטת מישיגן דגמו השקפות שונות על ההתחממות הגלובלית ממדגם של גברים לבנים שמרנים שהיו מחולקים לשלוש קטגוריות: קטגוריה של גברים לבנים שמרנים שטוענים שהם מבינים בהתחממות הגלובלית, קטגוריה של גברים לבנים שמרנים שטוענים שהם לא מבינים בהתחממות הגלובלית, וכל השאר. מסקנת החוקרים הייתה שרוב הגברים הלבנים השמרנים שדיווחו על עצמם כמבינים מאמינים שהמדיה מפריזה בהשפעות שיש להתחממות הגלובלית ולשינוי האקלים ושהשפעות כאלה אף פעם לא קרו בפועל. 48.4% מהגברים הלבנים השמרנים שדיווחו שהם מבינים בהתחממות הגלובלית בצורה טובה מאוד אמרו שההשפעות של ההתחממות הגלובלית לא יקרו אף פעם, בהשוואה ל-19% מאילו שדיווחו על עצמם שהם לא מבינים בנושא טוב כל כך, ו7.4% של כל השאר. אף שהמחקר העלה שהרבה אנשים מבולבלים כתוצאה משינוי האקלים, המחקר הראה גם שדווקא האנשים שדיווחו על עצמם כמבינים בהתחממות הגלובלית נטו יותר להכחשה.
מחקר אחר על ארצות הברית מאוניברסיטת המדינה של יוטה דן בהבדלים גאוגרפיים ברמה המדינתית והאזורית בין דעות שונות על שינוי האקלים. צוין שם שמחקר קודם בנושא מצא שהתמיכה הציבורית במדיניות שינוי האקלים וההיבטים ההתנהגותיים של המודעות לשינוי האקלים מושפעים באופן משמעותי מהאמונות והגישות הפומביות של האדם ומהאופן בו הוא תופס סיכונים . בנוסף, הם מושפעים מידע, רגש, אידאולוגיה, רקע דמוגרפי וחוויה אישית. מקום המגורים של אדם יכול לגרום להבדל משמעותי, היות שישנם אנשים שחיים באזורים שבהם תדירים יותר אירועי מזג אוויר קיצוני, והחשיפה לאירועים כאלו עלולה לגרום להם לאדישות לגבי שינוי האקלים באופן כללי. הסקרים שבוצעו במהלך המחקר הראו ש־63% מהאמריקאים מאמינים שההתחממות הגלובלית מתרחשת, 47% מאמינים שהיא נגרמת כתוצאה מהפעילות האנושית, ו־42% מהם מאמינים שרוב המדענים חושבים שהיא מתרחשת. כחלק מהמחקר נבנה מודל שנועד לבחון את דעת הציבור בקשר לשינוי האקלים לאורך ארצות הברית.
בשעה שב־2010 יותר משני שלישים מחזאי מזג האוויר בטלוויזיה הכחישו שההתחממות הגלובלית היא אמיתית ונגרמת ברובה בגלל פעילות האדם, במרץ 2018 שיעור חזאי הטלוויזיה שקיבלו את העובדה שהאקלים משתנה גדל לתשעים וחמישה אחוזים. המספר של כתבות ומבזקי הטלוויזיה שהוקדשו להתחממות הגלובלית גדל גם הוא, פי חמש-עשרה. חלק מהקרדיט לעליה זו יוחס לאתר החדשות Climate Central משום שהם סיפקו שיעורים למטאורולוגים וגרפים לתחנות טלוויזיה.

רשתות גלובליות

קואליציית "קלקזיט" טוענת שהיא "ארגון בינלאומי חדש שמטרתו למנוע אשרורים של אמנת ההתחממות הגלובלית של פריז, המסוכנת והיקרה". יש לה חברים ב-26 מדינות. לפי הגארדיאן: "מנהיגי קלקזיט מעורבים באופן מסיבי בארגונים הממומנים על ידי חברות הטבק ודלקי המאובנים".

טענות ועמדות על ההתחממות הגלובלית

מספר מכחישי אקלים אומרים שמשום שפחמן דו-חמצני הוא רק גז שיורי (גז שנמצא בכמות מעטה מאוד באטמוספירה. פחמן דו-חמצני נמצא באטמוספירה בכמות של 400 חלקיקים למיליון, או 0.04%), ההשפעה שלו על האטמוספירה יכולה להיות קטנה בלבד. אבל מדענים יודעים יותר ממאה שנה שאפילו לכמות הקטנה הזו גורמת לחימום משמעותי, והכפלה ביחס הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה תגרור עליה גדולה בטמפרטורה. הקונצנזוס המדעי, כפי שתוקצר בדו"ח ההערכה הרביעי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC) , הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, ודו"חות נוספים, הוא שהפעילות האנושית היא הסיבה המובילה לשינוי האקלים. שריפת דלקי המאובנים אחראית ל30 מיליארד טונות לערך של פחמן דו-חמצני בכל שנה, שזה פי 130 מהכמות שמיוצרת על ידי הרי געש. מספר קבוצות טוענות שאדי מים הם גז חממה משמעותי יותר, שלא זכה להתייחסות בהרבה מודלים של אקלים. אך בעוד שאדי מים הם אכן גזי חממה, משך זמן החיים הקצר של אדי מים (בערך 10 ימים) בהשוואה לזה של פחמן דו-חמצני (כמה מאות שנים) מצביע על כך שפחמן דו-חמצני הוא הגורם העיקרי לטמפרטורות העולות; אדי מים פועלים כמשוב, ולא ככוח מאלץ. בנוסף, אדי מים שולבו למודלים של אקלים  מאז ראשית השימוש במודלים בסוף המאה ה-19.
מכחישי אקלים עשויים לטעון שההתחממות הגלובלית הפסיקה לאחרונה , או שהטמפרטורה העולמית למעשה יורדת, וגורמת להתקררות גלובלית . טענות אלה מבוססות על תנודות קצרות טווח, ומתעלמות מהדפוס ארוך הטווח של התחממות.
קבוצות אלו מצביעות לעיתים קרובות על שינוי טבעי, כמו זה שנובע מכתמי שמש או קרניים קוסמיות, כדי להסביר את מגמת ההתחממות. לפי קבוצות אלו, ישנה שונות טבעית שתפחת עם הזמן, ולהשפעה האנושית אין כל קשר אליהן. גורמים אילו כבר נלקחו בחשבון בפיתוח המודלים האקלימיים, והקונצנזוס המדעי גורס שהם לא יכולים להסביר את מגמת ההתחממות הנצפית.
הספרות של מכחישי האקלים מזכירה לעיתים קרובות את הטענה שעדיף שנחכה לטכנולוגיות טובות, זולות ויעילות יותר לפני שנטפל בשינוי האקלים. אולם דחייה של הטיפול בשינוי האקלים למועד מאוחר יותר תחמיר את ההשלכות שלו.

תאוריות קונספירציה

הוצעו מספר תאוריות קונספירציה על ההתחממות הגלובלית, הטוענות שהקונצנזוס המדעי שיש בנושא הוא אשלייתי, או שקלימטולוגים פועלים בשביל האינטרסים הכלכליים שלהם בכך שהם מזהירים על שינוי אקלים שלא לצורך. למרות תכתובות דואר אלקטרוני שהודלפו באקלים-גייט, וכן במחקר עצמאי שכלל מספר ארצות בנושא, לא נמצאה כל עדות לכך שקונספירציה כזו היא נכונה, וקיים קונצנזוס חזק בקרב מדענים ממגוון רחב של רקעים פוליטיים, חברתיים, ארגוניים ולאומיים על היקפו וסיבותיו של שינוי האקלים. מספר חוקרים הסיקו שכ-97% ממדעני האקלים מסכימים לקונצנזוס הזה. ניסיונות לחזור על חלק מהמאמרים ששייכים לשלושת האחוזים שלא שייכים לקונצנזוס נכשלו, והמחקרים התגלו כשגויים, בהנחות, במתודולוגיה או בניתוח שלהם. כאשר השגיאות תוקנו, התוצאות הצביעו שוב על שינוי אקלים מעשה ידי אדם. בנוסף, רוב הנתונים שמשתמשים בהם במדע האקלים נגישים לציבור לצפייה ומפורשים על ידי חוקרים מתחרים וכמו כן על ידי הציבור.
ב-2012, מחקר שערך סטיבן לוונדובסקי  (אז מאוניברסיטת מערב אוסטרליה), העלה שאמונה בתאוריות קונספירציה שונות, כמו למשל זו שה-FBI היה אחראי להתנקשות במרטין לותר קינג מעלה את הסיכוי של אדם לתמוך בהכחשת אקלים.

פסאודו-מדע

מספר קבוצות, ביניהן המרכז הלאומי לחינוך מדעי, תיארו את שינוי האקלים כסוג של פסאודו-מדע. בשעה שספקנות אקלים דוגלת במקרים מסוימים בעשיית מחקר על שינוי האקלים, התמקדה, במקום במחקר, בהשפעה על דעת הציבור, על החקיקה ועל התקשורת, בניגוד למדע הלגיטימי.
בביקורת לספר "מלחמת הפסאודו-מדע: עמנואל ווליקובסקי והולדתו של הפרינג' המודרני" של מייקל ד. גורדין, כותב דייוויד מוריסון:
בפרק האחרון, גורדין עובר לשלב החדש בפסאודו-מדע, שמבוצע על ידי מספר מדענים נוכלים. הכחשת אקלים היא הדוגמה הראשית, שבה מספר מועט של מדענים, בעלי בריתם של מכונת יחסי ציבור יעילה, קוראים תגר באופן ציבורי על הקונצנזוס המדעי שההתחממות הגלובלית היא אמיתית ושהיא קורה בגלל צריכה אנושית של דלקי מאובנים.
מדענים צפו בחוסר אמון בתופעה שככל שהראיות להתחממות הגלובלית הפכו ליותר ויותר מוצקות, המכחישים הצליחו יותר ויותר בפעילות בזירה הציבורית והפוליטית. ... פסאודו-מדע עדיין נמצא איתנו היום, והוא מהווה אתגר מסוכן למדע במידה רבה יותר מאשר בעבר.

דעת הציבור

דעת הציבור על שינוי האקלים מושפעת באופן משמעותי מהאופן בו התקשורת מכסה את שינוי האקלים , ומהשפעות של קמפיינים של הכחשת אקלים. קמפיינים לערעור אמון הציבור במדע האקלים הקטינו את אמון הציבור בשינוי אקלים, מה שהשפיע בתורו על מאמצי החקיקה לרסן את פליטות הפחמן הדו-חמצני.
המדיה הפופולרית בארצות הברית מקדישה יותר תשומת לב לספקני אקלים מאשר לקהילה המדעית באופן כללי, ומידת ההסכמה בתוך הקהילה המדעית מעולם לא סוקרה בתקשורת באופן מדויק. במספר מקרים, אתרי וערוצי חדשות נתנו לספקני אקלים להסביר את המדע שמאחורי שינוי האקלים במקום למומחים בקלימטולוגיה. הסיקור התקשורתי בארצות הברית ובממלכה המאוחדת שונה מהסיקור התקשורתי המוצג במדינות אחרות, שבהם הדיווחים יותר עולים בקנה אחד עם הספרות המדעית. מספר עיתונאים משייכים את ההבדל להפצה של הכחשת אקלים, בעיקר בארצות הברית, על ידי ארגוני עסקים שמשתמשים בשיטות שפותחו בעבר על ידי לובי הטבק של ארצות הברית . בצרפת, בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, הדעות של ספקני האקלים מופיעים באופן תדיר הרבה יותר באתרי חדשות שמרניים מאשר בשאר אתרי החדשות, ובהרבה מקרים דעות אלה מוצגות ללא עוררין.
מאמציו של אל גור וקמפיינים סביבתיים שונים התמקדו בהשפעותיה של ההתחממות הגלובלית והצליחו לעורר מודעות ודאגה לעניין, אבל למרות מאמצים אלו אחוז האמריקאים שמאמינים שבני האדם הם הסיבה להתחממות הגלובלית נשאר עומד על 61% בשנת 2007, ואחוז אלו שמאמינים שהמדיה הפופולרית ממעיטה בערך הסוגיה נשאר 35%. סקר מאוחר יותר, מ-2015 מציע שבעת שהאמריקאים נהיים מודעים יותר ויותר לסכנות ולהשלכות של שינוי אקלים עבור הדורות הבאים, רובם לא מודאגים מכך. בסקר שבוצע ב-2004, נמצא שיותר מ-30% מהחדשות שהוצגו בעשור הקודם לסקר הקדיש תשומת לב שווה לגורמים האנושיים והלא-אנושיים להתחממות הגלובלית.
מחקר שהעריך את תפיסת הציבור של שינוי האקלים ואת הפעילות הציבורית לטיפול בו, על בסיס מערכות אמונה, זיהה שבע מחסומים פסיכולוגיים שמשפיעים על ההתנהגות שלולא הם היה קל יותר לדאוג להפחתה והסתגלות לשינוי האקלים, ולאיכות הסביבה. המחסומים הפסיכולוגיים שהמחבר מצא הם: קוגניציה מוגבלת (למשל, בורות, הטיית האופטימיות, ועוד), השקפות עולם אידאולוגיות, השוואה לאנשים אחרים (למשל, יישור קו עם נורמות חברתיות), עלויות ומומנטום, חוסר אמון במומחים ובסמכויות, חשש מהסיכון שבשינוי, ושינויים התנהגותיים לא מספיקים.

לאומיות

הועלתה הצעה ששינוי האקלים יכול לעמוד בסתירה להקפת עולם לאומית היות שמדובר בבעיה ש"איננה פתירה" ברמה הלאומית ודורשת שיתוף פעולה בין מדינות או בין קבילות מקומיות, ושלכן לאומיות עממית נוטה לדחות את המדע של שינוי האקלים.
בשיחת TED, העיר יובל נח הררי:
...ללאומיות אין כל פתרון לשינוי האקלים. אם אתה רוצה להיות לאומני במאה ה-21, אתה מוכרח להכחיש את הבעיה. אם אתה מקבל את המציאות של הבעיה, אז אתה חייב לקבל את העובדה ש, כן, יש עדיין יש מקום בעולם לפטריוטיות, עדיין יש מקום בעולם למחויבויות מיוחדות כלפי בני עמך, כלפי המדינה שלך. אני לא חושב שמישהו באמת חושב לבטל את זה. אבל כדי להתעמת עם שינוי האקלים, אנחנו צריכים מחויבויות נוספות והתחייבויות בשלב אחד מעבר לשלב הלאומי.
מצד שני, נטען שפעולה יעילה נגד שינוי האקלים היא יותר מרובת-מרכזים מאשר בין-לאומית, כלומר שהיא פועלת בטווח שלם של רמות, מקהילות קטנות לעולם כולו, ושהתגברות על שינוי האקלים יוכל להביא לעניין לאומי בקבוצות רב צדדיות. מכחישי אקלים עשויים להאמין ב"קריקטורה" של התערבותה של מדינה בין לאומית שכביכול מאיימת על הריבונות הלאומית, ועשויים להשליך את האחריות על סכנות טבע כמו שיטפונות על מוסדות בין-לאומיים, בטענה שההתערבות שלהם גרמה לאסון. מדיניותה של מפלגת העצמאות של הממלכה המאוחדת לגבי שינוי האקלים הושפעה מהמכחיש הבולט כריסטופר מונקטון , ולאחר מכן מדובר האנרגיה שלה, רוג'ר הלמר  שטען בנאום ש"זה לא וודאי שעליה בפחמן הדו-חמצני באטמוספירה הוא אנתרופוגני".

שדלנות

מאמצי שידול נגד רגולציה סביבתית כוללים קמפיינים ליצירת ספק על המדע מאחורי שינוי האקלים ולהסתרת הקונצנזוס והנתונים המדעיים. מאמצים אלו חתרו תחת אמון הציבור במדע האקלים, והשפיעו על השידול הקשור לשינוי האקלים.
ארגוני האינטרס הפוליטיים FreedomWorks ו"אמריקאים למען שגשוג", הממומנים על ידי האחים דייוויד וצ'ארלס קוק  מ"תעשיות קוק" , היו מהתומכים החשובים של תנועת מסיבת התה ובעידוד התנועה להתמקד בשינוי אקלים. ארגונים שמרניים נוספים כמו קרן הריטייג' , מכון מרשל, מכון קאטו , וה-AEI, שתמכו משמעותית במאמצי השדלנות, בחיפוש אחר עצירה או הסרה של הרגולציות הסביבתיות.
הגישה להמעטה בחשיבות שינוי האקלים הועתקה משדלני הטבק ; מול העדות המדעית שקישרה בין טבק לסרטן ריאות, כדי למנוע או להשהות רגולציה בתחום. הלוביסטים, בעזרת יצירת ספק ומניפולציות על הדיון בנושא, התאמצו לפגוע באמינות של המחקר המדעי. בנוסף, הם עבדו כדי לפגוע באמינותם של המדענים המעורבים, לחלוק על ממצאיהם וליצור ולשמר מחלוקת כביכול כדי לקדם טענות שסותרות את המחקר המדעי. "ספק הוא המוצר שלנו", התרברב מזכר מ-1969, שכיום ידוע לשמצה. "הספק יגן על תעשיית הטבק מהתדיינות ורגולציה בעשורים הקרובים". ב-2006, כתב ג'ורג' מונביוט  בגרדיאן על הדמיון שבין השיטות של קבוצות שמממנת אקסון מוביל, לאלו של ענקית הטבק פיליפ מוריס, כולל מתקפות ישירות על מדע מבוקר עמיתים, ומאמצים ליצור מחלוקת ציבורית וספק.
הנשיא הקודם של האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), פרדריק סייץ , שהרוויח, לפי מאמר של מרק הרטסגארד במגזין Vanity Fair , כ-585,000 דולרים אמריקאים בשנות השבעים והשמונים כיועץ לחברת הטבק ר.ג'. ריינולדס , המשיך לשמש כיושב הראש של קבוצות כמו פרויקט המדיניות של המדע והסביבה  ושל מכון מרשל שעשו מאמצים להמעיט בערך ההתחממות הגלובלית. סייץ טען בשנות השמונים ש"ההתחממות הגלובלית היא יותר עניין של פוליטיקה מאשר של אקלים". ססיץ חיבר את עצומת אורגון , מסמך שפורסם במשותף על ידי מכון מרשל ומכון אורגון למדע ורפואה ומתנגד לפרוטוקול קיוטו. המסמך ו"סקירת המחקר על העדויות של ההתחממות הגלובלית" טען:
ההגבלות המוצעות על גזי החממה יזיקו לסביבה, יפריעו להתקדמות המדע והטכנולוגיה, ויזיקו לבריאות ולרווחת המין האנושי. אין עדות מדעית משכנעת שהפליטה האנושית של פחמן דו חמצני, מתאן, או גזי חממה אחרים גורמת או תגרום, בעתיד הנראה, לחימום קטסטרופי של אטמוספירת כדור הארץ ולשיבושים באקלים הכדור. ... אנחנו חיים בסביבה עשירה יותר ויותר של צמחים וחיות כתוצאה מהעליה מפחמן הדו חמצני. ילדינו ייהנו מארץ עם הרבה יותר צמחים וחיות ממה שבורכנו בו כרגע. זו מתנה נפלאה ובלתי צפויה של המהפכה התעשייתית.
ג'ורג' מונביוט כתב בגרדיאן שהעצומה הזו, שאותה ביקר כמטעה וקשורה במימון תעשייתי, "צוטטה על ידי כמעט כל עיתונאי שטוען ששינוי האקלים הוא מיתוס". מאמצים של קבוצות הכחשת אקלים שיחקו תפקיד משמעותי בדחייה לבסוף של פרוטוקול קיוטו בידי ארצות הברית.
מונביוט כתב על קבוצה אחרת שמומנה על ידי לובי הטבק, "המרכז לקידום המדע הנכון" (TASSC), שכיום מריצה קמפיינים נגד אמצעים שונים להילחם בהתחממות הגלובלית. בניסיון נוסף ליצור את הרושם המוטעה של תנועה שורשית נגד "פחד בלתי מבוסס" ו"רגולציית-יתר" (Astroturfing), מונביוט טען ש-TASSC "עשתה נזק לקמפיין לעצירת שינוי האקלים יותר מאשר כל גוף אחר".
הסוציולוג הסביבתי  רוברט ברול מאוניברסיטת דרקסל ניתח את המימון של 91 ארגונים שמתנגדים להגבלות על פליטות פחמן, שאותם כינה "תנועת-הנגד לשינוי האקלים". בין השנים 2003 ל-2013, הקרנות Donors Trust ו-Donors Capital Fund  ביחד היו המממנים הגדולים ביותר, שאחראיים על בערך רבע מסך כל המימון, וה-AEI היה המקבל הגדול ביותר, של 16% מסך כל המימון. המחקר מצא גם שסכום הכסף שנתרם לארגונים האלו בדרכי תרומה שבהם לא ניתן לעקוב אחרי מקורות המימון עלה.

במגזר הפרטי

מספר תאגידים גדולים בתעשיית דלקי המאובנים מספקים מימון משמעותי במאמצים להטעות את הציבור על האמינות של מדע האקלים. אקסון מוביל וקרנות משפחת קוק  זוהו כמממנים משפיעים במיוחד של הכחשת שינוי האקלים.
אחרי שה-IPCC העלה את דו"ח ההערכה הרביעי שלו , ה-AEI הציע למדענים אמריקאיים, בריטים ואחרים 10,000$ בנוסף להוצאות נסיעה אם יפרסמו מאמרים שמבקרים את הדו"ח. המכון קיבל יותר מ-1.6 מיליון דולר מאקסון מוביל, וסגן יו"ר הנאמנים של ה-AEI הוא אחד מהראשים הקודמים של אקסון, לי ריימונד . במכתבים שנשלחו נכתב שהדו"ח של הIPCC כביכול איננו "מבוסס על עבודה אנליטית", וביקש מהמדענים מאמרים "שמגלים את הגבולות של תוצאות מודלי האקלים". יותר מ-20 עובדים בAEI עבדו כיועצים בממשלתו של ג'ורג' וו. בוש. למרות השכנוע הראשוני שלה שהכחשת האקלים תקטן עם הזמן, אמרה הסנאטורית ברברה בוקסר כשנודע לה על ההצעה של ה-AEI שהיא "הבינה שיש איזו תנועה מאחורי זה שלא מוכנה להרים ידיים".
החברה המלכותית של לונדון ביצעה סקר שמצא שאקסון מוביל נתנה 2.9 מיליון דולר לקבוצות אמריקאיות ש"הטעו את הציבור בקשר לשינוי האקלים", ש-39 מהן "סילפו את מדע שינוי האקלים בעזרת הכחשה מוחלטת של העדויות". ב-2006, החברה המלכותית הציגה את דרישתה שאקסון מוביל תפסיק לממן הכחשת אקלים. המכתב משך ביקורת, במיוחד ממכחיש האקלים טימותי בול  שטען שהחברה מתאמצת "להפוך מימון פרטי למדע לפוליטי ולצנזר מחלוקת מדעית".
אקסון מוביל הכחישה שהיא ניסתה להטעות את הציבור בקשר להתחממות הגלובלית. אחד מדובריה, גנט וולטון, אמר שהמימון המחקרי של אקסון מוביל לא אומר שהיא פועלת כדי להשפיע על המחקר, ושאקסון מוביל תומכת בנקיטת אמצעים לריסון הפליטות של גזי החממה. מחקר שבוצע באוסף הארכיון של אקסון באוניברסיטת טקסס וראיונות של עיתונאים עם עובדים לשעבר בחברה מראות שדעת המדענים של החברה ועמדתם הציבורית כלפי שינוי האקלים סותרות את דבריו.
בין השנים 1989 ו-2002, קואליציית שינוי האקלים (ה-GCC) , קבוצה של עסקים מרכזיים בארצות הברית, השתמשה בשדלנות אגרסיבית ושיטות של יחסי ציבור כדי להתנגד להפחתת גזי החממה ולהילחם בפרוטוקול קיוטו. הקואליציה מומנה בידי תאגידים וקבוצות סחר גדולות מתעשיית הדלק, הפחם והמכוניות. ה"ניו יורק טיימס" דיווח ש"אפילו כשהקואליציה פעלה להניע את דעת הציבור [לעבר ספקנות], מומחי המדע והטכנולוגיה שלה עצמה ייעצו לה שהמדע מאחורי התפקיד של גזי החממה בהתחממות הגלובלית לא ניתן להפרכה". בשנת 2000, פורד הייתה החברה הראשונה שעזבה את הקואליציה בעקבות לחץ מפעילי סביבה, ואחריה עזבו גם דיימלר-קרייזלר, טקסקו, החברה הדרומית , וג'נרל מוטורס. הארגון נסגר ב-2002.
מינואר 2009 ועד יוני 2010, תעשיית הדלק, הפחם והשירותים הציבוריים שילמה 500 מיליון דולר כהוצאות לובי נגד חקיקה שנועדה לספק מענה לבעיות שינוי האקלים.
בתחילת שנת 2015, צצו מספר דיווחים בתקשורת שטענו שנחשפו ניגודי אינטרסים בלפחות 11 מאמרים מדעיים שפרסם וילי סון מאז 2008 . סון נחשב מדען פופולרי בקרב מכחישי האקלים. התקשורת דיווחה שהוא קיבל בסך הכל 1.25 מיליון דולר מאקסון מוביל, החברה הדרומית, מכון הדלק האמריקאי  וקרן שמנוהלת בידי האחים קוק. צ'ארלס אלקוק, המנהל של מרכז הרווארד-סמיתסוניאן לאסטרופיזיקה, המרכז בו פעל סון, אמר שזו הייתה טעות להרשות לממנים של עבודתו של סון לאסור על חשיפת מקורות המימון, ושאיסור כזה לא יתאפשר עוד בהסכמי המענקים הבאים.
לפי דוח של ארגון InfluenceMap, חמש חברות הדלק הגדולות (אקסון מוביל, של, צ'ברון, BP וטוטאל) השקיעו בסך הכל קרוב למיליארד דולר בשדלנות ובמיתוג הקשורים לשינוי האקלים במשך שלוש השנים מאז חתימת הסכם פריז ב-2015. החברות השתמשו בלובי כדי לעכב יצירת מדיניות שלפי הדו"ח של ה-IPCC מ-2018 היא חיונית כדי לעצור את ההתחממות מתחת למעלה וחצי.

במגזר הציבורי

המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית מתייחדת בין שאר המפלגות השמרניות בעולם המערבי בכך שהיא מכחישה שינוי אקלים אנתרופוגני. ב-1994, לפי מזכר שהודלף, האסטרטג הרפובליקני פרנק לונץ  ייעץ לחברי המפלגה הרפובליקנית בקשר לשינוי האקלים "להמשיך להפוך את החוסר בוודאות מדעית לסוגיה עיקרית", ו"לאתגר את המדע" בעזרת "גיוס מומחים שאוהדים את השקפתכם". (ב-2006, לונץ אמר שהוא עדיין מאמין ש"אז ב'97, '98 המדע עדיין לא היה ודאי", אבל עכשיו הוא מסכים עם הקונצנזוס המדעי). לפי הניו יורק טיימס, מ-2008 ל-2017, המפלגה הרפובליקנית עברה מ"לדון על הדרך להילחם בשינוי אקלים שנוצר כתוצאה מהפעילות האנושית להתפלמסות שלא קיים שינוי". ב-2011 "יותר מחצי מהרפובליקנים בבית ושלושה רבעים מהרפובליקאים האמריקאים" אמרו "שהאיום של ההתחממות הגלובלית, כדבר שנוצר מהפעילות האנושית וכתופעה מאיימת מאוד, הוא במקרה הטוב הגזמה ובמקרה הרע "מתיחה" מוחלטת", לפי ג'ודית וורנר מה"ניו יורק טיימס מגזין". לפי חדשות NBC ב-2014, יותר מ-55% מחברי הקונגרס הרפובליקנים היו מכחישי אקלים. לפי האתר PolitiFact , טענתו של ג'רי בראון, ש'כמעט שאין רפובליקני' בוושינגטון שמקבל את המדע של שינוי האקלים, הוא "נכון ברובו"; PolitiFact ספר "שמונה מתוך 278, או בערך שלושה אחוזים" של חברי קונגרס רפובליקנים ש"מקבלים את הדעה המדעית השוררת שההתחממות הגלובלית היא גם אמיתית וגם נוצרה כתוצאה מפעילות אנושית".
בשנת 2005, הניו יורק טיימס דיווח כי פיליפ קוני, לוביסט לשעבר של חברות נפט וגז, ראש צוות האקלים במכון הנפט האמריקאי  וראש צוות המועצה לאיכות הסביבה של הנשיא ג'ורג' בוש, "ערך שוב ושוב דיווחי אקלים ממשלתיים באופן שהצניע את הקשר בין פליטות פחמן והתחממות כדור הארץ, על פי מסמכים פנימיים". שרון בגלי  דיווחה בניוזוויק כי קוני "ערך דוח משנת 2002 על מדע האקלים על ידי פיזור ביטויים כגון 'חוסר הבנה' ו'אי ודאות משמעותית.'" באחד הדו"חות הוא מחק פרק שלם העוסק באקלים, ובעקבות כך שלח לו לוביסט אחר פקס שאומר "אתה עושה עבודה טובה". קוני הודיע על התפטרותו יומיים אחרי שהסיפור על התערבותו בדו"חות המדעיים התפוצץ, אבל מספר ימים אחר כך נמסר שקוני יקבל משרה באקסון מוביל.
בראיון ב-19 ביוני 2017 לרשת CNBC, מזכיר האנרגיה של ארצות הברית, ריק פרי, הודיע על קיומו של שינוי אקלים ושהאדם משפיע עליו, אבל אמר שהוא לא מסכים עם הרעיון שפחמן דו-חמצני הוא הגורם העיקרי להתחממות הגלובלית והצביע במקום זה על "מימי האוקיינוס והסביבה שאנו חיים בה". האגודה האמריקאית למטאורולוגיה  הגיבה במכתב לפרי שאומר שזה "חשוב באופן קריטי שתבין שפליטות הפחמן הדו-חמצני וגזי חממה אחרים הם הסיבה העיקרית", והצביעו על מסקנות המדענים ברחבי העולם.
הרפובליקן ג'ים בריידנסטין, הפוליטיקאי הנבחר הראשון שמכהן במשרת מנהל נאס"א, טען בעבר שהטמפרטורות העולמיות לא עולות. חודש אחרי שהסנאט אישר את תפקידו בנאס"א באפריל 2018, הוא הודה שפליטות גזי החממה של בני האדם מעלות את הטמפרטורות העולמיות.

בתי ספר

לפי מסמכים שהודלפו בפברואר 2012, מכון הרטלנד  מפתח תוכנית לימודים לבתי ספר שמתאר את שינוי האקלים כנתון במחלוקת מדעית. ב-2017 כתב גלן ברנץ' , סגן המנהל של המרכז הלאומי לחינוך מדעי (ה-NCSE), כתב ש"מכון הרטלנד ממשיך לגרום ליצירת ספרות מכחישת אקלים אצל מורים למדעים במדינה". הוא גם תיאר איך מספר מורים למדעים מגיבים למיילים של מכון הרטלנד: למזלנו, הדיוור של הרטלנד ממשיך להתקבל בספקנות ולהידחות בבוז". ה-NCSE הכין מאגר מקורות לשיעורים בתגובה להרטלנד ולאיומים אנטי-מדעיים אחרים.
ברנץ' התייחס גם למאמר שפרסם ClimateFeedback.org שסיקר חוברת של מכון הרטלנד שכותרתה "מדוע מדענים לא מגיעים להסכמה על ההתחממות הגלובלית", שנשלחה ללא הזמנה למורים למדעים בארצות הברית. כוונתם הייתה לשלוח את החוברת ל"יותר מ-200,000 מורים שמלמדים תלמידים מגיל הגן ועד כיתה י"ב". כל טענה משמעותית דורגה בסולם דיוק על ידי מדענים מומחים בתחום. באופן כללי, הם דירגו את הדיוק של החוברת בציון "F", ו"החלק של 'ממצאים העיקריים' היה לא נכון, מטעה, מסובב על הגיון פגום, או פשוט לא נכון עובדתית".

השפעה

חוסר ודאות  מאורגן לגבי שינוי האקלים, האסטרטגיה העיקרית של הכחשת שינוי האקלים, הייתה יעילה מאוד, במיוחד בארצות הברית. היא תרמה לרמות נמוכות של דאגה ציבורית ולחוסר פעולה ממשלתי ברחבי העולם. סקר של אנגוס רייד מ-2010 מצביע על כך שספקנות בקשר להתחממות הגלובלית בארצות הברית, קנדה, ובממלכה המאוחדת עולה. יכולות להיות מספר סיבות למגמה זו, כולל התמקדות בסוגיות כלכליות יותר מאשר בסוגיות סביבתיות, ותפיסה שלילית של האו"ם ושל תפקידו בדיון על שינוי האקלים.
סיבה אחרת יכולה להיות תשישות שנגרמת מחשיפת יתר לנושא: סקרים שניוניים מציעים שהציבור חושש מקיצוניות בשני הצדדים כשהוא עוסק בנושא, בשעה שסקרים אחרים הראו ש-54% מהמצביעים בארצות הברית מאמינים "שהתקשורת החדשותית מציגה את ההתחממות הגלובלית באור רע יותר ממה שזה באמת". סקר מ-2009 בירר עד כמה הציבור מאמין בטענה ש-"מספר מדענים זייפו נתונים מחקריים כדי לתמוך בתאוריות ובאמונות של עצמם בקשר להתחממות הגלובלית", והראה ש-59% מהאמריקאים מאמינים שזה "לפחות סביר במידה מסוימת, ו-35% מאמינים שזה "מאוד סביר".
לפי טים וירת' , "הם עיצבו את פעילותם לאור פעילותה של תעשיית הטבק. [...] זירעו מספיק ספק, קיראו למדע 'לא ודאי' ו'במחלוקת'. היה לזה השפעה עצומה על הציבור ועל הקונגרס". הגישה הזו הופצה בעזרת התקשורת בארצות הברית, שהציגה איזון לא נכון בין מדעני אקלים לספקני אקלים. ניוזוויק דיווח שרוב אירופה ויפן מקבלים את הקונצנזוס בקשר לשינוי האקלים, אבל רק שליש מהאמריקאים חושבים שלפעילות האנושית יש תפקיד משמעותי בשינוי האקלים ב-2006; 64% מאמינים שהמדענים מתווכחים ביניהם על זה "המון". סקר של הניוזוויק מ-2007 מצא שהמספרים האלה נמצאים במגמת ירידה, אף על פי שרוב האמריקאים עדיין מאמינים שהמדענים לא היו בטוחים לגבי שינוי אקלים וגורמיו. ראש הולט כתב קטע עבור כתב העת Science שהופיע בניוזוויק:
... לאורך יותר משני עשורים המדענים פרסמו אזהרות שהעליה של גזי חממה, ובמיוחד פחמן דו חמצני, שסביר שמשנים את אקלים כדור הארץ בדרכים שיהיו יקרות ואף קטלניות. הציבור האמריקאי פיהק וקנה מכוניות גדולות יותר. טיעונים של האיגוד האמריקאי לקידום המדע, האיחוד הגאופיזי האמריקאי, האגודה האמריקאית למטאורולוגיה, הפאנל הבין ממשלתי לשינוי אקלים ועוד הדגישו את האזהרות וקראו למדיניות ממשלתית חדשה כדי להתמודד עם שינוי האקלים. פוליטיקאים, שהציגו להם סטטיסטיקות 'רועשות', משכו בכתפיהם, אמרו שיש יותר מדי ספק בקרב המדענים, ולא עשו כלום.
מאמצים מתונים של איגוד הדלקים המערבי  "לבלבל את הציבור" הצליח במטרותיו. מאמצים אלו "הוחרפו בגלל הדרך בה התקשורת טיפלה בסוגיית שינוי האקלים". לפי סקר של פיו, ב-2012 57% מהציבור האמריקאי לא היה מודע או דחה באופן מוחלט את הקונצנזוס המדעי לגבי שינוי האקלים. מספר ארגונים שמקדמים הכחשת אקלים טענו שמדענים דוחים את שינוי האקלים באופן הולך וגובר, אבל הערה זו נסתרה בידי מחקר שהראה ש-97% מהמחקרים שפורסמו תומכים בקונצנזוס המדעי, ושאחוז זה גדל כלל שהזמן עובר.
הפסיכולוג החברתי קרייג פוסטר השווה את מכחישי האקלים לאנשים שמאמינים שכדור הארץ שטוח ולתגובה של הקהילה המדעית לאחרונים. פוסטר טען ש"הפוטנציאל והאנרגיה הקינטית שהוקדשו לדחיית תנועת כדור הארץ השטוח הם בזבזניים ולא מתועלים היטב... אני לא מבין למה שמישהו ידאג לגבי הזבוב כדור-הארץ-שטוח בשעה שפנינו עומדים למול ממותת שינוי-האקלים... בשביל להאמין בהכחשת אקלים לא צריך אמונה. צריך רק הזנחה".
ב-2016 טען ארון מקרייט שאנטי-סביבתנות  – והכחשת אקלים במיוחד – התרחבה בארצות הברית עד הנקודה בה היא הפכה ל"אוהל המרכזי לזהות השמרנית והרפובליקנית העכשווית".
מצד שני, חברות דלק בינלאומיות התחילו להודות בקיומו של שינוי האקלים ובסכנותיו.
יצירתה של הכחשת אקלים משפיעה גם על הדרך בה הידע המדעי מתווך לציבור. לפי מדען האקלים מייקל מאן, "...אוניברסיטאות ואיגודים מדעיים וארגונים, מוציאים לאור וכו'.—מסתכנים בהתנגדות לעיתים קרובות מדי כשמדובר בהגנה או בתיווך מדע שנתפס בעיני בעלי אינטרס עוצמתיים כמאיים..."