google/wiki40b huggingface dataset:
דב מאיר קרויזר

ביוגרפיה

נולד בירושלים, לרב אליהו צבי ולטייבא פייגא לבית אייזנשטיין. שמו ניתן לו בהוראת הרב יוסף חיים זוננפלד באומרו שה"בערל" (דב) יאיר כשמש. למד בתלמוד תורה עץ חיים והיה מתלמידם של הרב אברהם חיים הקלמן והרב איסר זלמן מלצר. בימי נערותו נפטר "הרוגוטשובר", והרב מלצר, ראש ישיבת עץ חיים, הספידו ואמר שעל כל אחד מוטלת החובה להיות "רוגטשובר קטן". הרב קרויזר סיפר לימים שהספד זה השפיע על שקידתו בתורה.  הוא נודע בהתמדתו, ובימי בחרותו למד 18 שעות ביממה. נודע גם בכשרונו. כשרון מיוחד היה לו לייצור גימטריות. 
נישא לבאשע פייגא, בת יונה זאב צוובנר, צאצא של הרב אברהם שאג. לאחר נישואיו היה אחד מעשרת התלמידים הראשונים של ישיבת מיר, יחד עם אחיו הרב זונדל. הוא למד בקבוצה הירושלמית של הרב משה יהושע לנדא, הרב חיים ברים, הרב מנדל אטיק ואחיו. בחבורה זו היה נהוג שמדי שבוע אומר אחד החברים חבורה. בהוראת ראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל, היה הרב קרויזר ממלא המקום כשאחד החברים החסיר. היה מקורב לרב זליג ראובן בנגיס, ושימש כבעל קורא בבית הכנסת שלו.
שימש כראש ישיבת פרשבורג. בשנת תשל"ח, הוזמן לכהן כראש ישיבת סקווירא בניו יורק, והרב חיים ברים, שכיהן עד אז כראש ישיבת סקווירא, החל לכהן כראש ישיבת פרשבורג. 
ההדיר ספרים תורניים ועבד במכון הרי פישל. הוא ההדיר את כתביו של הרב מיכאל פורשלאגר, תלמידו של ה"אבני נזר", אשר כתביו נחשבו לקשים וסבוכים, הן מבחינת קריאת ההגהות בכתב יד קטן והן מחמת קיצורם והיקפם בכל רחבי התורה. בעקבות עבודה זו איבד את ראייתו ועבר ניתוחים להשבת ראייתו. הוא היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית והשתתף בכתיבת ערכים רבים, ביניהם ערכי ה"חזקות".
הוציא את ספרו "דבר המלך" בשנת תשכ"א. ספר זה זכה לשבחים מהרב מטשעבין ומהרבי מסאטמר. כמו כן הוציא פירוש למסכת עירובין, במהדורת סטנסיל, שלושה כרכים. כמו כן פרסם מערכה בנושא עירובין בקובץ התורני "נועם".

משפחתו

אחיו היה הרב זונדל קרויזר תלמיד חכם חרדי ירושלמי, ומחבר ספרי "אור החמה". גיסיו (חתני אביו) הם הרב שמעון יעקובוביץ, בוחן בתלמוד תורה מאה שערים ומשפיע חב"די והרב משה פודרביניק, ר"מ במדרשית נעם, בישיבת באר יעקב ובישיבת ברסלב בבני ברק. בין ילדיו:הרב אשר זעליג, ספרא דדיינא בבית הדין בפתח תקווה, ראובן (רוּבַה), חלפן דולרים מפורסם בירושלים, איש קהילת המתמידים. יוסף, דמות ירושלמית ידועה. בין חתניו, הרב פנחס קוריץ, מרבני ישיבת טשיבין.
אמבידקסטריות

אַמְבִּידֶקְסְטֵרִי (דו-ידי או שווה ידיים) הוא אדם השולט בשתי ידיו במידה שווה, בלי צד דומיננטי. 
במצב זה לאדם אין העדפת צד, כלומר אינו "ימני" או "שמאלי" ומסוגל לבצע את אותן הפעולות באיכות זהה ביד ימין ושמאל.
למעשה אין מדובר רק ביכולת זהה של שתי הידיים אלא גם של הרגלים. מקור המילה בשפה הלטינית כאשר "אמבי" פירושה "שניהם" ו"דקסטר" פירושה "ימני" (בניגוד לשמאלי) או מועדף. הפירוש המילולי הוא "ימני בשני הצדדים". 
בצד המועדף (הדומיננטי) יבצע הילד כמו המבוגר את מרבית הפעולות הדורשות דיוק ותיאום עין-יד כגון כתיבה, גזירה במספריים וחיתוך. במקביל יעדיף לעמוד על הרגל השנייה ולבעוט בכדור ברגל הדומיננטית (ימני יעמוד על רגל שמאל ושמאלי על רגלו הימנית).
רווחת אמונה שעקב השימוש בשני צדי המוח בו-זמנית, אמבידקסטרים הם אנשים חכמים ומוכשרים יותר (מנצלים יותר טוב את המוח) וכן יש להם בעיות בחשיבה לוגית ומתמטית עקב שימוש בשני מרכזי חשיבה בו-זמנית. אמונות אלו לא הוכחו ומחקרים לא מצאו ביסוס מדעי להנחות אלו.
בכל מקרה שילד מעל גיל 5 עדיין לא פיתח העדפת צד, יש לברר בירור נוירולוגי אם חוסר ההעדפה אינו נובע מחולשה של הצד הדומיננטי או מפגם נוירולוגי שגורם לילד להתעלמות מצד או קו אמצע חזק מידי.
רבים טועים בין אמבידקסטריה ל"דומיננטיות מעורבת" (זה מצב שבו אדם מבצע פעולות מסוימות ביד ימין ואחרות ביד שמאל - קיים הרבה ב"שמאליים" שהוכרחו בילדותם להיות "ימניים").
האמנים והממציאים האיטלקים לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו והמדענים אלברט איינשטיין וניקולה טסלה ידועים בכך שהיו דו-ידיים.
המונח העברי שנקבע במילוני האקדמיה ללשון העברית ל"אמבידקסטריות" הוא "שווי ידיים" (בניקוד: שֹׁוִי יָדַיִם; בעבר - דו-ידיות). שם התואר הוא "שווה ידיים".

בהלכה היהודית

מי ששולט בשתי ידיו צריך על פי ההלכה להניח תפילין ביד שמאל כדרך רוב בני אדם: "ואם שולט בשתי ידיו, מניח בשמאל כל אדם" (שולחן ערוך, אורח חיים, סימן כ"ז, סעיף ו').
פגם במחיצה הבין-פרוזדורית

קליניקה

מטופלים הסובלים מפגם במחיצה הבין-פרוזדורית לרוב אינם מציגים תסמינים בשנים הראשונות לחייהם, אם כי לעיתים יש נטייה לזיהומים חוזרים של דרכי הנשימה. במרבית המקרים, מספר משמעותי של חולים בעשור הרביעי לחייהם מתחילים לפתח הפרעות קצב שמקורן בעליות, יתר לחץ דם ריאתי, כאשר לבסוף הדלף מתהפך והופך להיות דלף מימין לשמאל, עם כשל של הלב הימני, כלומר אי ספיקת לב ימנית.

בדיקה גופנית

בבדיקה גופנית ניתן להתרשם מפעימה באזור החדר הימני במישוש. בבדיקה של קולות הלב ניתן להתרשם מפיצול רחב של קול הלב השני, S2, המבטא סגירה של מסתם אבי העורקים ומסתם עורק הריאה. בנוסף יש איוושה באמצע הסיסטולה הנגרמת לאור זרימה מוגברת דרך מסתם עורק הריאה המחבר בין החדר הימני לעורק הריאתי. איוושה נוספת קיימת לאחר הדיאסטולה, אשר נשמעת חזק ביותר לאורך המרווח הבין-צלעי הרביעי. אוושה זו מבטאת עליה בזרימה דרך המסתם התלת-פסיגי המחבר בין עליה ימנית לחדר ימין. ככל שהזמן עובר והלחץ בכלי הדם הריאתיים גדל, יש רושם להתפתחות של איוושה דיאסטולית הנגרמת מאי ספיקה של מסתם עורק הריאה. 
במצבים מתקדמים יש כיחלון כתוצאה מאי-ספיקה של הלב הימני וירידה בחמצון של הדם.

ממצאים בהדמיה

באקג ניתן לראות סטייה של ציר הלב ימינה וכן התרשמות לעליה בגודל חדר ימין. באקו לב ניתן לראות את הפגם עצמו שבין העליות.

הטיפול

הטיפול יכול להיעשות באמצעות צנתור או ניתוח. לרוב התוצאות הינן מצוינות, גם לאחר גיל 40, בתנאי שלא התפתח יתר לחץ ריאתי משמעותי. במומים מורכבים יותר, כגון פגם הפתח הראשוני, לעיתים יש צורך בתיקון המסתם הצניפי בנוסף. אין צורך לבצע סגירה של החור אצל מטופלים עם חורים קטנים ודלף מינימלי או אצל חולים הסובלים מיתר לחץ ריאתי חמור, ללא עדות לדלף חמור משמאל לימין. 
לרוב, נדיר שמטופלים עם מומי לב כגון פגם הפתח המשני ימותו טרם הגיעם לעשור החמישי של חייהם, אולם במהלך השנים שלאחר מכן יש עליה בתסמינים המובילים לקושי יומיומי בתפקוד. טיפול תרופתי צריך לכלול טיפול בשכיחות לזיהומים בדרכי הנשימה, תרופות אנטי-אריתמיות וכן טיפול ליתר לחץ דם, אי ספיקת לב וכדומה.
One UI

תכונות

One UI תוכננה על ידי סמסונג במטרה לגרום לחומרה ולתוכנה של מכשיריה של סמסונג "לעבוד בשיתוף פעולה בהרמוניה מושלמת", ולספק חוויה "טבעית" יותר עבור טלפונים חכמים גדולים. דפוס עיצוב בולט הכלול ביישומי המכשיר מתפרס דווקא לאורך חלקו התחתון של המסך ביישומים וכלים נפוצים וברכיבי ממשק המשתמש ולא בסמוך לחלקו העליון. הדבר מאפשר להגיע אל כלים אלו עם האגודל באופן פשוט יותר בעת שימוש במכשיר ביד אחת. מסיבות דומות, יישומי המכשירים הנתמכים מציגים כותרות גדולות יותר כדי להזיז את התוכן הראשי המוצג בהם למרכז המסך. סרגל הניווט התחתי תומך בשימוש במחוות, בעוד שהתווסף "מצב לילה" המופעל לאורך כל המערכת (מצב זה נותן לרכיבי הממשק וליישומים נתמכים ערכת צבעים כהַה). בדומה לאנדרואיד 9.0, מסך ריבוי המשימות מוצג ב-One UI בפריסה אופקית, בניגוד לפריסה האנכית של הגרסאות הקודמות.

הפצה

One UI נכללת במכשירי אנדרואיד חדשים ששווקו על ידי סמסונג מאז תחילת 2019, כולל סדרת הגלקסי S10 והגלקסי A‏ (2019).
One UI מופצת עבור מכשירי סמסונג במהלך 2019 כחלק מעדכון לאנדרואיד 9.0 (Pie), החל מהגלקסי S9 והגלקסי נוט 9 בינואר 2019, גלקסי S8 וגלקסי נוט 8 בפברואר 2019, סמסונג גלקסי נוט 7 במרץ 2019, בדגמים שונים השולטים בחלק המרכזי והתחתון של השוק (במיוחד דגמי סדרות הגלקסי A והגלקסי J ששווקו מאז 2017) במהלך אמצע השנה, ודגמי גלקסי טאב נבחרים בסוף 2019.
סמסונג השיקה גרסת בטא ציבורית עבור עדכוני מערכת ה-One UI בנובמבר 2018.
רישום לטיסה

רישום לטיסה (באנגלית: Check-in) הוא אחד התהליכים בשלבי הבידוק אשר עובר כל נוסע בזמן שהותו בשדה התעופה.
הכניסה מכונה "צֵ'ק אִין" והיציאה "צֵ'ק אאוט"; המילים העברית המקבילות הן, בהתאמה, "רִשּׁוּם כְּנִיסָה" ו"רִשּׁוּם יְצִיאָה".

תהליך

בתהליך הרישום לטיסה הנוסע מגיע לנציג חברת התעופה בה הוא טס ליעדו,  ומציג לו את הדרכון וכרטיס הטיסה שלו, הנוסע מניח את הכבודה שלו על מסוע הכולל מתחתיו מאזניים. הנציג שוקל את הכבודה ובודק אם היא אינה חורגת מכללי חברת התעופה, נמל התעופה והכללים הבינלאומיים. לאחר מכן הנציג קובע מקום בו ישב הנוסע בטיסה, ומוסר לו כרטיס עלייה למטוס. הנציג מדביק ברקוד לכבודה.  לאחר כל השלבים הכבודה נוסעת במסוע ועוברת לאולם מיון הכבודה.

חסרונות

נוסעים רבים ברחבי העולם מלינים על זמני ההמתנה הארוכים בתור ליד עמדות הרישום לטיסה.

התמודדות

נמלי תעופה רבים בכל רחבי העולם התחילו להתקין את העמדה לבידוק עצמי אשר אמורה לזרז את התהליך. עמדה זאת מקיימת את כל תהליך הבידוק שכל נוסע צריך לעבור, כולל הראיון הביטחוני וקבלת כרטיס עלייה למטוס.  עמדות אלו הפכו לפופולריות בנמלי תעופה גדולים.
רגשות באינטראקציה חברתית

רגש כצורת תקשורת בין אישית

פסיכולוגים אבולוציוניים טוענים שהיכולת המורכבת לקרוא רגשות של אחרים התפתחה כאמצעי תקשורת.
הפגנת רגשות היא מרכיב חיוני באינטראקציה ותקשורת בין אנשים. רגש הוא תהליך דינמי שמשרת את היחסים בין היחיד לבין סביבה חברתית משתנה. הרגש הוא תהליך של יצירה, תחזוקה וניתוק של יחסים בין האדם לסביבה בנושאים המשמעותיים לאדם.

מנגנונים פיזיולוגיים ועצביים

בעוד שההמיספרה השמאלית של המוח הגדול היא הדומיננטית עבור תפקודי השפה בקרב כ- 90% מהאוכלוסייה, ההמיספרה הימנית מעורבת בשליטה על הפרוזודיה ובהבעה וזיהוי של רגשות בטון הדיבור.

הרגש כגורם לאינטראקציות בעולם הארגוני

מחקרים מתחום ההתנהגות הארגונית חקרו סיטואציות רבות שבהן לרגש יש חשיבות כמניע או משפיע על אינטראקציות. דוגמאות:
מצב של משא ומתן – אם אחד הצדדים מרגיש אשמה הצד השני יעלה את דרישותיו. לעומת זאת, אם אחד הצדדים יפגין רגש של אכזבה, הצד השני יסתפק בדרישות נמוכות.
מתן שרות – הפגנת רגשות מסוימים מצד הלקוח גורמות לתגובות רגשיות והתנהגותיות אצל נותן השרות ובכך מושפע מתן השרות. פוליטיקה – הרגשות המופגנים על ידי מועמד לבחירות או על ידי נושא משרה, גורמות לתגובה רגשית בקהל שתשפיע על היחס כלפיו.
יחסים בתוך צוות עבודה – דוגמה, עובד כועס או ממורמר יכול "להדביק" את שאר הצוות באותו רגש.
יחסי ממונה – כפופים – הרגש שהממונה משדר, ישפיע על ההתנהגות לכפופים לו ועל היחסים ביניהם. ראו מנהיגות. עובד המפגין כעס יכול להיחשב בטעות כבעל מעמד וראוי לקידום.
יוסף חזן

ביוגרפיה

נולד באיזמיר שבטורקיה בשנת ה'תק"א (1741), לרב חיים חזן, מצאצאי רבי אברהם חזן מגירונה, בן חבורתו של הרמב"ן מהמאה ה-13, ומחבר הפיוט "אחות קטנה לראש השנה. ראשית לימודו היה אצל אביו, אך האב נפטר בהיותו רך לימים. לעזרת משפחתו עמדו קרוביו וגבירי העיר, ביניהם הרב דוד מורדוך, הרב דוד אליהו חזן והרב דוד פאלאג'י, ובעזרתם יכול היה להתמסר ללימוד התורה.
בשנת ה'תקי"ח (1758), בגיל 17, החל לדרוש בציבור, ושימש בתפקידים שונים בקהילתו, כאפוטרופוס על נכסי יתומים ואלמנות, ועל נכסי הקדש שונים.
בשנת ה'תק"ל, בגיל 29, מונה על ידי הרב חיים אבולעפיה, רבה הזקן של איזמיר, לאחד משלושת דייני העיר, והוא הצעיר ביניהם.
בשנת ה'תקל"ד, ארבע שנים לאחר מכן, נתמנה למרביץ תורה שני.
בשנת ה'תק"ן נבחר על ידי רבני העיר לשמש כר"מ ומורה צדק בעיר.
בשנת ה'תקנ"ד (1794), לאחר שהרב חיים מודעי, ראש רבני איזמיר, חזר לצפת, מונו הרב חזן והרב רפאל יצחק מאיו, על ידי טובי העיר, ל"רב הכולל" - רבני העיר איזמיר, וראשי ישיבת "בית יעקב רבי", לאחר פטירת הרב מאיו, שימש הרב חזן כרב כולל היחיד. אחד מחברי בית דינו היה הרב רחמים אריה אברהם הכהן ארייאש.
בשנת ה'תקע"ג (1813) עלה לארץ ישראל והתיישב בחברון, שם שימש כרב וכאב בית דין מספר שנים.
לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב קוראל, בשבט ה'תקע"ח (1818), נתמנה הוא תחתיו לראשון לציון בירושלים.
מעבר לגדלותו בנגלה ובהלכה, היה בקיא בתורת הסוד. גדלותו התורנית הביאה לכך שלמרותו סרו גם בעדת האשכנזים. הוא השיב תשובות בכל מקצועות התורה לאלפי שואלים ממקומות רבים, וגם תלמידי הגאון  מווילנא שישבו בערי הגליל פנו אליו בשאלות הלכתיות.
הרב חזן נפטר בכ"ג חשוון ה'תקפ"א (1820), ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.

לקריאה נוספת

משה דוד גאון, יהודי המזרח בארץ ישראל, חלק ב' (עמ' 50 - 51).
בלאנש בן-דהאן

בלאנש בן-דהאן (בצרפתית: Blanche Bendahan; שם נעורים: בלאנש בנוליאל (Bénoliel);‏ 23 בנובמבר 1903 - 21 ביולי 1975) הייתה סופרת ומשוררת יהודיה-אלג'יראית-צרפתייה.

קורות חיים

בלאנש בנוליאל נולדה בעיר הנמל אוראן שבמערב אלג'יריה הצרפתית, למשפחה שמוצאה מתטואן שבמרוקו. מאות מיהודי תטואן היגרו לאוראן בעקבות מלחמת ספרד-מרוקו בשנים 1859-1860 וייסדו בה קהילה עצמאית דוברת חכיתיה (ניב לאדינו של צפון אפריקה). בתקופתה של בלאנש בן-דהאן רבים מהם התערו גם בתרבות הצרפתית. 
בילדותה עברה משפחתה לגור בצרפת, ואת מרבית חייה העבירה בן-דהאן בין צרפת לאלג'יריה. היא התחילה בפרסום שירים בכתבי עת ספרותיים מתחילת שנות ה-20. את ספר שיריה הראשון פרסמה בגיל 24, עם ספרה La voile sur l’eau ("המפרש על המים"; 1926) והמשיכה אותו עם הרומן הראשון והמפורסם ביותר שלה, Mazaltob ("מזל טוב"; 1930). שני ספרים אלו עוסקים בדמותה של נערה יהודיה במלאח של תטואן והתמודדותיה בעולם המסורתי בין נישואין בשידוך, אהבת נעורים סוערת, וסיפור חיים טרגי המסתיים במותה של הצעירה בדמי ימיה. על ספרה "מזל טוב" זכתה בלאנש בפרס מהאקדמיה הצרפתית.
ספרה של בן-דהאן Poèmes en short ("שירים במכנסים קצרים"; 1948), כולל שירים על המצב האנושי שתוארו כ"שובביים ופרובוקטיביים" וכציניים באופיים. הספר קיבל שבחים משורה של סופרים צרפתים וכן זיכה אותה בפרס האקדמיה להומור (prix de l'Académie de l'humour), ובכך הייתה לאישה הראשונה שזכתה בפרס זה לאחר שלושים שנות קיומו. ספר שירה נוסף שלה, Poèmes du Mzab ("פואמות של מזאב"; 1955) עוסק בחיים ובנופים במחוז מזאב של אלג'יריה, שבצפון מדבר הסהרה. 
בשנת 1961 התפרסם ספרה Messieurs, vous êtes impuissants ("רבותי, אתם חסרי-אונים"), רומן אשר עלילתו מתרחשת בעתיד (שנת 2005) וסובבת סביב עתיד האנטישמיות. בשנת 1970 יצא לאור ספרה האחרון Sous les soleils qui ne brilleront plus ("תחת השמשות שלא זורחות יותר") שהוא בחלקו ספר זכרונות. 
מלבד כתיבה ספרותית עסקה בן-דהאן גם בעיתונאות, מתן הרצאות ובפעילות ציבורית לעידוד ספרות וכתיבה. היא פרסמה מאמרים על סוגיות שונות באלג'יריה והתרבות המוסלמית בעיתונות הצרפתית ובנוסף היא ניהלה סלון ספרותי וכן מועדון תרבות באוראן שפעל לקרב בין העדות השונות בעיר. על פועלה הספרותי ועל מפעליה הציבוריים השונים היא זכתה לאורך השנים למספר פרסים נוספים ובהם "עיטור קצין השכלת העם" מממשלת צרפת, פרס שווייצרי-צרפתי ע"ש ז'אן מרטל ועוד. על שמה נוסד "פרס בלאנש בן-דהאן" לסופרים הכותבים על אלג'יריה. היא נפטרה בצרפת בשנת 1975.
יעקב דומבליאנסקי

ביוגרפיה

דומבליאנסקי נולד בשנת 1876 בעיירה איישישוק שבפלך וילנה (ליטא הרוסית), בנם של חוה ביילה וגרשון. למד בישיבת סלובודקה (ישיבה חשובה של תנועת המוסר בעיירה סלובודקה שליד קובנה), ובה נסמך לרבנות. הוכשר להוראה ב"קורסים הפדגוגיים העבריים" (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה בגרודנה.
נישא לרבקה לבית זֶליקוֹבסקי מאוֹזיוֹרי שבפלך גרודנה, ולזוג נולדו שבעה ילדים.
המשפחה התגוררה מספר שנים בעיירה אוסטרינה שבפלך, דומבליאנסקי לימד מחוץ לעיר, ואשתו הייתה עקרת בית וסוחרת מזון זעירה. לבסוף עברה המשפחה לעיר הפלך גרודנה. דומבליאנסקי לימד בבתי ספר בעיר עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף פרסם פיליטונים בשם העט "ר' ידידיה", והיה ממשתתפיו הקבועים של ביטאון אגודת "אידישע קונסט" בגרודנה.
ב-1920 עברה המשפחה לעיר קובנה (כעת הבירה בפועל של הרפובליקה הליטאית הראשונה), ודומבליאנסקי הצטרף לסגל הגימנסיה הריאלית העברית. הוא הורה בה עברית במשך עשרים שנה, עד סגירתה ב-1940. במקביל לימד בסמינר למורים של רשת החינוך העברית "תרבות".
לדברי עמיתו מרדכי אלישיב, דומבליאנסקי לא היה ציוני, אך היה קנאי לשפה ולתרבות העברית, והגן על ההברה האשכנזית.
בקובנה הוסיף לכתוב פיליטונים ומאמרים בנושאי לשון וחינוך, וכן סיפורים לילדים.
דומבליאנסקי חיבר ספרי לימוד עבריים: ספר לימוד דקדוק עברי למתחילים בשם "פסיעות ראשונות", בשני כרכים (תרצ"ה–תרצ"ו), ומקראות לכיתות הראשונות בשם "שחר", בארבעה כרכים, בהשתתפות ישראל קפלן (תרצ"ח).
בשנת תרצ"ו הופיע ספרו לבני הנעורים "עולם הפוך: ספור מקורי בילד בן טובים שנתעלה לעולמות העליונים וראה שם עולם הפוך, עליונים למטה ותחתונים למעלה" (כל ספריו הופיעו בקובנה בהוצאת אברהם פְּטַשֶק).
בעקבות כיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות בקיץ 1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, עברה מערכת החינוך רה-ארגון; הגימנסיה הריאלית העברית, כמו יתר מוסדות החינוך העבריים בעיר, נסגרה, ודומבליאנסקי עבר ללמד בגימנסיה היידית שנפתחה תחתיה.
על פי בנו גרשון, בתקופה זו עסק דומבליאנסקי בחיבור ספר דקדוק ביחד עם המחנך והסופר ירחמיאל וינגרטן, שהגיע לעיר כפליט מוורשה הכבושה בידי הנאצים.
עם הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 גורש דומבליאנסקי עם אשתו ובן הזקונים גרשון לגטו קובנה.

על פי עדותה המאוחרת של ד"ר גוּטיה פיש, שהייתה אז נערה, דומבליאנסקי היה בין קורבנות הטבח בחצר מוסך לייטוקיס בקובנה ב-27 ביוני 1941, שבו מצאו את מותם כ-60 יהודים מידי לאומנים ליטאים.
על פי גרסה אחרת, הוא נספה באקציה הגדולה ב-28 באוקטובר 1941 (ההוצאה להורג ההמונית הגדולה ביותר של יהודים בליטא ביום אחד, שבה נספו יותר מתשעת אלפים בני אדם, או כ-40% מיושבי הגטו).
אשתו רבקה ובנם גרשון נספו בשואה גם הם.

בתו הבכורה, חיה וִיסוֹבָטִי (1902–1990), שהייתה חברת "החלוץ" בגרודנה, עלתה לארץ ישראל כחלוצה עם קבוצתה בסתיו 1921. ב-1924 נישאה לאברהם ויסובטי מביאליסטוק, שהצטרף לקבוצה. יחד איתו הייתה ממייסדי קבוצת גבע. ב-1929 עזבו על רקע חילוקי דעות, התגוררו זמן-מה בירושלים ואחר-כך במושבה כפר סבא, וב-1930 היו ממייסדי מושב חרות שליד תל מונד, בו גרה עד מותה. הייתה אם לבת ובן.
בתו לובה (ילידת 1905) עלתה לארץ ישראל מספר שנים אחרי חיה. התגוררה בתל אביב, נישאה לחיים שכמן והיגרה אתו לדרום אפריקה. הייתה אם לשלושה בנים.
בתו פייגל (ציפורה) (ילידת 1909) היגרה לצרפת, שם חיה כל חייה. נישאה לגרא קורמן. הייתה אם לבן.
בנו פסח דומבלינסקי (1914–1984) עלה גם הוא לארץ. למד הנדסה בצרפת, ושב לישראל. היה נשוי לרעיה, וללא ילדים.
פיאט 127

פיאט 127 היא מכונית סופר-מיני מבית היצרן "פיאט" האיטלקי. הרכב יוצר בין 1971 ל-1987 והחליף את פיאט 850. המכונית נמכרה בארץ עד 1987 למרות כניסת דגם חדש בשם פיאט אונו בשנת 1983.

היסטוריה

הדגם הראשון יוצר עם שתי דלתות בלבד בשנת 1971 וגרסת סטיישן עם שלוש דלתות הושקה בשנה שלאחר מכן. דגם ה-127 היה חדשני בהציגו (בעקבות הפיאט 128) מבנה של מנוע רוחבי, הנעה קדמית וקפיץ עלים רוחבי במתלה האחורי שחסך מקום רב במכונית. המכונית צוידה במנוע שסתומים עיליים ותיק ומוכח בנפח של 903 סמ"ק. פיאט 127 הייתה אחת ממכוניות המיני הראשונות בעולם וזכתה בפרס על ניצול טוב של הנפח ואחיזת כביש. 80% משטח הרצפה היה נגיש לנוסעים ולמטען. ה-127 הייתה להצלחה מיידית, זכתה בפרס "מכונית השנה" ב-1972 והייתה לאחת המכוניות הנמכרות ביותר באירופה במשך שנים אחדות.
משנת 1971 הועברו מנועי ה"פיאט 127" לדגם המסחרי פיאט  850T.
הדגם השני יצא בשנת 1977 והופיע עם חזית מעוצבת מחדש, חלונות גדולים יותר, חלק אחורי מעוצב מחדש ואפשרות לבחור במנוע גדול יותר בן 1,049 סמ"ק. הדגם השלישי יצא בשנת 1982 והציג שינויים קוסמטיים, מנוע 1301 סמ"ק חדש ועיצוב פנים חדיש יותר. בין השנים 1984 ל-1987 נמכר בישראל הדגם שיוצר בברזיל כ-147, אך כונה בארץ 127. 
בשנת 2013 הציג מעצב רכב עצמאי עיצוב מודרני המבוסס על ה-127, בתקווה שחברת פיאט תיצור דגם רטרו למכונית המקורית, בדומה למה שעשתה עבור פיאט 500.

דגמי מכוניות אשר התבססו על "פיאט 127

על בסיס ה-127 יוצר גם טנדרון בשם "פיורינו" עד שנת 1988, אז הוחלף בפיורינו על בסיס פיאט אונו. בשנת 2013 חידשה חברת פיאט את השם פיורינו בטנדרון קטנטן, לאחר שהדגם שהחליף את הפיורינו המקורי גדל עם השנים וקיבל את השם דובלו.
יצרנית כלי הרכב הספרדית סיאט הרכיבה את הדגם סיאט פורה (1981–1986), אשר התבסס על דגם ה-"פיאט 127".
דגם  ה"פיאט פנורמה" קרוי גם "פיאט 147 פנורמה" (Fiat 147 Panorama), התבסס על "פיאט 147"  שיוצרה בברזיל (גרסת סטיישן במקום גרסת ההצ'בק), אשר התבססה על גרסת פיאט 127 אשר יוצרה באיטליה
גד סעד

ביוגרפיה

סעד נולד ב-1964 בביירות, לבנון למשפחה יהודית שהיגרה מדמשק, סוריה. משפחתו נמלטה ממלחמת האזרחים בלבנון למונטריאול, קוויבק, קנדה באוקטובר 1975. אחיו הבכור, דויד סעד, הוא ג'ודוקא שהתחרה באולימפיאדת מונטריאול (1976).
סעד סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מקגיל, תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת קורנל.

קריירה ומחקר

סעד משמש כפרופסור לשיווק באוניברסיטת קונקורדיה משנת 1994. בזמן הזה שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, דארטמות' קולג' ואוניברסיטת קליפורניה באירוויין. הוא עורך משנה בעיתון היומי "Evolutionary Psychology", ומשמש כמנחה ב-"Centre for Inquiry Canada".
אחד ממחקריו של סעד מתמקד בהשפעת הורמונים על צרכנים והחלטות. מחקר נוסף מתמקד בהבדלים בין גברים לנשים במתן מתנות.
גזפרום אקספורט

היסטוריה

החברה נחשבת ליצואנית הגז הטבעי הגדולה בעולם ולאחת מהחברות הגדולות ברוסיה, בשנת 2013 החברה ייצאה 161.5 מיליארד מ"ר של גז טבעי ובאותה שנה רכשה 28.61 מיליארד מ"ר גז מטורקמניסטן, אוזבקיסטן, קזחסטן ואזרבייג'ן. החברה מייצאת גז טבעי ליותר מ-20 מדינות. 
החברה הוקמה ב-23 באפריל 1973 בשם סויוז גזאקספורט (Союзгазэкспорт) והייתה לחברת ייצוא הגז הלאומית של ברית המועצות ופעלה בצמוד למשרד הממשלתי לענייני תעשיית הגז. 
בשנת 1991 החברה הייתה לחלק מתאגיד גזפרום ונקראה בשם גזאקספורט (Газэкспорт). בשנת 1993 הפכה לחברה בת של גזפרום ולחטיבת הייצוא שלה. בשנת 1997 הפכה לחברת מניות פתוחה הנסחרת בבורסה לניירות ערך של מוסקבה. 
בשנת 2006 שונה שם החברה והיא הפכה לחברת גזפרום אקספורט. 
בנובמבר 2013 הועברו משרדי החברה ממוסקבה לעיר סנקט פטרבורג.
משה קלמר

תולדות חייו

קלמר נולד בזיכלין שבפולין ליעקב ולחנה בת יצחק אברך ריסטער. למד בישיבה ובנעוריו הצטרף לארגון צעירי מזרחי בעיירתו. בשנת 1921 עלה לארץ ישראל, למד בבית המדרש למורים של המזרחי בירושלים וסיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. קלמר נמנה בין מייסדי "הפועל המזרחי" ובשנת 1926 נבחר למזכיר הסניף המקומי.
במסגרת פעילותו התנועתית הקים קלמר את חברות השיכון "הבונה" (1937) ו"משכנות" (1938) ושימש יו"ר מועצות המנהלים של שתי החברות. לאחר איחודן לחברת משהב היה ליו"ר ההנהלה שלה. כמו כן הוא הקים את "בנק אדנים למשכנתאות" ושימש יו"ר מועצת המנהלים של הבנק. 
בשנת 1949 נבחר קלמר אל הכנסת הראשונה, אך התפטר ממנה כעבור שבועות ספורים, כדי לפנות מקום לנציג אגודת ישראל שטענה שקופחה לאור תוצאות הבחירות. לאחר מכן הוא נבחר לכנסת השנייה מטעם הפועל המזרחי ולכנסת השלישית מטעם חזית דתית לאומית, רשימה משותפת למזרחי ולפועל המזרחי, וכיהן בכנסת בשנים 1951–1959. לקראת הבחירות לכנסת הרביעית החליטו בהנהלת המפד"ל לרענן את הרשימה והוציאו את הרב מרדכי נורוק, את אהרן-יעקב גרינברג ואת קלמר מהרשימה. שני הראשונים הושבו לרשימה בלחצם של הרב יהודה לייב פישמן מימון וזרח ורהפטיג, וקלמר היה היחיד מחברי הכנסת השלישית שהושאר מחוץ לכנסת הרביעית, למרות איום חבריו מהפועל המזרחי שהם ירוצו ברשימה נפרדת אם קלמר לא ייכלל ברשימה. קלמר הוצא מהרשימה על מנת לפנות מקום למזכ"ל המפד"ל, בנימין שחור. 
אל הכנסת החמישית נכנס קלמר במחצית כהונתה, לאחר פטירתם של מרדכי נורוק ואהרן-יעקב גרינברג, והוא כיהן בה בין 1963–1965.
בשנת 1953 היה מבין אלו שזכו לביקורת מצד מלכיאל גרינוולד, אשר לאחר מכן פרסם התנצלות וכתב שדבריו נגדו היו חסרי כל יסוד.
אשתו: טובה בת מנחם מאיר רוזנבוים. ילדיו: מרגלית, יעקב ואהרן.
על שמו רחובות בשכונת קריית שמואל בחיפה ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
שמחה לאיד

שִׂמְחָה לְאֵיד היא רגש של שמחה נוכח אידו (אסונו או מפלתו) של האחר. היא עשויה לנבוע מקנאה, תחרותיות ושנאה. הביטוי "אין שמחה כמו שמחה לאיד" מעיד על עוצמת רגש זה. שמחה לאיד היא הפן השלילי שבשמחה, יש בה דמיון וקרבה לקנאה, שבה עינו של האדם צרה במה שיש לזולתו. 
המושג העברי מוזכר בספר משלי: "לֹעֵג לָרָשׁ, חֵרֵף עֹשֵׂהוּ; שָׂמֵחַ לְאֵיד, לֹא יִנָּקֶה" (י"ז, ה'). במשלי נמצא עוד ביטוי דומה: "בִּנְפֹל אוֹיִבְךָ – אַל תִּשְׂמָח; וּבִכָּשְׁלוֹ – אַל יָגֵל לִבֶּךָ" (כ"ד, י"ז). בספרות חז"ל נמצא גם הביטוי המקביל "מתכבד בקלון חבירו". 
מונח דומה בשפה הגרמנית, Schadenfreude, נקלט בצורה זו ברבות משפות המערב. 
הפילוסוף ארתור שופנהאואר, שעסק רבות בנושא הרגש, כתב כי "להרגיש קנאה זה אנושי, להרגיש שמחה לאיד זה שטני". פרידריך ניטשה תיאר את ההומור כ-"שמחה לאיד במצפון שקט". 
בחברות מודרניות ומערביות נחשבת שמחה לאיד, שבה חוגגים וצוהלים למפלת האויב, ללא תקינה פוליטית, והחברה הכללית רואה בעין לא יפה שמחה לאיד שמבטאים יחידים, ומנסה לא לתת לה פומבי ואף לדכאהּ.
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי טרומן

היסטוריה

הספרייה והמוזיאון הוקמו ב-16 ביוני 1957 באינדפנדנס שבמיזורי. בטקס חניכת המקום נכחו הנשיאים לשעבר הרברט הובר והארי טרומן, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ארל וורן והגברת הראשונה לשעבר אלינור רוזוולט. ב-11 בדצמבר 2006, נאם במקום קופי אנאן את נאומו האחרון כמזכ"ל האומות המאוחדות.

פעילותו של טרומן בספרייה והמוזיאון

טרומן השתתף באופן פעיל בפעילויות הספרייה ונהג להיפגש עם עיתונאים ותלמידים שהגיעו למקום. הוא ביקר במקום פעמים רבות עד למותו ולעיתים קרובות היה מגיע לפני צוותי העיתונות ודאג לתת הדרכה ולענות על השאלות תוך כדי שהוא מציג את עצמו כנשיא ארצות הברית לשעבר הארי טרומן. 
בין המבקרי המוזיאון ניתן למנות את הנשיאים דווייט אייזנהאואר, הרברט הובר, לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון וג'ון קנדי. בין המבקרים הידועים שביקרו במוזיאון ניתן למנות את רוברט קנדי, דין אצ'יסון וג'ינג'ר רוג'רס.

תערוכות ותוכניות

במוזיאון שתי קומות ובהן תצוגה המתעדת את חייו של הנשיא באמצעות תצלומים, חפצים, מסמכים, מזכרות, קטעי סרטים וסרט על חייו של טרומן. 
ההעתק של החדר הסגלגל בזמן כהונתו של טרומן נמצא במוזיאון והוא נתן השראה לעיצוב החדר הסגלגל במהלך כהונותם של הנשיאים ג'רלד פורד, לינדון ג'ונסון, ג'ימי קרטר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, רונלד רייגן וביל קלינטון.