google/wiki40b huggingface dataset:
דימיטר סטאנצ'וב

ביוגרפיה

סטאנצ'וב נולד בסבישטוב ואת השכלתו האקדמית במשפטים רכש באוניברסיטת וינה. הוא כיהן כמזכירו האישי של הנסיך פרדיננד הראשון ובהמשך מונה לשגריר נסיכות בולגריה בממלכת רומניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית. סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ בממשלתו של דימיטר פטקוב ולאחר שנרצח פטקוב בכדורי מתנקש, מונה לראש הממשלה בפועל. לאחר מינויו של פטר גודב לראש הממשלה, כיהן סטאנצ'וב כשר החוץ והדתות של הנסיכות ולתקופה קצרה גם כשר למבני ציבור, כבישים ותקשורת. בהמשך, מונה לשגריר בולגריה בממלכה המאוחדת, צרפת, בלגיה וממלכת איטליה.
הוא התנגד לכניסתה של בולגריה למלחמת העולם הראשונה והודח מתפקידו. לאחר תבוסת בולגריה במלחמה, מונה למזכיר צוות המשא ומתן הבולגרי שדן בתנאי חוזה ניי. בהמשך, כיהן שוב כשגריר בממלכה המאוחדת ובבלגיה וב-1924 התפטר מתפקידו כשגריר בולגריה בהולנד בשל התנגדותו למדיניות ממשלתו של אלכסנדר צאנקוב. בין 1927 ל-1929 כיהן סטאנצ'וב כיושב ראש הוועד האולימפי הבולגרי ולאחר סיום תפקידו פרש מהחיים הציבוריים. דימיטר סטאנצ'וב הלך לעולמו ב-1940 בסופיה והוא בן 76 שנים. הוא היה נשוי ואב ל-5 ילדים. נכדו איוון סטאנצ'וב כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתה של רנטה אינדז'ובה.
דני טופוס

שירות צבאי

טופוס נולד וגדל בנתניה. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1968 שובץ בחטיבת גולני. בגולני עבר טופוס הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ובתום שב לחטיבה כמפקד מחלקה. כמפקד פלוגה בגדוד 51 לחם טופוס במלחמת יום הכיפורים ולאחריה פיקד על גדוד בבית הספר לקצינים ועל גדוד נח"ל היאחזויות 904. בסוף יוני 1982 מונה למפקד גדוד 17, קורס המ"כים של חטיבת גולני, בחטיבת ביסלמ"ח. במהלך הקרבות על ביירות הוביל טופוס את גדודו בשורת קרבות קשים. לאחר המלחמה מונה למפקד מחנה 80, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה ומפקד מחוז דן בפיקוד העורף.
אורי גרשט

ביוגרפיה

אורי גרשט נולד בתל אביב ב-1967. 
הציג תערוכות רבות באירופה ובארצות הברית. חי ופועל בלונדון.
אביו היה אחד מבעלי קולנוע פריז בתל אביב ומגיל צעיר ספג את נושא הצילום והקולנוע. למד באוניברסיטת וסטמינסטר  בלונדון, שם קיבל תואר ראשון בצילום ווידאו (1992) ואחר כך בקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art) בלונדון, שם סיים תואר שני בשנת 1995.
הוא הציג תערוכות במגוון חללים: במוזיאון הטייט בבריטניה, במוזיאון תל אביב, בגלריית הצלמים בלונדון ועוד.  
גרשט בוחן את גבולות הצילום, ומאתגר את מגבלותיו הטכנולוגיות, תוך שהוא נוגע בשאלות יסוד אודות תפיסה אופטית, תפיסת הזמן והיחס בין הדימוי הצילומי למציאות.
מוטיב מרכזי בעבודתו הוא השילוב בין חורבן לאסתטיקה: הרס לצד יופי ולבלוב, או הרס עוצר נשימה.
גרשט זכה בפרס ליאון קונסטנטינר של מוזיאון תל אביב לצלם ישראלי, 2000. "נושאי הצילום שלו קשורים בדרך כלל להיבטים חברתיים, למהלכי תרבות ולמאורעות 
היסטוריים", כתבו השופטים בנימוקיהם למתן הפרס. "הוא עורך מסעות צילום שבהם הוא מתחקה אחר מסעות מן העבר הרחוק והקרוב ומתעד בעין בוחנת ורגישה את רשמיו מאותם אתרים ונופים שבמסע המשוחזר". לעיתים מצלם גרשט במסעותיו שרידים מאזורי אסון. בעבר צילם בסרייבו תוך התמקדות בסימני החורבן שנותרו בבוסניה, ובבתי ספר בלונדון שנבנו על חורבות בניינים שנהרסו במלחמת העולם השנייה.
בין תערוכותיו הבולטות בארץ ניתן למנות את תערוכת הצילום
"Blaze" בגלריה נגא בספטמבר 2004. במרכז התמונה מופיע עץ זית ישן, בעל גזע מפותל. התצלומים היו שרופים, מטושטשים, כאילו נכוו בהבזק אור מכלה.
בסרט "היער" שהציג גרשט ב-2006 עוברת המצלמה משוטטות שלווה ביער להתרחשות חדה: אחד העצים נופל ברעש גדול, ושוב חזרה למצב השוטטות. הסרט מתייחס לאקציה שהתרחשה בכפר קוסוב באוקראינה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומצולם שם. "רציתי להפוך את היער וההר לארכיטיפים, ליצור טשטוש כללי של נוף שכולל אובדן, נוסטלגיה וגם אין-סוף זיכרונות" תיאר גרשט 
בספטמבר 2008 הציג בתערוכת "רסיסי זמן" בגלריה נגא 3 עבודות ווידאו,  שנראו כתמונות סטילס והיו מבוססות על ציורי טבע דומם. הסצנה הופרה בפתאומיות על ידי התרחשות דרמטית בהילוך איטי: קליע המבקע רימון, אגרטל פרחים מתפוצץ לרסיסים. יצירות אלה היו העבודה הראשונה שהוצגה בפרויקט אמנות בטיימס סקוור במרץ 2012 תחת השם "1 Big Bang".
יחיאל פישל אייזנבך

הרב יְחִיאֵל פִישְׁל אַיְיזְנְבַּך (ירושלים כ"ח בניסן תרפ"ה אפריל 1925 - ד' באלול, תשס"ח ספטמבר 2008) היה מקובל, ראש ישיבת שער השמים בירושלים.

הלימוד בצעירותו

נולד בירושלים, בנו של ר' יוסף אייזנבך, שהיה סופר סת"ם בעיר, ומחסידי רבי זאב טברסקי מחסידות רחמסטריבקא. בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת כולל שומרי החומות, בשכונת בתי אונגרין, ומשנת תש"ב עבר לישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שם למד למשך שנתיים אצל ר' מרדכי חיים סלאנים. בצעירותו גם למד מרבי שלמה גולדמן מזווהיל ומהרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק. ביום ו' באלול שנת תש"ד נשא את שרח (סרח), בתו של הרב ישעיה אשר זליג מרגליות (נפטרה ביום י"ב בכסלו שנת תשע"ה, בגיל 93). בשנת תש"ה המשיך ללמוד בישיבת סלונים, ולמד גם בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
בשנת תש"ז התחיל ללמוד קבלה מפי חותנו. אבל את עיקר לימודו בתורת הנסתר למד בעצמו מספרים כמו אהבת ה' ותורת חכם, ומההגהות שכתב זקנו, ר' משה אייזנבך, בגיליוני ספריו הקבליים. בשלב מאוחר יותר התחיל להגות בספרי האר"י: שמונה שערים ועץ חיים. למד קבלה גם אצל הרב ליבוש גרוסמן, תלמידו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, ואצל דודו, הרב ישראל יצחק רייזמן. 
כמו אביו, היה גם הוא סופר סת"ם.

סלילת דרכו כראש ישיבה

בשנת תשל"ד, עם פטירת הרב אהרן סלוטקין ראש ישיבת המקובלים שער השמים, נתמנה כממלא מקומו. הוא מסר שם מדי יום שיעורים בעץ חיים, אוצרות חיים ושמונה שערים. למד ולימד תורת הקבלה לפי דרכו של רבי שלום שרעבי ה"רש"ש", ועסק במיוחד בכוונות התפילה של ימות החול, שבת וחג. בימים שהישיבה הייתה סגורה, כגון בשבתות וחגים, וכן בימי בין הזמנים, היה מוסר שיעורים בביתו, בספר הזוהר ושער הכוונות.
ברח מפרסום, וידוע בשמחת החיים שהייתה נסוכה על פניו. הרב אייזנבך היה קרוב בהשקפת עולמו לאידאולוגיה של אנשי העדה החרדית, אף על פי שחלק מאנשי "שער השמים" היו קשורים לרב קוק. נפטר בירושלים בגיל 83 בד' באלול תשס"ח ונקבר ע"פ צוואתו בהר הזיתים.
נולדו לו שלשה בנים ושלוש בנות. בנו הרב משה אהרן, מחבר הספר ברכת משה על ה"מחנה אפרים", נפטר בחייו בניו יורק.
אייפון 11

עיצוב

האייפון 11 זמין לרכישה בשישה צבעים: סגול, צהוב, ירוק, שחור, לבן ואדום. בצדו הקדמי, שוכן חור מצלמה ורמקול של TrueDepth בדומה לXR. בצדו האחורי שוכן מערך מצלמות כפול לצד הפלאש, אשר בגודל זהה למכשיר הפרו בסדרה. אם כי לאייפון 11 יש רק שתי מצלמות ואילו למכשירים האחרים בסדרה יש 3.

חומרה

האייפון 11, בדומה לאייפון 11 פרו, מכיל בתוכו את המעבד A13 Bionic של אפל. דגמי המכשיר מגיעים עם שלוש אפשרויות לאחסון פנימי: 64, 128 או 256 ג'יגה, וסך זיכרון ראם של 4GB. האייפון 11 עמיד במים ואבק, בתקן IP68 (עמיד למים תחת שני מטרים עד 30 דקות). עם זאת, אחראיות היצרן אינה מכסה נזקי נוזלים בטלפון. כמו כן, בדומה למכשירי האייפון הקודמים בסדרה, למכשיר אין שקע לחיבור אוזניות.

מסך

האייפון 11 מגיע עם מסך LCD (בניגוד לשאר המכשירים בסדרה שמגיעים עם מסך OLED) בגודל 15.5 ס"מ, והוא תומך בטכנולוגיית IPS. רלוצוזיית המסך היא 1792x828 פיקסלים, עם בהירות מקסימלית של 625 ניטים ויחס ניגדיות של 1:1400. הוא תומך ברזלוציית HDR, Dolby Vision, True-Tone. בדומה לאייפון 11 פרו, הXS, XR. ו-הX, בחלקו העליון של המכשיר ממוקמות מערך המצלמות הקדמיות והרמקול.

מצלמה

המכשיר כולל מערך מצלמות אחורי שמציגות באיכות של 12MP יחד עם עדשה כפולה. העדשה הרחבה בעלת 2.4/f וזווית אולטרה-רחבה, כולל שדה ראייה של כ-120 מעלות, וזום אופטי 2X. העדשה השנייה גם היא בעלת זווית רחבה ו- f/1.8. האייפון 11 תומך בצילום וידאו ברזולוציית 4K בקצב של כ-60 פריימים לשנייה. בנוסף, יש גם אפשרות של הילוך איטי במכשיר, באיכות של 1080p עד 240 פריימים לשנייה. הטלפון מאפשר "זום שמע", אשר ממקד את השמע לאזור בו המשתמש מתמקד (בדומה לדגם הפרו). שתי המצלמות תומכות בוידאו, אם כי רק עדשת הזווית החרבה מגיעה עם ייצוב תמונות אופטי. כמו כן, גם מצב הבוקה (מיקוד חי) והעומק קיימים במכשיר. לאייפון 11 ישנו מצב לילה אוטומטי, שמאפשר למצלמה לצלם תמונות בהירות עם רעש מופחת בסביבות בעלות תאורה נמוכה. חברת אפל הודיעה גם על שחרור תכונה חדשה שתאפשר למעבד הצילום לנתח וללמוד מהתמונות שהמשתמש מצלם (בדומה לAI של גוגל)

תוכנה

אייפון 11 מגיע עם מערכת ההפעלה של אפל, הiOS 13, שכוללת את סירי ואת ה- FACE ID.
חנן גפן

ביוגרפיה

גפן (במקור פייגנבאום) נולד בצ'כוסלובקיה. עלה עם משפחתו לישראל לאחר מלחמת העצמאות וגדל במושב בצרה. לאחר שירות חובה בצה"ל סיים תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה בשפה ובתרבות הערבית. לאחר מלחמת יום הכיפורים חזר לשירות קבע בחיל המודיעין ושימש קצין מודיעין ביחידה 8200. בשנים 1993–1997 פיקד על היחידה. תקופת כהונתו התאפיינה במלחמה בטרור משטחי יהודה שומרון ועזה, היחידה פרסה רשת מתקני האזנה לתשדורות מהשטחים, ואלה שימשו לאיסוף מודיעין וסיכול פעולות טרור. בשנים 1997 עד 1999 שימש נספח צבאי ברפובליקה העממית של סין. 
לאחר שחרורו עבד בחברת גילת רשתות לווין כסמנכ"ל קשרי לקוחות. בשנים 2004–2007 עבד כיועץ בחברת ECI Telecom. לאחר מכן שימש יועץ עסקי בתחום המודיעין התחרותי. 
גפן נשוי לדליה ולזוג נולדו בן ובת. בנם נפטר בגיל 18.
אקנתוס (יוון)

אקנתוס (ביוונית: Ἄκανθος, בלטינית: Acanthus) הייתה עיר יוונית עתיקה בחצי האי אתוס, האצבע המזרחית של כלקידיקה במזרח יוון. העיר נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס על ידי מתיישבים יוונים מאנדרוס. כיום נמצא במקום הכפר יריסוס (Ierissos). לפי עדויות היסטוריות במהלך מלחמת פרס-יוון תושבי העיר בירכו את הצבא הפרסי ואף היו מוכנים לעזור לה בכריית תעלה. היישוב היה משגשג גם בתקופה הרומית ובהמשך בתקופה הביזנטית.
המוזיאון הארכאולוגי הלאומי (מלטה)

היסטוריה

המבנה נבנה על ידי האבירים ההוספיטלרים ב-1571, וסביר שתוכנן על ידי האדריכל ג'רולאמו קסאר (Gerolamo Cassar). הוא הוקם בסגנון הבארוק, וחזיתו משלבת יסודות מנייריסטים. ההוספיטלרים הקימו אכסניות נפרדות לאבירים בני הלאומים השונים שהיו חברים במסדר, ואשר כונו באופן מסורתי בשם "לשונות" (langues). שמונה הלשונות היו צרפת, אנגליה, גרמניה, אוברן, פרובאנס, אראגון, איטליה וקסטיליה. כל אכסניה הוקמה בחלק אחר של העיר, בקרבת קטע החומה שעליו הופקדו האבירים שהתגוררו בה, והיא שימשה אבירים בני הלשון שלא היה להם בית משלהם באי, וכן נוסעים בעלי מעמד. בעת השלטון הבריטי במלטה, שימש המבנה כקסרקטין וכבית מלון, וב-1955 הוא יועד לשמש כמשכן למוזיאון. המוזיאון הארכאולוגי נחנך באופן רשמי ב-1958, ובשנותיו הראשונות כלל גם אוסף של אמנות יפה. בשל מצוקת המקום, הופרד אוסף זה מהאוסף הארכאולוגי ב-1974, והוקם המוזיאון הלאומי לאמנות יפה. ב-1996 נסגר המוזיאון למשך שנתיים לשם עריכת שיפוץ מקיף, ונפתח לקהל מחדש ב-1998.

האוסף

המוזיאון מציג ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית, החל מהגעת האדם אל איי מלטה כ-7,200 שנה לפני זמננו, ועד סוף תקופת תרבות בוני המקדשים שפרחה באיים בין 3600 ל-2500 לפנה"ס, ואשר הקימה את המקדשים המגליתיים ברחבי הארכיפלג ואת ההיפוגאום של חל-ספליני. המוצגים הידועים כוללים את פסל "האשה הנמה" מחל-ספליני, פסל "ונוס ממלטה" ממקדש חג'ר אים והמזבח הגדול ממקדש טרשין. בקומה השנייה של המבנה מתבצעות עבודות שנועדו להכשיר אולמות תצוגה לתקופות מאוחרות יותר, החל בתקופת הברונזה וכלה בתקופה הביזנטית. עוד מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות, ופועלים בו אודיטוריום, חנות וספרייה.
החוזר בתשובה

תיאור העלילה

המספר, יוסף שפירא, מגולל את חייו הקודמים בתיעוב, כשהוא מטיל רפש בכל אורח החיים המערבי, ומספר על התלבטויותיו וחיבוטיו בתהליך החזרה בתשובה. 
סיפור חזרתו בתשובה של שפירא מקפל מאפיינים טיפוסיים של שינוי רוחני: לאחר ששקע במרדף אחר רכוש ותענוגות הגוף, מגלה הגיבור בלילה אחד שגם פילגשו וגם בת-זוגו בוגדות בו. ההשפלה הכפולה דוחפת אותו לראות בעולם החומר עולם של כזב, והוא מחליט לשוב למורשת אבותיו. הוא ממיר את רכושו הרב להמחאות נוסעים, ועוזב את מולדתו לעולם כשהוא משאיר את הכל מאחור.  במונולוג זה מתבטאים כל המוטיבים המרכזיים ביצירתו של בשביס-זינגר: האמונה באל, הקבילה על הצדק, וכמובן הצמחונות.
אף כי הספר הוגדר בשעת פרסומו כרומאן, יריעתו הקצרה מאפשרת לראות בו נובלה.
פקיצטוס

תיאור

בהתבסס על גודל הגולגולת ועל חלקי השלד של הפרטים שנמצאו מקובל לחשוב שפרטים של פקיצטוס נעו באורך שבין מטר לשניים.
הפקיצטוס נראה שונה מאוד מהלווייתנאים המודרניים וצורת גופו דמתה יותר לשל יונקים שוכני קרקע. להבדיל מהלווייתנאים המאוחרים יותר היו לו ארבע רגליים ארוכות ומתפקדות. לפקיצטוס היה אף ארוך, שיניים האופייניות לטורף, צוואר ארוך ומובחן וזנב ארוך. כמו ברוב היונקים היבשתיים האף היה ממוקם בקצה החוטם.
נסיונות שחזור שונים שנעשו בעקבות גילויים של שלדים מורכבים מתארים את הפקציטוס בדרך כלל כמכוסה בפרווה אך ככל הנראה בגלל קרבתם האבולוציונית להיפופוטמים סביר יותר להניח כי גופם היה מכוסה בפרווה דלילה יחסית.
המאובן הראשון שהתגלה היה מורכב מגולגולת לא שלמה שכללה את עצם הקודקוד וחלקים מהלסת התחתונה וכמה שיניים. בהתבסס על הפרטים בשיניים הטוחנות שוער שהפקיציטוס ידע לקרוע בשר. שחיקה בצורת חריצים על הטוחנות הראתה שהפקיצטוס חיכך את שיניו בעת שאכל. בגלל שיניו, משערים שהפקיצטוס אכל דגים וחיות קטנות אחרות, השיניים גם מרמזות שלפקיצטוס היו גם אבות אבולוציונים אוכלי-בשר וגם כאלה צמחוניים.
הנזל וגרטל (אופרה)

מערכה ראשונה - בבית

בביתו הדל של המטאטאן עסוקים ילדיו, הנזל וגרטל בעבודה.
הרעב מייסר את שניהם, משום שבמשך שבועות לא אכלו דבר מלבד לחם יבש. גרטל מגלה להנזל כי הערב, לשם שינוי, יזכו לאכול דייסת אורז, שכן השכנה נתנה להם סיר מלא חלב במתנה.
בציפייה נלהבת מתחילים הילדים לרקוד ולשחק. כאשר מגיעה אמם הביתה עייפה ומותשת ומגלה שילדיה לא היו חרוצים מספיק, בכעסה עליהם היא נוטלת מוט ורוצה להכותם. בשגגה היא דוחפת את סיר החלב מן השולחן. מתוך זעם על אובדן החלב, שולחת האם את הנזל וגרטל ליער לאסוף תותי בר, כדי שיהיה להם משהו לאכול. לאחר שהיא מבכה את מר גורלה היא נרדמת.
האב פטר מגיע שתוי הביתה. הפעם האיר לו המזל פנים, הוא מכר הרבה מטאטאים ובכסף שהרוויח קנה מלוא הסל מצרכי מזון. 
לאחר ששאל לשלום הילדים משתנה מצב רוחו והוא חושש לילדיו - הערב מתקרב ואולי יאבדו הילדים את דרכם ביער, יגיעו בטעות לאילזנשטייןויפלו בידיה של המכשפה? המכשפה עלולה לפתותם, לאפות מהם עוגיות זנגביל ולאכול אותן. מלאי חשש יוצאים האב והאם ליער בעקבות ילדיהם.

מערכה שנייה - ביער

פרלוד: "המכשפה רכובה על המטאטא"
הילדים הצליחו למלא את הסל בפירות יער. הקוקיה נשמעת ביער והנזל מחקה אותה. השנים אוכלים במהרה את כל הפירות שבסל. הלילה כמעט ירד, חשוך מדי לחפש פירות יער נוספים וגם את הדרך חזרה הביתה השניים לא מוצאים.
היער שנראה מוכר ולא הפחיד את הילדים באור היום נראה כעת זר ומפחיד. אורות מוזרים מנצנצים מסביב ואדי ערפל מתמרים. הנזל וגרטל מפוחדים מאוד. איש החול מופיע ומרגיע את השניים. 
הילדים מתפללים "תפילת הערב" ואחר כך נרדמים. ארבע עשר מלאכים יורדים ממרום כדי לשמור על שנתם.

מערכה שלישית - בית המכשפה

פרלוד: "בוקר של יער בחזית בית הממתקים"
איש הטל מופיע ומעיר את הילדים. כמו מתוך חלום נוצץ לו בית הממתקים בקרני השמש עולה.
כל קירות הבית מכוסים בעוגות ודברי מתיקה. כאשר הנזל וגרטל טועמים מן הממתקים יוצאת המכשפה מן הבית ומנסה לפתות אותם להיכנס. אולם השניים לא מתפתים, אלא דווקא מנסים להמלט. המכשפה משתמשת במטה הקסמים שלה לעצור את הילדים. לאחר מכן היא כולאת את הנזל בתוך כלוב ומפילה כישוף על הדלת במטרה לסגרה. על גרטל היא כופה לערוך את השולחן. המכשפה רוצה לפטם את הנזל לבשלו בתנור. לשם כך היא מסיקה את התנור ורוכבת במצב רוח מרומם על המטאטא שלה ברחבי הבית.
גרטל, שהצליחה לשנן את הכישוף עמו נעלה המכשפה את הכלוב של הנזל, חוזרת על הכישוף ומשחררת את אחיה. המכשפה רוצה לדחוף את גרטל לתנור הלוהט אולם שני הילדים מתגברים עליה ומשליכים אותה לתוכו. הילדים מתחבקים באושר והתנור, שלתוכו נדחפה המכשפה, קורס ברעש רב ונהרס.
מבין ההריסות מוציאים הנזל וגרטל עוגת זנגביל גדולה בדמותה של המכשפה.
כעת מבחינים השניים שעוגיות הזנגביל הגדולות, ששימשו כגדר סביב הבית, שבות והופכות לילדים.
כאשר גרטל נוגעת בהם, הם פוקחים את עיניהם. בעזרת מטה הקסמים מצליח הנזל להפיח חיים בילדים.
מרחוק נשמעים קולותיהם של האבא והאמא של הנזל וגרטל, שעדיין מחפשים את השניים ביחד.
כולם יחד שרים את מילותיו של האב: "כשהסבל במאודו, מושיט לנו האל ידו"

האופרה בישראל

האופרה הישראלית העלתה את הנזל וגרטל לראשונה במרץ 1973 ושנית בעונת 1980-1981. בשתי הפעמים הועלתה האופרה בשפה העברית בתרגומו של אפרים דרור.
האופרה הישראלית החדשה העלתה את הנזל וגרטל ללברית שכתב אברהם עוז ב-1990 ובבימויה של רינה ירושלמי.
בזיק ויויו

שיר הנושא

הגרסה העברית של שיר הנושא נכתבה על ידי דתיה בן-דור. השיר, אותו שרה שלומית אהרון, היה פופולרי בקרב ילדים ואף עובד למשחק ידיים.

עלילת הסדרה (1960 - 1963)

יויו הוא ילד אשר נתקל יום אחד בשני נערים אשר מנסים לגנוב דבש מתוך כוורת דבורים. הוא מצליח לעצור אותם. על מנת להודות לו מלכת הדבורים מבקשת מבזיק, היועץ המועדף עליה, לכווץ את יויו לגודל של חרק בעזרת קסם על מנת לתת לו את ההזדמנות לבקר בממלכת הדבורים כאות הוקרה. בזיק ויויו מגלים יחד ממלכה מלאה בהפתעות וסכנות.

עלילת הסרט (1973)

בגרסת הסרט המקוצרת (באורך 60 דקות), קבוצת נערים נתקלת בטירה מפחידה במהלך טיול. הנערים מגלים ענק גדול ממדים אשר גר בה. הענק תופס את הילדים ומכווץ אותם במכונת כיווץ לגודל חרקים. אחד הילדים, יויו, מצליח לברוח מהטירה ויוצא למסע הרפתקאות בכוורת דבורים. כאשר הוא מציל את הכוורת, מלכת הדבורים מכתירה אותו. לבסוף כל הדבורים בכוורת וחיות אחרות מהיער מתקיפות את הטירה ומצילות את חבריו של יויו, אשר בסוף חוזרים לגודלם הטבעי.
רנה משל

ביוגרפיה

נולדה בשם רנה שהם ב-22 ביוני 1947 בפולין. הוריה, ברטה ומשה בלזנשטיין, ניצולי שואה, עלו לישראל בשנת 1950. בשנת 1965 סיימה את הלימודים לתעודת בגרות עיונית במגמות המדעיות מתמטיקה ופיזיקה בבית הספר התיכון על שם חיים קוגל בחולון. 
בשנים 1965-1967 שירתה בשירות סדיר בצבא ההגנה לישראל.
בשנים 1967-1968 למדה במסלול מתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972 הוסמכה לתואר בוגר במשפטים מאוניברסיטת תל אביב. את התואר הראשון סיימה בהצטיינות. בשנת 1973 התמחתה אצל השופט  שלמה לוין (כיום המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס) ואמנון גולדנברג - עורך דין שעמד בראש משרד "ש. הורוביץ ושותפים". בסיום התמחותה עמדה בבחינות לשכת עורכי הדין וקיבלה רישיון עריכת דין ב-2 בדצמבר 1973. עבדה עבור משרד עורכי הדין "פורת, צ'רנובילסקי ושותפיו" בשנים 1977-1981. עסקה בעריכת דין פרטית כעצמאית בין השנים 1982-1984 בתחומים: משפט פלילי ומשפט אזרחי. כבעלת תואר במשפטים, ייעצה עבור המל"ח במסגרת שירות מילואים.
ב-3 בספטמבר 1984 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב. ב-1 בדצמבר 1997 קודמה לתקופה של שנה לתפקיד שופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב וביולי 1998 קיבלה את מינוי הקבע. במהלך כהונתה, הרצתה במכון להשתלמות שופטים והייתה חברה בנציגות השופטים הארצית והמחוזית. עסקה, בין היתר, בתחומי המשפט המסחרי והימי.
ב-3 בספטמבר 2007 פרשה לגמלאות מכהונתה כשופטת, לטענתה, בשל העומס הרב בבית המשפט המחוזי בתל אביב. למעשה, מדובר בפרישה מוקדמת - זאת משום שנותרו עוד 10 שנים עד למועד שבו נוהגים שופטים בישראל לסיים את כהונתם - לאחר גיל 70.
התאלמנה ממאיר משל, משפטן, אקדמאי ואיש עסקים בשנת 2004. משנת 2010 היא נשואה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס אשר גרוניס.
ארמון וסטמינסטר

היסטוריה

הבניין העתיק ביותר שעדיין עומד על תילו במיקום זה נבנה בשנת 1097. באזור זה של לונדון בנה המלך אדוארד המודה ארמון מלכותי בשנת 1050, ומלכי אנגליה התגוררו בו עד שנת 1529. שריפה שפרצה בארמון וסטמינסטר בשנת 1529 גרמה להנרי השמיני לעבור לארמון וייטהול.
ב-20 בינואר 1265 נערך המושב הראשון של הפרלמנט הבריטי שזומן על ידי סימון החמישי דה מונפור, הרוזן מלסטר. בית הנבחרים הבריטי - המכונה "בית פשוטי העם" - "House of Commons" התמקם בקפלת סנט סטפן בארמון, ונשאר בארמון עד היום.
בשריפה שפרצה ב-16 באוקטובר 1834 עלו באש מרבית חלקי הארמון. עבודות השיקום נמשכו עד שנת 1870, וזהו הבניין העומד בימינו.

ארמון וסטמינסטר כיום

ארמון וסטמינסטר נמצא לאורך גדת התמזה. דרומית לו נמצאים גני מגדל ויקטוריה ואזור מילבנק של לונדון, שם נמצאים משרדי חברי הפרלמנט בבית פורטקליס.
בארמון וסטמינסטר כאלף חדרים, 100 גרמי מדרגות ומעל 3 קילומטר של מעברים. גובהו של מגדל השעון, המכונה ביג בן, מעל 106 מטרים והוא מגדל השעון הידוע בעולם. השם הוא שמו של הפעמון, אך הכינוי דבק במגדל כולו.
לבית הנבחרים הבריטי ולבית הלורדים אכסדראות נפרדות, ואכסדרה מרכזית (לובי) מקשרת בין שתי האכסדראות.
בדרום המבנה נמצא מגדל ויקטוריה שבו נמצא הארכיון של הפרלמנט. המגדל הוא הגבוה במבני הארמון.
אולם וסטמינסטר נבנה בין השנים 1097–1099 על ידי ויליאם רופוס והוא כיום החלק העתיק ביותר בארמון וסטמינסטר. כשנבנה האולם הוא היה הגדול באירופה - אורכו 73 מטרים ורוחבו 18 מטרים. בין השנים 1394–1398 נבנה מחדש גג הבניין, העשוי עץ, על פי הוראת המלך ריצ'רד השני. גג זה שרד עד ימינו. באולם זה ישב בית הלורדים - בית המשפט העליון של אנגליה עד שנת 1882.
לאחר השריפה הגדולה של הארמון בשנת 1834 נערכה בין אדריכלים תחרות תוכניות. התחרות גרמה למחלוקת גדולה באשר לסגנון הארמון - היו שרצו לבנות אותו בסגנון קלאסי, בעוד שאחרים העדיפו את הסגנון הגותי. בסופו של יום נבנה הארמון בסגנון הגותי האנגלי.
הארמון ומנזר וסטמינסטר הסמוך הוכרזו אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1987.

אירועים בארמון

ב-11 במאי 1812 נרצח ראש הממשלה הבריטי ספנסר פרסיבל בידי בנקאי פושט רגל באכסדרת בית הנבחרים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשרף אולם בית הנבחרים הבריטי כולו, בשל הפצצות חיל האוויר הגרמני, הלופטוופה, ב-10 במאי 1941. עבודות השיקום של האולם הסתיימו ב-26 באוקטובר 1950. בתקופת השיקום ישב בית הנבחרים הבריטי באולם בית הלורדים, בעוד שבית הלורדים ישב באולם המלתחה המלכותי הסמוך לו.
ב-30 במרץ 1979 נהרג איירי נייב, מבכירי האופוזיציה באותה עת, מפיצוץ מכונית תופת בחניית הארמון.
האישה ששרה

העלילה

נוואל מרואן עובדת כמזכירה במשרדו של נוטריון בשם לבל בקוויבק שבקנדה. לאחר פטירתה הפתאומית מוקראת צוואתה לילדיה התאומים הבגירים ז'אן וסימון.
בצוואתה מבקשת נוואל להיקבר עירומה, בקבר בלתי מסומן כשפניה כלפי מטה. עוד מבקשת האם מילדיה לחפש את אביהם ואת אחיהם. ז'אן וסימון היו מופתעים מאחר שנאמר להם על ידי אימם עוד מילדותם שאביהם נהרג ולא ידעו כלל שיש להם אח.
סימון החליט שלא לבצע את הבקשה של אימו מאחר שתמיד הייתה אישה נוקשה ומשונה, אך אחותו ז'אן החליטה לצאת לארץ מולדתה של אמה, שהיא לבנון (זה מתברר לא רק ממה שקורה בסרט. כאשר ז'אן עולה לבקר את שרת בית הספר, אפשר לראות את דגל לבנון על מבנה בית הספר).
מסע החיפושים מוביל את ז'אן בכפרים וערים שונות כשהיא אוספת פיסות מידע אודות עברה של אימה בשנות ה-70. במהלך המסע מתוודעת ז'אן לתרבות ולמנהגים של החברה המקומית הפרימיטיבית, האלימה, המפולגת והמסוכסכת. נודע לז'אן כי אמה בצעירותה התאהבה בפליט והרתה לו. בני משפחתה שנודע להם על הקשר של נוואל עם הפליט ניסו לרצוח אותה על רקע חילול כבוד המשפחה אך סבתה הצילה אותה וסייעה לה בתקופת ההריון. את התינוק מסרה הסבתא לבית יתומים ושלחה את נוואל ללמוד באזור מרוחק כדי שתתנתק מעברה ותשקם את חייה. נוואל עזבה את מחוז מגוריה והחלה את לימודיה באוניברסיטה. בשלב מסוים בחיפושים גילתה ז'אן כי במהלך מלחמת האזרחים בין מוסלמים לנוצרים שהתחוללה בראשית שנות השבעים במדינה התנקשה אימה שהייתה אז סטודנטית בעלת תודעה פוליטית שמאלנית במנהיג הנוצרים ובעקבות זאת נכלאה ל-15 שנה. לאחר שז'אן גילתה מידע זה טילפנה נסערת לאחיה סימון וביקשה שיצטרף אליה למסע. סימון הגיע מקנדה בלווית לבל (מעסיקה לשעבר של נואל) והשלושה המשיכו במסע החיפושים. השלושה גילו כי נוואל עברה בכלא התעללויות ונאנסה באופן מתמשך על ידי חוקר בשם "אבו טארק". בשנים האחרונות לכליאתה כתוצאה ממעשי האונס החוזרים הרתה נוואל לאבו טארק וילדה בבית הכלא תאומים. היו אלה ז'אן וסימון.
לקראת סוף הסרט מגלים האחים כי אבו טארק היה בנה של נוואל אותה עינה ואנס מבלי שידע שהיא אימו לאחר שגויס כילד יתום בן חמש לשורות המוסלמים במהלך מלחמת האזרחים ובהמשך נשבה על ידי הנוצרים והחל לעבוד עבורם. כך גילו ז'אן וסימון שאביהם הוא בעצם גם אחיהם.

פרסים

הסרט זכה בשמונה פרסי ג'יני עבור השחקנית הטובה ביותר (לובנה אזאבל), הבמאי הטוב ביותר, העיבוד הטוב ביותר, הצילום, העריכה, סאונד ועוד. כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט בשפה הצרפתית הטוב ביותר.
בשנת 2011 היה הסרט מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר.
הקומפקטיפיקציה החד נקודתית

קומפקטיפיקציה חד נקודתית היא דרך לבנות מרחב טופולוגי קומפקטי ממרחב טופולוגי כלשהו על ידי הוספת נקודה בודדת למרחב.

הוכחת נכונות הבנייה

נראה ש- הוא מרחב קומפקטי. יהא  כיסוי פתוח של . קיימת  כך ש-, ומשום ש- אזי  היא קבוצה קומפקטית. אבל אז ל- יש תת-כיסוי סופי , לכן  הוא כיסוי סופי של  ונקבל ש- קומפקטית כנדרש.
גדליה סילברסטון

הרב גדליה סילברסטון (1871 - א' באב תש"ד יולי 1944) היה רב בוושינגטון ומחבר פורה של עשרות ספרים.

ביוגרפיה

נולד ב-1871 ביאשינובקה בפולין לר' ישעיה מאיר שהיה רב בסוקוט, ליטא. למד בישיבות רוזניי וטלז. משקיבל אביו משרת רב בליברפול עבר עם משפחתו לאנגליה. 
לאחר נישואיו נסע לרוסיה ושם למד שלוש שנים, והוסמך לרבנות על יד הרב יצחק יעקב ריינס ואחרים.
בתרס"א (1901) קיבל משרת רב בבלפסט. באותו זמן החל את פעילותו הציונית, והיה ציר בקונגרס הציוני השישי. בתרס"ה (1905) הגיע לארצות הברית, והתגורר לזמן קצר בבולטימור. לאחר מכן עבר לוושינגטון ושימש שם כרב האורתודוקסי הראשון בעיר. השתתף במשלחות של רבנים אורתודוקסים בביקור אצל נשיא ארצות הברית
היה ממנהיגי המזרחי בעיר. הוא היה רב קהילת "אוהב שלום" בעיר, ושל קהילת "קשר ישראל" בשכונת ג'ורג'טאון.
חיבר שלושים וארבעה ספרים; רוב ספריו היו ספרי דרוש, כיוון שסבר שספרים אלה יקלעו לטעם בני קהילתו, שהיו רחוקים מעולם של לימוד תורה.
בשנים 1921 ו-1923 ביקר בארץ ישראל. בשנת 1925 השתתף במשלחת של רבנים אורתודוקסיים שבקשה מחברי הקונגרס להתיר הגירה של נשים וילדים של רבנים לארצות הברית מחוץ למכסות ההגירה, והרצה על חשיבות התפקיד של אשת הרב. 
בשנותיו האחרונות הגשים את חלומו ועלה לארץ ישראל. בתחילה התגורר בצפת ללא אשתו שחששה ונשארה בארצות הברית. בהמשך חזר לארצות הברית ועלה שוב לארץ ישראל. היה סגן נשיא הכולל אוהל תורה. התגורר בירושלים, נקבר בהר הזיתים. השאיר אחריו חמישה בנים וחמש בנות. אחד מבניו מילא את מקומו כרב בוושינגטון.