google/wiki40b huggingface dataset:
השטן והעלמה פרים

עלילה

במשך כמעט 15 שנה מבלה ברטה הזקנה כל יום בישיבה מחוץ לדלת הקדמית של ביתה, צופה בכפר השקט והנידח ויסקוס ומדברת לעיתים עם בעלה המנוח. היא מחכה לשטן שיבוא, כפי שבעלה ניבא לה. יום אחד מגיע גבר זר לכפר בכוונה להשאר בו שבעה ימים.
הגבר שמופיע כהתגלמות השטן, איש עשיר ומצליח אשר איבד את אמונו בצדק האנושי לאחר שטרוריסטים רצחו את אשתו ובתו. 
כדי לבדוק האם הרוע הוא טבעו של האדם, מחליט הזר להטיל דילמה שטנית על תושבי הכפר,הוא מחליט להציע להם 11 מטילי זהב בתנאי שהם יהרגו את אחד מתושבי הכפר, אותו הם יבחרו. בדרכו בכפר פוגש הגבר את שנטל פרים, נערה צעירה ויפה, המשועממת מקצב החיים האיטי ומהכפר הנידח. שנטל מפתה תכופות תיירים למיטתה בתקווה שאחד מהם יהיה נתיב הבריחה שלה מהכפר. הגבר לוקח את שנטל, מראה לה את מטילי הזהב אותם קבר ביער ליד הכפר ומספר לה על תוכניותיו. 
מרגע זה מתנהל קרב פנימי בתוך הנערה הצעירה, בין המלאך הטוב למלאך הרע. היא רואה בזהב את כרטיס הבריחה שלה מהכפר אך דבר מה עוצר אותה. לאחר מספר ימים מלאים מחשבות, היא מחליטה לספר לחברי הכפר על תוכניותיו של הזר בתקווה שהם יסרבו. תגובות אנשי הכפר למחרת אותו היום, אומנם נוטעות בלבה חששות שמא הם מתכננים לבחור אותה כקורבן. כמעשה של ייאוש מחליטה שנטל לברוח מהעיר עם אחד ממטילי הזהב של הזר, אך נראה כי לגורל יש תוכניות שונות עבורה ובדרך היא נתקלת בזאב אשר מאיים על חייה. למזלה של שנטל הגבר הזר מגיע ושניהם מצליחים לברוח.
באותו הזמן מתאספים חברי הכפר בכנסייה על מנת לבחור את הקורבן, כדי לקבל את הפרס הנכסף. לבסוף הם בוחרים את ברטה הזקנה, בטענה שחייה קרובים לקצם ושבכל מקרה הם נטל עבורה, אחרי הכל, בעלה מת בתאונת ציד לפני זמן רב. זמן קצר לפני הוצאתה להורג של ברטה הזקנה, שנטל מגיעה ונוקטת עמדה, היא מנסה להסביר לאנשי הכפר איזו טעות הם עומדים לבצע ולבסוף מצליחה לשכנע אותם שרצח אינו מוצדק תחת שום נסיבות. כך מעניקה שנטל תשובה לשאלתו של הזר, בכולנו נמצאים הטוב והרע אך מעשינו הם תוצאה של שליטה ובחירה.
אל-ח'ליל בן אחמד

כתאב אלעין

"כתאב אלעין" (كتاب العين) נחשב למילון הערבי הראשון. הוא מילון אנגרמטי, הוא מסודר לפי אותיות שורש כאשר מוצגות כל הקומבינציות האפשרויות בשיכול האותיות. הוא סידר את המילון לפי סדר פונטי כאשר האותיות הגרוניות הן הראשונות. המילון פותח באות עין (ع) ומכאן שמו.

התשכיל של אלח'ליל

עד לזמנו הייתה נהוגה שיטת הניקוד של אבו אל-אסווד א-דואלי. בשיטה זו הנקודות שימשו לייצוג התנועות ( חַרַכּאת בערבית ). לכל תנועה היה מיקום נקודה שונה. בימיו של ח'ליל אבן אחמד, כבר נוסדה מערכת האיעג'אם, שהיא מערכת הנקודות הדיאקריטיות המבחינות בין אותיות דומות, דוגמת ﺡ ו-ﺥ, מה שחייב שימוש בצבע האדום לנקודות החרכאת, מאחר שהצבע השחור שימש לנקודות האיעג'אם. אלח'ליל מצא את הכתיבה בצבעים שונים מעייפת ובלתי ישימה, לכן הוא הגה מערכת חדשה שהחידוש העיקרי בה היה שינוי צורת החרכאת לצורות המזכירות את האותיות המאריכות התואמות, כך שתתאפשר הבחנה בין המערכות הדיאקריטיות ללא שימוש בצבעים שונים. מערכת זו, עם מעט שינויים ותוספות היא התשכיל המודרני.
יוהאן ראבה

חייו לפני האירועים בסין

יוהאן ראבה נולד בהמבורג, גרמניה. הוא פיתח קריירה במהלכה נסע לאפריקה למספר שנים. בשנת 1908 הוא עזב לסין ועבד שם עבור חברת סימנס עד 1938.

הקמת אזור הביטחון בנאנג'ינג

באותה תקופה אנשים רבים מהמערב עזבו את נאנג'ינג, בשעה שהצבא היפני התקדם לעבר העיר והחל להפציץ אותה. כל הזרים ברחו מהעיר למעט 22, בהם 15 אמריקנים ואנשי עסקים ומיסיונרים אירופאים.
ב-22 בנובמבר 1937 כשהצבא היפני התקדם לעבר נאנג'ינג, ראבה, יחד עם קבוצה נוספת של זרים הקימו את הוועד הבינלאומי לאזור הבטוח של נאנג'ינג ואת האזור הבטוח שסיפק לפליטים סינים מקלט ומזון מהטבח היפני המתקרב.
בשאלה לגבי הסיבה להקמת האזור אמר ראבה: "זוהי שאלה של מוסר, אני לא יכול להביא את עצמי לבגוד באמון של האנשים האלה ומרגש לראות איך הם האמינו בי."
האזור הבטוח מוקם בשטח השגרירויות הזרות ואוניברסיטת נאנג'ינג.
ראבה נבחר למנהיג הקבוצה לאור חברותו במפלגה הנאצית (טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה) והיחסים הטובים בין גרמניה ויפן. הממשלה היפנית הסכימה לא לתקוף אזורים בעיר שלא הכילו כוחות צבא סינים וחברי הוועד שבראשו עמד ראבה ניסו להפעיל לחץ על הממשלה היפנית להוציא את כוחותיהם מהאזור וזכו בהצלחה חלקית.
בראשון בדצמבר 1937 הורה ראש עיריית נאנג'ינג לכל האזרחים הסינים שנותרו בנאנג'ינג לעבור אל האזור הבטוח ולאחר מכן ברח מהעיר. בנוסף קלט האזור הבטוח 650 פליטים נוספים.

שובו לגרמניה

ב-28 בפברואר 1938 עזב ראבה את נאנג'ינג וחזר לגרמניה כשאיתו חומר תיעודי רב על הטבח שביצעו היפנים בנאנג'ינג.
ראבה הציג סרטים ותמונות בהרצאה שנתן בברלין וכמו כן כתב להיטלר כדי שיפעיל השפעתו להפסקת הפעולות האלימות עלי ידי הצבא היפני. כתוצאה מכך ראבה נעצר ונחקר על ידי הגסטאפו ומכתבו מעולם לא הועבר להיטלר. בעקבות התערבותה של חברת סימנס שוחרר ראבה. הוא הורשה לשמור את התיעוד שברשותו לאירועים למעט הסרט, אך לא הורשה יותר לכתוב או להרצות בנושא.
ראבה חזר לעבוד בחברת סימנס עד סיום המלחמה באפגניסטן ובברלין.

אחרי המלחמה

ראבה נעצר לחקירה על ידי ה-נ.ק.ו.ד. ולאחר מכן על ידי הצבא הבריטי אך שניהם שחררו אותו לאחר חקירה. ראבה המשיך לעבוד באופן חלקי עבור סימנס והשתכר שכר נמוך ביותר. לבסוף אף איבד את עבודתו לחלוטין.
משפחתו של ראבה חייתה בעוני רב בדירת חדר קטנה וברעב מתמיד כשלאוכל היו אוספים עשבים ומבשלים אותם כמרק בתוספת של לחם יבש.
בשנת 1948 נודע לאזרחי נאנג'ינג על מצבם הקשה של משפחת ראבה והם אספו במהירות כ-2,000 דולר (שווה ערך לכ-19 אלף דולר היום). ראש עיריית נאנג'ינג עצמו נסע לגרמניה והביא מלאי רב של מזון למשפחתו של ראבה. מאז כל חודש שלחו תושבי ננקינג משלוחי מזון למשפחת ראבה עליה הגיב ראבה במכתבי תודה רבים.

מותו

ראבה נפטר בשנת 1950 משבץ בגיל 68. בשנת 1997 הועברה אבן המצבה שעל קברו אל מקום של כבוד באתר ההנצחה לטבח בנאנג'ינג.
בשנת 2005 ביתו לשעבר של ראבה בנאנג'ינג שופץ והפך לאתר ההנצחה לאזור הביטחון הבינלאומי על שם יוהאן ראבה בנאנג'ינג.

תיעוד

יומניו תורגמו והתפרסמו באנגלית בשם "האיש הטוב מנאנג'ינג" . בשנת 2009 יצא לאור סרט על פועלו בשם "City of War: The Story of John Rabe".
ויליאם לי (עבד)

ויליאם "בילי" לי (William "Billy" Lee, ידוע גם כוויל לי;‏ 1750–1828) היה משרתו האישי של ג'ורג' וושינגטון והיחיד מבין עבדיו של וושינגטון ששוחרר על ידו, בצוואתו. מאחר ששירת לצדו של וושינגטון לאורך כל מלחמת העצמאות של ארצות הברית ולפעמים מופיע לצדו בציורים, לי היה האפרו-אמריקאי הידוע ביותר בזמנו.

לאחר המלחמה

אשתו של לי הייתה מרגרט תומאס לי, אמריקאית חופשיה מפילדלפיה, שעבדה בעבר כמשרתת במפקדתו של וושינגטון בזמן המלחמה. למרות שנישואי עבדים לא הוכרו על ידי החוק בווירג'יניה, ב-1784, על פי בקשת הזוג, וושינגטון ניסה לארגן מעבר של מרגרט למאונט ורנון לחיות עם בעלה. לא ידוע אם אכן הגיעה למאונט ורנון.
ב-1785 לי נפצע בברכו במהלך מסע משלחת-מחקר עם וושינגטון. כעבור שלוש שנים, בדרכו אל הדואר באלכסנדריה (וירג'יניה), הוא נפל ופצע את ברכו השנייה, ונותר נכה קשה. לאחר בחירתו של וושינגטון ב-1789, ניסה לי לצאת למסע לעיר ניו יורק לטקס ההשבעה , אולם נאלץ להישאר בפילדלפיה לטיפול רפואי. הוא נבדק על ידי מספר רופאים, שעשו לברך שלו תומך מברזל, שאפשר לו להצטרף למשק הבית הנשיאותי של וושינגטון. אחינו של פרנק, כריסטופר שילז , סייע ללי בניו יורק, ולקח על עצמו את תפקידיו של לי ב-1790 בבית הנשיא  בפילדלפיה.
אפילו לאחר פרישתו של וושינגטון מהנשיאות, נכויותיו של לי מנעו ממנו לבצע את תפקידיו הקודמים, והוא בילה את שנות חייו האחרונות כסנדלר במאונט ורנון במאבק עם אלכוהוליזם. ותיקי מלחמת העצמאות שביקרו במאונט ורנון נהגו להעלות עמו זיכרונות על המלחמה. 
במותו של וושינגטון ב-1799, הוא שחרר את ויליאם לי בצוואתו, באזכורו את "שירותיו הנאמנים במהלך מלחמת העצמאות". לי היה היחיד מבין 124 עבדיו של וושינגטון ששוחרר במפורש בצוואתו. שאר העבדים שוחררו עם מותה של אשתו, מרתה וושינגטון (153 עבדים נוספים שחיו במאונט ורנון היו רכוש עזבונו של בעלה הראשון של מרתה ולא יכלו להשתחרר על ידי וושינגטון). ללי ניתנה קצבה בסך 30 דולר בשנה עד סוף חייו, ואופציה להישאר במאונט ורנון אם רצונו בכך. לי בחר להישאר עד סוף חייו במאונט ורנון, ושם הוא קבור.
ההיסטוריון פריץ הירשפלד כתב: "אם בילי לי היה גבר לבן, הוא היה מקבל מקום של כבוד בהיסטוריה האמריקאית בשל קרבתו אל ג'ורג' וושינגטון במהלך התקופות המסעירות ביותר בקריירה שלו. אבל בגלל שהוא היה משרת שחור, עבד כנוע, למעשה התעלמו ממנו היסטוריונים וביוגרפים גם שחורים וגם לבנים".
בית בורומאו

בית בורומאו (באיטלקית: La famiglia Borromeo) היא משפחת אצולה איטלקית רבת השפעה בעיקר באזור מילאנו, רוזני ארונה מן המאה ה-15. בין בניה הידועים בני הדודים הקרדינלים הקדוש קארלו בורומאו ופדריקו בורומיאו מייסדה של הספרייה האמברוזיאנית, שניהם כיהנו כארכיבישופי מילאנו. בשלט האצולה של המשפחה מופיעות שלוש טבעות שלובות שנתנו את השם לקשר הידוע כ"טבעות בורומאיות".

היסטוריה

האדם הראשון הנזכר בהיסטוריה והנושא את שם המשפחה הוא פיליפו שהיה ראש המורדים הגיבלינים של סן מיניאטו ונלחם בשנת 1367 בשירותו של קארל החמישי כנגד הגואלפים של פירנצה. הוא נלכד והוצא להורג בפירנצה ב-1370. חמשת בניו מצאו מקלט במילאנו.
ויטליאנו היה הראשון מבני בורומאו שקיבל אזרחות של מילאנו ב-1406 מאת דוכס מילאנו פיליפו מריה ויסקונטי. הוא שירת בחצרו כשר אוצר וכיועץ. ב-1445 קיבל פייף (שטחי אדמה ותואר העובר בירושה) רוזן ארונה. ב-1447 מינה אותו הסנאט של הרפובליקה האמברוזית לאחד משנים-עשר ה"שופטים" (המנהיגים, למעשה). הוא נפטר שנתיים לאחר מכן. בנו, פיליפו, פיתח עסקי בנקאות ופתח סניפים בברצלונה ולונדון וצבר עושר רב. הוא התחתן עם פרנצ'סקה ויסקונטי שמשפחתה הייתה קשורה בקשרי נישואין גם עם משפחת ספורצה. ב-1450 העניק לו דוכס מילאנו, פרנצ'סקו ספורצה, תואר אביר זהב לאות תודה על סיוע משפחת בורומאו בהגנה על העיר.
בראשית המאה ה-16 החלו בני המשפחה לרכוש את האיים הבורומאים, קבוצת איים באגם מאג'ורה שבעמק הפו. על אחד מהאיים הקימו ארמון מפואר.
ב-2004 נישאה צאצאית המשפחה, הנסיכה לויניה בורומאו לתעשיין ג'ון אלקן, נשיא פיאט.

סמל האצולה

סמל האצולה, כמו סמלים הרלדיים רבים מסוגו, התפתח עם השנים. בראש הסמל מופיעה המלה הלטינית "humilitas" (ענוה) באותיות גותיות.
ה-"capo dell'impero": נשר אימפריאלי גרמני שחור על רקע מוזהב מציין את מקור המשפחה כתומכי המפלגה הגיבלינית. החדקרן המתבונן אל סמל בית ויסקונטי (נחש זולל נער) נוסף לשלט עם הפיכת ויטליאנו לרוזן ב-1445. הטבעות הבורומאיות המשתלבות הוענקו לפיליפו בורומאו על ידי דוכס מילאנו פרנצ'סקו ספורצה והן מציינות את הקשר בין שלוש המשפחות החזקות במילאנו ויסקונטי, ספורצה ובורומאו, ה"איחוד הבלתי נפרד" (unione inscindibile). אחד הסמלים הבלתי שגרתיים בשלט הוא גמל היושב בתוך סל נצרים. זה היה הסמל שאימץ ויטליאנו כאשר היה עני וחסר כל וביקש שדודו העשיר ג'ובאני יפרוס עליו את חסותו.
השלט מוצג על מספר בנייני מרכזיים במילאנו, על הספרייה האמברוזיאנית (שהוקמה על ידי פדריקו בורומאו) על בניינים בכיכר בורומאו, בקתדרלת מילאנו (שקארלו בורומאו היה בין מכונניה), על כרכוב הגג של ארמון Borromeo d'Adda מן המאה ה-18 ברחוב מנצוני נמצא סמל הטבעות הבורומאיות ובמקומות נוספים.
ששון בכר משה

ביוגרפיה

נולד באורג'וק שבבוסניה, אז בתחומי האימפריה העות'מאנית, למשפחה שייחסה את עצמה לרבי יוסף קארו מחבר ה"שולחן ערוך". בגיל חמש (ה'תק"ץ, 1830) עלתה משפחתו לארץ ישראל. חמש שנים אחריהם, עלה גם אחיו, אפרים בכר משה שהיה אז בגיל 15, ולימים נעשה ראש ישיבה ודיין בירושלים (נפטר בגיל 62 בי"ד בטבת תרמ"ב, 5 בינואר 1882).
בירושלים למד אצל הרב וידאל קואינקה מחשובי "מדרש בית אל" ומראשי ישיבת "חסד אל", מחבר הספר "חוק חיים", ואצל הרב דוד חייט. בשיתוף פעולה עם אחיו הדפיס בירושלים מספר ספרי קבלה של מקובלים שקדמו להם.
בשנת ה'תרמ"ב (1882), בגיל 57 התמנה כראש ישיבת המקובלים בית אל, משרה בה החזיק 21 שנים עד לפטירתו בי"ח בניסן תרס"ג, 15 באפריל 1903. במהלך שנים אלו נסע פעמים רבות לעיראק ולהודו כשד"ר.
הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת המגא'רים.
בין תלמידיו המקובלים, הרב שלום הדאיה, והרב משה עידאן מתוניסיה.
פטריק ריצ'רד

קריירת טרום מקצוענית

בשנותיו בתיכון שיחק ריצ'רד בתיכון מקינזי. בתקופתו במכללות שיחק באוניברסיטת המדינה מקניס 4 עונות. בעונתו הראשונה ממוצע הקליעות שלו למשחק היה קרוב ל-18 נקודות, מה שגרם לזכייתו בתואר שחקן השנה במכללה.

קריירה מקצוענית

ריצ'רד התחיל את הקריירה המקצוענית שלו בליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-2 בנובמבר 2012 בחרו איווה אנרג'י בריצ'רד בסיבוב ה-7 עם הבחירה ה-9 בדראפט ליגת הפיתוח של ה-NBA. ב-21 בנובמבר הציב אותו המועדון ברשימת המשוחררים. בשאר העונה, ריצ'רד שיחק בסנדריגם סייברז מאוסטרליה.
בעונת 2013–2014 חתם במטריקס מג'יקס מליגת העל ההולנדית. ריצ'רד שיחק 28.9 דקות, קלע 15.38 נקודות וחילק 2.62 אסיסטים בממוצע. הוא נבחר באותה עונה לאולסטאר ולחמישיית העונה בליגה ההולנדית.
ב-11 ביוני 2014 חתם במיטלדויטשר המשחקת בליגת העל הגרמנית בכדורסל. במהלך העונה שיחק 30.4 דקות, קלע 13.12 ומסר 2.79 אסיסטים בממוצע.
ביוני 2015 חתם בריימס מהליגה הצרפתית בכדורסל, שם שיחק 24.7 דקות, קלע 9.67 נקודות ומסר 2.15 אסיסטים.
ב-19 ביולי 2016 חתם ריצ'רד באלופת ליגת העל הישראלית בכדורסל, מכבי ראשון לציון.
נינה קסיאן

קורות חיים

קסיאן נולדה בשנת 1924 בגאלאץ, רומניה בשם רנה אניה קסיאן (Renée Annie Cassian). אביה, Iosif Cassian-Matasaru היה מתורגמן מהשפה הגרמנית לשפה הרומנית, חייל מצטיין במלחמת העולם הראשונה בעל העיטור הרומני "גבורה ואמונה" מדרגה שנייה.
לאחר שנתיים עקרה משפחתה לברשוב ורק בחופשות הקיץ הייתה חוזרת לגאלאץ. בגיל חמש כבר ידעה לקרוא וקיבלה שיעורי נגינה וכבר בגיל זה הלחינה את הואלס הראשון וחיברה את השיר הראשון. בהיותה בת 11 עברה משפחתה לבוקרשט. קסיאן למדה בבית ספר לאומנויות, יחד עם מקסימיליאן הרמן מקסי.
בשנת 1943 התחתנה עם הסופר ולדימיר קולין. בשנת 1948 התגרשה מבעלה והתחתנה עם סופר אחר שהיה גם מורה לצרפתית ומבקר, א. י. שטפנסקו.
הספר הראשון שלה הוכרז כ"אויב העם" על ידי השלטונות הקומוניסטים, לכן נאלצה לשנות את סגנונה, כדי להתאימו לדרישות השלטון. חרף מאמציה היא נכשלה שוב כאשר לא תיארה את לנין כנדרש ופרצה שערורייה. היא כתבה בשלב זה 4 ספרים שמאוחר יותר התכחשה להם מנקודת מבט אסתטית. היא פנתה לספרות הילדים, שם היה לה חופש רב יותר במשחקי מילים ופנטזיות לשוניות. בין השנים 1955–1957 הפסיקה לכתוב והחלה לחבר יצירות מוזיקליות. בתחום זה, טענה, לא יוכלו להאשימה ברמיזות בלתי תקינות פוליטית. לאחר מות סטלין ותחילת הדה-סטליניזציה כתבה ספר אחר ספר.
בשנת 1985 הוזמנה לארצות הברית להנחות קורס של כתיבה יוצרת באוניברסיטת ניו יורק. באותו קיץ נעצר מהנדס בנין רומני זקן מגאלאץ בשם גאורגה אורסו ונחקר על ידי הסקוריטטה. לאחר חודש במעצר ובחקירה נפטר אורסו, אך במשרדו נמצא יומן שבו כתב בצורה חופשית וגם הזכיר בו שיחות עם ידידיו. קסיאן, אחת מידידותיו, הבינה את העתיד לקרות ולא חזרה יותר לרומניה. לאחר מכן השלטונות החרימו את ביתה וסילקו את ספריה מהחנויות ומהספריות עד לנפילת ניקולאה צ'אושסקו במהפכה הרומנית של 1989.
בשנת 1984 ביקרה קסיאן בישראל.
בגיל 73 התחתנה קסיאן עם האמריקאי מוריס אדוארדס (Maurice Edwards), שהיה מבוגר ממנה בשנתיים.
בשנותיה האחרונות קסיאן חיה בניו יורק וכתבה את זיכרונותיה. היא נפטרה בניו יורק ב-14 באפריל 2014.
יחסי גאורגיה–גיאנה

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין גאורגיה לבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה כוננו ב-23 באפריל 2012.
שני משרדי החוץ של שתי המדינות הביעו נכונות לשיתוף פעולה רחב בין שתי המדינות לאחר סבב של התייעצויות וועידות. הדגש ביחסים הוא על סחר ותרבות. בין גיאנה לבין גאורגיה מתקיימת תוכנית חילופי סטודנטים ותלמידים ממגוון מוסדות אקדמאים בשתי המדינות.
שוקי נגר

קריירה

נגר גדל ביהוד והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני יהודה תל אביב, ואף השתייך לסגל נבחרת הנוער באמצע שנות ה-90. לאחר שלוש עונות בבני יהודה חתם נגר בשורות מכבי חיפה, והיה שותף למסע ההצלחות שלה באירופה, שהסתיים ברבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1998/1999. לאחר שנתיים בחיפה חזר נגר לבני יהודה, ולא סייע לקבוצה שירדה לליגה הלאומית בסיום עונת 2000/2001.
לאחר הירידה עם בני יהודה עבר נגר להפועל באר שבע, שם שיחק שנתיים. אחר כך שיחק עונה במועדון ספורט אשדוד וחזר לתקופה קצרה בהפועל באר שבע, לאחריה הגיע למכבי תל אביב, עמה זכה בגביע המדינה. בדצמבר 2005 עבר לבני סכנין.
בתחילת עונת 2006/2007 עבר נגר להכח עמידר רמת גן, ששיחקה אז בליגת העל, אך ירדה לליגה הלאומית בתום העונה. בקיץ 2007 עבר נגר לקבוצת הפועל פתח תקווה, כאשר בעונתו הראשונה הקבוצה עלתה לליגת העל. לאחר חצי עונה עם הקבוצה בליגת העל, עבר נגר בחלון ההעברות של ינואר 2009 לקבוצת מכבי הרצליה.
ב-26 ביולי 2009 חתם בהפועל אשקלון שם שיחק עונה אחת. בקיץ 2010 חתם נגר במכבי אחי נצרת שם שיחק עד קיץ 2012.
לקראת עונת 2012/2013 חתם נגר בקבוצת מכבי יבנה, במדיה שיחק שלוש עונות בליגה הלאומית. בקיץ 2015 חתם בקבוצת בית"ר יבנה מליגה ב', במדיה ערך ארבע הופעות עד נובמבר 2015.
בינואר 2018, לאחר יותר משנתיים שלא שיחק, הצטרף נגר לקבוצת בני יהוד מליגה ג'.
ראף ואלונה

קורות חיים

ואלונה, בנו של עורך דין למד משפטים בטורינו ועבד במשרדו של אביו. הוא שיחק ככדורגלן מקצועי בסרייה א' במועדון הכדורגל טורינו וזכה עם קבוצתו בתחרות קופה איטליה ב-1935.
הוא התמנה לראש מדור התרבות בעיתון ל'אוניטה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית וכן למבקר קולנוע בעיתון לה סטמפה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה חבר במחתרת הקומוניסטית האנטי פשיסטית.
ב-1942 הופיע בתפקיד קטן בסרט אנו החיים לפי ספרה של איין ראנד. ב-1949 ליהק אותו הבמאי ג'וזפה דה סאנטיס  לסרט הנאו-ריאליסטי האורז המר לצידם של סילבנה מנגנו וויטוריו גסמן. ואלונה הופיע אתם גם בסרט "אנה" (1951).
הוא החל בקריירה בינלאומית והופיע בעשרות סרטים, רובם בתפקידי משנה. ב-1960 הופיע בסרט שתי נשים לצידה של סופיה לורן.
ב-1957 הופיע בסרט "מוכרת הפרחים" ("לה ויולטרה") לצידה של סריטה מונטיאל.
ב-1961 הופיע בסרט אל סיד לצידם של צ'רלטון הסטון וסופיה לורן.
ב-1962 שיחק בתפקיד הראשי של אדי קרבונה בסרט מראה מעל הגשר בבימויו של סידני לומט לפי מחזהו של ארתור מילר. על תפקידו זה זכה בפרס דוד די דונטלו לשחקן הטוב ביותר.
ב-1963 הופיע בסרטו של ג'ון יוסטון "הקרדינל".
ב-1990 הופיע בסרט הסנדק חלק שלישי כקרדינל למברטו.
הוא מת מהתקף לב ברומא בשנת 2002 בגיל 86.

חיים אישיים

היה נשוי לשחקנית האיטלקית אלנה וארזי  ולהם שתי בנות ובן.
גרף ליינוויבר-בורק

בביוכימיה, גרף ליינוויבר–בורק הוא ייצוג גרפי של משוואת ליינוויבר-בורק של קינטיקה אנזימטית, שתואר על ידי האנס ליינוויבר ודין בורק ב-1934.

גזירה

הגרף מספק שיטה גרפית שימושית לניתוח של משוואת מיכאליס מנטן:
ועם המספר ההופכי:
כאשר V הוא מהירות התגובה (קצב התגובה), Kₘ הוא קבוע מיכאליס, ו Vmax הוא מהירות התגובה המקסימלית, ו-[S] הוא ריכוז המצע.

שימוש

גרף ליינוויבר-בורק היה בשימוש נרחב כדי לקבוע מונחים חשובים בקינטיקה של אנזימים, כגון Kₘ ו - Vmax, לפני הזמינות הרחבה של מחשבים חזקים. החיתוך עם ציר ה-y של גרף כזה הוא שווה ערך להופכי של Vmax; והחיתוך עם ציר x של הגרף מייצג את ההופכי והנגדי של Kₘ. זה גם נותן התרשמות מהירה וחזותית של צורות שונות של עיכוב אנזימטי.
לודוויג פוירבך

דחיית האל וחיוב האדם

פוירבך למד תאולוגיה בהיידלברג אך לא היה מרוצה. בשל כך עבר לברלין, שם למד אצל הגל. הוא שלח מכתב להגל וטען שחסר משהו חושי וחומרי במערכת ההגליאנית. בנוסף, הוא דחה את הזהות הדיאלקטית בין פילוסופיה ותאולוגיה. למעשה, פוירבך טען כי הגל לא באמת דחה את עקרונות הדת, אלא קיפל אותם בתוך תורתו הדיאלקטית. לטענת פויראבך, באמצעות הפילוסופיה ניסה הגל להציל את הדת מפני האתאיזם הגובר באירופה.
פוירבך ראה את נקודת ההתחלה של הפילוסופיה בחומרי, סופי והאמיתי, ולא באלוהים או ביש אבסולוטי כלשהו. אותו יש סופי וחומרי הוא האדם. פוירבך ראה קשר בין דחיית האל לבין חיוב האדם - כל מה שיוחס בעבר לאל, יש לחשוב אותו במונחים אנתרופולוגיים. לטענתו, אם ציפור הייתה יכולה להעלות בדעתה את האל, הוא ככל הנראה היה בעל כנפיים, משום שזוהי צורת הקיום הנעלה ביותר שהציפור מכירה. באותו אופן, כל התארים שהאדם ייחס לאל - מקורם באדם עצמו. על כן, יהיה זה מגוחך לדבר על האל כשלעצמו: כל מה שיוחס לאל נמצא כבר בתוך האדם.
עם זאת, פוירבך קיבל את המערכת הדיאלקטית של הגל, וראה בפרוטסטנטיזם את השלב הבא של הנצרות. הוא התייחס לקטע של לותר מהמאה ה-16, בו הוא כתב כי קבלת הרעיון שהאדם חופשי, משמעה דחיית קיום האל. פוירבך טוען שלותר צדק, אלא שהוא קיבל את האפשרות הראשונה - האדם החופשי, ולכן האל לא קיים. זאת הסיבה כי שם ספרו הוא "מהות הנצרות": פוירבך רצה לקחת את האלמנטים המיוחסים לאל הנוצרי ולתת לאדם. גישה זו נקראת בשם אנתרופוצנטריזם (או הומניזם).
לטענת פוירבך, ההבדל בין האדם לחיה לא נמצא רק בתבונה, אלא גם בחושים האנושיים. אמנם חושי האדם יעילים פחות משל חיות אחרות, אבל לאדם יש מקום מיוחד בקיום, המאפשר לו להתעלות מעבר לפרטיקולריות ולקחת חלק באוניברסלי. ליכולת זו קרא פוירבך "אינטואיציה". באמצעות אינטואיציה (וללא מושגים) ניתן לפגוש באמת. אם כן, לשיטתו של פוירבך, את ה"אני חושב" ניתן להחליף ב"אני חש".

ההיסטוריה

פוירבך טען כי ככל שיש יותר אנשים, יש יותר כוח בהיסטוריה. במקום הרוח של הגל, הכוח המניע את ההיסטוריה הוא האנושות. אינטרסובייקטיביות וקשר הדדי בין אנשים מרכזיים אצל פוירבך. השילוש הקדוש הוא אני, אתה וחברה אנושית. הרעיון הוא שמחשבה לא אפשרית ללא קיום של אחרים וללא דיאלוג עמם.
בניגוד להגל, אצל פוירבך אין תכלית שאליה מתקדמת ההיסטוריה. מה שיש הם המעשים הקונקרטיים שיוצרים משהו אנושי כולל. עם זאת, ישנה התקדמות: האדם נהיה מושלם ואלוהי יותר. כמו כן, הדתות מתקדמות לאורך ההיסטוריה, כך שבכל פעם יותר מן המושלמות האלוהית מיוחסת למין האדם. על כן, ניתן לומר שהיום ישנה יותר חוכמה מאשר בעבר, והמצב הזה התאפשר באמצעות מעשים קונקרטיים.

הביקורת על פוירבך

קרל מרקס ביקר את פוירבך בטענה שהמטריאליזם שלו לא הלך עד הסוף. בתיזות על פוירבך, מרקס כתב כי פוירבך לא מספק תשובות לגבי מקורות הנצרות והסדר החברתי העכשווי. לטענת מרקס, פוירבך הפנים את עקרונות הנצרות לתוך המערכת המטריאליסטית שלו. ביקורת נוספת היא שפוירבך לא מציע דרך להתגברות על המצב הזה. במילים אחרות, מרקס רואה את הגותו של פוירבך כלא מהפכנית מספיק וחסרת פרקסיס.
עם זאת, פוירבך היווה אבן דרך משמעותית בקפיצה בין הדיאלקטיקה ההגליאנית למטריאליזם הדיאלקטי של מרקס.
פורטיסהד

היסטוריה

מייסדי הלהקה הם הקלידן ג'ף ברואו והסולנית בת' גיבונס. הלהקה קרויה על שמה של העיר בה גדל ברואו, הנמצאת בקרבת בריסטול. בגיל 17 עבר ברואו לבריסטול ועבד באולפני הקלטות לצד אמנים ולהקות כננה צ'רי, מאסיב אטאק וטריקי, מהם הושפע סגנונו. את גיבונס הוא פגש בלשכת העבודה בשנת 1991, הם הוציאו תחילה סרט מחווה קצר לסרטי המתח האפלים של שנות ה-60 בשם "To Kill a Dead Man" עם פסקול שזכה לשבחים רבים. בשנת 1994 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "Dummy", שזכה להצלחה רבה בארצות הברית ובאירופה ואף זכה בתואר אלבום השנה בטקס פרסי המרקורי בבריטניה.
"Portishead", האלבום השני של הלהקה, שמנתה בשלב זה ארבעה חברים, יצא ב-1997 לאחר עיכובים רבים. הוא לא היה חדשני כקודמו, אך היה נאמן לצליל המקורי של הלהקה.
האלבום השלישי, "PNYC" יצא ב-1998 והוקלט בהופעה חיה בניו יורק, שכללה תזמורת כלי מיתר שלמה.
בשנת 2002 הוציאה בת' גיבונס אלבום בשם "Out of Season" בשיתוף פעולה עם פול ווב מ-Talk Talk.
בתחילת 2005 התקיימה בבריסטול הופעת צדקה למען קורבנות הצונאמי במערב אסיה, ופורטיסהד השתתפו בה בהופעתם הראשונה מזה שבע שנים. בערך באותו זמן חשף ברואו שהלהקה כותבת את אלבום האולפן השלישי שלה, אם כי טרם החלה הפקתו. בתחילת שנת 2006 אישר 3D ממאסיב אטאק ששתי הלהקות מתכננות הופעה משותפת בהמשך השנה.
בשנת 2001, דורגה פורטיסהד בידי המגזין טיים בין 10 הלהקות הטובות בעולם, יחד עם רדיוהד, U2 ופאטו פו.
באפריל 2008 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השלישי שלה, Third.
ב-2018 פורטיסהד פרסמו בעמוד הפייסבוק הודעה על כך שיחרימו את ישראל ולא יופיעו בה כל עוד יש אפרטהייד.
500 ימים עם סאמר

עלילה

העלילה מתארת 500 ימים של מערכת יחסים בעלת עליות ומורדות בין תום הנסן (ג'וזף גורדון-לוויט), בחור צעיר שלמד אדריכלות אך עובד ככותב בחברה לכרטיסי ברכה, לבין סאמר פין (זואי דשנל), מזכירה חדשה בחברה בה עובד תום.
תום וסאמר שונים ביסודם; תום מאמין בגורל ובאהבת אמת, וסאמר, לעומתו, לא. לאחר שחברו של תום, מקנזי (ג'פרי ארנד), פולט את העובדה כי לתום יש רגשות כלפי סאמר, סאמר מבהירה לו שהיא מעוניינת שהם יהיו ידידים בלבד. מערכת היחסים ביניהם מתפתחת כאשר הם מתקרבים האחד לשנייה, והיא מתחילה כמבטיחה, אך ככל שהזמן עובר, הרגשות הופכים לחד צדדיים מצדו של תום, אמנם הוא לא שם לב לכך.השניים נפרדים ועוברים מספר חודשים במהלכם תום שבור וביצועיו בעבודה מדרדרים. 
תום וסאמר נפגשים ברכבת, בדרך לחתונה של חברה משותפת. הם מדברים ורוקדים יחד, ותום חוזר לפנטזיה של חידוש מערכת היחסים ביניהם. סאמר מזמינה אותו למסיבה שהיא עורכת בביתה, אמנם כאשר הוא מגיע, הפנטזיה שלו נעלמת לאט לאט והמציאות תופסת את מקומה. לבסוף הפנטזיה מתנפצת לחלוטין, כאשר תום מגלה שהמסיבה שבה הוא נמצא היא למעשה מסיבת האירוסין של סאמר.
לאחר כמה ימים של מרמור ותסכול, תום מחליט לשנות את חייו. הוא מתפטר מהחברה שבה עבד ומחליט לרדוף אחר חלומו להיות ארכיטקט. בהמשך, הוא פוגש את סאמר והשניים מנהלים שיחה סוגרת מעגל, בה מתגלה שהיוצרות התהפכו; תום חושף בפני סאמר שהיא צדקה, משום שאהבה וגורל הם דברים מזויפים, ואילו היא מסבירה לו שהוא היה זה שצדק מלכתחילה. לבסוף, תום משלים עם נישואיה של סאמר. 
כמה ימים מאוחר יותר, תום הולך לריאיון עבודה בחברת אדריכלות, שם הוא פוגש בחורה שמועמדת לאותה המשרה שאליה הוא מבקש להתקבל. באותו רגע הוא מגלה שחלק ממנו עדיין מאמין בגורל. הוא מציע לבחורה צאת לקפה, והיא מסכימה. כאשר הוא שואל אותה מה שמה, היא עונה "אוטום" (בעברית: סתיו).

ביקורות והכנסות

הביקורות על הסרט היו מהללות. הסרט זכה ל"קימת כבוד" בפסטיבל סאנדנס ששם הוא הוצג לראשונה. לפי האתר "Rotten Tomatoes", כ- 87% ממבקרי הקולנוע בארצות הברית נתנו לסרט ציון חיובי. רבים מהעיתונים המובילים בארצות הברית שביניהם ניו יורק דיילי ניוז, רולינג סטון, USA Today ועוד דירגו את הסרט כאחד הסרטים הטובים ביותר של השנה. הסרט זכה לכמה מועמדויות וזכיות בפרסים יוקרתיים כמו גלובוס הזהב ואינדפנדנט ספיריט. הסרט בתחילת 2009. הסרט הפתיע בקופות והצליח להכניס פי כמה מתקציבו והפך להיות אחד מה"להיטים הישנוניים" ("sleeper hits") הטובים ביותר באותה שנה. בשבוע הראשון לצאתו בבריטניה הסרט הכניס כ-2 מיליון דולר ודורג במקום השני אחרי הסרט "מחוז 9". נכון לפברואר 2010 הסרט הכניס 32,391,374 דולר בארצות הברית ו-28,331,360 דולר בארצות אחרות. הכנסותיו של הסרט ממכירות ה-DVD היו 11,382,604 דולר, מה שמיקסם את הכנסותיו בלמעלה מ-72 מיליון דולר.
דיאטסרון

דִיאַטֶסָרוֹן (מיוונית "דיא-טסרון" "דרך של ארבעה") הוא חיבור שנכתב בערך בשנת 160 על ידי טטיאנוס (תלמידו של יוסטינוס מרטיר), המשלב את כל ארבע הבשורות לטקסט אחד.
הדיאטסרון היה בשימוש מאות שנים בכנסיות המזרחיות אולם הוא הוחלף במהלך השנים על ידי הפשיטתא והדיאטסרון אבד, כנראה הפסיקו להעתיקו כי הרעיון שעמד מאחריו חרג מהקונצנזוס בכנסייה לגבי אופי הברית החדשה, כלומר העדפת הכנסייה את המבנה של ארבע בשורות נפרדות.
המידע הקיים היום על החיבור מגיע מאזכורים אצל כותבים שונים בהם אוסביוס ומפירושים שנכתבו על הדיאטסרון, מהפירושים שרד בשלמותו הפירוש של אפרם סירוס (אפרים הסורי).