אורית וולף

לימודים והשכלה

וולף, ילידת תל אביב, החלה את לימודי הפסנתר בגיל שש אצל חנה שלגי. בגיל 16, לאחר שקפצה כיתה וסיימה את התיכון לאמנויות על-שם תלמה ילין והשתלמה אצל פרופ' אלכסנדר וולקוב, התקבלה במלגות מלאות ללימודים אצל פרופ' אריה ורדי באוניברסיטת תל אביב. במקביל למדה קומפוזיציה אצל פרופ' אנדרה היידו.
במשך אותם שנים, מגיל 8–16 נמנתה וולף בין חברי יחידת המוזיקאים המצטיינים של משכנות שאננים, שם השתלמה בכיתות אמן רבות מהם אצל פרופ' ליאון פליישר, מנחם פרסלר, פיטר פויכטוונגר, קלוד פרנק, ג'ורג'י שבוק, פיטר סרקין וגילברט קאליש.
בקיץ 1991, בעקבות השתתפותה בפסטיבל טנגלווד היוקרתי (ארצות הברית), קיבלה הזמנה ללמוד בבית הספר הגבוה לאמנויות באוניברסיטת בוסטון במלגת דקאן מלאה, שם השתלמה אצל בנג'מין פסטרנק ואצל לוקאס פוס. היא סיימה את לימודיה בהצטיינות יתרה וקיבלה את פרס קאן לאמנים מצטיינים (1995).
ב-1997 עברה וולף ללונדון, לאקדמיה המלכותית למוזיקה Royal Academy of Music, שם למדה אצל פרופ' כריסטופר אלטון ופרופ' מריה קורצ'יו וסיימה תוך שנתיים תואר אמן ותואר מסטר בהצטיינות. בשנת 2008 קיבלה את הפרס היוקרתי ARAM מטעם האקדמיה המלכותית למוזיקה על תרומתה הרב תחומית לעולם המוזיקה.
את לימודי הדוקטורט עשתה וולף באוניברסיטת בר-אילן (2007) על "תפיסת הקונצ'רטו הרומנטי דרך ניתוח יצירתי של מגוון הקדנצות שנכתבו לקונצ'רטי של בטהובן". עבודה זו הונחתה על ידי פרופ' יהודית פריגישי ותאמה את עיסוקיה הנוספים של אורית וולף באלתור ובחקר היצירתיות ככלל.

הופעות וביצועים

וולף מופיעה מעל בימות מגיל 8. בגיל 11 הוזמנה לנגן בגרמניה ובבלגיה מטעם התזמורת הסימפונית ירושלים ובגיל 14 החלה להקליט באופן תדיר בקול המוזיקה בתוכניות שונות כגון "האמן הצעיר" ו"אתנחתא".
מגיל 16 היא מופיעה בישראל ומחוצה לה כסולנית ובהרכבים קאמריים כאחד.
היא השתתפה בפסטיבל טנגלווד (ארצות הברית), מזרח ומערב (הולנד), פסטיבל ישראל ופסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון. הופיעה כסולנית עם התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית אשדוד, תזמורת נגני מוצרט, הפילהרמונית של ברסלאו ועם התזמורת הקאמרית האנגלית במגוון הופעות ברחבי העולם, מהם בבית המלוכה האנגלי, הספרדי ובארמון המלך במרוקו ( 2001).
בימות ידועות נוספות בהם הופיעה הן וויגמור הול, סנט מרטין בשדות (לונדון), ALT OPERA HALL  (פרנקפורט) והקונצרטחבאו (אמסטרדם). ב-1995 ייסדה את "טריו אינטרנשיונל" עם הכנרת הסינית בינג ג'ינג יו והצ'לנית האוקראינית נטליה חומה.
כיום וולף פעילה בתחום ומנגנת תדיר עם אמנים ואנסמבלים בין לאומיים ממדינות שונות, מהם רביעיית אביב, רביעיית סנט. לוארנס, הוויולנית נבוקו אימאי, הכנרים ארז עופר, חגי שחם, ניתאי צורי, נתנאל וולווה, סרגי אוסטרובסקי.  הצ'לנים שמחה חלד, הלל צורי, צבי פלסר, עמית פלד, ודו מי מין קים.  זמרת הסופרן כריסטין ברואר, שרון רוסטורף זמיר ורבות אחרות. נגני כלי ההקשה חן צימבליסטה, רמי שולר וגלעד דוברצקי.
מלבד קול המוזיקה, וולף הקליטה לתחנות רדיו רבות ברחבי העולם מהן ה-CBC‏, ה-CBS‏, NRK, GLR, WGBH, וה-BBC.
בשנים האחרונות מוזמנת בקביעות להעביר הרצאות וכיתות אמן באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון, בבאת' ובבית הספר הגבוה למוזיקה בברמינגהם.

הוראה וקונצרטי הרצאה

משנת 1999-2007 לימדה וולף בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב, במסגרת התוכנית הרב תחומית. כמו כן, מרצה בשנקר- בית הספר הגבוה להנדסה ועיצוב בתחומי חדשנות ויצירתיות ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.  משנת 2000 מקדישה עצמה וולף לחקר בין יצירתיות, מנהיגות ואמנות. היא מרצה תדיר על השארת החותם האישי, כמו גם על יצירתיות וחדשנות בניהול.
במקביל מוזמנת תדיר להעביר הרצאות אורח וקונצרטים מוסברים בכל האוניברסיטאות בארץ ובתוכניות אמן שונות.
כיום מעבירה סדרות של הרצאות קונצרט בכל רחבי הארץ, כאשר המרכזית ביניהם היא בימת מוזיאון תל- אביב לאמנות. הסדרות  שלה: "בחותם אישי עם אורית וולף" המשלבות קונצרט חי ושיחה עם גדולי האמנים האורחים מהארץ ומהעולם ידועות בקהל הרב הגודש אותם. לצידן מעבירה וולף סדרות בבית התפוצות, בקתדרה, אסכולות, מוזיאון טיקוטין ואודיטוריום רפופורט, מרכז וייל וסדרה נוספת עם התזמורת הסימפונית אשדוד.

עיסוקים נוספים

במקביל לעיסוקה כפסנתרנית, מרצה ומלחינה - וולף עוסקת בפיתוח חדשנות בארגונים.
היא עוסקת במיתוג ובנייה אסטרטגית של חווית לקוח וכן עובדת עם מנהלים במשק הישראלי על מיומנויות ניהול ומנהיגות.
במרץ 2010 בחר בה עיתון דה מרקר כאורחת כבוד בכנס "נשים ועסקים", בה שיתפה וולף את הקהל בשילוב שהיא עושה בחייה בין מוזיקה, יצירתיות ועסקים. כמו כן נבחרה להכלל בין מאה האנשים המשפיעים של השנה על פי המגזין השנתי של דה מרקר לשנת 2010.