google/wiki40b huggingface dataset:
סם שפרד

ביוגרפיה

שפרד נולד בפורט שרדיאן, אילינוי לג'יין איליין שוק מורה ילידת שיקגו ולסמואל שפרד רוג'רס האב, מורה חוואי וטייס במטוס מפציץ בחיל האוויר האמריקני בתקופת מלחמת העולם ה-2. שפרד כנער עבד כחוואי, לאחר שסיים בית ספר למד שפרד באוניברסיטה אך נשר ולא סיים את לימודיו. שפרד נמנע מהגיוס למלחמת וייטנאם בטענה שהוא מכור להרואין, שפרד עישן סמים אסורים ואף הודה בכך.

תיאטרון

שפרד עבד כמחזאי בברודוויי בתחילת שנות ה-60, כתב למחזות ולתסריטים מוכרים באותן שנים הכוללים את "אני ואחי", "נקודת זבריצקי" ו"היד הבלתי נראית".
לאחר שגר שלוש שנים באנגליה, עבר לקליפורניה. הוא עבד כמחזאי ב"תיאטרון הקסם" באזור מפרץ סן פרנסיסקו, שם היה שותף להצגות כמו: "הקללה על החברה הרעבה", "המערב האמיתי" שעליו היה מועמד לפרס טוני, "רנלדו וקלרה", A Lie of the Mind ("השקר בנפשינו") ו"Buried Child" ("קבורת ילד"), שעליו קיבל את פרס פוליצר בשנת 1979, וגם היה מועמד לפרס הטוני.
שפרד היה שותף לאלבומו של חברו לתיאטרון בוב דילן, "Knocked Out Loaded", ב-1986.

קולנוע

שפרד התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בשנת 1978 בסרטו של טרנס מאליק, "ימים ברקיע", לצד ריצ'רד גיר. בתחילת שנות ה-80 שיחק שפרד בסרטים "התחייה מחדש" לצד אלן בורסטין, ו"פרנסס" לצד אשתו לעתיד ג'סיקה לאנג.
בשנת 1983 קיבל שפרד מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בדרמה ההיסטורית זוכת 4 פרסי האוסקר "הצוות המובחר"; בסרט גילם שפרד את דמותו של הטייס הראשון שעבר את מהירות הקול צ'אק ייגר.
שנתיים לאחר מכן קיבל שפרד מועמדות לפרס באפט"א על תפקידו בדרמה "פאריס, טקסס". לאחר מכן שפרד שיחק בקומדיה השחורה מועמדת 3 פרסי האוסקר "פשעים שבלב" לצד דיאן קיטון, ובמותחן "תיק שקנאי" לצד ג'וליה רוברטס ודנזל וושינגטון. ב-1989 שיחק בדרמה "מגנוליות מפלדה".
ב-1999 קיבל שפרד מועמדות לפרס אמי על תפקידו בסדרת הדרמה "דש ולילי", בה גילם את דמותו של הסופר דשייל האמט. שנה לאחר מכן קיבל שפרד מועמדות לפרס גלובוס הזהב על אותו תפקיד.
בשנת 2001 שיחק שפרד בדרמת המלחמה של רידלי סקוט, "בלאק הוק דאון", לצד ג'וש הארטנט ויואן מקגרגור; בסרט גילם שפרד את דמותו של גנרל ויליאם גאריסון, מפקד כוחות העלית האמריקאיים, במהלך קרב מוגדישו. באותה שנה שפרד השתתף גם במותחן הפשע "שם קוד: דג חרב", לצד יו ג'קמן וג'ון טרבולטה.
ב-2004 שיחק שפרד בדרמה הרומנטית "היומן" ולאחר מכן במותחן הפעולה "חמקן".

חיים אישיים

שפרד היה נשוי לאו-לאן ג'ונסון ג'ונס מ-1969 עד 1984, לזוג נולד בן ג'סי מוג'ו שפרד (1970). לאחר מערכת יחסים עם המוזיקאית פטי סמית' פגש שפרד את השחקנית זוכת פרס האוסקר ג'סיקה לאנג על סט צילומי הסרט "פרנסס" ומאז הזוג חי יחד קרוב ל-30 שנים עד שנפרדו ב-2009. לזוג נולדו בת, חנה ג'יין (1985), ובן, ווקר סמואל שפרד (1987).
בתחילת 2009 נעצר שפרד והורשע בגין נהיגה בשכרות ונהיגה במהירות מופרזת בעיירה נורמל שבאילינוי, שפרד נלקח לכלא בבלומינגטון, אילינוי אך שילם לבסוף קנס כספי ולכן הוא לא ישב בכלא. בפברואר 2009 עתר שפרד על התביעה נגדו אך לבסוף קיבל 24 חודשי מבחן על תנאי, חובת לימוד על אלכוהול בבתי ספר ומאה שעות עבודות שירות.
שפרד מת ממחלת ניוון שרירים בגיל 73 בביתו שבקנטאקי ביולי 2017.
מחלקה (תורת החבורות)

בתורת החבורות, מחלקה או קוֹסֵט (coset) של תת-חבורה  היא קבוצה של איברי חבורה  אשר מתקבלת מהכפלת אברי  באיבר קבוע של החבורה. אוסף המחלקות של תת-חבורה  מהווה חלוקה של  לקבוצות שוות בעוצמתן. מספר המחלקות הימניות (או השמאליות) של תת-חבורה H בחבורה G נקרא האינדקס של H ב G, ומסומן . אם G סופית, אינדקס זה שווה ל-.
חשוב להדגיש שעל אף שהקוסטים של תת-חבורה נגזרים ישירות ממנה, הם אינם מהווים תת-חבורות בעצמם (למעט הקוסט הטריוויאלי) משום שאינם סגורים לכפל. הדוגמה הפשוטה ביותר היא זו של החבורה
{G = {1,-1,i,-i ותת-החבורה שלה
{H = {1,-1. הקוסט הלא טריוויאלי המתאים לה הוא {i,-i}, והוא אינו סגור לכפל.

הגדרה פורמלית

תהא  חבורה ותהא  תת-חבורה שלה. יהא  איבר כלשהו, אז הקבוצה  תיקרא מחלקה שמאלית (או קוסט שמאלי) של  ב-, והקבוצה  תיקרא מחלקה ימנית (או קוסט ימני) של  ב-.

נורמליות

אם לתת חבורה מסוימת מתקיים , כלומר - המחלקות הימניות שוות למחלקות השמאליות החבורה נקראת תת חבורה נורמלית. לתת חבורות נורמליות יש חשיבות רבה בתורת החבורות, כיוון שהן מאפשרות להגדיר חבורת מנה.

דוגמה

ניקח את החבורה , כלומר חבורת השלמים עם פעולת החיבור.  היא תת-חבורה שלה - כל השלמים המתחלקים ב-4 ללא שארית. לתת חבורה זו יש בדיוק 4 מחלקות:
. נציגים לדוגמה מהמחלקה  הם 1, 5, 161, ו-3-. נציגים לדוגמה מהמחלקה  הם 3, 23 או 7. נשים לב גם כי זוהי חבורה אבלית, ולכן המחלקות הימניות שוות למחלקות השמאליות.
אהוד בן ש"ך

אהוד בן-ש"ך (נולד ב-29 באוגוסט 1953) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי. יו"ר קבוצת פטרולגז, קרן פועלים נדל"ן, קבוצת השקעות הנדל"ן נאוסיטי, ומבעלי חברת האנרגיה גלובל פאוור ומפעל קניאל אריזות.

קורות חיים

נולד בגבעתיים לנחמה ולאבנר בן ש"ך, צאצא למשפחת שכביץ, שנמנתה עם מייסדי המושבה גדרה, ומייסד חברת האנרגיה פטרולגז. בן ש"ך למד בתיכון בליך ברמת גן.
שירת כקצין בחיל השריון, ונפצע במהלך מלחמת יום הכיפורים. לאחר תהליך שיקום, שב לשרת עד לשחרורו בדרגת סרן. לאחר מכן המשיך לשרת במילואים כקצין באוגדת לבנון.
בשנת 1978 סיים תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. שנה לאחר מכן נפטר אביו, והשליטה בחברת פטרולגז עברה לידיהם של אהוד ואחיו הבכור, מרדכי (מודי) בן ש"ך. בשנת 1986 השלים בן ש"ך לימודים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
תחת שליטתם של אהוד ואחיו מודי, מוזגה חברת פטרולגז עם חברת פזגז, שבבעלותו של צדיק בינו, בשנת 1993. המיזוג בין החברות הפך את פז גז לחברה המובילה בתחום הגז הביתי בישראל. בן ש"ך התמנה ליו"ר הנהלת פז גז ב-1997, ובנוסף כיהן כיו"ר סהר פיתוח, חטיבת הנדל"ן של חברת פז. שנה לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון פי גלילות. במקביל רכש בן ש"ך, יחד עם שותפיו צדיק בינו ואברהם ביגר, את מפעל האריזות קניאל.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 היה בן ש"ך מעורב בתחילת השידורים של ערוץ 10, אך הזכיינית שידורי עדן, שבראשה עמד, מוזגה ב-2002 עם חברת ישראל 10. בעקבות המיזוג החליט בן ש"ך לשוב לתחום הנדל"ן, השקיע בצרפת ובישראל, והקים את חברת נאוסיטי, המתמחה בהשקעות נדל"ן במזרח אירופה.
בשנת 2004, מתוקף תפקידו כיו"ר פי גלילות, ניהל משא ומתן עם שר האנרגיה, אביגדור ליברמן, על פינוי חוות הגז. בתום ההידברות סוכם על פינוי פי גלילות תמורת פיצוי עתידי של 10 מיליון דולר לחברת פז גז.
בשנת 2007 מכרו אהוד ומודי בן ש"ך את מניותיהם בחברת פז גז לצדיק בינו. אהוד בן ש"ך שב לעסקי האנרגיה ב-2010, והקים יחד עם רואה החשבון ואיש העסקים ניסן כספי את חברת "גלובל פאואר", אשר יוזמת פרויקטים לייצור חשמל פרטי. החברה מתעתדת לבנות 15 תחנות כוח מופעלות בגז ברחבי הארץ.
מתגורר בכפר אז"ר, נשוי ואב לשלושה.

פעילותו הציבורית

במשך 13 שנים כיהן כיו"ר בית הספר לג'אז ולמוזיקה רימון, ובמשך 10 שנים הגיש את התוכנית "רדיו פרטי" ברדיו 88FM. בשנת 2010 הקליט בתחנת הרדיו גלי צה"ל את סדרת התוכניות "צבעי המוזיקה", שבה ראיין את מיטב אומני ישראל. בן ש"ך הוא גם צייר חובב, ואחד מציוריו, "סערה בגן" נתרם לתערוכת האמנות Imagination 2011 של בנק הפועלים ונמכר תמורת 16,000 ש"ח.
בן ש"ך עמד בראש העמותה לחינוך ולמנהיגות אזרחית. במסגרת פעילותו בעמותה, הפיק סרט תיעודי, "כאילו לא הייתה מלחמה", אשר עוסק במלחמת יום הכיפורים, ומשמש במוסדות חינוך, עסקים ובצבא, כבסיס לדיונים על אחריות אישית, אחריות מנהיגים ומגבלות הכוח.
פרניק (מחוז)

היסטוריה

תחילת ההתיישבות האנושית בשטחי המחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה והתיישבות מאורגנת של שבטים תראקים לתקופת הברונזה המאוחרת. במחוז פזורים שרידים ארכאולוגיים מהמאה ה-4 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית. האזור נתון היה לשליטת האימפריה הרומית מהמאה ה-1 לפנה"ס ועד המאה ה-4 ובהמשך עבר לחזקת האימפריה הביזאנטית. במהלך המאה ה-7 נכבשו שטחי המחוז על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה. בכתבים מן המאה ה-9 מוזכר היישוב פֶּרִינִיק שאת הנגזרת של שמו נושא המחוז.
האזור נתון היה לשליטת האימפריה הבולגרית השנייה ובראשית המאה ה-14 נפל בידי ממלכת סרביה. במחצית השנייה של המאה ה-14 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבשו שטחי המחוז בידי צבא האימפריה הרוסית ולאחריה הפכו חלק משטחי נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.

דמוגרפיה

אוכלוסיית המחוז מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה. שיעור הילודה עומד על 6% בממוצע לשנה ושיעור התמותה השנתי הממוצע עומד על 17%. בין 2001 ל-2009 קטנה אוכלוסיית המחוז ב-4.18%. מבחינת התמהיל האתני עולה ש-97.2% מהאוכלוסייה ממוצא בולגרי, 2.03% הם צוענים ו-0.1% הם טורקים.

כלכלה

שטחי המחוז עשירים במרבצי פחם, עפרה, חרסית ואבן גיר המשמשים לתעשיות הבנייה והאנרגיה. במחוז כ-3,600 חברות ועסקים פרטיים. מחוז פרניק הוא מרכז תעשייתי ארצי ובו מפעלים לייצור פלדה, ציוד כרייה כבד ומכונות, חומרי בניין וטקסטיל. בשטחי המחוז עובר נתיבם של עורקי התחבורה מספר 4 ו-8 של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.

אקלים

בשטחי המחוז שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.3ᵒc. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 600 מילימטרים.
האגודה המלכותית לכימיה

האגודה המלכותית לכימיה (באנגלית: The Royal Society of Chemistry; ראשי תיבות: RSC) היא אגודה מלומדת ואגודה מקצועית בממלכה המאוחדת שמטרתה: "קידום מדעי הכימיה". הארגון מקדם מחקר, מוציא לאור כתבי עת, ספרים ומאגרי מידע וכן מקיים כנסים, סמינרים וקבוצות עבודה.
האגודה היא הגוף המקצועי לכימיה בממלכה המאוחדת ובידיו הסמכות להעניק את התואר כימאי מורשה (Chartered Chemist; CChem) למועמדים בעלי כישורים נאותים.
האגודה נוסדה בשנת 1980 מתוך מיזוג של האגודה הכימית (Chemical Society), המכון המלכותי לכימיה (Royal Institute of Chemistry), אגודת פאראדיי (Faraday Society) והאגודה לכימיה אנליטית (Society for Analytical Chemistry).
מטה האגודה שוכן בבית ברלינגטון (Burlington House), רחוב פיקדילי, לונדון. כמו כן לאגודה בניינים בקיימברידג', כולל מערכות כתבי העת הרבים הרואים אור בידי האגודה.
האגודה מאורגנת במחלקות (Divisions) המבוססות על תחומי מחקר, ועל סניפים אזוריים, הן בממלכה המאוחדת והן מחוצה לה.

סניפים אזוריים

באגודה 35 סניפים אזוריים ברחבי הממלכה המאוחדת ובאירלנד. בארצות חבר העמים הבריטי ובארצות רבות אחרות רבות קיימות נציגויות מקומיות של האגודה, ולעיתים מתקיימות פעילויות אחדות.

פרסומי האגודה

האגודה מוציאה לאור כתבי עת אקדמיים רבים המכסים את כלל תחומי הכימיה. כתב העת הכללי הרואה אור במסגרת האגודה הוא Chemistry World, ירחון המופץ בין חברי האגודה. החל מראשית שנת 2004 החליף כתב העת את זה הקודם: Chemistry in Britain. כמו כן היא מוציאה לאור את כתב העת Journal of the Chemical Society.
האגודה היא מוציא לאור ללא כוונות רווח: רווחים מפרסומיה השונים מושקעים במטרותיה לקידום הכימיה.
יחסי בלגיה–מלטה

ייצוג דיפלומטי

בלגיה מיוצגת במלטה על ידי שגריר המוצב ברומא ושגריר כבוד המוצב בוולטה.
מלטה מיוצגת בבלגיה באמצעות שגריר-תושב המוצב בבריסל, המכהן גם כשליח לנאט"ו.
שתי המדינות חברות באיחוד האירופי ובגוש האירו.
מלטה, בשונה מבלגיה, לא שותפה בנאט"ו, אך כן שותפה בשותפות לשלום.
המלך האחרון של סקוטלנד

עלילה

אחרי שסיים בשנת 1971 סוף סוף את לימודי הרפואה שלו, לא יכול ניקולס גריגאן הצעיר (ג'יימס מק'אבוי) עוד לחכות וחייב לעזוב את בית הוריו הסקוטי השמרני. באופן מקרי לחלוטין הוא מגיע לאוגנדה, שם הוא מתחיל בתור רופא כפרי של אוכלוסייה ענייה. תאונת דרכים מפגישה אותו באופן מקרי לחלוטין עם השליט החדש אידי אמין (פורסט ויטאקר), לו הוא מעניק טיפול וגם מרשים אותו. אידי אמין רוצה שניק יהיה הרופא האישי שלו. הוא מהסס, אך לבסוף מסכים, בעיקר מתוך הרפתקנות וסקרנות. במהרה הוא הופך להיות חלק מהשלטון המושחת ולא רואה בכלל מה קורה סביבו. כלומר: דבר אחד הוא כן רואה, ליתר דיוק אישה אחת, היא אשתו השנייה של אידי אמין. וגם היא רואה אותו.

תחילה מתעלם גריגאן משגעון הגדלות של אידי אמין ומההפרות החמורות של זכויות אדם. רק כשגם שר הבריאות מוצא להורג, רק כי הוא אמר משהו שקשור אליו, נפקחות לו העיניים. הוא מנסה לברוח מאוגנדה, אך לא מצליח. הוא פונה לשגרירות הבריטית למקלט מדיני, והם דורשים ממנו בתמורה שיהרוג את אידי אמין, אך הוא לא מסכים.

קיי אמין (המשוחקת על ידי קרי וושינגטון) נכנסת מפרשת האהבים עם גריגאן להריון. היא מנסה לבצע הפלה, אך נתפסת, ומוצאת להורג בצורה מזוויעה ומחליאה. עכשיו גריגאן מוכן להרוג את אידי אמין. הוא מגיש לו משקה מורעל, אך בדיוק ברגע שזה אמור לשתות אותו, הם נקראים בבהילות לטפל במבצע יונתן. המזימה שלו נחשפת, ובאחד החדרים בשדה התעופה מענים אנשי הביטחון של אידי אמין את גריגאן במטרה להרוג אותו בסבל ארוך ונוראי. בעזרת אחד הרופאים הוא מצליח לשרוד ואף לברוח במטוס לצרפת.

ביקורות

הליהוק של פורסט ויטאקר בתפקיד אידי אמין עורר הפתעה אצל קהל ומבקרים. פיטר טרוורס דרש עבורו בכתב העת "רולינג סטון" את האוסקר. יורג לאו חשב, שחסרה בסרט התייחסות לאנטישמיות של אידי אמין ולתוכנית המטורפת שלו, להפוך ארץ שלמה לאסלאמית, שרק שישית מהאוכלוסייה בה מוסלמים.

גם "עין הדג" שלא אהב את הסרט בסופו של דבר אומר, שהסרט שווה צפייה בזכותו של ויטאקר. מתן אהרוני מציע פרשנות מעניינת מאוד של הסרט, שכוללת את אדיפוס ואת ישוע הנוצרי.
ממלכת איטליה הנפוליאונית

היסטוריה

לאחר הכתרת נפוליאון לקיסר צרפת, הוא הוכתר אף למלך איטליה, ושטחי הרפובליקה האיטלקית הפכו לממלכת איטליה. הממלכה כללה את שטחי הרפובליקה האיטלקית לשעבר: דוכסות מילאנו, דוכסות מנטובה, דוכסות מודנה, חלקה המערבי של הרפובליקה של ונציה, חלק ממדינת האפיפיור ברומניה, ואת מחוז נובארה.
לאחר התבוסה של הקואליציה השלישית וחוזה פרסבורג, נוסף לממלכה חלקה המזרחי של הרפובליקה של ונציה, שכללו את איסטריה ודלמטיה עד קוטור.
בוועידת פונטנבלו עם אוסטריה ב-10 באוקטובר 1807, ויתרה ממלכת איטליה לאוסטריה ועל שטחים מסוימים, והגבול החדש הוצב על נהר האיזונצו.
באביב 1808 סופחה הרפובליקה של רגוזה אף היא לממלכת איטליה, וזו הייתה הפעם היחידה בהיסטוריה המודרנית שרגוזה אוחדה לאיטליה. ב-2 באפריל 1808, בעקבות פירוקה של מדינת האפיפיור, סופחו חלק משטחיה לממלכת איטליה, ובאותו זמן הייתה הממלכה בשיא גודלה.
לאחר תבוסה נוספת של אוסטריה, חתמו נפוליאון ומקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה ב-28 בפברואר 1810 על הסכם פריז, שלפיו ויתרה ממלכת בוואריה על דרום טירול לממלכת איטליה, אשר בתורה ויתרה על איסטריה ודלמטיה (כולל רגוזה) לצרפת.
הממלכה הייתה בת חסות של האימפריה הצרפתית, ושלחה חיילים להילחם בקרבות השונים לטובת צרפת.
בנק אגודת ישראל

בנק אגודת ישראל הוקם בישראל בשנת 1965 על ידי משקיעים מחו"ל, בשיתוף פעולה עם אגודת ישראל. בסוף שנת 1971 נקלע הבנק לקשיים ובתחילת 1972 נמכר לבנק לאומי.

היסטוריה

בנק אגודת ישראל נוסד על ידי המשקיעים מר יוסף גלזר ומר שמחה הורוביץ. לאגודת ישראל היו מניות בבנק, ולפי תקנון הבנק נקבע כי משרת יושב ראש הבנק תהיה בידי אגודת ישראל, וכי אסור לאגודת ישראל למכור את מניותיה בבנק.
בשנת 1967, לאחר קריסת בנק פויכטוונגר, רכש בנק אגודת ישראל את רוב הסניפים של פויכטוונגר, וכאשר נקלע לקשיים בשנת 1971 מנה 10 סניפים. קשייו נבעו לדברי מנהלי הבנק מחובות אבודים של חברת ארטיק, אולם לאחר מכן הוגש כתב אישום נגד מנהלי הבנק על כך שהבנק איפשר הוצאת כספים לטובת חברות ועסקים של יוסף גלזר מבעלי הבנק.
קריסת הבנק הייתה אחד הסיבות שגרמו לבנק ישראל, לפעול לחקיקת חוק הבנקאות.
ירדן ברכה

ביוגרפיה

ירדן ברכה נולדה וגדלה בתל אביב, אביה הוא שחקן הכדורסל דני ברכה. בין השנים 1997 - 2004 הייתה ברכה חברה בלהקת הנוער השכנים של צ'יץ', בצבא שירתה בלהקה הייצוגית של צה"ל בחיל החינוך והנוער. בשנת 2007 ולאחר שחרורה הצבאי התקבלה ללימודי משחק בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובשנת 2011 סיימה, בשנת 2015 למדה לימודי משחק מול מצלמה אצל רותי דייכס.
עם סיום לימודיה התקבלה לתיאטרון הקאמרי והשתתפה בהצגה "קומדיה של טעויות" בבימויו של משה קפטן. כמו כן השתתפה בהצגות רבות בתיאטרון הקאמרי: "חברים של חברים" "הם יורים גם בסוסים", "מקבת", "אותלו", "תמונות מחיי הנישואין", "הזאבים", "שרול", "קומדיה של טעויות", "גורודיש", "הפושעים החדשים", "קרום", "אל נקמות", "אניהו" ועוד.
ברכה למדה כתיבה ותסריטאות אצל שבי גביזון.
השתתפה בסרטים "כביש 40 דרום" ו"שירתה של מרים" - סרט המבוסס על חייה של המשוררת מירי בן-שמחון - בתפקיד מירי.
בטלוויזיה השתתפה בתוכנית הטלוויזיה איפה אתה חי? בבימויו של ירון קילו, בקומדיית המצבים משפחה שולטת בבימויו של רובי דואניאס, בסדרת הטלוויזיה עמוק במים בבימויו של קובי פז, בסדרה ל-yes "אנדרדוגס" בבימוי של אריק גולדשטיין, סדרת הרשת ל"כללית אסתטיקה" בתפקיד "באלי" ובבימויו של אמיר הספרי ובסדרה הקומית סברי מרנן החל מעונה 3 בתפקיד ספיר.
ירדן ברכה השתתפה בפרסומת למותג השיער "טרזמה" ולמפעל הפיס.
שלמה אבינרי

ביוגרפיה

שלמה אבינרי נולד בביילסקו שבפולין, ועלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1939.
הוא למד באוניברסיטה העברית ובבית הספר לכלכלה ולמדע המדינה של לונדון. בשנת 1960 קיבל תואר שני במדעי הרוח מהאוניברסיטה העברית ובשנת 1964 קיבל תואר דוקטור. באותה שנה הצטרף לסגל האוניברסיטה. הוא מונה לפרופסור מן המניין ב-1974. כיהן כראש המחלקה למדע המדינה וכדיקן הפקולטה למדעי החברה, כמו כן שימש כראש המרכז ללימודי אירופה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבינרי לימד כפרופסור אורח באוניברסיטאות ייל, קורנל, אוניברסיטת קליפורניה, אוקספורד, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, האוניברסיטה הלאומית האוסטראלית בקנברה, בית הספר למשפטים ע"ש קרדוזו בניו-יורק ואחרות. בראשית המאה ה-21, משמש כפרופסור אורח קבוע בתוכנית ללימודי לאומיות באוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט. הוא חבר האקדמיה האירופית לאמנויות ומדעים.
בשנים 1976 עד 1977 שימש כמנכ"ל משרד החוץ, בממשלת רבין הראשונה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, סייע בתהליכי דמוקרטיזציה במדינות מזרח אירופיות ובמדינות חבר המדינות, והיה חבר במשלחות בינלאומיות לפיקוח על הבחירות החופשיות הראשונות שנערכו לאחר התפרקות הקומוניזם בהונגריה, בצ'כוסלובקיה, ברומניה, בליטא, בקרואטיה, בסרביה, בקוסובו, בגאורגיה ובמדינות נוספות. כמו כן שימש עמית-מחקר במכון וילסון שבוושינגטון, במכון ברוקינגס שבוושינגטון וב"קרן קרנגי לשלום בינלאומי" שבוושינגטון, וכן במכון הבינלאומי לכלכלה וליחסים בינלאומיים במוסקבה.
אבינרי נחשב למומחה לכתביהם של מרקס והגל ולהיסטוריה ציונית. חבר במערכת הבינלאומית של ההוצאה הביקורתית השלמה של כתבי מרקס ואנגלס, היוצאת לאור מטעם המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם.
הוא עסק רבות בהגותם של הרצל ושל משה הס. התעמת עם פרשנותו של קרל פופר, שראה בהגל את מבשרה של המדינה הטוטליטרית של המאה ה-20.
כאשר מונה אבינרי למנכ"ל משרד החוץ על ידי ממשלת רבין ב-1975 בהמלצתו של שר החוץ יגאל אלון, גרר המינוי התנגדות חריפה מצד הליכוד, שהיה אז באופוזיציה, וזאת בגלל מאמרים שפרסם אבינרי בארץ ובחו"ל בזכות משא ומתן עם אש"ף אם יכיר במדינת ישראל; אחד מחברי הכנסת של הליכוד גם כינה אותו בשם לורד האו-האו, על שם המדינאי הבריטי ששידר ברדיו ברלין בזמן מלחמת העולם השנייה והוצא להורג אחר כך בעוון בגידה. בזמן שירותו במשרד החוץ ביטא אבינרי את הקו הרשמי שדגל אז באופציה הירדנית, וגם השתתף בכמה פגישות חשאיות עם המלך חוסיין. באותה תקופה גם התקיימו המגעים הראשונים, בתוניס ובמקומות אחרים, בין אש"ף ובין פעילי שלום ישראלים. מהלכים אלה נגדעו עם ניצחון הליכוד בבחירות 1977, שבעקבותיהם גם התפטר אבינרי ממשרד החוץ וחזר לאוניברסיטה. מהלכים אלה חודשו בזמן ממשלת רבין השנייה והביאו בסופו של דבר להסכמי אוסלו.
אבינרי מפרסם מאמרים פובליציסטיים בענייני דיומא בעיתונים שונים בישראל ובעולם.
אבינרי הוא חתן פרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה לשנת 1977 על ספרו "תורת המדינה של הגל", וחתן פרס שלמה בובליק לשנת 2009.
באותה שנה הוענק לו עיטור הסולידריות האיטלקי מטעם נשיא איטליה.
ב-2010 הוכתר בתואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע על תרומתו למחקר ולחברה בישראל, ובשנת 2011 הוענק לו תואר עמית-כבוד מטעם המרכז הבינתחומי הרצליה. ב-2013 זכה אבינרי בפרס א.מ.ת.
ספריו תורגמו ללשונות רבות, בהן: אנגלית, צרפתית, גרמנית, יפנית, רוסית, ספרדית, איטלקית, צ'כית, פולנית, סינית ופורטוגזית.
הוא נשוי לעו"ד דבורה לבית נדלר ואב למעין אבינרי-רבהון.
ממשקה ישראל

ממשקה ישראל הוא כינוי לכלל בהלכות הקורבנות, שלפיו אין להביא קורבן מדבר האסור באכילה על פי הלכות כשרות המזון.

מקור הכלל

בספר יחזקאל כתוב:
זֹאת הַתְּרוּמָה אֲשֶׁר תָּרִימוּ... וְשֶׂה אַחַת מִן הַצֹּאן... מִמַּשְׁקֵה יִשְׂרָאֵל לְמִנְחָה וּלְעוֹלָה וְלִשְׁלָמִים לְכַפֵּר עֲלֵיהֶם.
מן המילים "ממשקה ישראל" לומד התלמוד שיש להביא קורבן רק מדבר המותר באכילה ושתייה לעם ישראל, ולא מדברים האסורים באכילה. הדוגמאות לכך בתלמוד הן: טבל, טרפה וגיד הנשה.
מן התלמוד נראה שכלל זה נחשב לאיסור דאורייתא, והמביא קורבן האסור באכילה קורבנו פסול אף בדיעבד, ולא יצא ידי חובתו. בדרך כלל דין הנלמד מפסוק בנביאים וכתובים אין לו מעמד של דין מן התורה, ולפיכך דנו מפרשי התלמוד בשאלה מדוע דין "ממשקה ישראל" נחשב כאיסור מן התורה. יש אומרים שזוהי הלכה למשה מסיני, ויש אומרים שזוהי סברה, שאדם צריך להביא קורבן מן הדברים המשובחים שיש לו, ולא מדבר האסור באכילה.
הרמב"ם פסק להלכה בהתאם לתלמוד, אך במקום המקור מ"ממשקה ישראל" כתב נימוק אחר לדין זה, שהבאת קורבן האסור בהנאה היא מצווה הבאה בעבירה.
חיבה

חיבה היא רגש חיובי של שייכות וקירבה כלפי מישהו או כלפי דבר-מה.
החיבה יכולה להתעורר בשל סיבות רבות, למשל: זהות, דמיון, מציאת חן, או קבלה מידי האחר. הרגש נחשב מינורי לעומת רגש האהבה, ולעיתים אפשר לראות בו את הניצוץ הראשון של אהבה.
מילים נרדפות לרגש זה הן אהדה וסימפתיה.
ליאור שלו

ביוגרפיה

שלו נולד וגדל בקריית ביאליק. בצעירותו שיחק בקבוצת הכדורגל מכבי חיפה. התגייס לצה"ל בשנת 1977 והחל קורס טיס, אך נשר ממנו לאחר שנה, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום קורס הקצינים שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד. במלחמת לבנון הראשונה שימש כמפקד פלוגה ב' בגדוד. בהמשך שימש כסמג"ד ובשנת 1990 מונה למפקד גדוד 50 שעבר אז מחטיבת הצנחנים לחטיבת הנח"ל. לאחר מכן מונה למפקד גדוד בביסלמ"ח. באוגוסט 1992 נהרג חניך בקורס, אליחי טובים, לאחר שנפל לבאר במהלך אימון ניווטים בנגב. שלו הורשע בבית דין צבאי בגרימת מוות ברשלנות, נידון לשלושה חודשי מאסר על תנאי ולעיכוב דרגה בן שנתיים. 
לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של פיקוד הצפון. בשנים 1996–1998 שימש כמפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה. בתפקידו הבא שימש סגן מפקד אוגדת עזה בשנים 1998–1999, ולאחר מכן מונה למפקד חטיבת גבעתי ועמד בראשה בשנים 1999–2001 כולל לחימה בדרום לבנון והנסיגה ממנה בשנת 2000. במקביל שימש מח"ט מרכזית באוגדת עזה במשך תשעה חודשים בקירוב, לאחר מכן פיקד על לוחמי החטיבה במבצעים מורכבים כנגד תשתיות הטרור הפלסטיני ברצועת עזה במהלך האינתיפאדה השנייה. 
שלו המתגורר ביישוב יובלים, נשוי ואב לשלושה ילדים.
סוב יודיצה

סוב יודיצה (מלטינית: sub judice, בדיון) הוא מונח המתאר תיק שנמצא בדיון בבית המשפט, בטרם קבעו השופטים את פסק הדין. על פי עיקרון הסוב יודיצה, אסור לכלי תקשורת לחוות דעה או לדווח על הליך משפטי תלוי ועומד לפני שנפסק הדין. הרציונל שבבסיס העיקרון נועד להבטיח את הזכות להליך הוגן, ויסודו בחשש שבבואו לדון בתיק, עשויה דעת השופט ליטות בעקבות הפרסום בתקשורת, ובכך ייפגע שיקול דעתו המקצועי. בבסיס העיקרון ישנו התנגשות ערכית בין חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת לבין הזכות להליך משפטי הוגן ולכן החוק מתיר לפרסם אך ורק מידע עובדתי ויבש אודות המשפט. במדינות רבות בעולם לא נכלל עקרון הסוב יודיצה בספר החוקים: כך, למשל, בארצות הברית אין חוק סוב יודיצה בשל עליונותו וחשיבותו של התיקון הראשון לחוקה שאוסר על חקיקה המגבילה את חופש הביטוי וחופש העיתונות. עיקרון הסוב יודיצה בא להגן על הערך לפיו אדם חף מפשע עד שיוכח אחרת.
שכנות טובה

שכנות טובה הייתה מנהלה באוגדה 210 של פיקוד צפון שהייתה האחראית על הסיוע האזרחי לתושבים סורים שנפגעו ממלחמת האזרחים בסוריה.

רקע

ביוני 2016 הוקמה המנהלה ובאוגוסט התקיימה הפעילות הראשונה שלה. מאז היא הוציאה לפועל יותר מ-110 מבצעי סיוע מסוגים שונים. תיאום ובקרת הפעילות ההומניטרית נוהלו על ידי שכנות טובה, וכוחות אוגדה 210 סייעו בהעברת הציוד ובאבטחת הפעילות. כ-400 משפחות חיו במחנות אוהלים סמוך לגבול והשאר התגוררו בכפרים או בשטח הפתוח. כשליש מהתושבים היו עקורים או פליטים, מחציתם קטינים. החולים שהובאו לישראל טופלו ברובם בבתי החולים בצפון, בעיקר במרכז הרפואי לגליל בנהריה ובית החולים רבקה זיו בצפת.
בית איפטייב

היסטוריה

בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה הזמין איוון רדיקורטסב, פקיד בכיר בתעשיית הכרייה, בית דו-קומתי שיוקם על מדרון של גבעה בולטת. אורך החזית היה 31 מטר. ב-1898 עברה האחוזה לידיו של שראבייב, סוחר זהב בעל מוניטין. עשר שנים לאחר מכן, נרכש הבית על ידי ניקולאי ניקולאיביץ' איפטייב, מהנדס צבאי, שהפך את קומת הקרקע למשרדו. נראה כי על סמך מידע שסיפק פיוטר ויקוב, ב-1918 איפטייב נדרש לפנות את הבית לצורך "ייעוד מיוחד". 
אותו ייעוד מיוחד היה למעשה כליאתם של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ומשפחתו, אשר הודחו משלטונם בעקבות מהפכת פברואר. המשפחה עברה לבית איפטייב בשני שלבים: ב-22 באפריל הגיעו לבית ניקולאי, אשתו אלכסנדרה ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו שאר בני המשפחה: אולגה, טטיאנה, אנסטסיה ואלכסיי. חוץ ממשפחת רומנוב גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה. כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות. משפחת רומנוב התגוררה בבית איפטייב 78 ימים.
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים. כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי. הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג. הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם. ב-25 ביולי נכנסו חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי לבית, וגילו שמשפחת הצאר נעלמה. מיד החלה חקירה בנושא. הם אף חקרו כמה מן מהשומרים, אבל לא הצליחו להגיע אל מבצעי הרצח. הגופות עצמן לא נמצאו, והחוקרים תמכו בגרסה הבולשביקית שלפיה הוצא להורג רק הצאר עצמו. רק בהמשך התבררה האמת.
כבר ב-1923 הופצו תצלומי הבית המגודר בעיתונות הסובייטית תחת הכותרת "הארמון האחרון של הצאר האחרון". בשנת 1927, תוכנן להפוך את הבית למוזיאון. בהמשך הוא הפך לבית ספר חקלאי, וב-1938 למוזיאון תעמולה אנטי-דתי. ב-1974 נרשם הבית רשמית כאנדרטה היסטורית-מהפכנית. עם זאת, למרבה המבוכה של הממשלה, הוא הפכה בהתמדה למוקד עלייה לרגל של מלוכנים רוסיים. בשנת 1975 הוחלט ביוזמת יורי אנדרופוב בפוליטביורו להרוס את בית איפטייב. לאחר סחבת של כמה שנים נעשתה ההריסה בשנת 1977, בימים שבוריס ילצין היה ראש הממשל בעיר. לטענתו הוא קיבל הוראה ישירה ולא יכול להתנגד. בשנת 1990 הוחלט להקים כנסייה על שרידי הבית. הכנסייה הוקמה בשנת 2003.