google/wiki40b huggingface dataset:
קרל שטאמיץ

חייו

קרל נולד במנהיים. תחילה למד נגינה בכינור אצל יוהאן שטאמיץ, אביו ומייסד אסכולת מנהיים. אחרי מות האב, בשנת 1757, המשיך בלימודיו אצל תלמידו, כריסטיאן קאנאביך, שגם תפס את מקומו של יוהאן שטאמיץ בתזמורת מנהיים הנודעת. קרל ניגן בתזמורת במנהיים משנת 1762 ובשנת 1770 עבר לפריז, שם נודע ככנר. משנת 1772 התגורר בוורסאי, שם חיבר את יצירתו התוכניתית הראשונה, "תהלוכה מלכותית". בשנת 1779 עבר להאג, הולנד, שם, בחצר המלך וילהלם החמישי מאורניה, חיבר 28 קונצ'רטי.
בשנים הבאות הרבה במסעות ועבר בשטרסבורג, לונדון, סנקט פטרבורג, נירנברג וליבק, בין השאר. בשנת 1786 ניצח על האורטוריה "המשיח" מאת הנדל בקתדרלה של ברלין. את שנותיו האחרונות עשה שטאמיץ כמנצח ומורה למוזיקה באוניברסיטת מנהיים. 
שטאמיץ כתב יותר מחמישים סימפוניות וכמספר הזה בערך קונצ'רטי לכלים שונים, כמו גם יצירות קאמריות.
הליגה הצבאית של בולגריה

הליגה הצבאית או האיחוד הצבאי (בבולגרית: Военна лига וגם Военен съюз) היה ארגון פוליטי בממלכת בולגריה שהורכב מקציני צבא בסדיר ובמילואים, אשר מילא תפקיד מרכזי בעיצוב המפה הפוליטית בבולגריה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הן באופן גלוי והן באמצעות הפעלת מיליציות שפגעו במתנגדיה.

הקמת הליגה ופעילותה

לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נחתם חוזה ניי ובמסגרתו נקרעו מהממלכה שטחי תארקיה היוונית, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה. הממלכה נאלצה לשלם פיצויי עתק וצבאה צומצם לכדי ז'נדרמריה. אלפי קצינים נפלטו מהצבא וחלקם כגון הגנרל פנצ'ו זלאטב והקולונלים קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הקימו את "הליגה הצבאית". חלק מחברי הליגה היו אנטי מלוכנים דה פקטו וחלקם כגון הגנרל זלאטב החזיקו בעמדות פרגמטיות ושירתו מעת לעת גם את בית המלוכה. ב-1923 נטלו חברי הליגה הצבאית חלק בהפיכה שהובילה להדחתו ולרציחתו של ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי. בהמשך אותה השנה, בעת ניסיון ההפיכה של הקומוניסטים תמך חלק נכבד מחברי הליגה בשלטון המלוכני. במהלך תקופת כהונתו של אלכסנדר צאנקוב כראש הממשלה ולאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה היו רבים מחברי הליגה הצבאית חברים במיליציות שתקפו ורצחו אישים מחוגי השמאל הפוליטי בבולגריה.
ב-1927 נוסד החוג הרעיוני זוונו שכלל רבים מחברי הליגה, וגם אינטלקטואלים וסיפק בסיס רעיוני נוסף לפעולת הליגה. ב-19 במאי 1934 חוללה הליגה הצבאית הפיכה בבולגריה. ראשי הליגה קימון גאורגייב ודמיאן ולצ'ב הובילו את ההפיכה. הפרלמנט פוזר, נאסרה פעילות פוליטית וכן פעילותם של איגודים מקצועיים. כדי לשמור על כסאו אולץ המלך בוריס השלישי להסכים למשטר החדש ולמנות את קימון גאורגייב לראש הממשלה. בהמשך, מינה בוריס השלישי לראש הממשלה את הגנרל פנצ'ו זלאטב שהיה חבר זוונו והליגה הצבאית, אך שמר אמונים למלך בוריס השלישי. לאחר ביצור השלטון ומעמדו של המלך, פיטר בוריס השלישי את זלאטב ומינה תחתיו את אנדריי טושב. החל ממועד זה הפך שלטונו של המלך לאבסולוטי. בהמשך, פעל דמיאן ולצ'ב לביצוע הפיכה נוספת אך הוא נלכד, הועמד לדין ונדון למוות. בהמשך, זכה לחנינה. בשלהי 1935 וראשית 1936 פירק המלך בוריס השלישי את הליגה הצבאית והמשטרה הבולגרית עצרה רבים מחבריה.
מקצת מחברי הליגה הצטרפו למפלגה הקומוניסטית אשר הוצאה רשמית אל מחוץ לחוק והמשיכו בפעילות מחתרתית תחת השם "הליגה הצבאית" כתא במפלגה. בהמשך, הצטרפה התנועה לחזית המולדת ובספטמבר 1944 הובילה את ההפיכה שהדיחה את הממשל הפרו-מלוכני. ב-1947 פורקה רשמית "הליגה הצבאית".
דיבאל פטריק

ביוגרפיה

פטריק גדל בדרום שיקגו, בנם של אמילי ולורדין. אביו עזב את המשפחה כשפטריק היה בן שלוש. בגיל 14 עבר להתגורר במסצ'וסטס.
ב-1978 סיים לימודי תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד. לאחר שנה בה עבד במסגרת האומות המאוחדות באפריקה שב לארצות הברית וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד ב-1982. הוא עבר לקליפורניה ועבד כעוזר שופט בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית. ב-1983 החל לעבוד במשרד עורכי הדין LDF  ב-1986 הצטרף לפירמת עורכי הדין Hill & Barlow ולאחר ארבע שנים נהיה לשותף. בשנים 1994–1997 שימש עוזר לתובע הכללי של ארצות הברית וראש מחלקת זכויות האזרח במחלקת המשפטים, בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון.
ב-1999 עבר לעבוד כיועץ משפטי בחברת האנרגיה טקסקו ועסק במיזוגה עם שברון. ב-2001 מונה לסגן נשיא ויועץ משפטי של חברת קוקה-קולה ובשנים 2004–2006 עבד כיועץ משפטי בחברת ACC Capital Holdings.
ב-2005 הכריז פטריק על כוונתו להתמודד למשרת מושל מסצ'וסטס. הוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ובבחירות הכלליות בנובמבר 2006 גבר על סגנית המושל המכהנת מהפלגה הרפובליקנית עם 55.64% מהקולות. בנובמבר 2010 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
פטריק נשוי לדיאן ואב לשתי בנות.
אלכסנדר מקלין (רופא)

נעורים ולימודים

אלכסנדר מקלין נולד בהודו, שם עבד אביו כרופא. כשהמשפחה חזרה לאנגליה פתח ד"ר מקלין מרפאה באיי סילי, שם היה מקלין הצעיר לשייט נלהב ומומחה. הוא יצא ללמוד בקולג' של פלימות' והמשיך באוניברסיטת לונדון. אחרי תקופת עבודה קצרה כמלח, המשיך את לימודיו באוניברסיטת ויקטוריה במנצ'סטר, שם הוסמך לרפואה.

לאחר המשלחת

עם שובו לאנגליה, קיבל מקלין תפקיד בחיל הרפואה של הצבא המלכותי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בצרפת, רוסיה ואיטליה. הוא זכה בצלב הצבאי על גבורה בטיפול בפצועים תחת אש בתקופת שירותו באיטליה.
שקלטון הזמין את מקלין, יחד עם עוד חברים מצוות "אנדיורנס", פרנק וורסלי, לאונרד האסי, פרנק ויילד, ג'יימס מק אילרוי, אלכסנדר קר, תומאס מקלויד וצ'ארלס גרין, להצטרף למשלחת שקלטון-רווט, שיצאה בשנת 1922 על ה"קווסט". לשקלטון לא היו תוכניות מגובשות למשלחת; האונייה עגנה בריו דה ז'ניירו ומשם הפליגה לג'ורג'יה הדרומית. שקלטון סבל מכאב בלבו במשך כל המסע, אבל סירב לנוח, בניגוד להוראותיו של מקלין. בריו, עבר שקלטון התקף לב אבל לא הניח למקלין לבדוק אותו. האונייה עגנה בג'ורג'יה הדרומית ב-4 בינואר 1922. השכם בבוקר ה-5 בינואר הוזעק מקלין אל תאו של שקלטון, שם מצא אותו בהתקף לב נוסף. הוא מת זמן קצר לאחר שמקלין הגיע אל תאו. כרופא האונייה, היה זה תפקידו של מקלין להכין את הגופה לקבורה. הכוונה הראשונית הייתה להביא את שקלטון למנוחות באנגליה, לשם היה אמור להישלח בליווי האסי, אך בהגיעם אל מונטווידאו המתין להם מברק מאשתו של שקלטון, שהורתה לקבור את בעלה בדרום הרחוק, כפי שרצה. האסי החזיר את גופתו של שקלטון לג'ורג'יה הדרומית, שם נקבר.
ב-1926 פתח מקלין מרפאה בדאנדי, שם עבד במשך 21 השנים הבאות. במלחמת העולם השנייה שירת בחיל הרפואה במזרח אפריקה בדרגת סגן-אלוף. הוא קיבל את העיטור הטריטוריאלי ובהמשך קיבל את אות מסדר ההצטיינות הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית (OBE).
בשנת 1948 נשא לאישה את ג'ין ועקר עמה לאברדין, שם עבד בבתי חולים שונים לפני שפרש מעבודה מלאה ב-1960. הוא המשיך לעבוד בשירותי הבריאות לסטודנטים של האוניברסיטה למשך שנים אחדות. לו ולג'ין היו שני בנים, אלכסנדר וריצ'רד. אלכסנדר מקלין מת ב-21 במרץ 1967.
אליסה למונייה

ביוגרפיה

מרי-ג'וליין-אליסה גרימייל נולדה בעיירה במחוז טארן למשפחת נוצרים פרוטסטנטים מהאצולה המקומית. אביה נפטר כאשר היא הייתה צעירה והיא גדלה עם אמה וסבתה.
בבית הספר המקומי היא פגשה את בעלה שהיה פרופסור לפילוסופיה ובשנת 1831 הם התחתנו. הזוג הצעיר היה בין תומכי רעיונות של קלוד-אנרי דה סן-סימון והם עסקו בתעמולה של רעיונות שלו בבית הספר. לאחר מספר שנים הם עזבו לבורדו בו שארל למונייה עסק במשפטים ואליסה למונייה הקדישה את עצמה לניהול הבית וגידול ילדים.
לאחר כ-10 שנים בבורדו, בעלה קיבל מינוי בחברת רכבות בבעלות משפחת רוטשילד ומשפחה עברה לפריז. בפריז הם הצטרפו לתומכי סן-סימון ואליסה למונייה הייתה פעלה בתחום זכויות נשים. ביחד עם מספר פעילות נסופות כמו אז'ן ניבוייט (Eugénie Niboyet), פאולין רולנד (Pauline Roland), ז'אן דראוון (Jeanne Deroin) וסוזן וואלקין היא הצטרפה למאבק לתעסוקה הוגנת לנשים.
לאחר אירועי אביב העמים אליסה למונייה הקימה Société de protection maternelle (ארגון להגנת נשים). תוך זמן קצר היא הבינה שנשים לא יכולים להשיג עבודה הולמת בגלל העדר הכשרה מקצועית. היא הקימה בית ספר ראשון בצרפת להשכלה מקצועית לנשים בשנת 1862. בית הספר הוקם בעזרת אלכסנדר דיומא האב ומשפחת רוטשילד. הלימודים היו בתשלום ומשך הלימודים היה שלוש שנים. לאחר הצלחה של הרעיון תוך זמן קצר הוקם בית ספר שני. בתי ספר של אליסה למונייה זכו להצלחה ובשנת 1878 תערוכה העולמית של פריז זכו למשליית זהב. תוך זמן קצר בתי ספר מסוג זה הוקמו במדינות אירופה נוספות.
אליסה למונייה נפטרה בשנת 1860 לאחר מחלה.
ריינהרד בנדיקס

ריינהרד בנדיקס (באנגלית: Reinhard Bendix; ‏25 בפברואר 1916 - 28 בפברואר 1991) היה סוציולוג אמריקאי-יהודי שנולד בברלין, לימד במשך רוב הקריירה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.

קורות חיים

בנדיקס נולד ב-25 בפברואר 1916 בברלין. אביו, לודוויג בנדיקס היה אינטלקטואל, עורך דין בכיר שעסק בדיני עבודה ושופט לתקופה מסוימת. בנעוריו היה חבר בשומר הצעיר, שם היה המדריך של ישראל גצלר. בין 1933-1927 למד בגימנסיה בברלין. אחרי שסיים את לימודיו בילה שנה באנגליה שם עבד ולמד. בשנת 1938, עם התחזקות הנאציזם, נאלצה המשפחה לברוח, הוריו ברחו לארץ ישראל, למרות שלא היו ציוניים במיוחד וריינהרד לארצות הברית. הוא למד באוניברסיטת שיקגו ושם סיים לימודים לתואר ראשון, שני ודוקטורט, שאותו קיבל בינואר 1947. הוא לימד שנה באוניברסיטת קולורדו ומשם עבר לאוניברסיטת ברקלי, בקליפורניה. 
בשנת 1956 פרסם את ספרו Work and Authurity in Industry, ספר שקנה את עולמו כסוציולוג, וניסח את האג'נדה הסוציולוגית שלו שליוותה אותו במהלך הקריירה שלו. הספר עוסק בניתוח ובחינה השוואתית והיסטורית של התפתחות הביורוקרטיה ואידאולוגיות הניהול, מהתקופה הקדם-תעשייתית עד לחברות מתועשות במאה ה-20. הספר זכה בפרס מקייר של האגודה האמריקאית לסוציולוגיה בשנת 1958 (MacIver award), ותורגם לאיטלקית, לגרמנית, לספרדית וליפנית.
בספרו "Nation Building and Citizenship" משנת 1964 חקר את הקשרים בין זכויות פוליטיות לבין האינטגרציה של מעמד הפועלים לתוך הקהילה הלאומית. בשנת 1970 עמד בראש האגודה האמריקאית לסוציולוגיה. בספרו "Kings or People" משנת 1980 ערך מחקר השוואתי לגבי התפתחות המדינה המודרנית. הוא היה חסיד של גישתו של מקס ובר בסוציולוגיה, נחשב למי שקידם אותה מאוד בעולם האקדמי.
בשנת 1990 פרסם את הספר האוטוביוגרפי "From Berlin to Berkeley: German-Jewish Identities" שבו סיפר את סיפור חייו ואת סיפור אביו ומשפחתו.
בנדיקס נישא לג'יין לבית ולשטרום בשנת 1940, והיה אב לשלושה. נפטר בשנת 1991 בקליפורניה, מהתקף לב.
מאיר פרינסטיין

ביוגרפיה

פרינסטיין נולד בשצ'וצ'ין, פולין להורים ממוצא רוסי-פולני. ב-1883 משפחתו היגרה לניו יורק ולאחר זמן קצר עברה לגור בסירקיוז, שם גדל. הוא בן שלישי מתוך תשעה אחים (חמש בנות וארבעה בנים). אביו היה אופה ובעל מכולת. הוא קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת סירקיוז, שבה שימש כקפטן נבחרת האתלטיקה.

שיא עולם

ב-11 ביוני 1898 בתחרות שנערכה בניו יורק קבע פרינסטיין בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.235 מטר. שבוע לאחר מכן שיאו נישבר על ידי ויליאם ניובורן מאירלנד. השיא נישבר לאחר שנה על ידי אלווין קריינזלין מארצות הברית. ב-28 באפריל 1900 בתחרות שנערכה בפילדלפיה הוא קבע שיא עולם חדש נוסף של 7.50 מטר. שיא זה נישבר לאחר 4 חודשים על ידי פיטר אוקונור מאירלנד.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת פריז (1900) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא אולימפי חדש של 14.47 מטר, לפני בני ארצו ג'יימס קונולי (13.97 מטר) ולואיס שלדון (13.64 מטר) ובמדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.175 מטר (אותה קבע במוקדמות ולא השתתף בגמר בגלל שהיא נערכה ביום ראשון), אחרי קריינזלין (7.185 מטר) ולפני פטריק ליהי מבריטניה (6.95 מטר). בינו לבין קריינזלין היה הסכם לא כתוב שלא להתחרות ביום ראשון אך קריינזלין בכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות ולכן ניצח בתחרות. התנהגותו זו עוררה את כעסו של פרינסטיין שכניראה תקף והכה את קריינזלין.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פרינסטיין בשתי מדליות זהב, בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.35 מטר והגן על תוארו, לפני בני ארצו פרדריק אנגלהרט (13.90 מטר) ורוברט סטנגלנד (13.36 מטר) ובקפיצה לרוחק בשיא אולימפי חדש של 7.34 מטר, לפני בני ארצו דניאל פרנק (6.89 מטר) וסטנגלנד (6.88 מטר). בנוסף, הוא סיים במקום חמישי בריצת 60 מטר, חמישי בריצת 400 מטר ובמקום 11 בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה פרינסטיין במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.20 מטר, לפני שיאן העולם אוקונור (7.025 מטר) ובן ארצו הוגו פרנד (6.96 מטר) והגן על תוארו. בנוסף, הוא סיים במקום 11 בלבד בקפיצה משולשת בתוצאה של 12.270 מטר ובמקום 29 בריצת 100 מטר. אוקונור מחה על כך שהשופט היחידי בתחרות, מת'יו הלפין, היה המנהל של הנבחרת האמריקאית, אך מחאתו נדחתה. 
פרינסטיין פרש מתחרויות בשנת 1906. הוא התמחה בעריכת דין. ואחר כך היה לאיש עסקים. הוא נפטר ב-10 במרץ 1925 בבית חולים הר סיני שבניו יורק.
מאט מקגורי

ביוגרפיה

מקגורי נולד וגדל במנהטן, ניו יורק, והחל להופיע בגיל תשע. הוא למד בתיכון Fiorello H. LaGuardia בניו יורק, ואז במכללת Emerson בבוסטון, מסצ'וסטס. מקגורי היה גם בעבר באדיבילדר תחרותי. מאט מגדיר עצמו כפמיניסט ומתעניין בנושאים חברתיים שונים.

קריירה

עשה את הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה באופרת הסבון של רשת ABC, "חיים אחד לחיות". הוא מאוחר יותר הופיע עם תפקידי אורח קטנים בסדרות "מבוקש", "אחת שיודעת" ו"רופא להשכיר". ב-2013, קיבל תפקיד משנה בתור השוטר ג'ון בנט בסדרת הדרמה קומית של נטפליקס, "כתום זה השחור החדש".
מ-2014, מגלם את דמותו של אשר מילסטון בסדרת הדרמה המשפטית "המדריך לרוצח". באותה השנה, לוהק לסרט הרומנטי "איך הוא התאהב".
דקוטה הדרומית

היסטוריה


אינדיאנים התגוררו באזור במשך אלפי שנים. התושבים הראשונים היו פלאו-אינדיאנים שנעלמו במהלך האלף ה-5 לפנה"ס. במאה ה-18 התגוררו באזור אינדיאנים משבטי אומהה ואריקאה, אך בעיקר משבטי הסו. במאה ה-18 התיישבו במקום לראשונה אירופאים. בשנת 1743 הכריזו האחים לברנדייר על המקום כצרפתי כחלק מלואיזיאנה הגדולה. בשנת 1803 קנתה ארצות הברית את לואיזיאנה הגדולה, כולל דקוטה הדרומית, מידי נפוליאון. לאחר הרכישה, הנשיא תומאס ג'פרסון ארגן את משלחת לואיס וקלארק על מנת שתחקור את האזור החדש שצורף למדינה. במהלך המאה ה-19 חלה התיישבות רבה באזור, ומרבית המהגרים הגיעו ממזרח ארצות הברית וממערב וצפון אירופה. מרבית מההגירה החלה לאחר קישור הסביבה לקוי הרכבת בשנת 1873.
האוכלוסייה ההולכת וגדלה והמתחים הפוליטיים הובילה לחלוקת דקוטה לשניים. שני החלקים צורפו כמדינות חדשות לאיחוד ב-2 בנובמבר 1889. למרות שהתקיימה מתיחות איזו מן המדינות תצטרך ראשונות, אין שום תיעוד המכריע בכך.
לאחר גל בצורת והמשבר הכלכלי העולמי של 1929, אנשים רבים עזבו את המדינה ואוכלוסיית המדינה ירדה ב-7% במהלך שנות ה-30. זאת במיוחד כמה שנים שהיו קשות מאוד מבחינה אקלימית והרסו את החקלאות המקומית. אך מלחמת העולם השנייה העלתה את הביקוש למוצרים חקלאיים ולכן הכלכלה במדינה יוצבה. החל משנות ה-60, חלה עלייה בתעשייה המקומית והשירותים הפיננסיים. המדינה עברה מענף דומיננטי אחד (חקלאות) לכלכלה מגוונת אשר משלבת ענפים רבים.

גאוגרפיה


דקוטה הדרומית נמצאת במערב התיכון של ארצות הברית, מדרום לדקוטה הצפונית, מערבית לאיווה ומינסוטה מזרחית לויומינג ומונטנה וצפונית לנברסקה. היא אחת משש המדינות שהשתייכו לרצועת הספר בימי המערב הפרוע.
נהר המיזורי זורם דרך מרכז המדינה בתחילה מצפון לדרום ולאחר מכן בכיוון דרום מזרח. בהמשך המיזורי זורם מזרחה לאורך הגבול בין דרום דקוטה לנברסקה ברבע המזרחי של דקוטה הדרומית.

ממשל ופוליטיקה


כמו בשאר המדינות בארצות הברית, גם בדקוטה הדרומית פועל עיקרון הפרדת הרשויות בין הרשות השופטת, המחוקקת והמבצעת.
בית המחוקקים של המדינה מורכב משני בתים- הסנאט, שבו יש 35 חברים, ובית הנבחרים, עם 70 חברים. המדינה מחולקת ל-35 מחוזות בחירה, עם סנטור ושני נציגים לכל מחוז. הרשות המחוקקת נפגשת פעם בשנה, ביום שלישי השני בחודש ינואר למפגש בן חודש ימים. המושל יכול לכנס מושב מיוחד.
המושל משמש גם כמפקד המשמר הלאומי במדינה, יכול להטיל ווטו על החלטות הרשות המחוקקת ולחון פושעים. הוא נבחר לקדנציה בת 4 שנים, ולא יכול להיבחר יותר משתי קדנציות.
המדינה שולחת נציג אחד לבית הנבחרים של ארצות הברית ושלושה נציגים לחבר האלקטורים.
בעוד שכמה סנאטורים דמוקרטים ייצגו את המדינה ברמה הפדרלית, ממשל המדינה נשלט במידה רבה על ידי המפלגה הרפובליקנית, שניצחה במדינה בכל אחת מ-12 הבחירות האחרונות לנשיאות. במדינה ההיסטוריה והאופי הכפרי של דרום דקוטה עדיין משפיעות במידה רבה על התרבות של המדינה.
נובה (מוזיקה אנדלוסית)

במוזיקה האנדלוסית הצפון אפריקנית, הנובה היא יצירה מורכבת הכוללת סולם מוזיקלי ומערכת חוקים שעל פיהם נבנית היצירה, בדומה למקאם המקובל במוזיקה הערבית-המזרחית (דומה לכך היא הסוויטה במוזיקה המערבית).
בקהילות יהודי צפון אפריקה נעשה שימוש במסורת המוזיקלית של הנובות, במסגרת הפיוטים בבית הכנסת ושירת הבקשות.
על פי חוקרי ההיסטוריה של המוזיקה, מסורת מוזיקלית זו נוצרה בספרד לפני כ-1150 שנה, בידיו של המוזיקאי הפרסי עלי אבן נאפיע שהיה מכונה "זיריאב". מקובל לחשוב שבאופן מסורתי היו 24 נובות שנוצרו על ידי זיריאב, ומבוססות על 24 מודוסים (סולמות מוזיקליים) הנקראים "טובוע" (ביחיד - "טבע"), כנגד 24 שעות היממה.
ברייתא דישועה

ברייתא דישועה הוא חיבור ארצ-ישראלי, שנתחבר לא יאוחר מתקופת אמוראי ארץ ישראל.
 ברייתא זו היא ברייתא קדומה ויש בה שני חלקים: החלק הראשון הוא רשימה של 24 דברים שמעכבים את ישועת ישראל, והחלק השני הוא פירושים על כל אחד ואחד מאותם 24 דברים. 
הפירושים נלקחו בעיקר מהתלמוד הירושלמי, וממדרש איכה רבתי, ובנוסף גם מהתוספתא, ומפרקא דרבינו הקדוש, אך לא הובאו בה כלל מאמרים מהתלמוד הבבלי. גם הובא בה מעשה הנמצא במדרש עשרת הדיברות, אך כנראה היה לפני מחבר הברייתא מקור קדום יותר. לכן, נראה שהברייתא עצמה היא מזמן התנאים, והפירושים- הם מזמן האמוראים.
ברייתא זו נדפסה לראשונה על ידי הרב שמואל שענבלום, בלעמברג, תרל"ו, בתוך ספר 'שלשה ספרים נפתחים'. גרסה אחרת נדפסה בתוך 'גנזי שעכטער' - קטעי הגדה ומדרש, על-פי כתב יד הגניזה הקהירית הנמצא בספריית אוניברסיטת קיימברידג'. עוד קטע מהגניזה נדפס על ידי אברהם מרמורשטיין בתוך "תשובות הגאונים" שהדפיס (לונדון, תרפ"ז).
קיימת גם מהדורה אלקטרונית במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
בספר ילקוט מדרשים, נדפסה שוב הברייתא מתוך מקורות אלו ובהשוואה לכתבי-היד.
Currents

הקלטה והפקה

Currents הוקלט, הופק ועורבל על ידי קווין פארקר בסטודיו הביתי שלו בפרימנטל שבמערב אוסטרליה. סטודיו שני החדרים הכיל כמות מזערית של ציוד: "ערכת תופים רעועה, גיטרה מכוסה בסרט דביק וכמה סינטיסייזרים ישנים". פארק השווה את הסטאפ הקטן שלו לתא הטייס. בחדר סמוך הוא החל לתכנן את מופע האור שילווה את ההופעות של האלבום באמצעות אורות הבמה האוטומטיים.
הקלטת האלבום הפכה במהרה לאובססיה עבור פארקר כשעבד "כל יום, כל היום". הוא אמר, "בשלב מסוים החיים מחוץ לסטודיו נמוגים למרחק, ככה אני יודע יודע שאני בתוך זה". קורבאן גובל בפיצ'פורק תיאר את שגרת חייו של פארקר במאמר קצר שהתפרסם לפני שחרורו של האלבום: "במהלך יצירת האלבום, בן ה-29 אוהב בדרך כלל לקום בצהריים ואז לעבוד, לאט ובשיטתיות, עד אמצע הלילה תוך כדי שתייה ועישון". פארקר טען כי גישה זו סייעה לכתבתו, וציין: "דברים זורמים יותר- הזרימה היא הדבר החשוב ביותר עבורי בהקלטות". הוא גם יצא להפסקות שחייה, שאותן כינה "המטהר האולטימטיבי". הוא עקב אחרי מנטרה של "לתת לשיר מה שמגיע לו", שכרוכה ביצירת מוזיקה ללא "כל החלטות מעשיות או הגיוניות". פארקר הקליט עשרות טייקים של שירה; לדבריו, עבור שיר אחד הוא ביצע מעל 1,056 טייקים חלקיים.
ההחלטה לשלוט בכל היבט בהפקה מלבד המאסטרינג באה מתוך אובססיה. הוא אמר, "הרגשתי כאילו האלבום הוא הנשמה שלי, הדם שלי, הזיעה והדמעות". פארקר קבע מועד אחרון להשלמת ההקלטות בגלל נטייתו להתמהמה. Current היה אמור להיות מושלם בינואר 2015, אך הדדליין נדחה מספר פעמים. פארקר הפך לאובססיבי לפרטים הקטנים בעבודה, והוא לא היה מסוגל ליהנות ממנה לגמרי עם השלמתה.

שחרור

מחזור המכירות של האלבום החל כאשר הסינגל "Let it Happen" השתחרר וניתן להורדה חופשית ב-10 במרץ 2015. יום לאחר מכן, פארקר הגיע לניו יורק לפגישה עם איש המאסטר גרג קאלבי. האלבום היה אמור להשתחרר במאי 2015, בהופעה של הלהקה בפסטיבל קואצ'לה. אבל כשהאלבום היה אמור לגשת למאסטרינג, פארקר לא השלים את כתיבת המילים עבור שני שירים. הפרפקציוניזם שלו הוביל את תאריך שיחרור האלבום לחודש יולי. בינתיים, שלושה סינגלים נוספים שוחררו: "Cause I'm a Man" ו "Disciples" באפריל, ו-"Evantually" בחודש מאי.
עטיפת האלבום נוצרה על ידי האמן והמוזיקאי רוברט ביטי.

גרסאות כיסוי

הזמרת הברבדית ריהאנה ביצעה גרסת כיסוי לשיר "New Person, Same Old Mistakes" עבור אלבום האולפן השמיני שלה, אנטיי, תחת הכותרת "Same Ol' Mistakes". הביצוע מורכב ממוזיקת הרקע המקורית של טיים אימפלה, שהורחבה לאורך של 6 דקות ו-35 שניות, כשהקול של פארקר הוחלף בקולה של ריהאנה.
פיקו (אי)

היסטוריה

לאחר ששימש לגידול בקר במחצית הראשונה של המאה ה-15, הוקם בפיקו היישוב הראשון בערך בשנת 1460 על ידי מתיישבים מצפון פורטוגל. הכפר הראשון באי היה לאז'ס (Lajes) ואחריו הוקם סאו רוקה (São Roque) ב-1542. המתיישבים הראשונים עסקו בגידול חיטה ואיסטיס הצבעים, שיוצא לארצות השפלה כחומר צביעה לתעשיית הבדים.
עד מהרה התפתח גם ענף גידול הגפנים שהתבסס על האדמה הפורייה ועל האקלים הנוח. התפתחותו של הענף נמשכה לכל אורך ההיסטוריה להוציא תקופה של התפרצויות געשיות במאה ה-18. ב-1723 קיבל הכפר מדאלנה (Madalena) מעמד של עיירה בשל חלקו החשוב בכלכלת האי וקשריו ההדוקים עם האי השכן פאיאל. העיר הורטה שבפאיאל הייתה מקום מגוריהם של בעלי קרקעות ויצרני יין בפיקו. האי מפורסם בשל גפני היין מזן ורדלו (verdelho) הגדלים בו כבר יותר ממאתיים שנה וזכו לשם טוב בכל רחבי העולם. התפשטותם של כנימות וקימחון באמצע המאה ה-19 השמידו כרמים רבים וגרמו למשבר בענף היין באי שנמשך עד למאה ה-20.
פעילותם של ציידי ליוויתנים אמריקנים במימי האיים האזוריים בסוף המאה ה-18 יצרו ענף כלכלי נוסף באי שייצב את כלכלתו ופעל בו עד לשנות השבעים של המאה ה-20.

כלכלה

עד לסוף שנות השבעים היה פיקו בסיס לפעילות ציידי ליוויתנים. משמעות מיקומו של האי במרכזו של הרכס המרכז-אטלנטי היא שהמים בסביבותיו עמוקים יחסית. ענפי הכלכלה העיקריים באי הם: תיירות, בניית סירות וייצור יין.
אנטואן לואי בארי

קורות חיים

בארי נולד בפריז שבצרפת ולמד להיות צורף זהב. בראשית דרכו עבד עם אביו, בשנת 1808, בהיותו בן 13, הצטרף למחלקת הצורפות של צבא צרפת ובשנת 1810 עבר לעבוד תחת הצורף גיום מרטין בייניי - שהיה הצורף האישי של נפוליאון בונפרטה. בתקופת מלחמות נפוליאון שירת במחלקת המפות של הצבא.
בשנת 1816 עבר ללמוד תחת הפסל פרנסואה ג'וזף בוסיו והצייר אנטואן ז'אן גרוס, וב-1818 התקבל בארי לבית הספר לאמנות יפה בפריז. בשנת 1823 ביקר בז'רדן דה פלאנט והחל לצייר בעלי חיים וצמחים. בהמשך החל לפסל בעלי חיים על בסיס רישומיו. בתקופה זו המשיך לעבוד כצורף לפרנסתו.
בשנת 1819, במהלך לימודיו, בארי פיסל מדליון שנקרא "מילו מקורטנה, נטרפת בידי אריה", שזכה בתחרות של בית הספר באות כבוד.
בשנת 1820 פיסל בארי את היצירה "הרקולס עם החזיר מהר ארימנתוס".
בשנת 1823 פיסל בארי את היצירה "צעיר עם כובע בארט" בברונזה ובשנת 1827 את "דיוקנו של רישאר". ב-1829 פיסל את היצירה "צבי ניצב".
בשנת 1831 פיסל לראשונה פסל רחב ממדים "טיגריס טורף קרוקודיל" העשוייה גבס, שזכה לפופולריות רבה ולפרסים, ואת "אריה דורס נחש" העשויה ברונזה.
בארי המשיך לפסל בעלי חיים הן כיצירות קטנות ממדים והן יצירות גדלות המתארות תמות מיתולוגיות ורומנטיות, כגון פסלי אריות וטיגריסים בגני ארמון הטווילרי, וכן קבוצות הפסלים "מלחמה, שלום, כוח וסדר" בשנת 1854.
בשנת 1855 זכו פסליו שהוצגו בתערוכה העולמית בפרסים, ובארי קיבל את אות לגיון הכבוד.
בשנת 1854 הוצע לבארי ללמד ציור בעלי חיים במוזיאון לזואולוגיה. בארי נשאר בתפקיד זה עד פטירתו בשנת 1875.
בשנת 1868 התקבל בארי כחבר באקדמיה הצרפתית.
בשנת 1870 עבר בארי לתקופה קצרה לעיר שרבורג, בעקבות ההרס שנגרם במלחמת פרוסיה צרפת, אולם שנה לאחר מכן שב לפריז.
בארי נפטר ב-29 ביוני 1875.
כיכר באיל סן לואי נקראת על שמו.
גסטון סופריטי

חיים אישיים

גאסטון ניהל מערכת יחסים עם השחקנית והדוגמנית קנדלה וטראנו.
יהודית שובל

ביוגרפיה

שובל נולדה בניו יורק בשם יהודית טננבאום. היא סיימה את לימודי התואר הראשון בהאנטר קולג' בהצטיינות (1947) ולימודי תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת הרווארד (1949 ו-1955). הייתה חברת תנועת "יהודה הצעיר" והייתה בין מייסדי תנועת הסטודנטים הציונית בארצות הברית וסגנית נשיאת התנועה הראשונה. תוך כדי לימודיה עלתה בשנת 1949 לישראל ומונתה לעמיתת מחקר ומנהלת פרויקט במסגרת המכון למחקר חברתי שימושי. במסגרת תפקידה זה התמקדה בחקר קליטת עלייה, התיישבות, סוציולוגיה של הרפואה וסוציולוגיה של סעד. בשנים 1955–1956 שימשה יועצת בנשאי קליטת עלייה לאונסק"ו.
שובל היא חלוצת המחקר בישראל בתחום הסוציולוגיה של הבריאות, ובמחקריה הושם דגש על בריאות במסגרות של קליטת עלייה ואי שוויון, יחסי מטפל ומטופל, וכן השפעת שוני תרבותי על הטיפול הרפואי. בשנת 1968 הצטרפה לסגל המחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים וקודמה לדרג פרופסור בשנת 1979. כן שימשה במהלך השנים כמנהלת התוכנית לסוציולוגיה בבית הספר לרפואה ציבורית של האוניברסיטה העברית, עמיתת מחקר במכון ברוקדייל, יו"ר האגודה הסוציולוגית הישראלית (1985–1988) ונציגת ישראל באגודה האירופאית לסוציולוגיה של הבריאות והרפואה. בשנים 1978 ו-1981 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת מישיגן. בשנת 1994 פרשה לגמלאות.
אלמנתו של הפרופ' הלל שובל.
השריר מנגד האגודל

תיאור

תחילתו של השריר מנגד האגודל ברצועת שורש היד הרוחבית (Retinaculum musculorum flexorum manus) ובגבששת של העצם רבת הזוויות הגדולה, אחת מעצמות שורש כף היד. השריר נאחז בחלק הצידי של עצם המסרק הראשונה (של האגודל).
השריר מנגד האגודל הוא אחד משרירי בליטת כף היד, יחד עם השריר מצדיד האגודל הקצר והשריר כופף האגודל הקצר.

עצבוב

השריר מנגד האגודל מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף החוזר של עצב התווך.
ג'ייסון סיגרס

קריירה

סיגרס למד בתיכון Skyline High School בדאלאס, טקסס. הוא שיחק כדורסל במכללת ניו מקסיקו ובאוניברסיטת אולבני שבניו יורק. בשנה הראשונה שלו באולבני, דורג סיגרס במקום השמיני בקרב מובילי המחוז המזרחי כשהוא קולע 14.2 נקודות ושלישי באחוזי קליעה מקו העונשין עם 82.9%. כמו כן הוא העמיד ממוצעים של 3.9 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק. ב-27 במרץ 2007 נבחר סיגרס לחמישייה הראשונה של המחוז.
בעונת 2016/2017 שיחק בהפועל גלבוע גליל, וזכה כשחקנה בפרס השחקן השישי של העונה בליגת העל. בעונת 2017/2018 שיחק עבור מכבי ראשון לציון.