google/wiki40b huggingface dataset:
זונה בעלת לב זהב

זונה בעלת לב זהב היא סטריאוטיפ של דמות בדיונית, המציגה קורטיזנה או זונה המאופיינת כבעלת מניעים הגונים ואישיות חביבה. דמות - לרוב אישה - היא בדרך כלל דוגמה לאירוניה: חסרת מוסר בשל עיסוקה, אך בעלת תכונות חיוביות בלבד מכל בחינה אחרת.

מאפיינים

לעיתים תכופות, לדמותה של הזונה בעלת לב הזהב, הן בספרות והן בקולנוע, יש תפקיד מכריע, אך שולי, בעלילה הדרמטית של הסיפור. בדרך כלל, היא מעניקה לגיבור עצה הרת-גורל או שהיא משמשת כמתווכת (בין הגיבור לבין דמות אחרת). לפעמים, היא מאופיינת בצורה המנוגדת לדמות נשית אחרת, מוסרית או קרירה. במקרים מסוימים, הדמות מתוארת כמי שעוסקת בזנות מתוך חוסר ברירה, למשל: בגלל ייאוש או כפייה מצד סרסור. במקרים אחרים, העיסוק בזנות יכול לשקף את תאוות החיים שיש לדמות (כמו, למשל, במקרה של דמותה של איליה בסרט רק בימי חול).
ייתכן והסטריאוטיפ התפתח על בסיס מסורות מסוימות, כגון דמויות מהביבליה כמרים המגדלית או רחב, או המסורת התיאטרלית ההודית העתיקה הכוללת את The Little Clay Cart - מחזה דרמטי בסנסקריט מאת סודרקה (Śudraka) בו מופיעה וסנטסינה (Vasantasena) - קורטיזנה עם לב זהב.‏‏ אך ניתן למצוא דמות סטריאוטיפית זו במיתוסים שונים ובתרבויות רבות, בצורת סיפור טרגי על פילגש אשר מתאהבת בפטרון / לקוח שלה או, לחלופין, במאהב צעיר ולעיתים קרובות - עני. לכן, הדבר עשוי להיחשב לא רק ארכיטיפ, אלא גם להעיד על תפיסה די אוניוורסלית, בחברות שונות, בנוגע למוסר ומיניות.
וריאציה על סטריאוטיפ הזונה היא דמות החשפנית - גרסה מתונה יותר של הדמות.

במדיות שונות

בתיאטרון המוזיקלי, זונה עם לב של זהב מגולמת במקרים רבים על ידי זמרות מצו סופרן. אחת החריגות הבולטות לכך היא ויולטה ולרי, גיבורת "לה טרוויאטה" של ​​ג'וזפה ורדי, ששרה סופרן. לעיתים קרובות, הדמות מוצגת באור טראגי, ואף מתה מוות טראגי; דוגמה קלאסית לכך היא דמותה של ננסי ברומן "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס, וכן במחזמר הבימתי הנגזר ממנו, אוליבר! (וכן ב-"אוליבר!" - עיבוד הקולנועי הנגזר מן המחזמר), אשר נרצחת על ידי בן-זוגה.
בתולדות הטלוויזיה, "זונה עם לב זהב" הפך לארכיטיפ חשוב באופרות סבון, במיוחד בבריטניה. במהלך שנות השישים, דמותה של אלסי טאנר בסדרה הבריטית Coronation Street עיצבה את הדמות עבור מספר דמויות שבאו אחריה, כגון בת' לינץ' (מאותה הסדרה), קאט סלייטר, סטייסי סלייטר ודאון סוואן (שלושן דמויות מאופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס"). דמויות מסוג זה לעיתים קרובות מוצגות כבעלות חיים טראגיים, אבל בפומבי מעמידות פנים שהן מאושרות. לעיתים קרובות, אך לא תמיד, דמויות אלו הופכות לחיוניות עבור סדרות הטלוויזיה בהן הן מופיעות, והשחקניות המגלמות אותן הופכות לכוכבות מהגדולות בתעשיית הטלוויזיה הבריטית.
"זונה עם לב של זהב" היא דמות סטריאוטיפית בולטת בסרטים רבים, ובפרט - במערבונים אמריקאיים. בסרט הקולנוע האמריקאי "החשוד המיידי", הבלש דייוויד קויאן (צ'אז פלמינטרי) אומר לחשוד ורבל קינט (קווין ספייסי): "so don't sell me the hooker with a heart of gold" ("אז אל תמכור לי את [סיפור] הזונה עם לב הזהב").
נפל תחמושת

נפל תחמושת הוא חלק מאמצעי לחימה או תחמושת שנפל מבלי להתפוצץ ועודו מכיל חומר נפץ חי. נפלי תחמושת הם מסוכנים ביותר ועלולים להתפוצץ בכל רגע. במסגרת הצבא, יחידת סילוק הפצצות של חיל הנדסה היא האחראית על טיפול בנפלי תחמושת ונטרולם בבטחה.
יש הבדל בין נפלי תחמושת שנורו על ידי צבא ידידותי (למשל: במהלך אימונים) לבין נפלי תחמושת שנורו על ידי האויב. ההבדלים נובעים מכך שמאז מלחמות העולם התפתח מרוץ חימוש במלכוד הפצצות לשם פגיעה בחבלני הצד השני כשאלו מנסים לנטרל את הנפל. בתחמושת שנורתה על ידי צבא ידידותי, גם אם מלכוד כזה קיים, הוא מוכר וידוע מראש ולכן ניתן להפעיל עליו דרכי טיפול מתאימות. בנפלי תחמושת של האויב, לעומת זאת, דרכי המלכוד ואופן הפעולה של המרעום אינם ידועים ומשימת הנטרול הופכת קשה ומסוכנת יותר.
בישראל מפוזרים נפלי תחמושת רבים שמקורם באימונים ובקרבות הרבים שהתרחשו בארץ. נפלי תחמושת אלה גרמו ללא מעט תאונות של אספני תחמושת ומתכות שלא היו זהירים מספיק ונפגעו מנפל שהתפוצץ בידיהם.
עם הזמן, ישנם חומרי נפץ שמתפרקים לניטרוגליצרין, המתפוצץ אף מנקישה קלה, מה שמגביר עד מאוד את הסיכון בנגיעה בהם.
דרורה דרורית

ביוגרפיה

דרורה דרורית נולדה בשנת 1923 בוורשה בירת פולין, אחת מחמש בנותיהן של מלכה ומשה גרינברג. בשנת 1932, כשהייתה בת תשע, עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בתל אביב, ברחוב שינקין 71 פינת ביל"ו. דרורית אהבה לשיר מילדותה. בסוף 1948 הכירה את יעקב (יָשָה) מאירי-קנטורשצ'יק, שהיה לבן-זוגה ולימים לבעלה ואם בתה.
את דרכה כזמרת החלה בראשית שנות ה-40, בטרם מלאו לה עשרים. ב-1944 הופיעה לראשונה באופרה הארצישראלית העממית (להקת האופרה היחידה שפעלה אז בארץ), ב"כרמן", בתפקיד משני של חברתה של כרמן, פְרַסקיטה. במלחמת העצמאות הופיעה בפני חיילי צה"ל.
בסוף שנות ה-40 ובמחצית הראשונה של שנות ה-50 הופיעה במסגרת האופרה הישראלית בהפקות של "פְרָא דיאבולו" , "שמשון ודלילה", "כרמן", "סיפורי הופמן" (בתפקיד הבובה אולימפיה), "העטלף", "חוֹבַנשצ'ינה"  ו"לה בוהם".

בשנת 1956 הצטרפה לתיאטרון המוזיקלי דו-רה-מי, ובו הופיע בהצגה "אבא שלי" (תרגום עברי ל"הזיקוקים" ) בתפקיד הקרקסנית ואשת בעל הקרקס הצרפתייה, אידוּנָה. בתפקיד זה זכתה לשבח המבקרים: אמיל פוירשטיין מ"הצופה" כתב כי ביצועה של דרורית עשה את "הרושם החזק ביותר של הערב [...] היא מעצבת דמות אחידה, שלמה ומצטיינת בחוש מידה מובהק", ואוליה זילברמן מ"על המשמר" סברה כי היא "מצויינת" ובעלת "כוח אופריטי מצויין, בעלת חן אישי, חופש תנועה, מזג סוער".
כמו כן, הופיעה בזמרה ברדיו ובמסגרות שונות ברחבי ארץ, כשמלווה הקבוע הוא בעלה, שהיה פסנתרן ג'אז וקלאסי. במשך כשנה הופיעו השניים יחד בתוכנית טלוויזיה קבועה בפמגוסטה שבקפריסין.
תקופה ארוכה למדה זמרה במילאנו שבאיטליה.
בשנים 1963–1965 למדה הנהלת חשבונות, ועסקה במקצוע במקביל להופעותיה. לימים הייתה לסמנכ"לית מורשית חתימה בבנק אוצר החייל.
באמצע שנות ה-60 החלה להתנדב באיגוד הארצי של אמני הבמה, המוסיקה והמחול שבראשות המזכיר ד"ר וילי שור. השניים היו לבני זוג עד מותו.
דרורה דרורית נפטרה בשנת 2016 ממחלה קשה, בגיל 92.
בתה של דרורית, אירית מאירי, היא שחקנית וזמרת.
מרים רות

ביוגרפיה

נולדה בשם "אנה מרים רות" בעיירה נוֹבֶה זַמקי (בעת הולדתו בתחומי ממלכת הונגריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעקבות מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה; כיום בסלובקיה) במשפחה יהודית בת חמישה ילדים, בתם של הלה ויעקב רות. אביה שימש מנהל בית הספר היהודי בעיירה ואמה הייתה פעילה בקהילה היהודית. גדלה והתחנכה בעיירתה, הייתה פעילה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" וסיימה את לימודיה התיכוניים בגימנסיה ההונגרית בעיירה. לאחר מכן נסעה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת ברנו לתורת החינוך והמדעים.
בשנת 1931 עלתה לארץ ישראל. בארץ למדה בסמינר הקיבוצים ולתואר ראשון באוניברסיטה העברית. בהמשך למדה לתואר שני בחינוך במכללה לחינוך של ניו יורק. בשנת 1937 נמנתה עם מייסדי קיבוץ שער הגולן. בין המייסדים נמנה גם אחיה, יהודה רות, שעלה ארצה מספר חודשים אחריה. היא התגוררה בקיבוץ עד מותה, ושימשה בו כגננת הראשית. נישאה לפסח עברי (דויטש) (1908–1978), בן עיירתה, שהיה גם הוא פעיל בתנועה. לזוג נולדו שלושה בנים: איתן, אדם ויעקב.
אביה, אמה ושתי אחיותיה נספו באושוויץ.
במשך שנים נחשבה ל"גננת הראשית של הקיבוץ הארצי". היא עסקה בחינוך שנים ארוכות והכשירה מורות וגננות בסמינר הקיבוצים ובסמינר אורנים. בין ספרי הלימוד שכתבה: תורת הגן (1955), הילד ואתה (1958) וספרות לגיל הרך (1969). בשנות ה-50 כתבה בעל המשמר טורי עצות להורים בהם ייעצה, בין השאר, שלא לרכך לילדים אגדות כמו כיפה אדומה אלא לחשוף אותם אליהם בגיל המתאים במלוא מורכבותם, ושלא להתגאות בחכמות ילדות של הילדים והמליצה על ספרי ילדים החושפים את הילדים לילדים מתרבויות אחרות ובכך מקרבים את השלום.
רות התפרסמה בעיקר כסופרת ילדים. היא החלה בכתיבה לילדים בגיל 60 בעידודם של בעלה והמאיירת אורה אייל, שנמנתה על תלמידותיה. רות יצרה כמה מן הספרים הנודעים ביותר לגיל הרך בספרות העברית החדשה, בהם ספרה הראשון "מעשה בחמישה בלונים", שהופיע לראשונה ב-1974, "הבית של יעל" ו"תירס חם". בסך הכול כתבה מעל לעשרים ספרים לילדים. ספרה האחרון "גברת חבית ועוד" יצא לאור כשנה לפני מותה ובו אוסף הרפתקאות המתרחשות בתקופת ילדותה.
בשנת 1978 זכתה בפרס אסתר רבינוביץ' על תרומתה לספרות הילדים. ב-1990 זכתה רות בפרס זאב על מפעל חיים, ובשנת 1998 זכתה בפרס "אות החיוך" של יוניצ"ף על ספרה "מעשה בחמישה בלונים". בשנת 2002 הוכרזה ככלת פרס ביאליק לספרות. בשנת 1978 הייתה חברה בוועדת השופטים של פרס ישראל לספרות ילדים.
בנה של רות, האדריכל יעקב עברי, אייר שניים מספריה: "המעיל של סבתא" ו"נגיד ש".
רות תרמה את אוסף ספרי הילדים הפרטי שלה, שכלל ספרים מהארץ ומהעולם, לספריית "אורנים".
רות נפטרה בשנת 2005 והיא בת 95. היא נקברה בקיבוצה, שער הגולן. היא הייתה נשואה לפסח עברי עד מותו ב-1978. הייתה אם לשלושה בנים והותירה עשרות נכדים ונינים. נינתה עמית עברי היא אלופת ישראל בשחייה.
לאחר פטירתה הוקם במכללת אורנים מרכז לספרות ילדים שנקרא על שמה. המרכז מקיים מדי שנה יום עיון לזכרה.
אמריקן סקולר

אמריקן סקולר (באנגלית: The American Scholar) הוא רבעון ספרותי אמריקאי.
אמריקן סקולר מוצא לאור בידי אגודת פי בטא קאפא (Phi Beta Kappa Society), החל מ-1933. כתב העת זכה בארבעה פרסי כתבי עת לאומיים National Magazine Awards מידי האגודה האמריקאית לעורכי כתבי עת American Society of Magazine Editors. בנושאי מסות ב-1999 ו-2003, פרס מצוינות כללי (בקטגוריית תפוצת קוראים מתחת ל-100,000) בשנת 2000 ועבור טורים קבועים בשנת 2006. ‏ ‏ בנוסף לכך זכה אמריקן סקולר בארבעה פרסי עתונות עצמאית מידי Utne Reader.
כתב העת נקרא על שם נאום שנשא ראלף וולדו אמרסון לפני אגודת פי בטא קאפא בשנת 1837.
מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - קו המטרו M1

קו המטרו M1

קו M1 הוא קו עתידי המשתלב במערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב, הקו עתיד להיות רכבת עירונית בהפרדה מלאה (ממונהר או על גבי גשרים) דבר שיאפשר נסיעה במהירות גבוהה בהרבה מקו רכבת קלה.

היסטוריה

תכנון מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב החל בשנות התשעים של המאה הקודמת עם הקמת חברת נת"ע, התוכניות כללו 8 קוי רכבת קלה עיליים עם מקטעים תת-קרקעיים מסוימים, עם זאת במהלך העשור הראשון של המאה הנוכחית לאחר שחלק מקווי הרכבת הקלה כבר עברו את שלב התכנונים התברר כי המערכת לא תוכל לעמוד ביעדים שנדרשו לה והוחל התכנון מערכת שתשתלב במערכת הרכבת הקלה ותיתן מענה טוב יותר.
בחודש ספטמבר 2016 פרסמה חברת נת"ע מכרז לתכנון שלשה קווי רכבת תחתיים.
בחודש פברואר 2017 אושרה עקרונית התוכנית הכוללת שלשה קווים עיקריים.
ביוני 2019 הממשלה החליטה כי לא יינתנו היתרים לתוכניות פינוי בינוי או תמ"א 38 באזורים בהם יעבור הקו.

תוואי הקו

הקו עתיד לנוע בין הערים רעננה בצפון, לעבור בין רמת השרון והרצליה לאחר מכן לחלוף במנהרה מתחת לתל אביב בתוואי דומה לדרך נמיר ולדרך מנחם בגין ולהמשיך דרך הערים חולון ובאר יעקב לתחנת הקצה ברמלה.

תחנות עיקריות לאורך הקו

לאורך הקו מתוכננות תחנות רבות וביניהן תחנה באזור צומת רעננה, תחנת במחלף גלילות, תחנה ליד אוניברסיטת תל אביב, תחנה במסוף סבידור, ליד תחנת הרכבת תל אביב ההגנה ותחנת צומת חולון.
הישאם אל גרוז'

קריירה

אל גרוז' נולד בעיירה ברקן שבצפון-מזרח מרוקו. הישגו הראשון בענף האתלטיקה היה באליפות העולם לצעירים באתלטיקה שנערכה בסיאול ב-1992, בה סיים במקום השלישי בריצת 5,000 מטר. באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג ב-1995, זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר.
אולימפיאדת אטלנטה הייתה מאכזבת במיוחד עבור אל גרוז'. בריצת 1500 המטרים, הוא התקרב לשיאן העולם שהוליך את המירוץ, האלג'יראי נוראדין מורסלי. בעת ניסיון עקיפה, רגלו פגעה ברגלו של מורסלי. מורסלי הצליח להתייצב, אך אל גרוז' מעד, וסיים בסופו של דבר רק במקום ה-12 והאחרון. חודש לאחר האולימפיאדה, במסגרת תחרות שנערכה במילאנו, הצליח אל גרוז' לנצח את מורסלי. הניצחון סימן את חילופי הדורות בענף - מורסלי לא נוצח מזה ארבע שנים, בעוד אל גרוז' החל בסדרה ארוכה של ניצחונות משלו.
רצף הניצחונות של אל גרוז' כלל ארבע זכיות רצופות באליפות העולם באתלטיקה, בשנים 1997, 1999, 2001 ו-2003, וכן זכייה בטורניר ליגת הזהב ב-1998. בתחרות שנערכה ברומא ב-1998 שבר את שיא העולם של מורסלי, והעמידו על 3:26.00 דקות (לעומת השיא הקודם שעמד על 3:27.37).
ב-1999, שוב ברומא, שבר אל גרוז' גם את שיאו של מורסלי בריצת מייל, כשסיים את הריצה לאחר 3:43.13 דקות. בהמשך השנה, בתחרות שנערכה בברלין, שבר גם את שיא העולם של מורסלי בריצת 2,000 מטר בלמעלה מ-3 שניות, והעמידו על 4:44.79 דקות. שני המקצים אינם מקצים אולימפיים.
באולימפיאדת סידני ספג אל גרוז' את הפסדו הראשון מזה ארבע שנים בריצת 1500 מטר, כאשר סיים במקום השני, אחרי נואה נגני הקנייתי. הוא המשיך לנצח בתחרויות הבאות, וזכה בליגת הזהב שלוש שנים ברציפות, בין 2000 ל-2002, והיה לאתלט היחיד שעשה זאת אי פעם. ב-2001, ב-2002 וב-2003 בחרה בו התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לאתלט השנה.
לאחר שבאולימפיאדות הקודמות כשל אל גרוז' בנסיונותיו לזכות במדליית זהב, באולימפיאדת אתונה הצליח לבסוף לזכות בה. בנוסף, התמודד גם במקצה ל-5000 מטר, מול המנצח בריצת 10000 מטר, האתיופי קנניסה בקלה. אל גרוז' ניצח במירוץ, זכה במדליית זהב אולימפית שנייה, והיה לראשון שמנצח הן בריצת 1500 מטר והן בריצת 5000 מטר, מאז פאבו נורמי שעשה זאת באולימפיאדת פריז (1924).
לאחר המשחקים האולימפיים החליט אל גרוז' לפרוש. ניצחונותיו שם הושגו בקושי רב, וחודש לפני כן גם הפסיד לברנרד לגט בתחרות בציריך. הוא חש כי הגיע לשיאו, וכי בגילו (30), לא יוכל להמשיך ולנצח לאורך זמן. האולימפיאדה הייתה התחרות האחרונה בה התמודד, אף שבאופן רשמי פרש רק ב-2006.
אל גרוז' משמש כשגריר של רצון טוב מטעם יוניצ"ף. בשנת 2004 העניק לו המלך מוחמד השישי את "עיטור המפקד", וכן הוענק לו פרס נסיך אסטוריאס.
רד בול ארנה (לייפציג)

היסטוריה

אצטדיון צנטרלשטדיון נבנה בשנות ה-50, ונחנך בשנת 1956 בעיר לייפציג, אז בגרמניה המזרחית. באותה תקופה היה זה אחד האצטדיונים הגדולים באירופה, כאשר קיבולתו הייתה כ-100 אלף צופים, ושיחקו בו מספר קבוצות כדורגל שונות מהעיר לייפציג, אך לא באופן סדיר. הקבוצה הבכירה ביותר ששיחקה באצטדיון הייתה לוקומוטיב לייפציג, שהשתמשה בו בעיקר כאשר התמודדה במסגרות אירופיות במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80. עם השנים, האצטדיון הוזנח ועלות האחזקה שלו הכבידה מאוד על קופת עיריית לייפציג. בשנת 1997 החליטה העירייה לבנות אצטדיון חדש ומודרני, על גבי האצטדיון הישן, שיהיה מיועד לכדורגל בלבד. האצטדיון החדש נבנה בין השנים 2000 ו-2004, תוך ניסיון לשמור על המבנה הישן. בניית האצטדיון החדש התקיימה בתוך המבנה הישן, כאשר יציעי האצטדיון הישן עדיין קיימים ומקיפים את האצטדיון החדש, ונבנו מתוכם גשרים אל האצטדיון החדש.
בשנת 2006 נערך בגרמניה מונדיאל 2006, ואצטדיון זה היה היחיד מבין 12 אצטדיוני המונדיאל שממוקם בשטח שהיה בעבר חלק מגרמניה המזרחית. זאת על אף שלא הייתה באותו זמן קבוצה לעיר לייפציג באחת הליגות העליונות. שנה קודם לכן, אירח האצטדיון שלושה משחקים בגביע הקונפדרציות 2005. בין השנים 2005 ו-2007 אירח האצטדיון את גמר גביע הליגה הגרמנית. בין השנים 2004 ו-2007 שימש האצטדיון את קבוצת פ.צ. זקסן לייפציג, שחזרה לאחר מכן למשכנה הקודם, ובעונת 2010/11 שימש האצטדיון גם את פ.צ. האלשר שמגרשה היה בשיפוצים.
בשנת 2009 רכשה חברת משקאות האנרגיה האוסטרית רד בול את קבוצת הכדורגל מרקרנשטאט, מהפרבר מרקרנשטאט הסמוך ללייפציג, ושינתה את שמו לראזנבאלשפורט לייפציג, ובקיצור ר.ב. לייפציג. במקביל, רד בול רכשה את הזכויות על שם האצטדיון, ודרשה לשנות את שמו הנייטרלי הקיים, צנטרלשטדיון (בגרמנית: האצטדיון המרכזי) ולקרוא את האצטדיון על שמה, רד בול ארנה, בדומה לאצטדיוני רד בול ארנה בזלצבורג ובניו ג'רזי. סכום רכישת הזכויות על שם האצטדיון יהיה תלוי בהישגיה ומיקומה של קבוצת ר.ב. לייפציג, והאצטדיון יהיה קרוי בכל מקרה על שם רד בול לפחות עד לשנת 2020. במקביל, רד בול הבטיחה לשפץ את המושבים באצטדיון, להתקין מסכי פרסומת אלקטרוניים ברחבי האצטדיון ולשפץ את יציעי הכבוד.
בשנת 2014 דורג האצטדיון במקום ה-17 בגרמניה, בדירוג שנקבע על פי פרמטרים של כמות קהל, בטיחות ומספר אירועים הנערכים באצטדיון.

הופעות חיות

לאחר הקמת האצטדיון החדש, נערכו בו מספר הופעות של אמנים גדולים כגון AC/DC, פול מקרטני, ג'נסיס, בון ג'ובי, דפש מוד, קולדפליי, ברוס ספרינגסטין, ואמנים גרמנים מקומיים.
אבירי השולחן העגול

אבירי השולחן העגול הוא כינוי לאבירי המלך ארתור, דמויות אגדתיות של גיבורים בשריון המופיעים באגדות הארתוריאניות.
האבירים היו עוזריו הראשיים של ארתור בכל נושאי הצבא, ולעיתים גם בשליטה בממלכה, מעמדם היה גבוה מאוד, ועד היום "אביר שולחן עגול" משמש כינוי למקבל החלטות. המלך ארתור, שדגל בשוויון, רצה שכולם יהיו שווים לו, ולכן, על מנת שלא יהיה "ראש-השולחן", הושיב את כל אביריו מסביב לשולחן עגול, כשהוא עצמו יושב בשולחן כאחד האבירים. האגדות מספרות סיפורים רבים על השולחן העגול, בהם סיפורים על החרב אקסקליבר, שם דנו האבירים במתקפותיהם העתידיות.
האבירים מוזכרים במקורות שונים, אך למרות ריבוי האזכורים שלהם, המקורות על פי רוב אינם תואמים זה לזה. במקורות שונים מופיעים מאפיינים שונים של האבירים. חלק מן האבירים מוזכרים שוב ושוב במקורות שונים, ואילו אחרים מוזכרים במקור אחד בלבד. גם כמות האבירים אינה אחידה, ומספרם נע בין 12 במקורות אחדים, ל-150, ואף יותר במקורות אחרים.
משולש (כלי נגינה)

משולש הוא כלי נגינה אידיופוני, ממשפחת כלי ההקשה. המשולש הוא פיסת מתכת, לרוב פלדה, המעוצבת בצורת משולש עליה מקישים בפיסת מתכת נוספת. יש הקוראים לכלי זה גם בשם "שליש" על שם כלי נגינה קדום, אך אין לדעת אם היה זה כלי זה, או כלי בעל שלושה מיתרים. בצורתו הנוכחית הכלי מוכר מאנגליה מסביבת המאה ה-16.
באירופה ובצפון אמריקה הכלי הוא מושא לבדיחות כדוגמה לכלי נגינה שקל מאד לנגן בו, ואינו דורש מיומנות. ולא כך הוא. לקטעי המשולש במוזיקה הקלאסית יש דרישות רבות.
אמצעים של חיל ההנדסה הישראלי

נשק קל

עד המאה ה-21 לוחמי חיל ההנדסה היו חמושים ברובה שירות מסוג רובה סער מדגמי גליל, M16A2 ארוך, M16A1 מקוצרים ורובי CAR15 מקוצרים. מאז שנות ה-2000 רובי השירות של לוחמי ההנדסה הקרבית הם רובי M16 מקוצרים ורובי M4A1 ("פלאט-טופ"). למרות זאת, עדיין ניתן למצוא רובי CAR15 מקוצרים בקרב חיילים בתפקידים עורפיים או חיילי מילואים. לוחמי יהל"ם חמושים גם באקדחים.
הנשק של גדודי ההנדסה הקרבית דומה ברובו לשאר כלי הנשק של גדודי החי"ר בצה"ל וכולל מטול רימונים מדגם M-203, רובה צלפים נגד חומרים מדגם בארט M82A1, מטולי רקטות נגד טנקים מדגמי לאו M-72, מקלע בינוני מאג, מקלע נגב ומקלע כבד מדגם M2 בראונינג 0.5. החיל מצויד גם במקלעי נגב קומנדו מדגם נגב NG7.
גדודי ההנדסה כוללים גם מפעילי בארט: מדובר בלוחמים החמושים ברובה נגד חומרים מדגם בארט M82A1 בקליבר 12.7x99 מ"מ נאט"ו (0.5 BMG) עם כוונת טלסקופית וטווח ירי של עד 1,800 מטר, אך עברו הכשרה בירי לצורכי הנדסה קרבית וסילוק פצצות במקום קורס צלפי חי"ר.

כלי רכב משוריינים

כמו כל חטיבות צה"ל, גם חיל ההנדסה (חה"ן) מצוידים ברכבי שטח ממוגנים (כדוגמת ההאמר) ובנגמ"שי M-113 (הנחשבים למיושנים ופגיעים, ובעלי מיגון לא מספק). בנוסף לנגמ"ש זה מצוידים הגדודים בנגמ"שים מבוססי שוט, הלא הם הנגמחון והנקפדון. נגמ"שים אלה הם בעלי מיגון כבד יותר מאשר ה-M-113 וממוגנים גם כנגד מטעני גחון וטילי נ"ט. תפקידם המקורי היה הנדסי, לרבות פתיחת צירים, אך בשל מיגונם הכבד עברו לשימוש חיל הרגלים בפעילות בט"ש באזורים רוויי איומים מסוכנים במיוחד.
בנוסף לכלים סטנדרטיים אלה, בחיל ההנדסה משרת רכב ייחודי - זהו נגמ"ש ההנדסה פומ"ה (פורץ מכשולים הנדסי) הממוגן בכבדות ובעל אמצעים (חלקם מסווגים) בתחום ההנדסה, הפריצה, המיקוש והחבלה. בנוסף לאלה, את הפומ"ה אפשר לדגם בכף דחפור, מגוב לפריצת שדות מוקשים, צפע שריון, תא לוחמים עילי ממוגן, מנוף טלסקופי, מערכת רקטות ריצוף לפינוי שדות מוקשים, עמדת דרקונית חמושה במקלע כבד ועוד. הגיוון והתחכום הרב של הפומ"ה הפכו אותה לגאוותם העיקרית של לוחמי החיל.
בעשור השני של המאה ה-21 נעשו ניסויים באבטיפוס של נגמ"ש הנדסי המבוסס על הנמ"ר (נגמ"ש מרכבה). בסוף 2016 נכנס הנמ"ר ההנדסי לשירות גדודי ההנדסה הקרבית. הנמ"ר ההנדסי (מכונה לפעמים "נמר"ה") הוא הסבה של נגמ"ש המרכבה לרק"מ הנדסי הכולל מיגון משופר, מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח", אמצעים הנדסיים שונים ומגוונים (כגון רקטות ריצוף, מגוב נוכרי ואמצעי גישור), עמדת "קטלנית" חמושה הנשלטת מתוך הכלי ומערכת ניהול קרב דיגיטלית (מענ"ק) המשתלבת במערכת התקשוב, השליטה והבקרה צי"ד של זרוע היבשה. בנוסף לשיפורים אלה בנמ"ר ההנדסי יש יותר מקום - הוא יכול לשאת 10 לוחמים-פלסים והכניסה לכלי נעשית מדלת כניסה אחורית (בדומה לנגמ"שים כמו האכזרית וה-M113 ובניגוד לפומ"ה שמבוסס על טנק צנטוריון). קליטת הנמ"ר ההנדסי החלה בגדוד 603 בסוף 2016.
רומאנה

זיהוי על פי המקורות

אשתורי הפרחי זיהה כאן בספרו כפתור ופרח את העיר המקראית "רימון" שבנחלת שבט זבולון.
לפי השערות אחרות, במקום זה שכנה העיר המקראית גת רימון, הנזכרת כעיר לויים בנחלת שבט מנשה (הגם שכאן לא נחלת שבט מנשה, אלא זבולון).
לפי הסברה המקובלת], בתקופת המשנה והתלמוד נקרא המקום גם "בית רימון", ומכאן שם היישוב הסמוך בית רימון:
"מעשה שנכנסו שבעה זקינים לעבר את השנה בבקעת רימון".
השערה נוספת] מזהה את המקום עם העיר "רומה" הנזכרת בספר מלכים, וכן עם העיר "ארומה" הנזכרת באגרתו של תגלת פלאסר השלישי, אך יש השוללים השערה זאת], וסבורים כי חורבת רומא הסמוכה שימרה שמות אלו.
שתייה

שתייה היא הפעולה בה אורגניזם מכניס נוזלים לגופו דרך הפה או דרך העור (דגים לדוגמה). שתיית מים לדוגמה, היא הכרחית לקיומם של בעלי חיים ובני אדם. מניעת שתייה יכולה לגרום להתייבשות שעלולה אף להוביל למוות. לשם תפקוד תקין על בני אדם לצרוך לפחות כליטר וחצי מים ביום, וכמות גדולה יותר בתנאי אקלים ורמת פעילות מסוימים.
גם אדם מקבל נוזלים במידה מועטה בספיגה דרך העור. בהלכה יש נושאים שבהם סיכה כשתיה כלומר, סיכת הגוף בנוזל נחשבת כשתייה דרך הפה. 
בהקשרים מסוימים, המילה "שתייה", הן בעברית והן בשפות אחרות, משמשת לעיתים כשם נרדף לשתיית משקאות אלכוהוליים.

פעולת השתיה

בני אדם רגילים לשתות על ידי כלי- כוס או כף- שדרכו שופכים את המשקה אל הפה, אפשרות נוספת היא שתייה בקש על ידי הצמדת השפתיים וריקון (יחסי) של האוויר בפה, כך שהמשקה מגיע אל הפה על ידי הלחץ האטמוספירי (הפרש בין לחץ האוויר החיצוני לזה שבתוך הפה, מתגבר על כח המשיכה הפועל על הנוזל).
בעלי חיים רבים שותים בדרך כלל כשראשם גבוה מהמים, כבשים, סוסים, ויונקים רבים שותים ביניקה, באופן של משאבת בוכנה. חתולים וכלבים משתמשים בלשונם הגמישה לאחוז במים ולהעלותם אל הפה בתנועות רבות ומהירות, שכן מבנה הלסת שלהם אינו מותאם ליצירת ריק.
יונים שותות במציצה רצופה בשונה מרוב העופות שנדרשים להרים את ראשם עם כל לגימה.
יחודית היא דרך שתייתו של יונק הדבש את ה'נקטר' (צוף) מתוך פרחים. מעקבים הראו שאינו מעדיף לשתות מפרחים גבוהים ממנו, שכן אינו נעזר בכוח המשיכה ויונק את הדבש בלשונו הארוכה והמפוצלת כך שיש בתוכה כעין שתי קשיות, על ידי לחיצה עליהם עם המקור נפתחים אחרי שנכנס הצוף אל הקשית היא מתגלגלת פנימה, בתנועה החוצה נדחף צוף אל הקשית והצוף שנכנס אל הלוע נדחף אל הגרון.
אנדרטת קליתאה

אנדרטת קליתאה היא קבר של משפחה (ניקרטוס ובנו פוליקסנוס) מאיסטרה (חצי אי גדול בחלקה הצפון-מערבי של קרואטיה), שהתגלה בקליתאה, שהיא חלק מאתונה, יוון. גילה של האנדרטה משוער למאה ה-4 לפנה"ס, (בסביבת 320 לפנה"ס), והיא מוצגת במוזיאון הארכאולוגי של פיראוס.
איבון מיקלוש

ביוגרפיה

מיקלוש נולדה ברומניה ועלתה לישראל בגיל 6. ב-1979, לאחר שנודע שענת עצמון לא תמשיך לסרט המשך לסדרת אסקימו לימון, נעשו חיפושים ל"נערת אסקימו לימון החדשה". מיקלוש נבחרה והופיעה בסרט בשם המעוברת "איבון מיכאלי". היא פרסמה ביחד עם כוכב הסרט יפתח קצור את חברת הנעליים "גלי". לאחר צילומי הסרט תבעה מיקלוש את חברת "גלובוס גרופ", המפיקה את הסרט, על כך שבסרט מופיעים צילומי עירום שלה, בניגוד להסכמתה. 
היא סיימה לימודי צילום בבית צבי, ולקחה חלק בצוות הצילום בסרטים רבים, בהם "הטוב, הרע והלא נורא" ובסדרת לערוץ 2. כיום מלמדת מיקלוש צילום במכללה האקדמית בית ברל.
גורמים לא מבוקרים

גורמים לא מבוקרים (פקטורים) הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש, בו מגיעים למסקנה על בסיס השוואה בין שתי קבוצות או יותר, אף על פי שישנם הבדלים חשובים בין שתי הקבוצות, לבד מההבדל שנקבע בניסוי, היכולים להחשב אחראיים לתוצאות המושגות.
כשל זה יישים רק ביחס לטיעונים היקשיים המגיע למסקנות ממדגם "מבוקר", שבו המדגם מחולק לקבוצות מובחנות למטרת השוואה. החלוקה הפשוטה ביותר היא לקבוצת "ניסוי" ולקבוצת "בקרה". קשה מאוד ליצור שתי קבוצות שביניהן אין שום הבדל, אך כדי להימנע מכשל יש לעמוד על הגורמים העיקריים העשויים לחולל הבדל בין שתי הקבוצות (גורמים רלוונטיים) ולהכתים את הניסוי בגורמים לא מבוקרים.
כס החרצית

כֵּס החרצית (ביפנית: 皇位) הוא המונח המערבי המקובל לתיאור הכס של קיסר יפן. המונח מתייחס לרוב למושב מאד ספציפי, דוגמת כס הטקהמיקורה בחדר השישין בארמון הקיסרי של קיוטו.
כסים אחרים שמשמשים את הקיסר במסגרת רשמית במהלך טקסטים או בעת הקראת נאום מן הכס, אינם נחשבים לכס החרצית; לדוגמה הכס בארמון הקיסרי של טוקיו או הכס בו משתמש הקיסר בישיבות הדיאט של יפן.
כס החרצית הוא מטונימיה המתייחסת, כאשר נעשה בה שימוש רטורי, לראש המדינה. ואף למוסד המונרכיה היפני עצמו.

היסטוריה

יפן היא המונרכיה העוברת בירושה הוותיקה ביותר בעולם. במובן דומה מאוד לזה המתקיים בכתר הבריטי, כס החרצית הוא מושג מופשט מטונימי המייצג את הקיסר ואת הסמכות החוקית לקיומו של השלטון.
בניגוד למקבילה הבריטית, רעיון הקיסרות היפנית התפתח באופן שונה בתקופה שלפני 1947, כאשר לא הייתה הפרדה נראית לעין בין הרכוש של מדינת הלאום לרכושו הפרטי של הקיסר. 
על פי האגדה, הקיסרות היפנית נוסדה כבר בשנת 660 לפני הספירה על ידי הקיסר ג'ימו, ולפיכך הקיסר הנוכחי הוא ה-126 לאייש את כס החרצית. הרשומות ההיסטוריות היחידות ששרדו מגיעות רק עד אוג'ין, אשר ככל הידוע מלך בשלב מוקדם של המאה ה-4.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, שימש הירוהיטו עוצר במהלך כמה שנים מתקופת שלטון אביו, הקיסר יושיהיטו, כאשר לא היה מסוגל פיזית למלא את חובותיו הקיסריות. עם זאת, הנסיך העוצר היה נטול הסמכות הסמלית של כס החרצית, אותה הוא יכֹל להשיג רק לאחר מות אביו.
בחוקת יפן הנוכחית הקיסר מוגדר כ"סמל המדינה והאחדות של כלל אזרחיה", והקיסרות הנוכחית היא מונרכיה חוקתית.

טקהמיקורה

הכס טקהמיקורה (ביפנית: 高御座) ממוקם בארמון הקיסרי של קיוטו, והוא הכס העתיק ביותר ששרד בממלכה. הוא נמצא במרכז במה מתומנת, חמישה מטרים מעל הקרקע, ויכול להיות מופרד משאר החדר בעזרת פרגוד (רהיט, שמשמש כקיר נייד). דלת הזזה שנועדה להסתיר הקיסר מן העין נקראה קנג'ו-נו-השוג'י (賢聖障子), והיא עוטרה באיור של 32 קדושים סינים. האיור הפך לאחד הדגמים ראשוניים עבור כל הציורים בתקופת הייאן. כיום משמש הכס בעיקר בטקסי הכתרה, כאשר לצדו נמצא כס-תאום, הנועד לקיסרית הרעיה.