קפיצה למים

קפיצה למים היא ספורט אולימפי. העוסקים בספורט - יחידים וזוגות - מתחרים בקפיצה לבריכת שחייה מגבהים שונים וממקפצות קשיחות או גמישות. הם נדרשים להפגין אקרובטיקה בזמן הנפילה וכניסה נקייה למים בסופה. ביצועיהם מוערכים על ידי שופטים, אשר מעניקים להם ציונים. ציוני השופטים, בשילוב עם דרגת הקושי של הקפיצה, קובעים את הניקוד של כל קפיצה. את התחרות מנצח הקופץ שזכה לניקוד מצטבר הגבוה ביותר לאחר מספר קבוע מראש של קפיצות.

מבנה התחרויות

הקפיצה למים מתבצעת משני סוגים שונים של מתקנים: מקפצות גמישות, בגבהים של 1 ו-3 מטרים, ופלטפורמות קשיחות, גבוהות יותר, של 5, 7.5 ו-10 מטרים. בשתי הקטגוריות, משמשים הגבהים הנמוכים יותר את הקופצים המתלמדים ואת הרמות הנמוכות, ואילו בתחרויות החשובות קופצים מהגובה הרב יותר. במשחקים האולימפיים קופצים מ-3 ו-10 מטרים. 
הטכניקה של הקפיצה מפלטפורמה קשיחה שונה מזו של קרש הקפיצה הגמיש, המאפשר לקופצים למתוח אותו כלפי מטה ועל ידי כך לזנק לגובה רב יותר משיכלו לו היו קופצים מפלטפורמה קשיחה בגובה זהה.
הפלטפורמות הגבוהות ממוקמות על "מגדל" (tower), והתחרות מהגבהים האלה נקראת לפעמים הקפיצה מהמגדל, או ה-tower event. 
התעמלות היא ענף הקרוב באופיו לקפיצה למים, אולם בניגוד להתעמלות, נשים וגברים מבצעים את אותן הקפיצות בדיוק ומאותם גבהים. ה"הקלה" היחידה לה זוכות הקופצות, היא מספר קטן באחד של קפיצות בכל תחרות. בדרך כלל קופצים הגברים 6 קפיצות או 11, בעוד הנשים מסתפקות ב-5 או 10. 
בנוסף לתחרויות היחידים, מתחרים הקופצים גם בזוגות, בקפיצה סינכרונית (synchronized diving). שני מתמודדים קופצים בו זמנית לבריכה, בניסיון לבצע קפיצות זהות (או לעיתים נדירות קפיצות שהן "תמונת ראי" זו של זו), בתיאום מושלם. במקצוע זה חשיבות רבה לתיאום בין הקופצים, נוסף על איכות הקפיצות שלהם בפני עצמן. שני קופצים שביצעו קפיצות ברמה נמוכה, אבל ביצעו אותן באופן זהה, יזכו בדרך כלל לציונים לא רעים. קפיצה סינכרונית היא ספורט אולימפי, החל מאולימפיאדת סידני (2000), המקצה המרכזי בקפיצות סינכרוניות הוא של בני אותו המין, אבל ישנן גם תחרויות מעורבות של קפיצה סינכרונית, גבר ואישה יחד. המקצה הזה הוא חלק מהאליפויות הגדולות ביותר ואף נשקל להוסיפו לאולימפיאדת טוקיו 2020.

מרכיבי הקפיצה

הקפיצות המבוצעות בתחרות הן מתוך קבוצה מוגדרת היטב. לכל קפיצה מספר מאפיינים, שהשילוב ביניהם מגדיר אותה ומייחד אותה. מאפיינים אלו הם התנוחה, הכיוון ומספר חצאי הסלטות והסיבובים של הקפיצה.

סלטות וסיבובים

בכל קפיצה מבוצע מספר כלשהו של חצאי סלטות (somersault) ומספר כלשהו של חצאי סיבובים (twist). בעת ביצוע סלטה סובב הגוף סביב צירו האופקי, בעוד שבסיבוב, או "בורג", הוא סובב סביב צירו האנכי. מספר רב יותר של חצאי סלטות וסיבובים גורם לכך שהקפיצה תהיה קשה יותר לביצוע, שכן הקופץ נדרש להשלים אותם בזמן, על מנת שיוכל להיכנס למים בגוף ישר.

מספר הקפיצה וסימונה

השילוב של המאפיינים, פרט לתנוחה, קובע את מספר הקפיצה הייחודי, המזהה אותה. לדוגמה: קפיצה פנימה הכוללת סלטה אחת, מספרה 402. 
התנוחה אינה מתבטאת במספר הקפיצה, כך שאת אותה קפיצה 402 ניתן לבצע, לדוגמה, בתנוחה מקופלת או ישרה. הסימון המלא של הקפיצה כולל אות המסמנת את התנוחה: 402A או 402C בדוגמה.
מספר הקפיצה בנוי כך שהספרה הראשונה מייצגת את כיוון הקפיצה, השנייה היא אפס, והשלישית מייצגת מספר חצאי סלטות.
המשמעות של מספר הקפיצה היא זו: אסור לקופץ לחזור באותה תחרות על אותו מספר קפיצה (אפילו בתנוחה שונה).
בקפיצות שכוללות עמידת ידיים או סיבוב מספר הקפיצה מורכב מארבע ספרות כאשר הראשונה מייצגת את הסיבוב או את עמידת הידיים, השנייה את כיוון הקפיצה, השלישית את מספר חצאי הסלטות, והרביעית את מספר חצאי הסיבובים.

רשימת הקפיצות

לקראת תחרות ברמה הגבוהה, נדרשים כל הקופצים להגיש "רשימת קפיצות", הכוללת את הקפיצות שיבצעו. היא צריכה לכלול את כל חמשת הכיוונים על המקפצה הגמישה וחמישה מששת הכיוונים על הפלטפורמה הגבוהה. 
רשימת הקפיצות נחלקת לקפיצות חובה וקפיצות רשות. אין סט קבוע מראש של קפיצות חובה, למרות שהן נקראות כך. המגבלה שמוטלת על קפיצות החובה היא סך כולל מסוים של דרגות קושי (ראו להלן). כתוצאה ממגבלה זו, ומהמגוון המוגבל של קפיצות אפשריות, בשלב החובה של התחרות מבצעים כל הקופצים את אותן קפיצות פשוטות יחסית. בשלב זה ניכרת השליטה ביסודות הקפיצה. לעומת זאת, בשלב הרשות ניתן לבחור קפיצות קשות יותר. בשלב זה ניכרים יותר ההבדלים בין האתלטים הטובים ביותר לשאר שדה המתחרים. 
בגלל הבדל זה בין קפיצות החובה לרשות, נהוג לעיתים בתחרויות ברמה הגבוהה לקפוץ את קפיצות הרשות קודם, בשלב המוקדמות, על מנת לקבוע מי ימשיך הלאה בתחרות. לעיתים לא קופצים בתחרויות אלה את קפיצות החובה כלל.
רשימת הקפיצות היא מחייבת ואינה ניתנת לשינוי. אם מאיזושהי סיבה הקופץ אינו יכול לבצע את הקפיצה שהוכרזה, הניקוד שיקבל הוא אפס, אף אם יבצע קפיצה קשה יותר. בתחרויות חצי-רשמיות ובתחרויות נוער, נוהגים להקל ולאפשר שינויים בנסיבות מסוימות.

דרגות קושי

לכל קפיצה יש דרגת קושי אופיינית לה. FINA, פדרציית השחייה העולמית, היא זו שמעריכה את הקושי שבביצוע כל קפיצה, ומכמתת אותו לערך מספרי. לדוגמה - אותה קפיצת 402C, כשהיא מבוצעת מ-3 מ', זוכה לדרגת קושי 1.4, כאשר הקפיצה הקשה ביותר, 409C מאותו גובה, מוערכת בדרגת קושי 4.2. דרגת הקושי משתנה גם בהתאם לגובה שממנו מבוצעת הקפיצה. 
לדרגת הקושי יש השפעה ישירה על הניקוד של הקופץ. אולם היא גם מקשה עליו לבצע את הקפיצה ברמה גבוהה. הקופץ צריך לבחור את רשימת הקפיצות שלו בקפידה, כך שיוכל מצד אחד לבצע אותן היטב ומצד שני לקבל עליהן מקדם גבוה, הנגזר מדרגת הקושי.

קפיצה למים בישראל

תחרויות קפיצה למים בישראל החלו בתחרויות המכביה הראשונה בשנת 1932 שנערכו בנמל חיפה. תחרויות אלה נמשכו באופן קבוע בבריכת בת גלים בחיפה, אחר כך בבריכת השחייה ביד אליהו בתל אביב ולבסוף בבריכת השחייה בקאנטרי קלאב בהרצליה (1969 - 1985). מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ועד היום (2018) אין בישראל בריכה תיקנית לתחרויות קפיצה למים ולכן לא מתקיימות תחרויות בענף זה בארץ.
במשחקים האולימפיים רק קופץ למים אחד, יואב רענן ייצג את ישראל (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).