google/wiki40b huggingface dataset:
שלושת המלכים וחמשת הקיסרים

הקיסר הצהוב

הקיסר הצהוב נחשב כאב מייסד של התרבות הסינית. חי לפי המסורת בין השנים 2698 לפנה"ס ו2599 לפנה"ס.
בין היתר הוא איחד 40 שבטים שונים וכך יצר את האומה הסינית הראשונה, את בני חאן. מייחסים לו את פיתוחם של:הכתב הסיני, לוח השנה הסיני, המתמטיקה, הרפואה המסורתית, הפקת המשי, חץ וקשת, המצפן.

הקיסרים המופתיים

הקיסרים יָאו ושון נקראים "שני הקיסרים",ויחד עם יו' הגדול מייסד שושלת שיה, הם נחשבים למופת של מנהיגים/שליטים מוסריים ונבונים לאורך כל ההיסטוריה הסינית.

תחילת שושלת שְׂיָה

המיתוס העיקרי על יו' הגדול מתאר את ההתרחשות שהביאה להקמת שושלת שְׂיָה. במיתוס מתואר כיצד הקיסר שון הטיל על יו' לרסן את מימיו של שיטפון גדול. כהוקרה על עבודתו, התפטר הקיסר שון מתפקידו לטובת יו' שייסד את שושלת שְׂיָה.

מקור השם חואנג-די

צ'ין שה חואנג די (בסינית: 秦始皇帝) משמעו הקיסר הראשון מצ'ין, שמו המקורי של צ'ין שה חואנג די היה יינג ג'נג, ובנטילת התואר שה חואנג-די הקיסר רצה לבדל את עצמו מול התואר "מלך" (וָאנְג 王) בו השתמשו בשבע המדינות אותן הוא איחד. ולכן הקיסר הראשון של סין צ'ין שה-חואנג די, יצר את התואר קיסר סין (חואנג-די) מהמילים קיסר (חואנג) ומלך-אל (די).
אולגה, נסיכת יוון ודנמרק

ביוגרפיה

אולגה נולדה ב-11 ביוני 1903 באתונה שבממלכת יוון. אביה היה ניקולאס, נסיך יוון ודנמרק ואמה הייתה ילנה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. סבא שלה מצד האבא היה גאורגיוס הראשון, מלך היוונים. סבא רבא שלה מצד אביה היה כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק. ומצד אמה היה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה. היא בת דודה שנייה של פיליפ, דוכס אדינבורו, והנסיך אדוארד, דוכס קנט הוא אחיין שלה. בילדותה, היא הייתה בקשר הדוק עם משפחות המלוכה של האימפריה הרוסית ודנמרק. 
חרף מוצאה המיוחס, משפחתה לא הייתה עשירה, וב-1917 נאלצה לצאת לגלות כאשר דודה קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון ויתר על מלכותו לטובת בנו אלכסנדרוס. המשפחה חיה חיי עוני בפריז. ב-1922 היא ניהלה רומן קצר עם פרדריק, נסיך הכתר הדני, אולם ב-1923 נישאה לפאבלה, נסיך יוגוסלביה בנם של ארסן, נסיך יוגוסלביה ואאורורה פבלובנה דמידובה. החתונה נערכה בבלגרד, בהשתתפות הנסיך ג'ורג', דוכס יורק, אשר היה שושבינו של פאבלה.
ב-9 באוקטובר 1934, לאחר רציחתו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ובהתאם לצוואתו, מונה פאבלה ליושב ראש מועצת עוצרי המלוכה ולשליט בפועל של ממלכת יוגוסלביה. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הכריזה יוגוסלביה על נייטרליות מדינית, אך ככל שהורע מצבן של בעלות הברית, ובעיקר לאחר כיבוש צרפת, נטתה המדיניות היוגוסלבית לכיוון מדינות הציר. ב-25 במרץ 1941 חתמה יוגוסלביה על ההסכם התלת-צדדי ויומיים לאחר מכן פרצה בממלכה הפיכה צבאית בתמיכת מנהלת המבצעים המיוחדים הבריטית. פאבלה, מועצת העוצרים וממשלת יוגוסלביה הודחו ופטר השני הוכתר כמלך יוגוסלביה. פאבלה ומשפחתו הוגלו לקניה והושמו במעצר בית עד תום המלחמה. בראשית אפריל פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
מאולגה נשללו כל תאריה היוגוסלביים, ולאחר שיוון הפכה לרפובליקה ב-1975 היא איבדה גם את תאריה היווניים ונותרה רק עם אלו הדניים. לאחר המלחמה היא ומשפחתה עברו לפריז. בעלה מת בפריז ב-1976, ונקבר בלוזאן שבשווייץ. אולגה חיה עד 16 באוקטובר 1997 ונקברה לצד בעלה. ב-2012 הועברו עצמותיהם לקבורה באחוזת אופלאנץ, הסמוכה לטופולה שבסרביה.
מרולה

מאפיינים

גובה העץ יכול להגיע ל-10-15 מטרים. קיימים עצים נקביים וזכריים, כאשר רק הנקביים מניבים פירות. לפירות העץ ריח מיני, וכאשר הם נמצאים בשמש זמן ממושך הם מתחילים לתסוס, והאלכוהול מושך את בעלי החיים עוד יותר אל העץ. מעטים מגדלים את המרולה כגידול מסחרי ברחבי העולם (בערבה ישנם מטעי מרולה השייכים לקיבוץ יטבתה ומטע ניסיוני בקיבוץ קטורה). כך למשל הפירות שמהם מייצרים את הליקר המפורסם (ליקר אמרולה) נאספים באמצעות תשלום לילידים אפריקאים שהולכים לאסוף אותם מהבר. 
הפרי עסיסי עם טעם ייחודי ומכיל כמות ויטמין C גדולה בהרבה משל תפוז. אולם גרעינו גדול וציפתו (בשר הפרי) מעטה, ועל כן הפוטנציאל השיווקי שלו כפרי מאכל הוא נמוך.

פולקלור

אגדה מספרת כי פירות אמרולה שנפלו מהעץ החלו לתסוס בג'ונגל. פילים שעברו באזור החלו לאכול את הפרי התוסס, השתכרו והשתוללו, החריבו כפרים ודהרו ללא מטרה. המקומיים צפו בפילים, גילו את הסיבה להתנהגותם והחלו להשתמש בפרי בעצמם.
סרט שהוקרן ב-1974 הראה כיצד פילים, קופים ותאואים שאכלו פירות אלו, הפגינו סימני שכרות. אולם, מחקרים מאוחרים הראו, כי סצנות אלו, במיוחד אלו עם חיות גדולות, אינן סבירות וככל הנראה מבוימות. על מנת שפיל יושפע מפירות מרולה תוססים, עליו לאכול כמות גדולה מאוד של פירות אלה, ואילו חיות אחרות מעדיפות את המרולות בעודם בוסר. כמו כן, כמות המים ששותה פיל ביום, אמורה לדלל את ריכוז הפירות התוססים לרמה שלא תשפיע עליו.
הפולקלור האפריקני מייחס לפרי תכונות של פריון והגברת תשוקה מינית.
יש שבטים המכנים את העץ בשם "עץ הנישואים", ועורכים תחתיו טקסי נישואים.
בני שבט הזולו מאמינים כי כדי לרפא חצבת יש לקום בבוקר בלי לומר מילה ולנשוך את קליפת עץ המרולה.
אויקר

יהודי אויקר

באויקר התגוררו על פי מפקד קהילות הונגריה שנערך במהלך שואת יהודי הונגריה בשנת 1944, כשבעים וארבעה יהודים. מלבד העובדה כי לא היה במקום רב, לא ידועים פרטים נוספים אודות הקהילה היהודית שם.
עבד אל-עזיז אל-עומארי

חייו

מעט מאוד ידוע על חייו של אל-עומארי, ולא ברור אם חלק מהמידע מתייחס לאל-עומארי או לאדם אחר בעל שם זהה. אל-עומארי השתמש בשני תאריכי לידה: 24 בדצמבר 1972 ו-28 במאי 1979.
אל-עומארי כיהן לכאורה כאימאם במסגד בערב הסעודית, והרשויות האמריקאיות מאמינות כי הוא היה תלמידו של איש דת סעודי בשם סולימאן אל-עלוואן, שמסגדו נמצא במחוז אל-קסים.
לפי וליד בן עטאש, אל-עומארי היה חלק מקבוצה של חוטפים עתידיים שמילאו תפקידי ביטחון בנמל התעופה הבינלאומי קנדהאר שבקנדהאר, אפגניסטן, לאחר אימון בסיסי במחנה של אל-קאעידה. במהלך ועידת פסגה של אל-קאעידה בקואלה לומפור, מלזיה, בשנת 2000, טענו הרשויות האמריקאיות שרשומות ההגירה מראות שאדם בשם עבד אל-עזיז אל-עומארי מבקר במדינה, אך אמרו שהן לא בטוחות שזה אותו האדם.

אחרית דבר

בסתיו 2001, לאחר פיגועי 11 בספטמבר, שידרה רשת אל-ג'זירה קלטת שלטענתה הוכנה על ידי אל-עומארי. בקלטת נשמע אדם בנאום פרידה לקראת התאבדות. "אני מקליט זאת במצפון שלם ועם ציפייה לסוף הקרוב... אלוהים יברך את כל מי שהכשיר אותי ועזר לי, בעיקר את השייח' אוסאמה בן לאדן", נאמר בקלטת.

מחלוקת הזיהוי

מחלוקת בנוגע לזהותו של אל-עומארי פרצה זמן קצר לאחר הפיגועים. תחילה, ה-FBI נקב בשמו של עבד א-רחמן אל-עומארי, טייס בחברת התעופה סעודיה, כטייס של טיסה 11 של אמריקן איירליינס. במהרה הוכח כי האיש עודנו בחיים, וה-FBI פרסם התנצלות. לאחר מכן נקבע כי מוחמד עטא היה הטייס מבין החוטפים, וכי עבד אל-עזיז אל-עומארי הוא אחד מהחוטפים.
אדם בעל שם דומה לזה שפרסם ה-FBI נמצא בחיים בערב הסעודית ואמר שהוא למד באוניברסיטת דנבר ושהדרכון שלו נגנב שם בשנת 1995. השם, המוצא ותאריך הלידה של האדם פורסמו על ידי ה-FBI, אך התמונה לא הייתה שלו. "אני לא מסוגל להאמין שה-FBI הציב אותי ברשימה שלו", אמר האדם. "הם נתנו את שמי ואת תאריך הלידה שלי, אך אני לא מחבל מתאבד. אני כאן. אני בחיים. אני לא יודע כיצד להטיס מטוס. אני לא קשור לעניין".

ממצאי החקירה

לפי מנהל ה-FBI, רוברט מולר, והוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר, ב-29 ביוני 2011 נכנס אל-עומארי לארצות הברית בטיסה מדובאי,דובאי לניו יורק, ארצות הברית יחד עם סאלם אל-חאזמי. הוא נעזר בתוכנית שנויה במחלוקת לקבלת ויזה לכניסה לארצות הברית. ככל הנראה הוא שהה עם מספר חוטפים נוספים בפטרסון, ניו ג'רזי, לפני שעבר לבית וורו ביץ', פלורידה. בהסכם השכרת הבית שלו, נתן אל-עומארי מספרי רישוי של שני רכבים להם הוא מאשר לחנות בשטח הבית, אחד מהם של מוחמד עטא. אל-עומארי התאמן לעיתים בסימולטור טיסה בוורו ביץ' יחד עם מוהנד א-שחרי וסעיד אל-גאמדי. אל-עומארי קיבל תעודת זהות אמריקאית מזויפת מחברת All Services Plus שבפסאיק, ניו ג'רזי, שעסקה במכירת מסמכים מזויפים ומכרה בנוסף גם תעודה מזויפת לח'אלד אל-מיחדאר.
ליס אסיה

קורות חייה

אסיה נולדה בשם רוזה מינה שארר בקנטון ארגאו שבצפון שווייץ להורים יהודים. בצעירותה למדה ריקוד. מכריה ששמעו אותה שרה, הבחינו מיד בכשרונה הרב והציעו לה להסב את מקצועה לזמרת. בשנת 1940 החלה בקריירה שלה בתור זמרת. היא הפכה במהרה לאחת מזמרות הפופ המצליחות והפופולריות בשווייץ באותה תקופה.

תחרות הזמר של האירוויזיון

בשנת 1956 נבחרה לייצג את שווייץ בשני שיריה בתחרות האירוויזיון הראשונה, כפי ששלחה כל מדינה בתחרות זו. בסבב הראשון ביצעה את "Das alte Karussell" ("הקרוסלה הישנה") שמקומו כשאר השירים פרט לזוכה בתחרות זו אינו ידוע. בסבב השני ביצעה את "Refrain" ("פזמון חוזר") וזכתה איתו בתחרות. אסיה ייצגה את שווייץ בתחרות גם בשנת 1957 עם השיר "L'enfant Que J'étais" ("הילדה שהייתי") שאיתו סיימה במקום שמיני מתוך עשרה, ובשנת 1958 עם השיר "Giorgio" ("ג'ורג'יו") שאיתו השיגה מקום שני, בקבלת נקודות בודדות פחות מהזוכה.
אסיה המשיכה לעסוק בתחום המוזיקה, והופיעה כאורחת כבוד באירועי התחרות השונים. כך למשל, באירוויזיון 2008 נטלה חלק בחצי הגמר השני כשהכריזה על תחילת ההצבעה, באירוויזיון 2009 הגישה את הפרס לזוכה ובתחרות ובאירוויזיון 2013 התארחה בחצי הגמר השני לראיון קצר.
בספטמבר 2011 הגישה אסיה את שירה "C'était ma vie" ("אלה היו חיי") לבחירת השיר שייצג את שווייץ באירוויזיון 2012. השיר הולחן על ידי ראלף זיגל, המלחין עם מספר השירים הרב בתחרות הזמר של האירוויזיון, ומלחין השיר של גרמניה שזכה באירוויזיון 1982. אסיה סיימה בתחרות במקום ה-8 עם זכייה ב-5.46% מהצבעת הציבור.
אברהם שלם

הרב אברהם (דוד) שלם (כ"ו בטבת ה'תרפ"ח, 19 בינואר 1928 - כ"ג באלול ה'תשע"ד, 18 בספטמבר 2014) היה רב ראשי בפרו, סיאטל, וושינגטון ומקסיקו הבירה, מנהל מכון אור המזרח להוצאת כתבי יד נדירים של חכמי ספרד, מנהל בית היתומים הספרדי בירושלים ומפעילי ועד העדה הספרדית בעיר, נשיא הוועד להוצאת כתבי הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל ומבכירי תלמידיו.

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשכונת יגיע כפיים לאסתר ולדוד שלם בן הרב אברהם שמואל שלם, שעלה מסלוניקי בשנת 1917. אביו היה איש ציבור ממייסדי השכונה, שירת בגדודים העבריים והיה מקורב לרב בן ציון מאיר חי עוזיאל.
כשסיים את לימודיו בתלמוד תורה "מזרחי", התעתד להמשיך לסמינר למורים של המזרחי, אך בעצתו של הרב עוזיאל נכנס ללמוד בישיבת שערי ציון שבראשה עמד הרב אליעזר ולדנברג, שלימים הוסמך על ידו ועל ידי הרב עוזיאל לרבנות ולדיינות. תוך כדי לימודיו הוסמך לשוחט ובודק על ידי ראש השוחטים בירושלים, הרב מרדכי מיוחס, וכן הוסמך למוהל על ידי הרב יעקב ששון ומשה וולך.
לאחר שנה שבה עבד בבית דין צדק של העדה הספרדית בירושלים, הוסמך לדיינות ולהוראה על ידי מכון השלמה למוסמכים שהוקם על ידי "המזרחי העולמי".
לפני מלחמת העצמאות היה פעיל במסגרת ההגנה ולאחר מכן התגייס לצה"ל והשתתף בהגנה על העיר.
בשנת 1950 היה מועמד מוביל למשרת הרב הראשי של העיר רמת גן, אך נשלח לשליחות בפרו על ידי הרב עוזיאל שראה בכך שליחות קודש וכן בשל העובדה כי הרב אברהם שלם דיבר לאדינו הקרובה לספרדית המדוברת בפרו. לפני צאתו אמר לו הרב עוזיאל ]: "עליך לצאת לשליחות זו למען היהדות המשוועת להצלה מטמיעה, וכתום החוזה לאחר חמש שנים, תוכל לחזור לארץ ויהיו לך משרות רבות לבחירה".
בהיותו בפרו סייע בארגון החיים היהודיים, בחינוך יהודי, טהרת המשפחה, הקמת מקוואות טהרה וסידור חופה וקידושין. עסק שם גם בפעילות ציונית, מילא תפקיד של חבר בדירקטוריון של ההסתדרות הציונית, ונטל חלק פעיל למען המגבית היהודית המאוחדת, בזמנים בהם טרם הוקמה השגרירות הישראלית. בשנת 1959 התמנה לרב קהילת "עזרא בצרות" בארצות הברית, ולאחר 3.5 שנים עבר לקהילת 'הר סיני' במקסיקו סיטי שם כיהן כרב הקהילה עד שנת 1977.
הרב שלם פעל למען ישיבת ישיבת שערי ציון שייסד הרב עוזיאל, ותמך בה במשך שנות עבודתו בחו"ל, עד ליום פטירת של הרב עוזיאל, אז נסגרה הישיבה, והרב שלם ייסד את ישיבת ראשית חכמה והעמיד בראשה את הרב שבתי אטון כראש הישיבה.
בשובו לישראל מילא תפקידים כמנהל בית היתומים הספרדי, שם הוקם כולל אברכים "נאות דש"א", ובו ועד העדה הספרדית בירושלים, שבמסגרתו נטל חלק באירועים ובטקסים שונים. כן פעל בוועד להוצאת כתבי הרב עוזיאל, תרגם ספרי הלכה רבים לשפה הספרדית ושמר על קשר עם הקהילות בארצות אמריקה הלטינית.
בשנת 2004 השתתף בסרט "הרואה למרחוק" שהופק על חייו של הרב עוזיאל.
הלך לעולמו בכ"ג באלול, ערב יום השנה לפטירתו של רבו, הרב עוזיאל.
בחודש יולי 2017 הוקמה לזכרו ספריית "אשד הנחלים" המכילה בין היתר את ספריו הרבים.
האי הירוק

תקציר העלילה

"האי הירוק" נמצא ליד חופי דנמרק, אי קטן, התלוי לחלוטין במדינת האם שמעבר לרצועת מים לא רחבה, או כך חושבים תושביו עד שבאחד הלילות קורה משהו מוזר מאוד ובלתי מוסבר. כאשר קמים תושבי האי בבוקר, הם מגלים, שהיבשת נעלמה ואיננה. ככל מטחווי העין הם רואים רק ים ריק, שטוף שמש וכחול, לא יבשה ולא איים אחרים ואפילו לא סירות או ספינות - לא כלום. הרדיו שותק, אין שום קשר עם שום ארץ אחרת, שום רמז לאסון טבע שהתרחש ופסח רק עליהם, לא דבר.
לאחר הבהלה הראשונית, מתחילים תושבי האי להבין, שהם לבדם, לפחות עד שיוודע אחרת. וכאן מגלה כל אחד את אופיו האמיתי - נדיבי הלב מזדרזים לחלק את מה שברשותם לכל מי ששולח יד לקחתו, בלי להבין שלא יהיה מהיכן לחדש את המלאי, העשירים קונים כל מה שאפשר מן הסכלים, שאינם מבינים, שאין ערך לכסף כשאין מה והיכן לקנות, הקמצנים נאחזים בשיניים ובציפורניים בכל מה שברשותם, ורק מתי מעט, החכמים, רואי הנולד והאחראים, מתחילים לחפש דרכים לשרוד בקהילה קטנה ומבודדת.
ההצלה באה לאי משני כיוונים - מאישה זקנה, המכונה "הריבתית", שחיה לבדה בבית קטן ומוקף גן וכל חייה קודש לגידול, שימור וכבישת ירקות ופירות ומציאת דרכים להפיק את המיטב מכל מה שעומד לרשותה, למזון, ללבוש ולרפואה, ומן הילדים, שהם הראשונים להבין את המצב כמות שהוא ובהדרכה נכונה - להפיק ממנו תועלת הן לעצמם והן למבוגרים. בהדרגה לומדים כל תושבי האי לאחד את כוחותיהם ואת משאביהם במקום לבזבז אותם על מאבקים חסרי טעם, והם גדלים ומתפתחים - עד לסוף הטוב, כמובן.
זהו אומנם ספר חינוכי שיש בו הטפת מוסר והכוונה, אבל הם ניתנים בכל כך הרבה חן והומור, עד שאינם נתקעים בגרון הקורא, צעיר כבוגר.
מוריס רסקין

ביוגרפיה

רסקין נולד בברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית. בצעירותו היה כדורסלן בולט בתיכון דוויט קלינטון  בברונקס, ניו יורק. לאחר מכן שיחק במשך שלוש שנים בנבחרת הסיטי קולג' של ניו יורק החל מעונת 1919/1920, תחת המאמן נאט הולמן . לאחר שסיים את הקולג', שיחק רסקין בקבוצות כדורסל עצמאיות בניו יורק. בעונת 1925/1926 הצטרף לקבוצת ברוקלין ארקדיאנס  מליגת ה-ABL , שם קלע בממוצע של 2.6 נקודות למשחק.
במלחמת העולם השנייה שירת רסקין בצי ארצות הברית. בגמר המלחמה בשנת 1944 התמנה רסקין למאמן של נבחרת הכדורסל של ברוקלין קולג'. בשנת 1949 מונה למאמן קבוצת הרטפורד הוריקנס  מליגת ה-ABL, ובשנת 1950 חזר לברוקלין קולג'.
באפריל 1952 מונה למאמן נבחרת ישראל לקראת אולימפיאדת הלסינקי והיה למאמן נבחרת ישראל הראשון. רסקין הובא לישראל באמצעות הוועד האמריקאי למען הספורט בישראל. במהלך הטורניר הסתכסך רסקין עם השחקנים, ובתוך כך השעה את אליהו עמיאל ופרדי כהן ונטש את הנבחרת באמצע הטורניר. במקומו אימנו את הנבחרת עמיאל ואברהם שניאור. בסופו של דבר, הפסידה ישראל את שני משחקיה בשלב המוקדמות והודחה, ובסך הכל דורגה בסיום הטורניר במקום ה-20 מתוך 23 נבחרות. בגמר הטורניר התפטר רסקין באופן רשמי.

כעבור כמעט שני עשורים כתב עליו שמעון שלח: 
"באולימפיאדת הלסינקי הייתה לנו הופעה לא מוצלחת עם המאמן האמריקאי טיבי רסקין. הוא לא התאים את עצמו אלינו. מי שלא הבין את דבריו באנגלית היה זוכה להערה - לך הביתה. בסוף פחדנו להגיד שאיננו מבינים. בהלסינקי סירב רסקין לגור איתנו בכפר האולימפי. הוא החריף את היחסים כאשר פיטר את שניאור מתפקיד ראש הקבוצה ומינה את מרסל חפץ. יום אחד טייל פרדי כהן עם נערה וחשכו עיניו. מולו צעד רסקין שפסק מיד - גמרת עם הנבחרת, אתה יכול להמשיך עם בחורות".
באוגוסט 1953 אימן את נבחרת ארצות הברית בכדורסל במכביה הרביעית. בשנת 1960 חזר לאמן את ברוקלין קולג' למשך שנתיים.
בשנת 1981 הלך רסקין לעולמו.
סטיפה פלטיקוסה

קריירת מועדונים

פלטיקוסה התחיל את הקריירה שלו במועדון הקרואטי היידוק ספליט. הוא נבחר כשוער ראשון בעונה 1998/99 כאשר הוא החליף את השוער הקודם של הקבוצה טונצ'י גאבריץ'. אוהדי היידוק נתנו לו את הכינוי "תמנון" בשל הרפלקסים והקואורדינציה המצוינים שלו. ב-2002 הוא נבחר כשחקן השנה בקרואטיה מטעם העיתון "וצ'רני ליסט"; זורן סימוביץ' הוא השוער היחיד שקיבל את תואר זה קודם לכן.
ב-2003 עבר פלטיקוסה לשחטאר דונצק תמורת 2 מיליון יורו יחד עם חברו לקבוצה דאריו סרנה. בניגוד לסרנה, סטיפה לא כל כך הצליח בקבוצתו החדשה ואחרי שאיבד את מקומו בהרכב הוא הושאל חזרה להיידוק ספליט. בעונה 2006/07 חזר לשחטאר, אך שוב לא הצליח להיכנס להרכב.
ב-7 במרץ 2007 חתם חוזה של 3 שנים עם המועדון הרוסי ספרטק מוסקבה תמורת 3 מיליון יורו.
באוגוסט 2011 חתם חוזה עם רוסטוב לשנתיים וחצי. משחק הבכורה שלו נערך ב-13 באוגוסט 2011 מול קובאן קרסנודר, המשחק הסתיים 2-1 לזכות קובאן. פלטיקוסה נבחר לשחקן המצטיין של הקבוצה לעונת 2012/13 מטעם האוהדים. בתום עונת 2014/15 סטיפה עזב את הקבוצה לאחר סיום החוזה משיקולים משפחתיים.
ב-21 בדצמבר 2015 פלטיקוסה חתם חוזה בדפורטיבו עד סוף העונה.

נבחרת לאומית

במדי נבחרת קרואטיה עד גיל 18 סיים את אליפות העולם במקום השלישי. הופיע לראשונה במדי הנבחרת הבוגרת בגיל 20 במשחק מול דנמרק ב-1999. סטיפה שיחק בכל 6 המשחקים של הנבחרת במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2006. שיחק גם ב-3 מ-4 המשחקים של נבחרתו ביורו 2008 בהם ספג רק 2 שערים. בתום מונדיאל 2014, שבו הופיע בכל 3 המשחקים של קרואטיה וספג 6 שערים, החליט סטיפה לפרוש מהנבחרת אחרי 114 הופעות.
פסק דין בוקר

רקע עובדתי

ב-30 באוקטובר 1970, נערך חוזה מכר במקרקעין, בין המוכרת גילה קטן לבין הקונים חיים וחנה בוקר. תאריך הביצוע נקבע ל-15 במאי 1970. ב-26 בפברואר נפתח תיק בטאבו לרישום העסקה, ושולמה אגרת העברה. ב-30 במרץ נעשה הסכם נוסף בין הצדדים, בו חתמה המוכרת על ייפוי כוח בלתי חוזר לעורך דינם של הקונים. במקביל הקונים העבירו על שמם את המשכנתא בסך כ-18,000 לירות שהייתה על הנכס, ונמסרה להם החזקה בנכס. סוכם כי הקונים ישלמו את יתר הסכום, שעמד על 19,000 לירות, לעורך הדין וקסלר - כנגד חוב של המוכרת. בתאריך המוסכם, 15 במאי, לא הושלמה רכישת הנכס. לפי גרסה אחת העסקה לא הושלמה מאחר שהקונים לא הצליחו לשלם את היתרה. לפי גרסה אחרת, כבר בתחילת מאי הקונים היו נכונים לשלם את הסכום, אך העסקה לא הושלמה בשל העיקול שהוטל על הנכס ב-17 במאי.
"חברה אנגלו ישראלית" תבעה מקטן חוב בסך 60,000 לירות, על סמך שטרי חוב שמועדם חל בין אוקטובר 1969 למאי 1970, בסדר דין מקוצר. ב-17 במאי 1970 הוטל עיקול זמני על הנכס עליו נערך הסכם המכר הנ"ל. העיקול הפך קבוע בפסק דין של בית המשפט המחוזי ב-26 באוקטובר 1970, לאחר דיון בהתנגדויות.

תקדימים

בפסקי דין קודמים נקבע שרכישת מקרקעין והעברת החזקה לידי הקונה, מונעת עיקול הנכס בשל חובות המוכר גם כאשר טרם בוצעה העברת בעלות בטאבו. החלטה זו התבססה על "זכויות היושר" שבמשפט המקובל האנגלי. כך ב"הלכת שטרן" נפסק שזכותם של רוכשי דירה, ללא רישום בטאבו, שנובעת מהסכם מכירה+ תשלום מחיר הדירה+ קבלת ייפוי כוח בלתי חוזר להעברת בעלות+ קבלת החזקה בדירה, גוברת על זכותו של נושה במוכר הדירה לעקל את הדירה.
לגבי מצב כזה, בו עדיין לא נפרע מלוא התשלום עבור הרכישה, נקבע ב"הלכת סיגלוב" שביחס לסכום זה נותר למוכר גם "זכות שביושר" (בנוסף לזכות הקניינית על מלוא הנכס) ועליו ניתן להטיל עיקול.
בית המשפט קבע כי אין להקיש מתקדימים אלו, שכן חוק המקרקעין שנחקק לאחר מכן קובע במפורש כי "מתחילת חוק זה אין זכות במקרקעין אלא על פי חוק" החוק גם קובע בפירוש כי לא ניתן להחיל את סעיף 46 של דבר המלך במועצה על ארץ ישראל, על מקרקעין.

במשפט המשווה

בית המשפט התייחס בפסק הדין לנוהג המשפטי בסוגיה זו במדינות שונות.
המשפט האוסטרי אשר גם בו עסקה במקרקעין שטרם הושלם רישומה בטאבו מקנה זכות אובליגטורית בלבד, ההלכה המקובלת היא שרכישה חוזית של מקרקעין כולל העברת חזקה, אינה יכולה למנוע עיקול מצד נושים של המוכר. אם כי לשיטת המלומד האוסטרי קלנג (Klang), העיקרון של הסתמכות על הטאבו נועד לקניה ולא לרכישת זכויות בהוצאה לפועל. משכך, לשיטת קלנג, משנמסרה החזקה לידי הקונה הוא יכול להתנגד לעיקול הנכס בשל חובות המוכר, אפילו כאשר הנכס רשום עדיין על שם המוכר.
במשפט הפולני נהגו להגן על זכותו של רוכש מקרקעין שטרם רשם את הנכס על שמו, מפני עיקול. אך זאת רק כאשר במכירה הושלמה מלבד ההעברה הפורמלית של הרישום בטאבו. שיטה זו נבעה גם מהכורח שיצרה המציאות שלאחר מלחמת העולם, בה אבדו פנקסי מקרקעין רבים. השופט קיסטר אימץ את הגרסה לפיה שבמקרה זה טרם הושלמה עסקת המכר כיון שהקונים עדיין לא פרעו את מלוא התשלום, ובהתאם לכך קבע כי אפילו לפי השיטה הפולנית אין מקום להגן על הקונים מפני העיקול. גם לגרסה אותה נוקט לנדוי כאפשרית, לפיה העסקה בין הקונים למוכרת הושלמה - שב וקבע בית המשפט כי חוק המקרקעין הישראלי מתכוון במפורש להגביר את תוקף הרישום בטאבו על פני טענת מכר וחזקה, ביחס למניעת עיקול.
ציר כיסופים

ציר כיסופים (נקרא גם "פרוזדור כיסופים") הוא כינוי ישראלי לכביש ברצועת עזה, המחבר בין כביש 242 ומעבר כיסופים בצד הישראלי של גדר המערכת ובין יישובי גוש קטיף שנמצאו בשטח רצועת עזה עד תוכנית ההתנתקות ב-2005. ציר זה היה עורק החיים של גוש קטיף והדרך הראשית בינו לבין השטחים שבתוך הקו הירוק.
מאחר שהייתה בו תנועה רבה, הוא היה יעד מועדף לפיגועי טרור מצד המחבלים הפלסטינים. רוב הפיגועים היו פיגועי ירי שנערכו בחסות בניינים מהעיר חאן יוניס הסמוכה. הפיגוע הידוע ביותר שהתרחש בציר היה רצח טלי חטואל ובנותיה ב-2 במאי 2004. במהלך השנים נרצחו בציר כיסופים גם חיילים ששמרו על הציר או נעו בו. בתגובה לפיגועים תגבר צה"ל את האבטחה סביב הציר, בנה גדר סביבו (2004) ואף הרס מבנים ששימשו לפיגועי טרור. לעיתים נחסם הציר לתנועה בעקבות פיגועים.
ב-2005 ננטש הציר בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות, יציאת צה"ל מרצועת עזה ופינוי התנחלויות גוש קטיף.
אחרי תוכנית ההתנתקות, חשיבותו ושמו הסמלי של הציר "כיסופים" (כלומר: געגועים) שימשו את מפוני גוש קטיף במאמרים, תפילות, שירים ויצירות אמנות שהנציחו את חייהם בגוש קטיף וביטאו את רצונם לחזור לבתיהם.
קרב מגן ישראלי

קרב מגן ישראלי או ק.מ.י היא אמנות לחימה ישראלית, שמטרתה הגנה עצמית והתמודדות בקרב פנים אל פנים. השיטה פותחה מתוך שיטת הקרב מגע ויוסדה רשמית בשנת 1989 על ידי אלי אביקזר. לאביקזר היה חשוב ששם השיטה שפיתח יכיל את המילה "ישראל" מתוך רגשות ציוניים. זו גם הסיבה בשלה בחר מדי אימון בצבעי דגל הלאום לשיטה. לאחר פטירתו של המייסד בשנת 2004 נבחר אבי אביסידון לראש השיטה וליו"ר עמותת ק.מ.י

שיטת האימון

לשיטה שני חלקים: הגנה עצמית וקרב פנים אל פנים. 
ההגנה העצמית היא התמודדות עם מצבי תקיפה סטנדרטיים. מעין "תרגילים" להגנה בפני התקפה מסוג מסוים. בין היתר נלמדים במסגרת השיטה תרגילי הגנה נגד מכות ובעיטות, החלצות מלפיתה או חנק, הגנה בפני התקפה בנשק קר, התמודדות עם איום בנשק חם ועוד.
במסגרת ההגנה העצמית מחונכים המתאמנים גם לריסון עצמי, לזיהוי מוקדי אלימות והתרחקות מהם. 
קרב הפנים אל פנים מתפתח אם תרגיל הגנה עצמית לא הסתיים בניטרול התוקף, ומהווה חלק משלים להגנה העצמית.
עמותת ק.מ.י אינה מקיימת תחרויות מכל סוג שהוא והשיטה אינה מוגדרת כמקצוע ספורט.

קרב מגן ישראלי בעולם

ישנם סניפים של קרב מגן ישראלי בטורקיה, אוסטרליה, ספרד, ברזיל וקנדה והוא מקושר עם העמותה לקרב מגן ישראלי. בנוסף יו"ר השיטה אבי אביסידון מעביר סמינרים וקורסים הכוללים קרב מגן ישראלי ברחבי העולם.
שכבי על הגב וחשבי על אנגליה

"שכבי על הגב וחשבי על אנגליה", או "עיצמי עיניים וחשבי על אנגליה" (באנגלית: Lie back and think of England), הוא ביטוי אנגלי בעל משמעות דומה לביטוי העברי "לחשוק שיניים", כלומר, להשלים עם מה שקורה. הביטוי היה בשימוש באנגליה ובין בריטים במקומות אחרים, במצב קשה. הביטוי נאמר לרוב כעידוד לעשיית דבר לא נעים.

מקורות הביטוי

מקורות הביטוי אינם ידועים במדויק. לפי אגדה אורבנית אחת, הביטוי שימש תחילה כהנחיה לנשים בתקופה הוויקטוריאנית כיצד להתמודד עם דרישותיהם המיניות של בעליהן. כיוון שהולדת ילדים נחשבה כצעד פטריוטי, נשים לא היו אמורות ליהנות מיחסי מין, וכלות בפרט היו בוּרות בכל הנוגע ליחסים עצמם. גם כיום מקובלת גישה זו בקרב חלק מהתרבויות השמרניות יותר. גרסה אחרת לאגדה זו גורסת שהמלכה ויקטוריה נתנה עצה זו לבתה בליל כלולותיה, או קיבלה עצה זו מחמותה ביום נישואיה לבנה. לפי אגדה אחרת, פחות אמינה, הביטוי נוצר ביומנה של ליידי אליס הילינגדון, ב-1912: 
"אני שמחה שג'ורג' פוקד את מיטתי כעת פחות מבעבר. נכון לעכשיו, אני זוכה לשני ביקורים בשבוע, וכשאני שומעת את צעדיו מחוץ לדלתי, אני נשכבת על המיטה, עוצמת את עיניי, פותחת את רגליי וחושבת על אנגליה."
פלאשט

פלאשט (מצרפתית: Flechette, כלומר "חץ קטן") הוא פגז טנק נ"א (נגד אדם). הפלאשט פותח לשימוש טנקי הפטון בזמן מלחמת וייטנאם, כנגד כוחות הגרילה.

אופן פעולה

פגז הפלאשט מכיל בתוכו כחמשת אלפים חצי פלדה שאורכם כ-3.75 סנטימטרים. אנשי הצוות בטנק מכוונים את זמן הפיצוץ של הפגז באמצעות מערכת ידנית על ראש הפגז, כך שהפיצוץ יתרחש כ-30 מטר לפני המטרות. בצה"ל נעשה שימוש גם במערכת אוטומטית, המזינה את המידע אל המנגנון ישירות ממערכת בקרת האש של הטנק. מנגנון ההשהיה מופעל מרגע ירי הפגז. בשלב הסופי של מעוף הפגז, מופצת אבקה צהובה שמסמנת לצוות הטנק את מיקום הפגיעה ושבריר שנייה לאחר מכן הפגז מתפוצץ ומפזר את אלפי החצים. אפשרות נוספת לשימוש היא "פעולה מיידית" המשמשת לטווחים קרובים. כוונון מנגנון ההשהיה למצב זה גורם לכך שפיזור החצים יתרחש ברגע יציאת הפגז מקנה תותח הטנק.

הפלאשט בצה"ל

הפלאשט הגיע לצה"ל במלחמת יום הכיפורים, כשאלפי פגזים נשלחו על ידי האמריקאים במסגרת הרכבת האווירית שהופעלה על ידם בזמן המלחמה.
צה"ל השתמש בפגזים במהלך מלחמת לבנון הראשונה וגם בשהות בלבנון שאחרי המלחמה. הטנקים ירו פגזי פלאשט אל עבר חוליות מחבלים שזוהו בשטחים פתוחים, בטכניקת ירי ששילבה גם פגזים מעיכים (נפיצים).
במהלך האינתיפאדה השנייה היה הפגז בשימוש ברצועת עזה, אך לא ביהודה והשומרון. בעקבות ביקורת ציבורית, החליט צה"ל על הפסקת השימוש בפגזי הפלאשט, ומעבר לפגזי הרקפת מתוצרת תע"ש.
כשהפלאשט הגיע לישראל הוא עבר שינויים קלים להתאמתו לתנאים הישראלים. בתוך הפלאשט קיימות 4 קומות שבתוכן מפוזרים 7000 חיצים שלא דומים לחבריהם בארצות אחרות. הפלאשט מסודר בצורה כזו שכאשר הוא משוגר מן הלוע, הוא מסוחרר ואף מתפרק באוויר בסיחרור כך שהחצים מסודרים במין V בזמן המעוף כאשר החלק החד יותר מופנה כלפי האנשים שאליהם כוון הירי.

הביקורת על השימוש בפלאשט

ארגוני זכויות אדם מתנגדים לשימוש בפלאשט, מכיוון שלטענתם הוא גורם נזק וסבל שאינו הכרחי. עם זאת השימוש בפלאשט אינו אסור על פי האמנה הבינלאומית להגבלת השימוש באמצעי לחימה קונבנציונליים, עליה חתמה ישראל ב-1995.
ב-27 באפריל 2003 עתר ארגון רופאים לזכויות אדם לבג"ץ נגד שר הביטחון, בדרישה לקבוע כי השימוש בפגז אינו חוקי. העתירה נדחתה בהרכב של שלושה שופטים (מישאל חשין, אליהו מצא ואסתר חיות). בפסיקתם קבעו השופטים כי "השימוש בתחמושת זו אינו אסור על-פי דיני המלחמה, ולכן בקשת העותרים אינה יכולה להתקבל".