google/wiki40b huggingface dataset:
נחום מנבר

ביוגרפיה

מנבר נולד לאהרון וחנה, וגדל בקיבוץ גבעת חיים (מאוחד). בצעירותו היה שחקן כדורסל בקבוצת הפועל גבעת חיים בשנים 1961–1968, בקבוצת הפועל פתח תקווה 1970-1971 ובקבוצת הפועל חולון בשנת 1972.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה ובהמשך כמדריך בבה"ד 1. כאיש מילואים התנדב לפרויקט ה"נמרים" ולחם במלחמת ההתשה.

נישואין לפרנסין פנטיו

בתקופת מגוריו בצרפת התחתן מנבר עם פרנסין פנטיו, אזרחית צרפתית. מנבר פגש את פנטיו זמן קצר לאחר מות בעלה הרמן שמידט. שמידט היה איש עסקים גרמני אשר עסק במכירת טילי קרקע-קרקע למצרים ולעיראק במסגרת פרויקט קונדור. הטילים, בתכנון גרמני, יוצרו בארגנטינה בשנות השמונים של המאה ה-20. לדברי פנטיו, המוסד יזם את הקשר הרומנטי של מנבר עימה. מנבר שכנע את פנטיו להיפגש עם אנשי המוסד בישראל ולהעביר להם מסמכים שהותיר בעלה. מאוחר יותר, הוא השתלט, לדבריה, על נכסיה. מנישואים אלו נולד בנו היחיד.
פנטיו פרסמה ספר על הפרשה בשם "אשה במלכוד" בהוצאת ידיעות אחרונות (2005). הספר הוסר מהמדפים כשבועיים לאחר הפצתו מסיבות עלומות.

פעילותו בספורט

בשנת 1994 שימש ספונסר של קבוצת הכדורסל הפועל חולון, ומאוחר יותר של הפועל ירושלים.

אישום בסיוע לאויב

בשנת 1992 החל המוסד לחקור את פעילותו של מנבר כחלק ממבצע "טרמיט". ראש "המוסד", שבתי שביט, הפקיד את ניהול החקירה בידי חגי הדס. במקביל לאיסוף הראיות, הסכימו אנשים שעבדו עם מנבר להעיד נגדו: יאנוש קלישבסקי (מהנדס פולני) ועמוס קוצר. מנבר נעצר במרץ 1997 כאשר ירד ממטוס בהגיעו לישראל. דבר מעצרו נאסר לפרסום על ידי הצנזורה במשך שלושה שבועות.
במשפט שהתנהל טען מנבר כי הקשרים עם איראן נעשו בידיעת הרשויות בישראל וכי באותה תקופה ניהלה ישראל קשרי מסחר ענפים עם איראן שלא הוגדרה כמדינת אויב. כמו כן, הוא ניצל את קשריו כדי להשיג לישראל מודיעין, בין היתר על רון ארד. נוסף על כך טען שהאשמתו הייתה נקמה על מותם של שני סוכני המוסד.
מנבר הורשע בשלוש עבירות: סיוע לאויב במלחמתו בישראל; ניסיון לסיוע לאויב במלחמתו בישראל; מסירת ידיעה לאויב בכוונה לפגוע בביטחון המדינה ונידון בבית המשפט המחוזי ל-16 שנות מאסר.
במהלך המשפט טען פרקליטו, אמנון זכרוני, שאחד משופטיו, אמנון סטרשנוב, ניהל קשרים רומנטיים עם פרקליטה בצוות ההגנה עו"ד פנינת ינאי. לאחר בדיקת הטענה, קבעו היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה כי טענות אלו משוללות יסוד. בנוסף התבטא ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו, לפני מתן גזר הדין ואמר כי יש למצות את הדין עם מנבר. אמירה זו עוררה סערה, והשופטים ביקרו אותה בפסק דינם. מנבר ערער בפני בית המשפט העליון על הרשעתו ועל חומרת העונש שנגזר עליו, אך ערעורו נדחה.
בקשותיו של מנבר לשחרור מוקדם, לאחר שהשלים שני שלישים מתקופת מאסרו, נדחו. ב-31 באוקטובר 2011 החליטה ועדת השחרורים לשחררו שנה וחצי לפני תום תקופת מאסרו. השחרור התאפשר לאור הסכמת מנבר לקבל עליו מגבלות מעבר לתקופת שחרורו על תנאי, בהן: איסור יציאה מהארץ, איסור יצירת קשר עם אזרחים זרים, איסור מתן ראיונות בכלי התקשורת ואיסור בעיסוק הקשור לסחר בכלי נשק. ראש המוסד לשעבר שבתי שביט, טען כי מנבר הוא "הבוגד הגדול ביותר שפעל אי פעם בישראל".
מרכז בעלי מלאכה (שכונה)

היסטוריה

בשנת 1913, נמכרו חלק מאדמות "חברה חדשה" (34.2 דונם) לחברת "מרכז בעלי מלאכה", אשר הקימה את שכונת המגורים "מחניים" (מרכז בעלי מלאכה א'). בתחילה הוקמו בשכונה 25 בתים, אולם, בעקבות הגידול במספר חברי "מרכז בעלי מלאכה", נרכשו 34.2 דונם נוספים ועליהם הוקמה שכונת מרכז בעלי מלאכה ב', וכך הגיע גודל השטח ל-40,000 פיק. שטחה של השכונה, השתרע בין "נחלת בנימין" ו"חברה חדשה". הקרקעות לבניית השכונה נרכשו בסיועם של יהודה גרזובסקי. ומנחם שיינקין. היוזמה להתיישבות במקום, הייתה של בעלי סדנאות קטנים ובתי חרושת משפחתיים קטנים, ובראשם מתיתיהו וינוקור ומנחם שיינקין. פעילים נוספים בהקמת השכונה היו משה רחמן ואברהם קריניצי.
שמותיהם של רחובות השכונה הותאמו לסוג האוכלוסייה - ראשוני המייסדים ובוניה. שני רחובות נקראו על שמם של יהודה גרזובסקי (השם הוסב ל"מרכז בעלי מלאכה") ומנחם שיינקין. רחובות נוספים (מרכז בעלי מלאכה ב׳), שקרקעותיהם נרכשו מאוחר יותר, נקראו בשמות תנאים ואמוראים המסמלים את העבודה שיש עמה תורה: "רבי יוחנן הסנדלר", "רבי יצחק נפחא", "העבודה".
בתחום שכונת "מרכז בעלי מלאכה" נכללו השכונות, שהפכו מאוחר יותר לרחובות: ברנר, שיינקין, העבודה, יצחק נפחא, יוחנן הסנדלר, יוסף הנשיא ומרכז בעלי מלאכה.
שלב בניית הבתים החל רק לאחר מלחמת העולם הראשונה. בחודש אוגוסט 1922 (אלול תרפ״ב), נספרו בשכונה 57 בתים שהתגוררו בהם 488 נפשות, 7 צריפים שהתגוררו בהם 25 נפשות, ו-100 אוהלים שהתגוררו בהם 616 נפשות. הצריפים והאוהלים היו ממוקמים בשכונת ברנר, ושימשו כמחנות ארעיים, עד לבניית בתי הקבע. נוסף לכך, הוקם בשכונה בית-כנסת וניטע גן ציבורי.
בשנת 1921, פורסמה בעיתון הרשמי של ממשלת המנדט, פקודת המועצות המקומיות שאושרה על ידי הנציב העליון. הפקודה כללה, נוסף על ההכרה בכינון "מועצה עירונית בתל אביב", גם צירוף מספר שכונות, ביניהן שכונת "מרכז בעלי מלאכה".
בשנת 1923, החל לנוע בתל אביב קו האוטובוס העירוני הראשון. מסלול הקו היה יהודה הלוי, הרצל, נחלת בנימין והסתיים במרכז בעלי מלאכה. בשנה זו, נפתח גם אחד ממטבחי הפועלים ברחוב ברנר. הואיל, וברחוב זה, שמשו הצריפים והאוהלים מחנה ארעי לתושבים.
בשנת 1924, התקיימו הבחירות הראשונות למועצת העיר תל אביב, ומשכונת "מרכז בעלי מלאכה" נבחרו שלושה נציגים.
בראשית שנות העשרים של המאה הקודמת, היו רוב בתיה של תל אביב בניינים בני קומה אחת או שתיים, וכך היה גם בשכונת "מרכז בעלי מלאכה". מבני השכונה דמו לבתים במושבות החקלאיות, בעלי צורה פשוטה משופעי גגות, שהיוו המשך לסגנון הבנייה שאפיין את "תל אביב הקטנה" לפני מלחמת העולם הראשונה. במשך השנים, הוקמו לאורך רחוב שיינקין, בתים בני שתיים עד שלוש קומות, ובמפלס הקרקע נפתחו חנויות רבות. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, החלה בעידוד העירייה, נהירת צעירים לסביבות רחוב שיינקין ולשאר רחובות השכונה, והתהליך הביא לשינוי פני הרחוב, לפתיחת עסקים בעלי אוריינטציה צעירה וליצירת מרכזי פנאי ותרבות. מנחם שיינקין, האמין שהשכונה חייבת להישאר פרבר שקט ושאנן, ואילו הרחוב הנושא את שמו הפך סמל ומושג לעיר ההומייה.
אוטורינו רספיגי

ביוגרפיה

רספיגי נולד למשפחה מוזיקלית. סבו היה נגן עוגב בכנסייה בבולוניה ואביו שימש כמורה בקונסרבטוריון בעיר. בילדותו קיבל אוטורינו חינוך מוזיקלי בבולוניה, ולאחר שסיים את לימודיו נסע לסנקט פטרבורג שברוסיה כדי ללמוד קומפוזיציה אצל רימסקי-קורסקוב ולעבוד ככנר באופרה העירונית. לאחר שנתיים ברוסיה השלים את לימודיו בברלין. בין השנים 1903 ו-1908 הופיע רספיגי ככנר בהרכבים שונים וניסה את כוחו בהלחנה, ללא הצלחה רבה.
בשנים 1908–1909 שימש כמורה לנגינה בברלין. 1913–1923 היו שנות הפריחה המוזיקלית שלו. בתקופה זו כתב את יצירותיו הסימפוניות "מזרקות רומא" ו"אורני רומא" שזכו להצלחה, ואופרות אחדות.
בשנים 1923 - 1925 שימש רספיגי כמנהל האקדמיה למוזיקה ברומא, אך התפטר מתפקידו כדי להתרכז בכתיבה ובניצוח על יצירותיו ברחבי העולם.
ב-1929 החל המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני לכלול את יצירותיו של רספיגי בקונצרטים ובתקליטיו. ב-1932 נתמנה רספיגי לאקדמיה האיטלקית, אך ב-1935 חלה וכעבור שנה נפטר.
וקה

בתרבות הפופולרית

הספרייה וכלי העבודה Weka אשר משמשת ליישומי כריית מידע בשפת התכנות Java קרויה על שם הציפור.
טיסה 66 של אייר פראנס

המטוס

המטוס המעורב היה איירבוס A380-861, רישום F-HPJE, המונע על ידי 4 מנועי Engine Alliance GP7000, שנמסר לאייר פראנס ב-17 במאי 2011.

התקרית

המטוס הופנה לשדה התעופה Goose Bay, בסיס צבאי המשמש גם לטיסות אזרחיות, ונחת ב-12:42 (שעון מקומי), לאחר שסבל מכשל במנוע מספר 4. המנוע שכשל עבר 3527 טיסות לפני התקרית.
לא היו דיווחים על פציעות בקרב 497 הנוסעים ו24 אנשי הצוות במטוס. הנוסעים לא הורשו לרדת מהמטוס עד שמטוס אחר של אייר פראנס ומטוס חכור הגיעו בבוקר של היום הבא (1 באוקטובר), משום ששדה התעופה אינו ערוך להכיל כמות גדולה של נוסעים ממטוס מסחרי. 
תמונות וסרטונים של המנוע הפגום פורסמו ברשתות החברתיות על ידי נוסעים, ועל ידי עד ראייה מהקרקע.
החלקים שהתנתקו מהמנוע נמצאו ב-9 באוקטובר בגרינלנד. ניתוח ראשוני מראה כי המדחס של המנוע התנתק בזמן הטיסה.

החקירה

אייר פראנס פרסמה הודעה לעיתונות שחקירה מתקיימת לבירור הסיבה לכשל במנוע. החקירה כוללת גורמים מהמשרד לחקר וניתוח ביטחון התעופה האזרחית, איירבוס ואייר פראנס. 

פעולות לאחר התקרית

ב-12 באוקטובר, רשות התעופה הפדרלית האמריקאית פרסמה הוראה לבדוק את כול המנועים מסוג GP7272 ו-GP7277, במשך תקופה של שבועיים עד 8 שבועות, תלוי במספר הטיסות שהמנוע ביצע.

החזרת המטוס ותיקונו

אייר פראנס הודיעה שהיא מתכננת להחזיר את המטוס לאירופה על מנת לתקנו. מנוע חליפי לא פעיל הותקן במקום המנוע התקול, מסיבות של שיווי משקל. טיסה זו הצריכה הכשרה מיוחדת של צוות המטוס במאמן טיסה. המנוע החליפי הותקן במקום המנוע התקול, שנשלח לשדה תעופה באנגליה. המטוס הוטס מגוס ביי לנמל התעופה שארל דה גול ב-6 בדצמבר 2017, עם האות Air France 371V.
פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג

ביוגרפיה

פרידריך נולד ב-23 באוקטובר 1814 בשלזוויג שבדוכסות שלזוויג, לפרידריך וילהלם, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זודרבורג-בק וללואיזה קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של קרל, נסיך הסן-קאסל ולואיזה, נסיכת דנמרק. בשנת 1816 מת סבו פרידריך קרל לודוויג, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-בק, ואביו ירש את תאריו ונחלותיו. בשנת 1825 שינה אביו את תוארו לדוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, שלא היה בשימוש משנת 1779, שבה מת פרידריך היינריך וילהלם, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. בשנת 1831 מת אביו בטירת גוטורפ, ואחיו קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את תאריו ונחלותיו. באותה שנה הצטרף פרידריך לצבא המלכותי הדני, ובמהלך מלחמת שלזוויג הראשונה הוא פיקד על רגימנט הדרגונים ה-2. בשנת 1863 עלה אחיו כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק לשלטון בדנמרק, ובשנת 1878 מת אחיו קרל, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ללא ילדים, ופרידריך ירש את נחלותיו ותאריו. ב-27 בנובמבר 1885 מת פרידריך באחוזת לואיזלונד, ובנו פרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ירש את נחלותיו ותאריו.
אורסולה ברנז

אורסולה ברנז (Ursula Burns; נולדה ב-20 בספטמבר 1958) היא יושבת ראש ומנכ"ל של חברת זירוקס. אורסולה היא האפרו-אמריקנית האשה הראשונה המשמשת כראש של חברה מן ה-Fortune 500. בשנת 2009 הוצבה ברנז במקום ה-14 ברשימת 100 הנשים החזקות בעולם של מגזין פורבס.
ריכוך ארטילרי

ריכוך ארטילרי (באנגלית: Preparation fire), הוא תהליך ירי ארטילרי המבוצע לעבר יעדים מוגדרים של האויב, בדרך כלל לקראת ותוך כדי הלחימה וכחלק ממאמץ האש, ואש הרתק אל היעד, תוך ביצוע אחת מצורות הקרב ההתקפיות כמו התקפה, פשיטה או התקדמות ורדיפה.
תהליך הירי הארטילרי מתחלק למספר שלבים עיקריים, הנבדלים זה מזה בקצב נפילת הפגזים על האויב, ובשלב התנועה אל היעד בו נמצא הכוח התוקף.

שלבים

השלבים בריכוך הארטילרי משתנים לפי שלב התמרון הצבאי וקצב האש הארטילרית המונחתת אל היעד ועל היעד. שלבי הריכוך הארטילרי הם לפי הסדר הבא:

הטרדה ואש מכינה

התארגנות לקראת הסתערות וניהול אש רתק מרחוק (אל היעד). טפטוף בקצב הטרדה על היעד. מיועד בדרך כלל כשמו - להטריד ולהפריע לאויב להגן על מעוזו ולמנוע ממנו לזהות את כוונות היריב, וכן את עיתוי ההתקפה וההסתערות המדויקים.

שיתוק

ניהול אש ותנועה אל היעד תוך חיפוי מטווחים רחוקים והורדת הראשים של האויב. נועד למנוע מהאויב להיערך להגנה ולזהות את מאמצי הכוח התוקף, שהעיקרי בהם הוא ההגעה אל היעד.

השמדה

המשך תנועה והסתערות אל היעד, הורדת ראשים, השמדה תוך הסבת מקסימום נפגעים לאויב, וקצב מקסימלי עד להגעה לטווח הביטחון. כל זאת תוך מניעה מהאויב להיערך להגנה ומניעת זיהוי המאמצים ביניהם המאמץ העיקרי.

על היעד

חדל אש בטווח ביטחון על מנת למנוע פגיעה מאש כוחותינו. בשעת הקרב, טווחי הביטחון בדרך כלל קצרים יותר מאלה הנהוגים בשעת האימונים.
כוח קוסובו

כוח קוסובו (באנגלית: Kosovo Force), הידוע גם בראשי התיבות KFOR, הוא כוח שמירה על השלום של נאט"ו שנועד לטענת נאט"ו לייצב את היחסים הפוליטיים והחברתיים בקוסובו ולהפוך את השטח לבטוח לתושביו. הכוח הוקם ב-12 ביוני 1999 לאחר סוף מלחמת קוסובו ולאחר 78 ימי המבצע הצבאי של נאט"ו כנגד משטר מילושביץ', ומורכב מנציגויות של צבאות שונים תחת פיקוד נאט"ו. הכוח נועד ליישם את החלטה 1244 של מועצת הביטחון של האו"ם שדורשת את השבת הביטחון ואת החזרת הפליטים לקוסובו, ושואב את סמכותו מההסכם הצבאי שבין נאט"ו, הרפובליקה הפדרלית יוגוסלביה וסרביה. מטה KFOR נמצא בפרישטינה, בירת קוסובו. 
בזמן קבלת ההחלטה של מועצת הביטחון שהובילה להקמת KFOR, קוסובו עמדה בפני משבר הומניטרי, וכוחות של סרביה ומונטנגרו מחד ושל צבא שחרור קוסובו מאידך עדיין נלחמו בשטח. כמות ההרוגים הייתה גבוהה, והמתיחות הבין-אתנית הובילה לבריחתם של כמעט מיליון מתושבי השטח למדינות אחרות כפליטים. ב-9 ביוני 1999 התקבלה הפסקת אש בין הצדדים, ושלושה ימים לאחר מכן נכנס KFOR לתפקידו. 
בתחילת דרכו, היו מיוצגות ב"כוח קוסובו" מעל 40 מדינות ולמעלה מ-50,000 חיילים. באוגוסט 2007 ירד המספר ל-16,000 חיילים מ-37 מדינות. בסוף פברואר 2010 דווח כי מספר חיילי KFOR עומד על 9,900 בלבד.
הכוח תרם להקמת כוח הביטחון של קוסובו.
איברים ביוניים

איברים ביוניים הם איברים מלאכותיים היכולים לשמש כהחלפה, חיקוי ואפילו שיפור של הפונקציה הביולוגית בהשוואה למערכת הטבעית של הגוף. האיברים הביוניים בעלי תכונות 'אנושיות' יותר משל תותב רגיל ויכולים להיות רובוטיים, אלקטרוניים ומכניים. בשנת 1985 הציע לראשונה רופא חיל האוויר האמריקאי, ג'ק סטיל, את המונח "ביוניקה" שייצג את יישום התהליכים הביולוגיים תוך עיצוב אובייקטים מהונדסים. יצירת האיבר הביוני דורשת ידע נרחב ואנשים בעלי מומחיות בתחום ההנדסה והרפואה על מנת לחקות על הצד ביותר את המוטוריקה העדינה של איברים שונים בגופנו או ליצור קישור ברמה הטובה ביותר לאחת ממערכות העצבים בגופנו.

התהליך הרפואי

רפואה רגנרטיבית היא רפואה 'מחדשת איברים'. היא עוסקת בריפוי, החלפה וחידוש של תאים, רקמות ואיברים. כחלק מתחומים רבים הנכנסים תחת הכותרת "איברים ביוניים" הרפואה הרגנטיבית לוקחת גם היא חלק בתפקיד הטיפול. אנו נעזרים ברפואה הרגנטיבית במהלך הטיפול לחיבור האיבר הביוני וכן לאחר הטיפול על מנת לראות כי האיבר מתפקד כחלק מהגוף.
על מנת לתת לאיבר הביוני את יכולתו לפעול בצורה דומה כמעט לחלוטין כמו שאר איברנו, אנו נעזרים בבינה מלאכותית, ובעזרתה הופכים את האיבר החדש לבעל תכונות אנושיות יותר, כמו למשל היכולת להזיז את המפרק בצורה טבעית יותר מאשר בתותב רגיל.

תותב

תותב (פרוטזה) משמשת כתחליף מלאכותי והחלפה של איבר מסוים בגוף כמו שן, עצם בפנים, יד, רגל וכו'. התותב הוא תחליף נוסף לאיבר חיצוני שנקטע או הוסר מהגוף. בשונה מאיבר ביוני התותב משמש בעיקר למטרות קוסמטיות ופחות טכניות. האיבר הביוני משמש כתחליף טכנולוגי וקוסמטי ביותר מאשר רק גפיים בגוף האדם אך מהווה כתחליף יקר יותר מתותב.

יד ביונית

היד הביונית היא יד מלאכותית בעלת תכונות 'אנושיות' יותר מיד תותבת רגילה. ליד הביונית אפשרויות שונות אך עם זאת מכילה גם אתגרים שעליהם צריך להתגבר כמו השליטה המוטורית (הזזת המפרקים בצורה טבעית יותר) והמשוב החושי (מתן תחושה לידיים תותבות).
קטיעות של הגפיים העליונות הן משמעותיות ובעייתיות שכן ידיו של האדם משמשות אותו לתפקודים יומיומיים כמו למשל לתקשורת (שפת דיבור, התבטאות..), תפיסת חפצים ועוד.

קיבורג

קיבורג (cyborg- סייבורג) הוא מונח המקובל לציון ייצור חי (בדר"כ בן אדם) המכיל הן מרכיבים ביולוגיים והן מרכיבים מלאכותיים. גוף הקיבורג כולל איברים ביוניים שיכולים להעניק לו כישורים משודרגים ועל אנושיים בעזרת אמצעים טכנולוגיים.
ספרות יפה

ספרות יפה (בלועזית: בֵּלֶטְרִיסְטִיקָה) היא ספרות אמנותית. הספרות האמנותית נחלקת לשלושה ענפים עיקריים, לפי דרך כתיבתה: שירה, פרוזה ומחזאות.
על פי תכניה הספרות האמנותית מתחלקת לסוגות רבות, בהן: שירה לירית ושירה אפית, ספרות רומנטית, ספרות בלשית, ספרות מדע בדיוני ופנטזיה, רומנים היסטוריים, קומדיות, טרגדיות ודומותיהן.
לפי סגנון הכתיבה הספרות האמנותית מתחלקת לזרמים שונים, הזרם הקלאסי, הזרם הריאליסטי, הזרם הנטורליסטי, הזרם הרומנטי, תיאטרון האבסורד, הזרם האקזיסטנציאליסטי ועוד רבים אחרים.
הספרות היפה מתוחמת גם על ידי הנגדה, היא לא ספרות תיעודית או ספרות לימודית או ספרות טכנית או ספרות שימושית. למרות זאת לא תמיד הגבולות חדים - ספר בישול אינו שייך לספרות יפה, אך הוספת סיפורים פולקלוריסטים למתכונים (כמו ב"ספר בישול פולקלורי" מאת מולי בר-דוד) או הוספת מתכונים לספר עלילתי (לדוגמה, "אפשר גם בלי קביאר" מאת יוהנס מריו זימל או "עגבניות ירוקות מטוגנות" של פאני פלאג) מביאה לחציית קווים. הספרות היפה היא, בדרך כלל, ספרות בדיונית, אך לעיתים נכתבת ספרות תיעודית תוך שימוש בכלים אמנותיים וכך היצירה הופכת להיות ראויה לתואר "ספרות יפה". גם בתחומי הספרות התיעודית תיתכן חציית קווים, כמו בדוגמאות ספרי הבישול לעיל, למשל הספר הנודע מגילת סן מיקלה מאת אכסל מונתה, שהוא ספר אוטוביוגרפי, מכיל גם קטעי פנטזיה.
טימאה טוט

ביוגרפיה

טוט נולדה בטימישוארה שברומניה. היא עברה לבוקרשט והתאמנה בקבוצת דינמו בוקרשט. באליפות רומניה שנערכה בשנת 1987 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.6 דקות ובהמשך ייצגה את רומניה באוניברסיאדת זאגרב (1987) שם ניצחה את גמר ב'. היא עלתה לישראל בשנת 1989, והצטרפה לקבוצת השחייה של מכבי ראשון לציון בהדרכתה של שוש בילדרמן. בהמשך היא התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל עמק יזרעאל, בהדרכתו של נח רם.
תוך פחות משנה, הפכה טוט לשחיינית המובילה בישראל ושיפרה שיאים ישראלים רבים בסגנון חופשי, פרפר, גב ומעורב אישי.

1990

בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 זכתה טוט בשתי מדליות זהב וקבעה שלושה שיאים ישראליים. במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.96 דקות, שיפור לשיאה הוותיק של הדר רובינשטיין (1:04.83 דקות), במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.01 דקות, שיפור לשיאה של רובינשטיין (2:19.55 דקות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי כראשונה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי כשקבעה תוצאה של 1:00.72 דקות, שיפור לשיא של רויטל וילנאי (1:00.74 דקות). במשחה זה הנבחרת סיימה במקום השמיני בתוצאה של 4:15.26 דקות.

1991

בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-14 שנערכו בווינגייט בחודש מאי 1991, קבעה טוט במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:26.49 דקות, שיפור לשיא של רוית אלון (2:26.63 דקות). באותה שנה היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 29.77 שניות ובכך הייתה לשחיינית הישראלית הראשונה ששחתה משחה זה מתחת ל-30 שניות.

אליפות העולם

באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991, סיימה טוט במקום ה-30 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:00.85 דקות, במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.43 דקות ובמקום ה-26 במשחה ל-200 מטר פרפר מבתוצאה של 2:20.83 דקות. 
בתחרות שחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בדצמבר 1991 קבעה טוט במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא ישראלי חדש של 4:58.16 דקות.

1992

בתחרות גביע חיפה הבינלאומי בשחייה שנערכה בפברואר 1992 (ביום הולדתה) שיפרה טוט פעמיים את השיא הישראלי במשחה ל-200 מטר גב והעמידה אותו לבסוף על 2:22.36 דקות, שיפור לשיא של הדס פדה. בנוסף, היא ניצחה במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.01 דקות. שבוע לאחר מכן, בתחרות האומות שנערכה בווינה, אוסטריה היא קבעה במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:16.63 דקות.
בתחילת חודש מאי 1992, הוכיחה טוט שהיא בכושר טוב לקראת המשחקים האולימפיים כשקבעה במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש של 2:21.48 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש מאי אותה שנה והיוותה תחרות אחרונה לקביעת המינימום האולימפי, קבעה טוט את המינימום האולימפי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:16.89 דקות. נוסף לכך, היא קבעה במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:06.79 דקות, שיפור לשיא של הדס פדה (1:07.18 דקות).

אולימפיאדת ברצלונה

באולימפיאדת ברצלונה שנערכה בשנת 1992 סיימה טוט במקום ה-20 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:16.84 דקות ובמקום ה-29 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:03.18 דקות.

חייה האישיים

כיום, טוט מלמדת במסגרת אקדמית בטכניון, חינוך גופני - שחייה לסטודנטים וכן מאמנת שחייה בקבוצת מכבי חיפה.
כרישון לבן-קצוות

מאפיינים

זהו כריש קטן יחסית שאורכו עד 1.6 מטר ומשקלו כ-18.3 ק"ג והוא נראה רזה, בעל פה גדול ועטור שיניים רבות, עיניים גדולות עם תלמים ושני זיזים ליד הנחיריים. 
הכריש נח ביום על קרקעית הים, בדרך כלל בעומק 8-40 מטר ובניגוד לרוב הכרישים הוא לא צריך לשחות ללא הפסקה כדי לנשום. בלילה הכרישים יוצאים לציד בלהקות שמתנפלות על כל חיה קטנה, בין השאר דגים, סרטנים, דיונונים ותמנונים ולעיתים גם דגי סחוס קטנים יותר. עם זאת הם אינם מסוכנים לאדם.
הכרישים במצב קרוב לסיכון, עקב דיג מופרז שלהם, שיעור רבייה איטי ואזורי חיות מוגבלים יחסית.
אות מלחמת סיני

עיצוב האות

במרכז האות פס רחב בצבע תכלת כצבע דגל המדינה, המוקף פסים דקים בצבע אדום כדם הנופלים והפצועים ובפסים כחולים. בצדדים מופעים פסים רחבים של חום בהיר כצבע החול בסיני.
ככל אותות המערכה בישראל, האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד. לאחר מלחמת לבנון השנייה החל ייצור האות ממתכת מצופה אמייל.
חייל שקיבל צל"ש במהלך המלחמה עונד אותו על גבי האות.
Dark Tranquillity

דארק טרנקוויליטי (Dark Tranquillity) היא להקת דת' מטאל שוודית, אחת ממייסדות ז'אנר הדת' מטאל המלודי שהתפתח בעיקר בעיר גטבורג באמצע שנות ה-90.
דארק טרנקוויליטי ("שלווה אפלה") הוקמה ב-1989, אך הוציאה את אלבום הבכורה שלה Skydancer רק שנת 1993. בתקופה זו חברי הלהקה היו אנדרס פרידן (סולן), מיקאל סטנה (גיטרה), ניקלס סונדין (גיטרה), מרטין הנדריקסון (בס) ואנדרס ייברפ (תופים). בשנת 1995 עזב פרידן את הלהקה לטובת אין פליימס, גם היא מסצנת הדת' המלודי של גטבורג, וסטנה, שהיה באותו זמן גם הסולן של אין פליימז, תפס את מקומו כסולן של דארק טרנקוויליטי. את מקום הגיטריסט שהתפנה מילא פרדריק יוהנסון. באותה שנה יצא האלבום The Gallery, אלבום עמוס בריפים מלודיים ובשינויי קצב ומצב רוח תכופים, שנחשב לאחת מהקלאסיקות הגדולות של הז'אנר.
הלהקה המשיכה להוציא דיסקים בקצב קבוע. The Mind´s I שיצא ב-1997 היה בסגנון דומה ל-The Gallery, אך בהפקה מהוקצעת יותר. ב-Projector משנת 1999 פנתה הלהקה לכיוון גותי יותר, שהתבטא בין היתר בכך שסטנה שר גם שירה נקייה (כלומר, שלא בגראולינג) ובמבני שירים סטנדרטיים יותר. ב-Haven משנת 2000 הקצינה מגמת ההאחדה המבנית של השירים, הריפים המהירים בגיטרה נעלמו ושולבו אמצעים אלקטרוניים (מרטין ברנדסטרום צורף ללהקה במיוחד לצורך זה). אלבום זה נחשב בעיני רבים לנקודת שפל בדיסקוגרפיה של הלהקה. Damage Done מ-2002 ו-Character מ-2005 המשיכו את מגמת שילוב האלמנטים הגותיים והאלקטרוניים, אך שאבו יותר ממקורות הדת' המלודי של הלהקה. Fiction מ-2007 שילב את כל הסגנונות שהלהקה התנסתה בהם בכל שנות פעילותה, ונחל הצלחה וביקורות מהללות רבות ברחבי העולם.
ב-14 באוגוסט 2008 הייתה אמורה הלהקה להופיע בישראל, יחד עם אופת', נוורמור ולהקות אחרות, במסגרת פסטיבל Anthem Metal Fest אך בסופו של דבר לא הופיעה בגלל ביטולו.
ב-5 במאי 2012 הופיעה הלהקה בפעם הראשונה בישראל במועדון הבארבי בתל אביב.
שיא הרגש

רקע

"שיא הרגש" היה האלבום הראשון שעליו עבדו חברי "משינה" אחרי אלבומם "מפלצות התהילה", שסגנונו המוזיקלי היה כבד יותר מבשאר אלבומיהם. כדי להצדיק את החזרה לסגנונות של רוק אנד רול ורית'ם אנד בלוז, יצרו חברי הלהקה יובל בנאי ושלומי ברכה אופרת רוק עם סיפור עלילתי. הסיפור היה על כוכב הנשלט על ידי רודן בשם "לוי מטאל", ששלט באמצעות מערכת הגברה שייצרה סם בשם "הרעש המטאלי". ב"לוי מטאל" נלחם בחור בשם "פחי שואו", שניגן שירי בלוז ובכך היה מבטל את "הרעש המטאלי". כך נוצרו עבור האלבום שירים רועשים, שאפיינו את "לוי מטאל", לצד שירים שקטים יותר, שאפיינו את "פחי שואו". בסופו של דבר נגנז רעיון אופרת הרוק, והאלבום מכיל ברובו שירים שקטים.
אנשי חברת NMC הסתייגו מהסקיצות שהקליטה הלהקה לאופרת הרוק, ולכן יצא האלבום בהוצאת הד ארצי. את עטיפת האלבום עיצבו יובל בנאי ויהודה דרי.
באפריל 1993 יצא סינגל ראשון לקראת האלבום, "נגעה בשמיים" שכתב והלחין בנאי, שהפך לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של האלבום. ביולי 1993 יצא האלבום המלא. את רוב שיריו כתב והלחין ברכה, כשיוצאי דופן היו שני שירים שכתב והלחין בנאי, "נגעה בשמיים" ו"גברת שרה השכנה", שזכה גם הוא להצלחה. מבין השירים שכתב ברכה הצליחו "דני" ו"פחי שואו". האלבום הגיע למעמד אלבום זהב תוך כשבועיים, ובהמשך הגיע למעמד אלבום פלטינה.
לאחר צאת האלבום יצאה הלהקה למסע הופעות שנשא את השם "המופע של שיא הרגש". ההופעות נפתחו ב"פסטיבל הבלוז" בחיפה והמשיכו ב"ליל אהבה בצמח" ובפסטיבל ערד. בשתי הופעות אלו התארח אהוד בנאי. הופעת הלהקה בערד צולמה עבור רשת, והייתה ההופעה הראשונה שהוקרנה בערוץ 2 המסחרי.
חברי "משינה" אמרו על האלבום בראיונות כי הוא ה"תקליט שהכי פחות מושפע מאיזו אופנה מוזיקלית והכי מסכם את כל השנים שאנחנו מנגנים ואת הדרך אותה עברנו".
סלסטין גאלי-מרייה

סלסטין גאלי-מרייה (בצרפתית: Célestine Galli-Marié (נובמבר 15 במרץ 1837 - 21 בספטמבר 1905) הייתה זמרת מצו-סופרן צרפתייה, שעיקר פרסומה בא לה מהיותה כרמן המקורית.
סלסטין מרייה דה ל'איזל נולדה בפריז. היא למדה לשיר אצל אביה, שהיה מוזיקאי מחונן. הופעתה הראשונה התקיימה בשנת 1859 בשטרסבורג וזמן קצר אחר כך נישאה לפסל בשם גאלי (נפטר ב-1861) ואימצה את שם הבימה גאלי-מרייה. אמיל פרין, מנהל האופרה קומיק, שמע את שירתה ברואן והביאה לפריז. היא הופיעה לראשונה באופרה קומיק ב"שפחה הגברת" של פרגולזי והמשיכה להופיע שם עד 1885. תפקידיה המפורסמים ביותר היו ב"מיניון" של אמברואז תומא (1866) ובכרמן של ביזה (1875). 
גאלי-מרייה הופיעה בלונדון ב"תיאטרון של הוד מלכותה" במסע הופעות בשנת 1886 וחזרה לאופרה קומיק ב-1890 לשיר במופע התרמה להקמת יד זיכרון לביזה. צליל קולה היה משובח, הדיקציה שלה הייתה ברורה והיא הקפידה על פיסוק נכון. 
גאלי-מרייה מתה בוונס, סמוך לניס.
לעיתים מתייחסים לקול מצו-סופרן גבוה כ"גאלי-מרייה". תפקידי גאלי-מרייה ניתנים כיום במקרים רבים לזמרות סופרן.
אתאנו לחלות פניך

מבנה הפיוט

בכל משפט יש תקבולת משלימה.
בפיוט יש חריזה בסופי הבתים, המקשטת אותו: פניך-מלפניך-ממעונך, תבישנו-תשיבנו, כפרה-בצרה-נקרא, תחיינו-תחוננו, סלח לנו-שלח לנו, וכדומה.

שירת הפיוט

הרב שמעון ביטון מספר כי את הפיוט נהוג לשיר כפיוט מענה, כאשר החזן שר את שלושת המשפטים הראשוני בכל בית והקהל עונה במשפט האחרון :
זכורני כי כילד חשתי תמיד כי קיימת תחרות סמויה ומתיחות בין המתפללים מי יזכה באמירת "אתאנו", שכן רק שניים יכולים להשתתף בשירת הפיוט. כשזכיתי אני כילד לשיר סולו את "אתאנו" חשתי גאווה רבה (גם אם לא הבנתי תמיד את משמעות הדברים...). כמבוגר שמח אני לראות תמיד כי בסליחות וביום הכיפורים מתאמצים לזכות באמירת "אתאנו" (ולא תמיד מצליחים בשל התחרות הגדולה...), גם אלו שאינם מיושבי כותל המזרח, ואף אינם מבקרים "תמידין כסדרן" בבית הכנסת. דומני כי זו ההוכחה הברורה לכך כי פיוט קצר זה מצליח להרטיט לבבות בקרב כל שדרות הציבור ולנגוע נגיעה אמיתית אצל כל יחיד ויחיד במהותם של ימי הדין והרחמים – העמידה הפשוטה לפני יושב מרומים.
— הרב שמעון ביטון, עמידה פשוטה לפני יושב מרומים, באתר "מדריך לעולם הפיוט"