google/wiki40b huggingface dataset:
זאב מגן

זאב מגן (באנגלית: Ze'ev Maghen, נולד ב-13 בפברואר 1964) הוא מזרחן ישראלי, פרופסור ולשעבר ראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בר-אילן. מרצה בכיר בתוכנית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם במרכז האקדמי שלם.

קורות חיים

נולד ב-1964 בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית. סבו מצד אביו נולד בכאשאן, סמוך לקום – מרכז השיעה האיראנית. אביו של מגן היגר לארצות הברית ב-1957, וסיים שם את לימודי הרפואה.
מגן גדל בפילדלפיה, פנסילבניה, ולמד בבית ספר תיכון יהודי-ציוני, "עקיבא". ב-1986 סיים תואר ראשון (BA) בהיסטוריה של מערב אירופה, באוניברסיטת פנסילבניה וב-1991 תואר שני (MA) בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה.
בגיל 26 עלה לישראל, שירת בצה"ל כחובש בחיל השריון, וחזר לארצות הברית להשלים את לימודיו.
ב-1996 סיים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה וב-1997 עלה לישראל סופית.
מכהן מאז 1993 כמרצה באוניברסיטת בר-אילן, ועלה עם השנים בדרגות הסולם האקדמאי עד לדרגת פרופסור, כאשר בשנים 2006–2009 אף כיהן כראש המחלקה ללימודי המזרח התיכון. במקביל כיהן כמרצה בכיר ללימודי האסלאם, במשך כעשור (1995–2005) גם באוניברסיטה העברית בירושלים והחל מ-2008 מכהן גם כמרצה בכיר ובהמשך כפרופסור ללימודי האסלאם והמזרח התיכון במרכז האקדמי שלם.
גר בירושלים, נשוי ואב לארבעה ילדים.
ולדימיר אקסיונוב

קורות חיים

ולדימיר אקסיונוב נולד בכפר במחוז ריאזאן למשפחת איכר. בשנת 1953 הוא סיים בית הספר להנדסאים והחל ללמוד טייס. בשנת 1956 הוא שוחרר מהצבא האדום בעקבות הצמצומים. בשנת 1963 הוא סיים לימודי הנדסה וקיבל תואר מהנדס מכונות. ולדימיר אקסיונוב נקלט לעבודה במחקלת תכנון מס' 1. הוא עסק בתפקידים שונים בתכנון חלליות מדגמים שונים.
בשנת 1973 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל. 
בשנת 1976 ולדימיר אקסיונוב טס לחלל בחללית סויוז 22 לצד ואלרי ביקובסקי. 
בשנת 1980 ולדימיר אקסיונוב ביצע את הטיסה השנייה שלו על סיפון חללית סויוז T-2. 
בשנת 1988 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים והמשיך לכהן בתפקידים שונים בתעשיית החלל הרוסית ובמערכת הבנקאית.
מכונת דפוס

התפתחות מכונת הדפוס

בערך בשנת 1040, הומצאה שיטת הדפוס הראשונה על ידי בי שנג (Bì Shēng),סין, מתוך התנסות בהדפסה של כתב סיני מורכב תוך שימוש בכלי חרסינה. במרוצת 200 השנים הבאות הועבר הידע אל שושלת קוריאו (היום קוריאה) אשר באותו הזמן הייתה תחת השפעה פוליטית ותרבותית של סין. באותם מאתיים השנים התפתחה שיטת ההדפסה של בי שנג, לראשונה הודפסו הדפסות בעזרת השימוש במתכת, תחת שושלת קוריאו, בערך בשנת 1230.
בשנת 1440 באופן בלתי תלוי הומצאה גרסה נוספת להדפסה בעזרת מתכת בגרמניה על ידי יוהאן גוטנברג, אם כי יש היסטוריונים אשר גורסים ששותפו העסקי של יוהאן גוטנברג היה זה שפיתח את טכנולוגיית הדפוס. 
יוהאן גוטנברג מיוחס להמצאת מכונת הדפוס במערב אירופה אך עם זאת ידועים הדפסות של תויות ליין ושמן זית באירופה עוד בימיה של רומא, כמו כן נמצא שגם הדפסה של ספרים הייתה בשימוש בתקופה זו. גוטנברג היה הראשון בשינוי התפיסה לגבי שימושי הדפוס. השימוש שעשה גוטנברג במכונת ההדפסה בנוסף לשיפורים נוספים היו אלה שהפכו את הדפוס התעשייתי לבעל תוצאות מתקדמות הרבה יותר ביחס לכתבי היד שעשו המעתיקים בימים שקדמו לדפוס הממוכן.
בעקבות ניסיונו של גוטנברג כצורף, עשה גוטנברג שימוש מושכל בידיעותיו הרבות בתחום המתכות, גוטנברג היה למעשה הראשון שיצר את הסגסוגת שהכילה עופרת, בדיל ואנטימון, שהייתה הכרחית ליצור אותיות איכותיות ושבעזרתם הדפיסו ספרים בעלי איכות הדפסה מעולה, אותיות אילו העשויות סגסוגת של מתכות היו מתאימות לעבודות ההדפסה ועמידות הרבה יותר מאותיות החימר, העץ והנחושת שבהם השתמשו במזרח אסיה, ליצור אותיות אילו גוטנברג השתמש, במה שנחשב כיום להמצאתו הגאונית ביותר, תבניות נפרדות לכל אות. הפרדת האותיות היא שזרזה ויעלה את תהליך היצור והעימוד של המקור ואת תהליך ההדפסה.
בנוסף יצר גוטנברג את צבע השמן הראשוני שהיה עמיד יותר מאשר צבעים מבוססי מים שבהם השתמשו בזמן מוקדם יותר.
הספר הראשון שהדפיס גוטנברג היה ספר תנ"ך, המכונה ספר התנ"ך של יוהאן גוטנברג או תנ"ך גוטנברג, גוטנברג ניסה הדפסה ציבעית לכמה מראשי הפרקים בספר, הדפסה זו מופיע רק בכמות עותקים מוגבלת מתוך הספרים שהוציא גוטנברג בהדפסה זו. כתב העת, מיינז פסלטר (Mainz Psalter) שיצא לאור בערך בשנת 1453, לכאורה נחשב כמעוצב בידי גוטנברג אבל הודפס תחת שמם של יורשיו של גוטנברג גון פאוסט ופטר סקופר, הדפיס ראשי תיבות באדום וכחול.
בנוסף לגוטנברג קיימים נוספים ברחבי אירופה הטוענים לכתר ההמצאה על מכונת ההדפסה הראשונה, ביניהם לורנס גנזון מהולנד ופנפילו קסטלאדי מאיטליה.
מגזין "לייף" כינה את המצאת גוטנברג כההמצאה של האלף האחרון.
ויה דל קורסו

ויה דל קורסו (באיטלקית: Via del Corso) המכונה גם "קורסו" היא הרחוב הראשי העובר במרכז רומא.
אורך הרחוב הוא 1.5 ק"מ והוא עובר בתוואי הויה לאטה הקדומה ובמרכז האזור בו היה שדה מרס, מדרום לצפון. הרחוב יוצא דופן בין רחובות מרכז רומא בתוואי הישר שלו. רחוב זה רחב מיתר רחובות אזור מרכז רומא, אולם אף הוא כולל שני מסלולים בלבד (אחד לכל כיוון). חלקו הצפוני של הרחוב מיועד להולכי רגל בלבד.
בצפונו של הרחוב נמצאת הפיאצה דל פופולו (הרחוב עובר בין כנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי וכנסיית סנטה מריה אין מונטסאנטו. בדרומו של הרחוב נמצאת פיאצה ונציה ואנדרטת ויטוריו אמנואלה (הויטוריאנו).
וילי רוטנשטיינר

ויליבאלד (וילי) רוטנשטיינר (בגרמנית: Willibald "Willi" Ruttensteiner; נולד ב-12 בנובמבר 1962) הוא המנהל המקצועי של נבחרת ישראל בכדורגל.

ביוגרפיה

נולד בכפר וולפרן הסמוך לעיר שטייר, כבן השני מבין שלושה ילדים.
כשחקן כדורגל נאלץ לפרוש ממשחק עקב פציעה בגיד האכילס. למד לתואר ראשון בסוציולוגיה, קיבל תעודת הוראה והחל לעבוד כמורה בבית ספר יסודי. למד לתואר שני במנהל עסקים, במסגרתו למד ניהול ספורט והוסמך כמאמן מנטלי. אימן את קבוצת הנוער של פ.צ לינץ, ושימש בהמשך כעוזר מאמן ומאמן בקבוצה הבוגרת ששיחקה בבונדסליגה האוסטרית.
בשנת 1999 החל לעבוד בהתאחדות הכדורגל האוסטרית, ושימש כמאמן הנבחרת הצעירה במשך שבע שנים. ב-2006 מונה למנהל המקצועי של ההתאחדות האוסטרית. בתקופה זו הכדורגל האוסטרי היה בשפל. הליגה המקומית הוצפה בשחקנים זרים זולים ולא הייתה עבודה משמעותית לקידום שחקנים צעירים.
באוסטריה הקים את "פרויקט 12", לקידום שחקני כדורגל צעירים במדינה. הנבחרות של אוסטריה זכו להישגים משמעותיים בהמשך:מקום שישי באליפות אירופה לנערים בשנת 2013, מקום שלישי באליפות אירופה לנוער ב-2014, השתתפות ביורו 2016 לבוגרים, וטיפוס של קרוב ל-80 מקומות בדירוג של פיפ"א.
ביוני 2018 מונה רוטנשטיינר לתפקיד המנהל הטכני של נבחרת ישראל בכדורגל. חוזהו עם ההתאחדות לכדורגל הוארך בשנתיים נוספות.
רוטנשטיינר נשוי ואב לשתי בנות.
אורית גמרמן

אורית גמרמן היא אשת חינוך וסופרת, העוסקת בחינוך לשוני, מחברת ספרי לימוד בנושא זה, וכן כתבה ספרים העוסקים בכוחה של המילה העברית ובקוד הגנטי הצפון בשורש המילה מהיבטים פילוסופיים, רגשיים וערכיים. ספרים אלו נועדו לסייע להגברת המודעות העצמית של אנשים לקישור בין המילה העברית עצמה לבין החוויה עליה מספרת המילה, כך שיוכלו לתרום מכישוריהם לחברה הישראלית כנושאי דגל להפצת ערכים חיוביים בצורה מעשית.

ביוגרפיה

גמרמן סיימה את לימודיה בלשון עברית ב-1991 באוניברסיטת תל אביב, למדה יהדות אצל הרב רנה יצחק הכהן, וכיום דוקטורנטית בחוג למדיניות וניהול בחינוך באוניברסיטת תל אביב. בעבר הייתה ממונה על אשכול העברית במחלקת החינוך בעיריית תל אביב, ב-2008 פיקחה על המחצית השלישית בתחום הלשון העברית, תוכנית ארצית של משרד החינוך המכוונת לסגירת פערים, לעידוד מיצוי היכולות של התלמידים, לחיזוק תחושת המסוגלות שלהם ובעיקר לאפשר לתלמידים להשלים את תעודת הבגרות בטרם עזיבתם את מערכת החינוך העל יסודית.  מחנכת בתיכון "אליאנס" תל אביב, ובמשך שנים רבות ריכזה את מקצוע לשון העברית. כתבה בירחון ארגון המורים "קשר עין" את פינת הלשון "ערכה של מילה", ואת הטור "מילה טובה" בירחון "חיים אחרים". החל מ-1997 פרסמה ספרי לימוד וספרים העוסקים בכוחה של המילה העברית. גמרמן מתגוררת בכפר סבא, נשואה ואֵם לשתי בנות.
פרסים ומענקים: ב-2012 זכתה בפרס החינוך מטעם מִנהל החינוך והתרבות בעיריית תל אביב על יוזמה, מסירות ואחריות.                            וב-2019 קיבלה מענק מורה יוצר מטעם ארגון המורים על ספרה "לשון עברית באהבה".
הקיסר הצהוב

הקיסר הצהוב (בסינית 黃帝, חואנג די) הוא דמות אגדתית סינית, שנחשב כאב מייסד של התרבות הסינית. חי לפי המסורת בין השנים 2698 - 2599 לפנה"ס. חואנג די (הקיסר הצהוב) הוא כינוי שקיבל הקיסר כאות להערכה הרבה אליו. צהוב - אלמנט האדמה, אדמת לס.
לפי המסופר, הקיסר הצהוב איחד 40 שבטים שונים וכך יצר את האומה הסינית הראשונה. מייחסים לו ולאנשי חצרו את פיתוחם של רבים מיסודות התרבות הסינית; בין השאר: המצאת הכתב הסיני, לוח השנה הסיני הראשון, המתמטיקה, הנחת היסודות לרפואה הסינית המסורתית, הפקת המשי מטוואי המשי (המיוחסת לאשתו, לאי טצו), המצאת מקלות האכילה, החץ והקשת, המצפן, וטביעת מטבעות הנחושת הראשונים.
סמלו היה הדרקון הסיני. לכן, בני סין, הנחשבים לצאצאיו, מכונים לעיתים "צאצאי הדרקון". מספרים, כי כשמלאו ימיו בא דרקון ונשא אותו למרומים, כדי שיחיה חיי נצח בין בני האלמוות.
שושנה ברמן

תקופת ילדות ונערות

נולדה בפינסק בפולין (כיום בבלארוס). הוריה מלכה וחיים שמידט היו בעלי בית מלון, מה שגרם להגליית המשפחה ביוני 1941 לסיביר על ידי הקומוניסטים, אשר ראו אותם כמשתפי פעולה קפיטליסטים. השהות בסיביר נמשכה עד 1946, ואז הועברה המשפחה למחנות העקורים בגרמניה. שם למדה ברמן הנערה קצרנות, תפירה וכל שניתן היה ללמוד. ב-29 באוגוסט 1949 עלתה המשפחה ארצה. בהיותה נערה בת 15 התפרנסה כפקידה בעתון על המשמר ומעבודות נוספות, כשבשעות הערב המשיכה בלימודי התיכון בגימנסיה השכלה בתל אביב.

שירות צבאי, לימודי משפטים, התמחות

ב-1952 התגייסה ברמן לשירות המשפטי בצה"ל, וב-1953 סיימה קורס קצינות קרביות. במהלך השירות ברמן המשיכה בלימודיה וסיימה את הפקולטה למשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב בשנת 1955.
ברמן התמחתה במשרדו של עו"ד יצחק אדרת בתל אביב, אצל השופט מיכאל הרפזי בבית המשפט המחוזי בתל אביב, וסיימה את התמחותה במשרד כונס הנכסים הרשמי בתל אביב. קיבלה את רישיון עריכת הדין בדצמבר 1957. בעשר השנים הבאות, עבדה ברמן כעורכת דין במשרד משה מרון. בין השנים 1963 ל־1967 שימשה ברמן גם ככתבת לענייני משפט בעיתון "הארץ".

מערכת בתי המשפט

ב־1968 נבחרה לכהונת שופטת בבית משפט השלום ברחובות. ב־1980 נבחרה לכהונה בפועל כשופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב, וב־1981 לכהונת שופטת, עד לפרישתה ב־1993.

קנין רוחני

בשנים 1982–2007 הייתה ברמן עמיתת מחקר במכון מקס פלאנק במינכן, גרמניה, העוסק בקניין רוחני. חקרה והתמחתה בנושא הזכות המוסרית של אמנים על יצירותיהם והשתתפה בכנסים בינלאומיים רבים בתחומי משפט בינלאומי פרטי, פטנטים, זכויות יוצרים, והשבת רכוש יהודים שנגזל על ידי הנאצים. ב־2003 מונתה ברמן כחברה בוועדת ברוורמן לבדיקת מעמד המוזיאונים בישראל, שאבישי ברוורמן עמד בראשה, ואשר הוקמה על ידי השר מתן וילנאי, ושימשה גם כחברת הוועדה להענקת פרס א.מ.ת בתחום המשפט והחברה. בין השנים 1995–2017 הייתה יו"ר הוועדה להענקת פרס המתרגם לשפות זרות של המכון לתרגום ספרות עברית.

חיים אישיים

ברמן הייתה נשואה לאמן ראובן (ברמן) קדים, אשר נפטר ב-2014. לזוג שתי בנות. ברמן מתגוררת ברחובות.
דש בית השקעות

דש בית השקעות הייתה חברה ישראלית הפעילה בתחום הפיננסים, שמוזגה  עם מיטב השקעות בשנת 2012 ליצירת  מיטב דש השקעות בע"מ, חברה ציבורית שמניותיה רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב. נכון לסוף הרבעון השני של 2014 ניהלה מיטב דש נכסים בשווי של כ-133 מיליארד ש"ח.

היסטוריה

החברה הוקמה בשנת 1992  על ידי עמית ברגר ואודי דור תחת השם דור-ברגר ניהול תיקי השקעות בע"מ.  בשנת 1998, הפכה החברה לחברה ציבורית, כשמניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך
בתל אביב.
בשנת 2001 מכר אודי דור את חלקו בחברה לעמית ברגר תמורת 5.3 מיליון שקל. בעל מניות נוספים באותה עת היו כור בית השקעות (חברת-בת של מנורה-גאון שוקי הון) שהחזיקה ב-29% ממניות החברה ומיכאל שטראוס שהחזיק ב-10% (שטראוס מכר את חלקו בשנת 2004) . בשנת 2002, שונה שמה של החברה לשם ברגר הולדינגס בע"מ, באותה שנה קנה עמית ברגר את מניותיה של כור בית השקעות בברגר הולדינגס, ובמקביל צירף שותפים חדשים לגרעין השליטה, את חיים סקאל וחברת הוד יובלים שבבעלות קרן הפנסיה של הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 2004, רכשה ברגר הולדינגס את בית ההשקעות הפרטי איפקס השקעות תמורת כ־34 מיליון שקל. איפקס שהוקמה בשנת 1989, הוחזקה אז בידי ויקטור שמריך (24%), עידו נויברגר (24%) ומוזי ורטהיים (15.4%). כמו כן רכשה ברגר הולדינגס את חברת דש מידי קבוצת שרם פודים קלנר תמורת 50 מיליון שקל (דש השקעות הוקמה בשנת 1991 תחת השם דוברת שרם ושות' ניהול השקעות בע"מ). באותה שנה השלימה חברת הוד יובלים השתלטות הדרגתית על חברת ברגר הולדינגס והחזיקה כ-88% ממניות החברה. אך אגף שוק ההון במשרד האוצר הורה להוד יובלים למכור את השליטה בחברה, מכיוון שהשליטה בחברה נוגדת את תקנות האוצר לניהול קרנות פנסיה, האוסרות על קרן פנסיה להחזיק את השליטה בחברה ריאלית.  עקב דרישת משרד האוצר הכניסה חברת הוד יובלים את מוזי ורטהיים כשותף בברגר הולדינגס ואחר כך מכרה כ-25% מברגר הולדינגס תמורת 24 מיליון שקל לחיים כצמן ונתן חץ. בשנת 2005, שונה שמה של החברה לשם דש איפקס הולדינגס בע"מ.
בינואר 2010, השתלטה על דש קבוצת BRM (שבבעלות האחים ניר ואלי ברקת ויובל רכבי) בעסקה מורכבת, שכוללה רכישת מניות מחמישה בעלי מניות בו זמנית, מוזי ורטהיים (12%), נתן חץ (8.3%), קרן אולד לאן שבבעלות סיטי (13%) והמנכ"לים המשותפים ויקטור שמריך ועידו נויברגר (כ־3.9% כל אחד) תמורת כ-600 מיליון שקל. 
בחודש מרץ 2013 הודיעה דש בית השקעות על השלמת המיזוג בינה לבין מיטב בית השקעות, מהלך אשר הפך את הגוף הממוזג לשני בגודלו בישראל בתחום. שמו של הגוף המאוחד שונה, והוא עתה מיטב דש בית השקעות. בעקבות עסקת המיזוג פוטרו כ-200 עובדים, ומספר מנהלים פרשו מתפקידם, וביניהם שני המנכ"לים הקודמים של דש בית השקעות, עידו נויברגר וויקטור שימריך. את הגוף החדש מנהל מי שהיה מנכ"ל בית ההשקעות מיטב, אילן רביב. יו"ר דירקטוריון החברה הוא אלי ברקת.

מבנה ארגוני

קבוצת דש בית השקעות מורכבת מכמה חברות בנות אשר אחראיות, כל אחת בתחומה, לניהול השוטף של השירותים השונים. בתחום הגמל והפנסיה מטפלת חברת הבת דש גמל ופנסיה בע"מ, שהתמזגה בשנת 2012 עם חברת מיטב גמל ופנסיה בע"מ. בתחום תעודות הסל מטפלת חברת תכלית תעודות סל.
משרדי מיטב דש בית השקעות ממוקמים במגדל צ'מפיון בבני ברק, ברחוב ששת הימים 30, מול קניון איילון.
לוויין מפוצל

לוויין מבוזר (מוכר באנגלית כ -Fractionated spacecraft או Disaggregated Spacecaft Architecture - ארכיטקטורת חלל מפורדת) הוא קונספט שפותח בארצות הברית, ובו במקום לוויין אחד, מחולקים תפקודיו השונים למספר לווייני משנה קטנים, המהווים מכלולים ייעודיים למשימות מוגדרות (לדוגמה - תקשורת, חישוב, אספקת כוח). בניגוד לצבירי לוויינים (Clusters), וקונסטלציות גדולות (דוגמת מערכות ניווט לווייניות), התפיסה של לוויינות מבוזרת שמה דגש רב על אחידות הפלטפורמות החלליות המרכיבות את הלוויין המבוזר. חלקיו של הלוויין המבוזר יכולים להיות רכיבים ייעודיים זולים ותקניים המייצרים "שלם הגדול מסכום חלקיו" באמצעות סינרגיה בין החלקים.

שרידות

בלוויין מקובל, כאשר יש איחור בפיתוח המטע"ד (לדוגמה) נוצר עיכוב בשיגור המקרין על עיכוב בשימוש המבצעי בלוויין ובתוצריו. בלוויינים מפוצלים, ניתן לשגר מכלולים אחדים גם לפני שהמטעד, או מרכיב מסוים מהמטעד, מושלם, ולצרף אותו אל הרשת לאחר סיום בנייתו. במקרה של כישלון בשיגור, לא נפגע הלוויין כולו אלא רק החלק ממערך המכלולים. יש לזכור כי לוויין מפוצל אמור לטוס לחלל באמצעות סדרה של שיגורים. יתר על כן, גם תקלה חמורה במסלול, של אחד ממכלולי הלוויין המפוצל יכולה להפתר בקלות יחסית באמצעות שיגור מכלול חלופי. נוסף ליתרון הכלכלי בלוויין מפוצל, יש גם יתרון צבאי ומבצעי ברור - שרידות הלוויין למתקפה עולה, והיכולת לנטרלו לחלוטין פחותה מאשר ניטרול לוויין אחוד.

יישומים

לוויין מפוצל יכול להחליף מגוון של לוויינים אחודים למכלול של משימות. בין היישומים הנבחנים ללוויינים מפוצלים ניתן לציין תקשורת, חישה מרחוק (בתחום האור הנראה והמכ"ם) גילוי שיגורים וכן הדגמת טכנולוגיות ומחקר.
אחת המעבדות המובילות בעולם בנושא היא מעבדתו של פרופ' פיני גורפיל בטכניון הפועלת במסגרת פרויקט "גלילאו" של סוכנות החלל האירופית ובמימון מועצת המחקר האירופית (ERC).
משה ברנר

ביוגרפיה

ברנר גדל בחדרה בשכונת בית אליעזר, והצטרף לקבוצת הבוגרים של מכבי חדרה איתה עלה לליגה הראשונה. בתום עונת 1992/1993 ירדה הקבוצה לליגה השנייה. לאחר מכן עבר למכבי ראשון לציון בה שיחק ארבע עונות, ולאחר מכן שיחק שנתיים במכבי גבעת שמואל והשיג ממוצע של 13.3 נקודות למשחק בשתי העונות. בתום עונת 1998/1999 ירדה גבעת שמואל ליגה, וברנר עבר לשחק במ.כ חיפה. לאחר עונה עלתה גבעת שמואל ליגה, וברנר שב אליה. בעונת 2002/2003 העפילה הקבוצה לגמר גביע המדינה אך הפסידה למכבי תל אביב 96-83. באותה עונה אף הגיעה לחצי גמר הפלייאוף.
בשנת 2005 עבר ברנר באמצע העונה לשחק בליגה הצרפתית השנייה, ובתום העונה בצרפת שב לגבעת שמואל. בתום עונת 2006/2007 ירדה הקבוצה ליגה. ברנר שיחק במסגרתה בליגה השנייה, ועזר לה לשוב לליגת העל. בגיל 37 היה ברנר לשחקן המבוגר ביותר בליגת העל. בעונת 2010/2011 שיחק בקבוצת נעוריו מכבי חדרה בליגה הארצית. לאחר מכן עבר להפועל ג'ת ובעונת 2015/2016 עלה עם הקבוצה לליגה הארצית. בעונת 2016/2017 שיחק בקבוצת ג'ת בליגה הארצית.

קריירה בינלאומית

ברנר שיחק בנבחרת העתודה ובשנת 2003 זומן לראשונה לנבחרת ישראל. לקראת אליפות אירופה בכדורסל 2003 שהתקיימה בשוודיה השתתף במשחקי ההכנה, אך נופה לבסוף על ידי המאמן מולי קצורין ולכן הוא לא שותף בטורניר.
הוא ידוע כשחקן עם אחוזי קליעה טובים משלוש, וכשחקן השישי העולה מן הספסל.ב-17 עונות בליגה הראשונה קלע 3067 נקודות ב-390 משחקים.
עמנואל פאפו

קריירה

פאפו התחיל את הקריירה שלו בליברטי פרופשיונלס. בקיץ 2003 חתם במ.ס. אשדוד הישראלית. ב-13 בספטמבר 2003 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד הפועל פתח תקווה. ב-30 בנובמבר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 3-3 נגד הפועל תל אביב בדקה ה-90.
בקיץ 2005 חתם בהפועל כפר סבא שעלתה לליגת העל בסיום העונה הקודמת ועזר לה במאבקי ההישרדות בליגת העל. בקיץ 2007 חתם בא.א.ק. לרנקה הקפריסאית, בסיום עונת 2008/2009 ירד עם הקבוצה לליגה השנייה.
בקיץ 2009 חזר לישראל כאשר חתם בהפועל חיפה. לאחר שלא זכה לדקות משחק, בינואר 2010 חתם בבית"ר שמשון תל אביב מהליגה הלאומית.
בקיץ 2010 חזר לליברטי פרופשיונלס, בה שיחק ארבע עונות בסיומן פרש מכדורגל.
ב-19 באוקטובר 2002 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה נגד סיירה לאון פאפו השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת אתונה (2004), אך הנבחרת הודחה בשלב הבתים. הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2006 שהיה המונדיאל הראשון אליו העפילה לראשונה בתולדותיה באותה שנה, ואף הגיע עימה לשמינית הגמר.
העבד

עלילת הספר

יעקב, גיבור הספר, היה תושב יוּזֶפּוֹב, עיירה יהודית בפולין. בגזרות ת"ח-ת"ט נמכר לעבד לאיכר בהרי הקרפאטים. שם, הוא מצא עצמו בעולם של עובדי אלילים, אך נאבק לשמור על יהדותו: הקפיד על מניין ימות השנה כדי לצום ביום כיפור, למשל.
יעקב האמין כי אשתו וילדיו נספו בפרעות, והתאהב בבת האיכר, ואנדה. אשר כל לילה הייתה מגיעה אליו להביא לו את מזונותיו. אהבתו לואנדה מתפתחת באיטיות מלווה ביסורי מצפון דתיים, עד שלבסוף הוא לא מצליח לכבוש את אהבתו אליה והיא את אהבתו אליו והם שוכבים בצריפו, כנגד דעת האיכר ולמורת רוחו של כל הכפר הטוענים שיעקב כישף אותה. בהמשך הגיעו יהודים כדי לפדות אותו בכסף משביו, והוא חזר ליוזפוב, ללא ידיעת ואנדה. געגועיו לואנדה לא שככו, ולאחר זמן היא התגלתה לו בחלומו, כאישה הרה, ואמרה "מדוע עזבת אותי, יעקב?", "מה יהיה על ילדך? הוא יגדל בין גויים". יעקב החליט לחזור לכפר ולקחת את ואנדה לאישה. שם מתגלה לו שואנדה לא באמת הרה אך בכל זאת הוא מחליט לקחת אותה לאשה. יעקב וואנדה בורחים מהכפר באישון לילה ומגיעים לקהילה יהודית, בעיירה פיליץ, שם לא מכירים אותם. בעיירה הם מתחילים את חייהם מחדש, יעקב מתפרנס ממלמדות ויוצא לו שם של למדן ואיש טוב הן בעיני הקהל והן בעיני הפריץ, אך ואנדה מציגה עצמה כאילמת, בשם שרה, כדי שלא יתגלה מוצאה הפולני. בכפר יעקב וואנדה עוברים מסכת ייסורים, הקהילה היהודית מרננת על השידוך המוזר וראש הקהל העשיר השתלטן מתנכל אליו אישית. בתוך ביתם ואנדה/שרה צמאה לדעת, ולמדה יהדות מיעקב, תחת תריסים מוגפים, ללא ידיעת הכפר. את היחס המחפיר של נשות העיירה היא סבלה בשקט, אולם סודה התגלה כאשר היא זעקה בקול במהלך לידת בנם. מכיוון שידעה שהיא לפני מותה זעקה בפני הקהל על רוע לבם ועל מוסרם המעוות. ואנדה מתה במהלך הלידה הקשה, ונקברה מחוץ לגדר, כגויה.
יעקב קרא לבנו התינוק בנימין (הוא מדמה את עצמו ליעקב התנ"כי, שגם אשתו רחל הייתה בת לגוי ומתה עליו בניכר); והוא עלה לארץ ישראל עם העולל. בנו בנימין נעשה ראש ישיבה ואב לבנים.
כעבור 20 שנה חזר יעקב וגילה שהעיירה גדלה לעיר, ובית העלמין הקטן גדל. מקום קברה של שרה, שלא היה מסומן באופן בולט, לא היה ידוע, אך הוא בתוך שטח בית העלמין היהודי: "הקהל קבר אותה מחוץ לגדר בית-העלמין, אך בית-העלמין התקרב אליה והכניסה לפנים מגדרו. בית העלמין פסק ששרה היא יהודיה ומת טהור". יעקב חיפש את קברה ולא מצאהו. הוא היה חלש, ונפטר במהלך ביקורו בפיליץ. כשבאו לקברו, חפרו לו קבר ומצאו את קברה של שרה, והם נקברו זה לצד זו.

תיאטרון

בשנת 2002 עלתה ההצגה "העבד", המבוססת על הספר, בתיאטרון גשר, בעיבודו ובימויו של יבגני אריה ובכיכובם של סשה דמידוב (בתפקיד יעקב) ויבגניה דודינה (בתפקיד ואנדה). בסוף 2018 עלתה הפקה חדשה של ההצגה בתיאטרון גשר, הפעם בכיכובה של לנה פרייפלד בתפקיד ואנדה.
אהרון פררה

ביוגרפיה

פררה נולד, גדל והתחנך בירושלים. בנו של הזמר אברהם פררה, ונכדו של אהרון פררה נהג האוטובוס שנהרג בשיירת הדסה.
היה חבר במקהלת צה"ל.
בשנת 1985 השתתף בקדם אירוויזיון כאחד מזמרי הליווי של ירדנה ארזי בשיר "עוד נגיע", וכעבור שנה בשנת 1986 השתתף בשנית בקדם אירוויזיון כאחד מזמרי הליווי של שולה חן בשיר "גיטרה".
פררה הצטרף להרכב השני של שלישיית "הופה היי", לצד יגאל בשן ואבי דור. התוכנית שודרה בערוץ הראשון בשנים 1990–1995 והניבה שש עונות, חמישה אלבומים ושש הצגות בימתיות. השלישייה נחלה הצלחה גם בפסטיגל: בשנת 1992 זכתה במקום הראשון עם השיר "היי עצור", בשנת 1993 במקום השני עם השיר "עושים שמח", ובשנת 1995 במקום השני עם השיר "כשיש לך חבר". באוקטובר 2000 התפרקה השלישייה סופית.
ב-1992 ביצע ביחד עם חני נחמיאס את שיר הפתיחה של תוכנית הילדים "הלו ספנסר" ששודרה בערוץ הראשון.
ב-1993 השתתף בקלטת השמינית לילדים של "שירים קטנים" לצד חני נחמיאס ועירית ענבי.
בשנת 2001 התחיל להגיש ברדיו את התוכנית "לא לנשים בלבד". בשנת 2005 הגיש את תוכנית הטלוויזיה "בחברה טובה" ששודרה בערוץ 33 - בה אירח פררה אומנים ודמויות מהתרבות והבידור הישראלי.
באוקטובר 2014 התחיל פררה להגיש ביחד עם אבי דור את סדרת תוכניות הטלוויזיה "אור של כוכבים" בהפקתה של עידית פונד ובבימויו של גיל לסניק, ששודרה בערוץ הראשון והוקדשה ליוצרים חשובים בזמר העברי. התוכנית הראשונה הוקדשה ליצירותיו של עוזי חיטמן במלאת עשר שנים לפטירתו. בהמשך שודרו הפרקים שעסקו ביצירותיהם של אהוד מנור, נעמי שמר, מרים ילן שטקליס, יוסי בנאי, אריק איינשטיין, לאה גולדברג ועוד.
ערך והגיש את תוכניות הרדיו "אמצע הדרך", "קבלת שבת", "השבת של גימל", "בחצי הלילה" ועוד, ברשת ג' וברשת ב' של קול ישראל.
יעקב אגסי

ביוגרפיה

אגסי נולד בכפר חיים, התגייס לקורס טיס (מס' 4) ב-1950, ושירת כטייס קרב בחיל האוויר. היה טייס מוסטנג בטייסת 101 ומדריך בבית הספר לטיסה. 
במלחמת סיני היה טייס אוראגן בטייסת 113 והשתתף בתקיפות הפצצה של הצבא המצרי בג'בל ליבני במהלכה התפתח קרב אוויר עם מטוסי מצריים, אגסי פגע באחד המטוסים (לטענתו מיג 17) ולזכותו נרשמה "אפשרי הופל", כמו כן השתתף בתקיפה המשחתת איברהים אל-אוול. בהמשך שירת כסגן מפקד טייסת 101 וכסגן מפקד טייסת 110 שקלטה את מטוסי הווטור. יעקב אגסי היה מראשוני טייסי הווטור ואף השתתף בהעברתם ארצה. ב-1959 מונה למפקד טייסת 110, טייסת מטוסי ווטור שעסקה באימוני תקיפה ארוכות טווח וכן במשימות צילום אוויר לצורכי מודיעין. הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 1963 והספיק לקלוט בטייסת את מטוסי ווטור N מטייסת 119 . ביולי 1964 מונה למפקד בית הספר לטיסה ושירת בתפקיד עד אוקטובר 1966. לאחר מכן עבר הסבה למיראז' 3 והשתתף בקרב האווירי בפעולת סמוע. 
במלחמת ששת הימים שירת בהצבת חירום כטייס בטייסת 119, הוא הוביל את מבנה התקיפה של שדה התעופה קהיר-מערב בגל הראשון של מבצע מוקד, והשתתף בתקיפת שדה התעופה ברבת עמון. לאחר המלחמה מונה למפקד בסיס רמת דוד. הוא פיקד על הבסיס במהלך מלחמת ההתשה, בתקופתו הוקמה בבסיס טייסת 69 כטייסת מטוסי F-4 פנטום כמו כן נקלטו בחיל האוויר ובטייסת 109 בבסיס, ראשוני מטוסי הסקייהוק, ואגסי השתתף בקורס ההסבה הראשון למטוסים אלו בינואר 1968. במהלך מלחמת ההתשה השתתף בגיחות תקיפה במצרים בהם במבצעי פריחה, בפברואר 1969 נאלץ לנטוש מטוס הסקייהוק אותו הטיס בעקבות תקלה טכנית מייד לאחר המראה לגיחת הפצצה במצרים. 
ביוני 1970 מונה לראש ענף אוויר 3, ענף תכנון המבצעים במטה חיל האוויר, שהפך בתקופתו למחלקת המבצעים, בתקופתו כראש המחלקה הוביל להגברת התקיפות במצרים, בדגש על סוללות הנ"מ, ואת התכנון לקראת קרב רימון 20 בין חיל האוויר לטייסים הסובייטים במצרים. במלחמת יום הכיפורים שירת בהצבת חירום בטייסת 69, לאחר נפילתו של מפקד הבסיס ארלוזור לב ביומה השלישי של המלחמה, מונה אגסי למפקד הבסיס ופיקד עליו עד תום המלחמה. השתחרר משירות הקבע ביוני 1974
לאחר שחרורו עבד כטייס בחברת אל על עד שנת 1997.
פונקציית סיכון

בניתוח הישרדות פונקציית הסיכון (הידועה גם כקצב התקלות) היא היחס בין פונקציית הצפיפות של משתנה מקרי המתארת את זמן ההישרדות של פרט כלשהו באוכלוסייה לבין פונקציית ההישרדות (ההסתברות להישרדות עד זמן מסוים או הפונקציה ההופכית לפונקציית ההתפלגות המצטברת):
לפונקציית הסיכון שימושים ביישומי אמינות ובניתוח הישרדות. היא מתארת את קצב התקלות המיידי בכל נקודת זמן ויכולה להתפרש גם כמספר הצפוי של אירועים (תקלות) לכל פרט בכל יחידת זמן.
אם פונקציית הסיכון קבועה, אזי כשלים מתרחשים בתדירות אחידה ואז ההתפלגות של זמן ההישרדות היא התפלגות המעריכית. עבור התפלגויות אחרות, פונקציית הסיכון איננה קבועה, כך שקצב הכישלון משתנה עם הזמן.