פוגרום קיילצה

השתלשלות האירועים

ב-1 ביולי 1946, נעלם בקיילצה ילד בן 8 בשם הנריק בלשצ'יק. לאחר שהוריו לא מצאו אותו, הם הודיעו על דבר העדרו למשטרה. כעבור יומיים חזר הנריק לביתו וסיפר שיהודים חטפו והחזיקו אותו באחד הבתים בעיר וכי הצליח להימלט בסופו של דבר דרך חלון הבית.
בבוקר ה-4 ביולי 1946, הלכו הנריק ואביו למסור עדות בתחנת המשטרה. בדרך הצטרף אליהם מכר, וכשחלפו השלושה על פני הבית ברחוב פלנטי 7, הצביע אותו מכר על הבית והורה להנריק לומר שבמרתף הבית הזה הוחזק בניגוד לרצונו. כשנשאל הילד אם יזהה את האיש שנעל אותו במרתף, הצביע הנריק על איש נמוך קומה, שחבש כובע ירוק ועמד באותה שעה ליד הבית.
בתחנת המשטרה, כמאתיים מטר מהבית ברחוב פלאנטי, התקבל דיווחו של הילד באמון, ומפקד התחנה הורה לעצור את האיש עם הכובע הירוק. שישה שוטרים, בלוויית הנריק ואביו, הלכו לחפש את "החשוד". הם עצרו את קלמן זינגר, בחור דתי ניצול מחנות הריכוז, הביאו אותו לתחנת המשטרה והכו אותו. במקביל החלו השוטרים להפיץ שמועות שיהודים חטפו את הילד וכלאו אותו במרתף.
בהמשך אותו בוקר, החל להתאסף בקרבת הבית המון פולני מוסת, שהאמין כי בבניין מוחזקים ילדים נוצרים, שלפי המסורת העתיקה משמש דמם לאפיית מצות, ולפי הגרסה החדשה, לעירויי דם לחיילים רוסים פצועים. לעלילה נוספה שמועה שהילדים הנוצרים המוחזקים בבניין כבר אינם בחיים.
בשעה 11:00 לערך, עצרו ליד הבית שני כלי רכב צבאיים ומתוכם קפצו כמה חיילים מצוידים ברובים אוטומטיים שהחלו לירות על חלונות הבניין. למקום הגיעו גם כוחות משטרה, שפרצו לבניין והורו ליהודים למסור לידיהם את הנשק, שאלה החזיקו לצורכי הגנה. בה בעת החלו שוטרים להרוס את הדירות.
ההמון ששהה בחוץ פרץ אל הבניין. התנהגותם של השוטרים שילהבה את ההמון, שהשליך אבנים לעבר המבנה ושצעק שהיהודים רוצחים ילדים פולנים. היהודים שנלכדו בבניין הוכו בקרשים ובמוטות ברזל. אלה שהוצאו מהבניין נגררו לכיכר סמוכה, שם נרצחו באכזריות.
למשך זמן קצר עוד הצליחו כוחות המשטרה והצבא להדוף את ההמון מהבניין ולהעביר את ההרוגים והפצועים לבית החולים העירוני. עם זאת, התפשטו המהומות לנקודות נוספות בעיר.
בסביבות השעה 12:30, מועד הפסקת הצהריים במפעל ליציקת פלדה "לודביקוב", ששכן בסמוך לבית היהודים, פרצו כ-500 פועלים את שערי המפעל ויצאו כאיש אחד לכיוון רחוב פלאנטי. הפועלים, שהיו מצוידים בסכינים, במקלות עץ, במוטות ברזל, במפתחות ובאומים, הבקיעו מעבר בקלות, ופרצו גם הם לבניין.
באותו יום התנפלו פורעים גם על רכבת שהגיעה לעיר מצ'נסטוחובה; נהג הקטר האט במתכוון, כל היהודים הוצאו בכוח מהקרונות ונרצחו. הפורעים שדדו מהקורבנות שעונים, בגדים, נעליים וכסף.
בשעות אחר הצהריים, הגיעו לקיילצה יחידות צבא מווארשה ופיזרו את האספסוף. ההרוגים והפצועים היהודים הועברו לבית החולים "אלכסנדרה הקדושה", והניצולים נלקחו לאצטדיון המקומי ולמשרדי שירות הביטחון.
במוצאי יום הפוגרום נערכה בעיר פגישת הבנה, שבה השתתפו הפלגים הפוליטיים השונים וסגן ראש המחוז, שגינה את הלשכה הכנסייתית של הבישופים על אדישותה בעת ההתרחשויות. בפגישה הוסכם על נוסח של כרוז, שהיה אמור להתפרסם כדי להרגיע את הרוחות. "הוועד המרכזי של יהודי פולין" בווארשה שלח לקלצה את ד"ר אברהם (אדולף) ברמן ואת יצחק צוקרמן, שהביאו ליהודי העיר מזון ובגדים. בשעות הערב הכריזו השלטונות על עוצר והמשטרה הכריזה על מצב חירום.

תוצאות הפוגרום

בפוגרום נרצחו 47 מתוך 163 היהודים ניצולי השואה ששהו בעיר, וכ-80 נפצעו. מבין ההרוגים, 33 גופות זוהו על ידי מכרים או על פי תעודות שנמצאו בבגדיהם. 8 גופות לא זוהו ונקברו בעילום שם. לגבי אחת מהן צויינה הכתובת B 2969 שקועקעה על זרועה. ששה נוספים מתו מפצעיהם בבית החולים בקילצה, כשבוע לאחר הלוויה. כמו כן נהרגו שניים מהתוקפים. יהודי העיר שניצלו מהפוגרום, ובכללם הפצועים שאושפזו בבית החולים בעיר, הועברו מקלצה ללודז' ברכבת מיוחדת של "הצלב האדום".
ב-8 ביולי 1946, נערכו ההלוויות להרוגי הפוגרום, שנקברו בבית הקברות היהודי הישן בעיר. תושבי העיר עמדו משני צדי הרחובות שבהם עבר מסע ההלוויה, ואת המתים ליוו כעשרת אלפים איש, בהם פולנים רבים שהצטוו ליטול חלק בהלוויה בהוראת השלטונות. בראש המלווים צעדה משלחת מטעם מפעל "לודביקוב", ואת מסע ההלוויה הובילה יחידה מיוחדת של הצבא, שהייתה ממונה על הלוויות ממלכתיות וטקסים. בקבר אחים, שאורכו כ-60 מטרים, נטמנו זה בצד זה יותר מארבעים ארונות קבורה.
ב-9 ביולי 1946, החל בבית משפט צבאי שהוקם בעיר, משפטם של הנאשמים ברצח. מבין 12 הפולנים שהועמדו למשפט, נידונו תשעה למוות והוצאו להורג ב-12 ביולי 1946. בין ספטמבר לדצמבר 1946 נערכו משפטי המשך, שבהם הועמדו לדין 30 נאשמים, שוטרים וחיילים, ובנוסף נעצרו גם בכירים מקומיים בדרגים שונים.
לפוגרום נודעה השפעה טראומטית על היהודים בפולין ובעולם כולו, והוא עורר הדים נרחבים. פוגרום זה, יחד עם הפוגרום בקרקוב בסוף שנת 1945 ואירועים אנטישמים נוספים שהתרחשו בפולין, הובילו להתפכחות ניצולי השואה מהחלום להשתלב שוב בחברה הפולנית והוביל ולהגירה של עשרות אלפי יהודים פולנים במסגרת תנועת הבריחה.

הנצחה

בבית הקברות היהודי בעיר הוקמה על קבר הנרצחים מצבה מאבן חול אדומה, בצורת אובליסק, שעליה נכתב בעברית ובפולנית: "מ"ב קדושים שנרצחו ביום ה' תמוז, תש"ו, בקלצה, ד' ינקום דמם".
בשנת 1996, במהלך טקס זיכרון בקיילצה, ביקש ראש העיר בוגוסלב צ'שלסקי את סליחת היהודים. בנאום שנשא במעמד קהל רב, ובו גם אורחים מישראל, בהם ניצולים מהפוגרום, אמר צ'שלסקי שאין להתכחש לעובדה כי היו בקלצה אנשים שלקחו לידיהם מוט ברזל, אבן או קרש, ורצחו יהודים. לדעת צ'שלסקי, בקשת הסליחה היא מחווה בסיסית ומתבקשת כלפי הקורבנות.
ב-4 ביולי 2006, לציון 60 שנה לפוגרום, התנצלה ממשלת פולין באופן רשמי על האירוע, שהוגדר על ידיה כ"מעשה זוועה, בושה גדולה, טרגדיה ליהודים וטרגדיה גם עבור הפולנים". לזכר הקורבנות הוצב בעיר פסל וניטע עץ אלון.