google/wiki40b huggingface dataset:
טריטון הפסים

מבנה

גוף הזכרים מגיע לאורך של כ-12 ס"מ, בעוד אורך גופן של הנקבות מגיע עד ל-10 ס"מ. צבעו של טריטון הפסים הוא חום אפור, כאדמה. צבע בטנם צהוב-כתום, ופס לבן (אשר העניק לטריטון הפסים את שמו) משתרע לאורך גופם. בדרך כלל מוקף הפס המדובר בפסים שחורים, ובאזור האוזניים ישנו כתם בהיר.

התנהגות ותזונה

במשך רוב ימות השנה טריטון הפסים נמצא מחוץ למים, על אדמה יבשה. ביציאתו ממקווי המים יוצר טריטון הפסים מעטה סביב גופו על ידי הקשחת ריר הנפלט מעורו. המעטה מבודד את הטריטון מהסביבה, מונע מהטריטון לאבד נוזלים ועוזר לו להסתגל לחיים על הקרקע. טריטון הפסים מסתתר בשעות היום בצל (נקיקים או תחת אבנים) ופעיל בלילה. במשך הקיץ טריטון הפסים נכנס למעין תרדמת קיץ שמשכה כחמישה חודשים.
בתחילת דרכם הראשנים ניזונים מבעלי חיים זעירים. לקראת סוף הגדילה הם ניזונים מטרף גדול יותר כמו זחלי יתושים או ראשני דו-חיים אחרים. בימיהם כבוגרים אשר חיים חיי קרקע (לאחר סוף גילגולם) הם ניזונים מחרקים ומרכיכות. לבגרות מינית הם מגיעים בגיל שנתיים או שלוש, כאשר אורכם כשבעה סנטימטרים.

הביצים והעוברים (ראשנים)

לאחר ההפריה נקבת טריטון הפסים מטילה בין חמישים למאה ביצים בקפלי עליהם של צמחי מים (הביצים נדבקות לעלי הצמחים כך שהעוברים מוגנים מפני טורפים). לאחר מספר ימים כל ביצה מתארכת, כך שניכרת בכל ביצה צורתו של ראשן. לאחר 2-3 שבועות בוקעות הביצים, ומכל ביצה יוצא ראשן צהבהב חסר גפיים, בעל שלושה זוגות זימים חיצוניים בצדי הראש. גודלו של הראשן בבקיעה הוא מילימטרים ספורים. 
בימיו הראשונים של הראשן הוא פולט חומר דביק מבלוטות המצויות בקדמת עיניו. חומר רירי ודביק זה עוזר לראשן להידבק לעצמים וצמחים כדי למנוע שקיעה אל תוך הבוצה (קרקעית מקווה המים או השלולית). רק לאחר כשישה שבועות הראשן מתחיל לגדל גפיים, תחילה קדמיות ורק לאחר מכן אחוריות. התפתחות הראשנים (כל גלגולם) יכולה להימשך משלושה שבועות עד לשלושה חודשים: ראשנים שגדלים בטמפרטורה של 18 מעלות צלזיוס וסביבה בה קיים שפע מזון מסיימים את התפתחותם תוך 3 שבועות אך מגיעים לגודל של כ-30 מילימטרים בלבד, עקב קצב התייבשות מהיר של מקווה המים המאלץ אותם לצאת ליבשה מוקדם יחסית. סיכויהם לשרוד את הקיץ קלושים לעומת ראשנים אשר גדלים במקווי מים גדולים המאפשרים תהליך צמיחה ממושך, ואשר מגיעים לגודל של 50 מילימטר.
אביב המורדים

פרולוג

הספר נפתח בהקדמה קצרה המציגה לנו דמות חדשה ומשמעותית לסיפור - ליסנדרה. ליסנדרה נמלטת יחד עם אחיה מהכפר שבו הם גרים בעת מתקפה של חיילי המלך גאיוס. ליסנדרה רואה מכשפה זקנה המבצעת קסם דם ונהרגת. ליסנדרה ואחיה גרגור נפרדים, והסיפור מתחיל.

עלילה מרכזית

הסיפור נפתח בהכרזה מצד המלך גאיוס על אירוסיהם של קליאו ומאגנוס ובהכרזת כוונותיו לסלול דרך שתחבר את אוראנוס, פאלסיה ולימרוס. ג'ונאס מתחיל לגייס מורדים יחד עם בריון ראדנוס. לוסיה עוד שקועה בתרדמת. בשונה מהספר הראשון, שבעיקר הציג לקוראים את הרקע והדמויות, בספר השני מתוארות בעיקר מערכות היחסים בין כל הדמויות. במהלך ההכנות לחתונה ג'ונאס חוטף את קליאו ומנסה לשכנע אותה להצטרף למורדים. היא מעלה תוכנית, שעל פיה המורדים יתקפו את גאיוס ומאגנוס בחתונה ויהרגו אותם. לוסיה מתעוררת מהתרדמת אבל אמה, המלכה אלתיאה, שחושבת שהאלמנטיה שלה היא דבר רע, מחזירה אותה לישון עם שיקוי שקיבלה ממכשפה. המלכה אלתיאה נפגשת עם המכשפה, ואז אדם מסתורי תוקף את שתיהן ורוצח אותן. הפגיון שנותר בגופה של המלכה זהה לפגיון ששימש לרצח של תומאס אגאלון בתחילת הספר הראשון, כך שכולם משוכנעים שהאחראי לרצח הוא ג'ונאס אגאלון. מירה קאסיאן, חברתה של קליאו, עוברת לעבוד כבת לוויה של לוסיה השרויה בתרדמת, ובאחת השיחות שמאגנוס וגאיוס מנהלים לצד מיטתה של לוסיה, גאיוס משוכנע כי מירה צותתה להם, שובר את מפרקתה והורג אותה.
יום החתונה הגיע, מספר השומרים בתוך מקדש קליאונה שבו מתקיימת החתונה מאוד קטן, והמורדים תוקפים, במהלך התקיפה מתברר כי מרבית האורחים בחתונה הם שומרים, וההשערה של קליאו הייתה שגויה, כל המורדים מלבד ג'ונאס מתים, וקליאו אומרת לו לברוח. לפתע מתחולל רעש אדמה המרעיד את המקדש. מאגנוס מציל את גאיוס מעמוד שנפל. למרות האסון, גאיוס מאלץ את קליאו להמשיך בטקס הנישואין, תוך כדי איומים על חייו של ניק. לגאיוס יש יועצת חדשה, צופה שלא יכולה לעזוב את המקלט, מלניה, השולטת בצופה גולה בשם זאנתוס, מהנדס דרך הדם של גאיוס. פאדרה היא צופה שאחראית על ג'ונאס, ואלקסיוס הוא צופה שאחראי על לוסיה. פאדרה מנסה לגרום לכולם להבין שמלניה משקרת להם, אבל הצופים לא מאמינים לה. במהלך מסע הכלולות של קליאו ומאגנוס, בלימרוס, צעיר פלאסאיני (ככל הנראה גרגור, אחיה של ליסנדרה, כפי שאפשר להבין מדבריו בהמשך) מנסה להתנקש בחייו של מאגנוס. הוא מצליח רק לפצוע את מאגנוס בזרועו, לאחר שזה מגונן על קליאו מפגיעת הסכין. מאגנוס מחליט להעביר את המתנקש לכלא בארמון באוראנוס, כשהוא שומע מהפלאסיאני שצופה (פאדרה) שפגש בחלום אמרה לו לא לנסות להרוג את מאגנוס. ג'ונאס, בריון וליסנדרה שמאחדים כוחות גונבים לשומריו של מאגנוס את הנשק, ובריון נתפס ונרצח על ידי ארון לאגאריס, ארוסה לשעבר של קליאו. הסיפור מגיע לשיאו באחד ממחנות הסלילה של דרך הדם. מאגנוס וארון לאגאריס נמצאים בסיור במחנה בפקודתו של גאיוס. המורדים בראשות ג'ונאס וליסנדרה נמצאים מחוץ למחנה בכוננות מתקפה. מאגנוס מתעצבן על ארון ורוצח אותו, לאחר שמתברר לו כי ארון רצח את אלתיאה בפקודת גאיוס. המורדים תוקפים, וקסם אש חזק מתחולל במחנה. שומר תופס את ג'ונאס והורג אותו, ופאדרה מחליטה להקריב את אלמותיותה כדי להצילו. מתחולל קרב בין מאגנוס לג'ונאס, שבסופו שניהם מצליחים להימלט וזאנתוס הורג את פאדרה, אחותו, בהוראתה של מלניה. ליסנדרה ומורדים נוספים נשבים ומובלים לארמון באוראנוס, וליסנדרה פוגשת את גרגור בתאה. בארמון, קליאו משכנעת את לוסיה להצטרף אליה, כדי שקליאו תוכל להביס את גאיוס.
רוברט ווהן

קורות חייו

ווהן נולד בניו יורק סיטי לשחקנית תיאטרון מרסלה פרנסיס ולשחקן הרדיו ג'רלד וולטר ווהן. לאחר שהוריו התגרשו גדל במיניאפוליס אצל סבתו וסבו. למד עיתונאות באוניברסיטת מינסוטה ועזב לאחר כשנה ללוס אנג'לס שם למד ב"מכללת לוס אנג'לס סיטי" ולאחר מכן באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בלוס אנג'לס, משם קיבל תואר שני בתיאטרון.
גם לאחר שהצליח לעצב את מעמדו כשחקן מוכר למד ווהן במוסדות גבוהים ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה.

קולנוע

ווהן החל את דרכו בקולנוע בתפקיד קטן בסרט "עשרת הדיברות", בסרט המדע בדיוני של רוג'ר קורמן "איש מערות צעיר" ובמספר מערבונים. התפרסם בפעם הראשונה בדרמה "צעירי פילדלפיה" בתפקיד צ'סטר גווין עליו היה מועמד ווהן לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ווהן המשיך את התנופה שלו בשנות ה-60 בהן כיכב במערבון "שבעת המופלאים" בתפקיד האקדוחן לי, במותחן "בוליט" בתפקיד הפוליטיקאי וולטר צ'יימלרס עליו היה מועמד לפרס באפט"א ובסרט המלחמה "הגשר על הרמאגן" בתור הקצין הגרמני פול קרוגר. ב-1974 שיחק בסרט האסונות המצליח "המגדל הלוהט" בתפקיד הסנטור גארי פארקר. 
בשנות ה-80 שיחק ווהן בסרט הפעולה המדע בדיוני "הקרב מעבר לכוכבים" בתפקיד המתנקש גלט, בקומדיה של בלייק אדוארדס " S.O.B." בתור דייוויד בלאקמן נשיא חברת ההפקה קפיטול, בסרט הפעולה של מנחם גולן "מחץ הדלתא" בתפקיד הגנרל וודבריג' וב"סופרמן 3" בתפקיד המולטימיליונר רוס וובסטר.
את תפקידיו הקולנועים האחרונים עשה ווהן בקומדיות "פוטי טאנג" של לואי סי. קיי. בתפקיד דיק לקטר, "כדורסל" של דייוויד צוקר בתפקיד בקסטר קיין ו"הדירה של ג'ו" בתור הסנטור דגארטי.

טלוויזיה

ווהן הגיע למעמד של כוכב בשנות ה-60 לאחר שהופיע בסדרת הריגול "האיש מאנק"ל", על הופעותיו בארבע עונות הסדרה בתור הסוכן החשאי נפוליאון סולו הועמד ווהן לשני פרסי גלובוס זהב. לאחר ההכרה שקיבל שיחק ווהן בסדרה הבריטית "המגנים" שיצר גארי אנדרסון בתפקיד הארי ראול - מפקד כוח הבלשים הפרטיים בלונדון.
בשנת 1978 זכה ווהן בפרס אמי על הופעתו במיני סדרת הדרמה הפוליטית "וושינגטון: מאחורי דלתיים סגורות".
בשנת 1982 השתתף בעיבוד של חברת הטלוויזיה ABC לספר "בתוככי הרייך השלישי" בתפקיד הגנרל הנאצי ארהרד מילך. ווהן השתתף בשנת 1986 בעונה החמישית של סדרת האקשן הפופולרית "צוות לעניין" בתפקיד גנרל האנט סטוקוול.
לקראת סוף שנות ה-90 הופיע ווהן בסדרת המערבונים "שבעת המופלאים" בתפקיד השופט אורן טרוויס. בשנים האחרונות הופיע ווהן בתפקיד הנוכל המזדקן אלברט סטרולר בסדרה הפשע הבריטית "הנוכלים".

חיים אישיים

ווהן היה נשוי משנת 1974 לשחקנית לינדה סטאב ואב לשתי בנות.
בשנת 1998 זכה לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
נפטר ב-11 בנובמבר 2016, בעיר ניו יורק בארצות הברית, לאחר מאבק במחלת הסרטן מסוג לוקמיה.
פסח מילין

ביוגרפיה

פסח מילין (Meilin) נולד ב-1930 בווינה בירת אוסטריה, בנם של ברכה ויהודה י' מילין. בשנת 1938 עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה הצטרפה לקיבוץ גניגר. בשנת 1947 עברו לגבעתיים. לאחר שחרורו מצה"ל שימש מגיה בעיתון "דבר". כיהן כסגן העורך של "דבר לילדים", ולימים היה עורכו של "משא", המוסף הספרותי של "דבר".
היה ממייסדי חבורת "לקראת".
שיריו תורגמו לשפות רבות: לערבית, להינדית, לצרפתית, לרוסית, לפולנית ולגאורגית, וחלקם הולחנו.
ידוע בכינויו: "איש השיר והנקודה". זאת משום עבודתו הענפה בניקוד שיריהם של משוררים צעירים. מילין היה הנקדן הקבוע של כתב העת "אורבניה" ושל המגזין המקוון "שחרזדה", כמו גם של משוררים צעירים רבים אחרים.
ארגן והנחה ערבי שירה.
היה חבר ועד אגודת הסופרים העברים ובין השנים 2003–2010 כיהן כסגן יו"ר איגוד כללי של סופרים בישראל.
אחרי מותו קרא האיגוד הכללי של סופרים בישראל על שמו את פרס פסח מילין למשוררים בתחילת דרכם.
בן אחיה של המשוררת והסופרת שפרה אלון.
קינגס קולג' (קיימברידג')

ייסוד

ב-12 בפברואר 1441 פרסם המלך הנרי השישי מכתב הרשאה ובו הקים מכללה בקיימברידג' עבור רקטור ושנים-עשר מלומדים עניים. המכללה נועדה להיקרא על שם ניקולאוס הקדוש, שביום חגו נולד הנרי. הנרי הניח את אבן הפינה של "החצר הישנה" של המכללה ב-2 באפריל 1441, בנקודה צפונית למכללה של היום. ויליאם מילינגטון, חבר במכללת קלר, מונה למשרת הרקטור של המכללה החדשה.
הנרי הוביל את פרסום תקנון המכללה הראשון, בשנת 1443.  תוכניתו הצנועה המקורית נזנחה לטובת מימון קהילה בת 70 מלומדים בראשות רקטור.  השינוי אירע כנראה מכיוון שהנרי גילה שוויליאם מוויקם יסד הן את ניו קולג', אוקספורד והן את בית הספר וינצ'סטר בשנת 1379, ורצה לעלות עליו בהישגיו. על כן חיבר את המכללה לבית הספר איטון, שאותו הקים בשנת 1440, בדומה לחיבור בין ניו קולג' לווינצ'סטר. ב-12 ביולי 1443 פורסם צו מלכותי חדש שייסד מחדש את המכללה, הפעם כמוסד גדול בהרבה.  ב-1 בספטמבר 1444 חתמו מנהלי קינגס ואיטון, וניו קולג' ווינצ'סטר, על "הסכם ידידות", שבו התחייבו שמוסדותיהם יתמכו זה בזה משפטית וכספית.
מלכתחילה הכוונה הייתה לגייס את כל אנשי סגל ההוראה מבין סגל בית הספר איטון.  מדי שנה נסעו הרקטור ושני אנשי סגל לאיטון כדי לבחור ללא משוא פנים את הנערים המבטיחים ביותר לאייש משרות הוראה פנויות במכללה, כך שסך הסגל מנה תמיד שבעים.  חברות בסגל קינגס הייתה מינוי לכל החיים. מלומדים מן השורה היו זכאים להיבחר כחברי סגל לאחר שלוש שנות ניסיון, בין אם השלימו תואר אם לאו.  בניגוד למכללות אחרות בקיימברידג', תלמידי קינגס לא היו חייבים להשלים את בחינות האוניברסיטה כדי לקבל תואר BA, אלא רק להשביע את רצון סגל המכללה.  כל חבר סגל עסק בתאולוגיה, פרט לשניים שעסקו באסטרונומיה, שניים במשפט אזרחי, ארבעה במשפט כנסייתי, ושניים ברפואה; כל חברי הסגל שלא עסקו במקצועות חול נדרשו גם לנדור נדרי פרישות ולעבור סמיכה לכמורה, וָלא היו מסולקים. בשנת 1445 בולה אפיפיורית פטרה את חברי המכללה מחובות שירות בקהילה, ובשנת 1457 הסכם בין רקטור המכללה לנשיא האוניברסיטה הגביל את סמכותו של נשיא האוניברסיטה והעניק למכללה חופש שיפוט מלא בעניינים פנימיים.

מעמד אקדמי

נכון ל-2012, דורגה המכללה במקום ה-13 מתוך 29 המכללות באוניברסיטת קיימברידג', על פי "מדד טומפקינס" הבלתי-רשמי. אם סופרים רק סטודנטים מצטיינים, המכללה מדורגת במקום השביעי באוניברסיטה, כש-27.5% מתלמידי השנה האחרונה זוכים בהצטיינות.
כיום ניתן ללמוד במכללה את כל מסלולי התואר הראשון שמציעה אוניברסיטת קיימברידג', למעט חינוך, כלכלת נדל"ן, ורפואה וטרינרית.  במכללה למעלה מ-100 מורים וכ-420 סטודנטים לתואר ראשון, יחס טוב במיוחד של כמות תלמידים לכל מורה.
במכללה ספרייה מאז היווסדה, והיא מכסה את כל תחומי הלימוד של המכללה.  כיום יש בה כ-130,000 ספרים, לרבות ספרים נדירים וכתבי יד. כיום יש גם אינטרנט אלחוטית בכל רחבי הספרייה. בין האוספים המיוחדים של הספרייה נמנים אוסף מוזיקה נפרד, ספריית קיינס, ואוסף בנושא התחממות כדור הארץ.

רקטורים

מנהל קינגס קולג' נקרא רקטור (Provost). הרקטור הנוכחי, נכון לשנת 2016, הוא הפיזיקאי מייקל פרוקטור, מומחה לדינמיקת נוזלים באסטרופיזיקה.
אברהם בן הגר"א

ביוגרפיה

הצטיין בילדותו ואביו שכר עבורו מלמד פרטי עד לנישואיו. הוא נישא בגיל 12 לשרה בת נח ליפשיץ (המכונה גם נח מיינדס), מגדולי היחס בקהילת וילנה, שחיבר חיבורים כמו ספר פרפראות לחכמה וספר נפלאות חדשות, הכוללים פשטים וליקוטים על התורה בקבלה וברמזים.
אחרי נישואיו למד אברהם בישיבות בווילנה ומפי אביו הגאון. בזכות הקרבה המיוחדת לאביו, שהיה רוב ימיו סגור ומסוגר בפני הציבור ואף בפני תלמידים, הגיע לדרגות גבוהות בתורת הנגלה והנסתר. רבי אברהם עזר לאביו בענייני הציבור ובקשרים עם חכמי דורו וערך את מכתבי אביו שכתב לגדולי דורו, כמו המגיד מדובנא. הוא השתתף בהנהגת הקלויז של אביו, והיה בקשרי ידידות עם באי בתי מדרשו של אביו ועם גדולי תלמידיו.
רבי אברהם נודע באופיו הנוח לבריות ובנשיאה בעול ענייני הציבור. הוא עמד בראש העסקנים שניהלו את בית החולים "ביקור חולים" של קהילת וילנה, ושימש כגבאי שלו. נודע בידיעותיו ברפואה וטיפל בחולים עניים. הוא בנה את בית המדרש המפורסם בוילנא "שניפישקער". כן היה אחד החתומים על ההודעה על הקמת ישיבת וולוז'ין ב-1804. נפטר בגיל 43 בווילנה.
על מצבת קברו נכתב:
אב בחכמה

בתורה ללחמה

רחשו נעמה

הדורה להקימה

מרבה מלל לאברהם

בבינתו דלה

הלומי מחלה

נר ונקלה

אפילת' כלכלה

ויאר הלילה

נצר מטע 
הפליא עשותה

חבורים לוטשותה

סודות כבושותה

יפצץ כפטישותה

דרך אביו החסיד

מורינו אדונינו ורבינו

אדם כי ימות באהל

לפרט השנים

יום כ"ה בכסלו

הלקח לאלוהים

ואיננו כחנוך ואליהו
לאחר מותו, בנו יעקב משה מסלאנים המשיך בעבודת אביו ועסק בעריכת והפצת ספרי הגר"א.
תכסיס מעורב

בתורת המשחקים, תכסיס מעורב (או אסטרטגיה מעורבת) הוא התפלגות הסתברות על אוסף התכסיסים. לעיתים קרובות דרך פעולה כזו מבטיחה לשחקן שמשחק את התכסיס המעורב תוחלת רווח גדולה יותר מאשר בחירה ודאית בתכסיס אחד.

שימוש בתכסיסים מעורבים

על פי משפט נאש, בכל משחק מרובה משתתפים קיים שיווי משקל נאש, אם מרשים שימוש בתכסיסים מעורבים. קיימים משחקים בהם האסטרטגיה השולטת היא תכסיס מעורב. לדוגמה, אם שיחת טלפון בין שני חברים מתנתקת, נדרשת אסטרטגיה כדי להקים את השיחה מחדש. אם שניהם מתקשרים שוב, שניהם ייענו בקו תפוס. אם שניהם יחכו שהצד השני יתקשר, השיחה לא תתחדש. כך ששתי האסטרטגיות - תמיד להתקשר שוב ותמיד לחכות שהצד השני יתקשר - מביאות לכישלון, גם אם חוזרים עליהן מספר רב של פעמים. ללא שיטה מוסכמת מראש, לאף אחד מהצדדים אין עדיפות להתקשר או לחכות, ונאמר שהמשחק מצוי בשיווי משקל נאש. שני הצדדים יכולים להיחלץ מהמצב ללא תיאום בעזרת תכסיס מעורב: אם כל צד יטיל מטבע ויחליט באקראיות אם להתקשר או לחכות, יהיה רק סיכוי של חצי שהשיחה לא תתחדש, ויידרשו בממוצע רק שני ניסיונות כדי להקים את השיחה מחדש.
סוסנה טרימרקו

רקע ופעילות

בשנת 2002 נחטפה מריטה, בתה בת ה-23 של סוסנה טרימרקו, בסמוך לביתה. עדים דיווחו שהיא נרצחה על ידי סוחרי נשים במחוז שכן בצפון ארגנטינה, אך גופתה מעולם לא נמצאה. טרימרקו, לאחר שנענתה בסירובים ודחיות על ידי המשטרה, פתחה בחקירה עצמאית, שהובילה להתנגשויות עם ארגוני פשע ושוטרים ושופטים מושחתים. כשהיא מאנה לוותר על החקירה, טרימרקו "זכתה" להצתת ביתה, שני ניסיונות דריסה, ואינספור איומי מוות. 
פעילותה העלתה את נושא הסחר בנשים בארגנטינה לסדר היום הציבורי. במהלך החקירה טרימרקו הוציאה שמות של סרסורים וסוחרי נשים מתוך תיקי משטרה, והתחזתה מולם לסרסורה המעוניינת לרכוש נשים, כך הגיעה לבתים בהם מצאה נשים ונערות שמוחזקות בכפייה לצורכי זנות. כמה מהן היא הצליחה להציל, אך חלקן התחננו שתניח להן לנפשן, כי לדבריה המשטרה נוהגת למסור נשים בחזרה לסוחרים. 
במהלך השנים, נהייתה טרימרקו אפוטרופסית ל-129 שפחות מין לשעבר. היא דואגת שהנשים יגישו תלונות במשטרה כדי שיהיה רישום לחוויותיהן, דואגת להן למחסה וטיפול רפואי, ועוזרת להן ליצור קשר עם משפחותיהן. 
ב-2007 ייסדה קרן לנהל דרכה את פעילות ההצלה, שקראה על שם בתה בכינויה "מריה של המלאכים" (Fundacion Maria de los Angeles). ב-2008 הובילה חקיקה נגד סחר בבני אדם, וכתוצאה ממנה ניצולו עד כה יותר מ-3,000 בני אדם.
ב-2012 הובאו לדין שבעה גברים ושש נשים אשר הואשמו בחטיפתה של מריטה, אך הם זוכו על ידי בית המשפט. טרימרקו נפגשה עם נשיאת המדינה, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, אשר הבטיחה להתחיל תהליכי הדחה לשופטים ולעבוד על רפורמות בחוק שלא יתירו לשופטים קשר לארגוני פשע. במשפט חוזר הורשעו עשרה מהנאשמים בחטיפה וניצול מיני של מריטה וורון.
דרך החיים (ספר)

דרך החיים הוא חיבור העוסק באופן בו מחלה ואבלות באים לידי ביטוי בתפילה ובהלכה. את החיבור ערך יהודה דוד אייזנשטיין (בעל האוצרות) והוא יצא לאור בניו יורק על ידי 'Hebrew Publishing Company' בשנת תרפ"ט (1929). הספר גם יצא לאור במהדורה בשפה האנגלית בשם Mourner's Manual, גם כן בשנת 1929.
החיבור מכנס תפילות בעד חולים המצויים בסכנה וכן תפילות בעבור נשמת המת. כמו כן כולל החיבור אסופת הלכות בנושאי טהרת המת וקבורתו וכן הלכות בדבר ניחום אבלים. החלק האחרון של החיבור כולל דוגמאות להספדים ודוגמאות לכתובות שעל גבי מצבות קבורה.
בין ההספדים המובאים בספר ישנו נאום גטיסברג המפורסם של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן. שילוב הספד זה בספר יהודי בשפה העברית מסמל במידה מסוימת את מפעליו התרבותיים והספרותיים של יהודה דוד אייזנשטיין ששלבו נאמנות להלכה ולמסורת היהודית מחד והכרה בערכה וגדולתה של התרבות הדמוקרטית של ארצות הברית מאידך.
קתדרלת אוטן

קתדרלת אוטן, הידוע גם כקתדרלת סן-לזאר של אוטן (בצרפתית:  Cathédrale Saint-Lazare d'Autun) היא קתדרלה רומנסקית מהמאה ה-12 בעיירה אוטן, שבמחוז סון-אה-לואר (Saône-et-Loire) בחבל בורגון, ומונומנט לאומי בצרפת. הקתדרלה, שנבנתה בסגנון מנזר קלוני, ידוע בעיקר הודות לפסלים הרומנסקיים מעשה ידי ז'יסלברטוס (Gislebertus). היא מקום מושבו של בישוף אוטן.

קתדרלת סן-נאזר

הקתדרלה הראשונה של אוטן נבנתה החל מהמאה החמישית והלאה, והיא הוקדשה לקדוש נזאריוס (בצרפתית: St. Nazaire), שכן שוכנים בה על-פי האמונה שרידי הקדושים נזאריוס וסלזוס. המקום שופץ והורחב מספר פעמים. בשנת 970 לספירה לערך, השיגה הקתדרלה שרידי קדושים ממרסיי של הקדוש לזרוס. שרידים אלו הפכו בהדרגה למקור עלייה לרגל והקתדרלה הייתה צרה מלהכיל את הקהל הרב שצבא עליה. לכן החליט בישוף אוטן, אטיין דה בּזֶ'ה (Etienne de Bâgé), בשנת 1120 בערך לבנות קתדרלה חדשה שתשמש ככנסייה צליינית ותעניק כבוד רב יותר לשרידים. לקתדרלה החדשה הוקצה מקום בצפון הקתדרלה הקודמת של סן-נזאר, ממנה קיימים עד היום מספר שרידים.

קתדרלת סן לזאר

העבודה על קתדרלת סן-לזאר החלה בסביבות שנת 1120 והתקדמה במהירות רבה, כך שהמבנה הוקדש כבר בשנת 1130. מרבית הבנייה הסתיימה עד שנת 1146, אז הועברו אליה שרידי הקדוש לזרוס מהקתדרלה הישנה. קבר לזרוס, מקדש ובו שרידי הקדוש, נבנה בבית המקהלה בין השנים 1170 ל-1180. אזור הכניסה (narthex) לא הושלם עד סוף המאה. מקור ההשראה למבנה החדש, הן בתוכנית והן בעיצוב, היה סגנון מנזר קלוני. העיצובים היו מעשה ידי הבישוף אטיין דה בז'ה.
במשך מספר שנים לאחר 1146 פעלו שתי הקתדרלות האחת אחרי השנייה, כשסן-לזאר משמשת כקתדרלת הקיץ (מחג הפסחא ועד יום כל הקדושים), וסן-נאזר כקתדרלת החורף. סן לזאר הפכה לבסוף לקתדרלה הרשמית של אוטן בשנת 1195.
במאה ה-15 המראה הרומנסקי החיצוני שונה באופן ניכר בשל תוספת של מגדלים וקפלות צדדיות, חלקם בסגנון הגותי. בשנת 1462 הקנצלר ז'אן רולן הקים מגדל פעמונים חדש במקום זה הרומנסקי, שנהרס על ידי מכת ברק.
עד שנת 1793 הייתה הקתדרלה מקום משכנו של הציור המפורסם הבתולה עם הקנצלר רולן, מאת יאן ואן אייק, המצוייה כיום במוזיאון הלובר.
גרניקה (עיר)

תחילת ההתיישבות האנושית באזור

הסימנים המוקדמים ביותר להימצאותם של בני אדם באזור הם ציורי קיר במערת סנטימאמינייה (Santimamiñe), המתוארכים לאלף ה-15 לפנה"ס. מציורים אלו ניתן ללמוד כי האזור היה מכוסה ביערות ואוכלס בידי איילים וחזירי בר וכן חיות אחרות. אחרי עידן הקרח, בערך באלף ה-9 לפנה"ס, עלתה "תרבות אוכלי הצדפות", המצטיינת בכמות גדולה של שרידי קונכיות באתרי היישוב. משערים כי הרכיכות הרכיבו את עיקר התפריט של יושבי האזור.
בסביבות המאה ה-2 לפנה"ס החלו להופיע באזור מספר יישובים בנקודות אסטרטגיות החולשות על דרכי התנועה העיקריות והנהרות. עדויות ליישובים אלו ניתן לראות גם כיום במספר אתרים בסביבה.
שפך נהר הגרניקה מכיל יותר שרידים רומאיים מאשר כל אזור אחר במחוז ביסקאיה. משערים כי אחת הסיבות לכך היא דרכי המסחר לאורך החוף והמשאבים הטבעיים המקומיים של שיש וברזל.

ייסוד העיר והתפתחותה

העיר עצמה נוסדה ב-28 באפריל 1366 בידי הרוזן טלו (Tello) בצומת דרכים אסטרטגית, שחלשה גם על שפך נהר הגרניקה ונמל סוסו (Suso). עם הזמן קיבלה העיר את המאפיינים האופייניים לערים בסקיות רבות, המאופיינות במספר רחובות מקבילים, הנחתכים ברחוב שכנסיות לו בשני קצותיו.
במרוצת מאות בשנים היוותה העיר את מקום המפגש של אספת ביסקאיה, אשר נתכנסה תחת עץ אלון הקרוי "העץ של גרניקה" (Gernikako Arbola), ואשר סימל את החירויות המסורתיות של העם הבסקי. עד לשנת 1876 נחקקו במקום חוקי הפרובינציה בידי פרלמנט ובו שני נציגים מכל עיר וכפר בפרובינציה. העצים הוחלפו בצאצאיהם שוב ושוב. אחד העצים ששרד עד לעשור הראשון של המאה ה-19, הממוקם בסמוך לבית הפרלמנט, נראה בתמונה כשהוא מפוחם. עץ שנשתל בשנת 1860 מת ב-2004 והוחלף גם הוא. אולם, השתיל שנבחר להיות "העץ של גרניקה" הרשמי חולה גם הוא, ועל כן לא יוחלף בטרם תוחלף גם האדמה שסביבו. משכן צנוע הוקם בסמוך לעץ כדי להוות את מקום ההתכנסות, והוחלף בשנת 1826 בבניין הנוכחי.
בעבר היו באים אדוני ביסקאיה לגרניקה, בעת שקיבלו את תארם, על מנת להישבע שישמרו על חרויות בני ביסקאיה. מאוחר יותר הוצמד התואר "אדון ביסקאיה" למלכי קסטיליה, שהמשיכו במסורת זו ובאו למקום להישבע את השבועה. 
במהלך המאה ה-18 נמצאה גרניקה בסכסוך קרקעות עם העיר לונו השכנה. הסכסוך נפתר רק בשנת 1882, כששתי הערים אוחדו מבחינה מוניציפלית. רק בתחילת המאה ה-20 החלה העיר להפוך למתועשת, דבר שהביא לגידול אוכלוסייה מכ-4,500 תושבים בשנת 1920 לכ-6,000 בשנת 1936.

בתקופה המודרנית

בשל מעמדה המיוחד של העיירה אושר בה חוק האוטונומיה של ארץ הבסקים ב-29 בדצמבר 1978, בתמיכת הממשלה הגולה של ארץ הבסקים. נשיאי הבסקים (Lehendakari) נשבעים גם הם את שבועתם בגרניקה.
גרניקה הוכרזה על ידי אונסק"ו כשמורה ביוספרית (Biosphere Reserve), עם אזור ביצות וחופים חוליים עשיר, המאכלסת מינים רבים של ציפורים.
רחוב בצלאל

מהלך הרחוב

הרחוב הוא דרך הגישה החשובה ביותר למרכז העיר לכלי רכב פרטיים. בחלקו המערבי בעיקר בתי מגורים נמוכים מסוף המאה ה-19, המאפיינים את שכונת נחלאות. בחלקו המזרחי, הנמצא בשולי מרכז העיר, בנייני מגורים, משרדים וחנויות גבוהים יותר. מעט לפני קצהו המזרחי מתמזג רחוב בצלאל עם רחוב בן יהודה אליו זורמת התנועה, ומשם ועד לחיבור עם רחוב שמואל הנגיד הוא הופך למדרחוב.
לאורך הרחוב מוסדות תרבות ואמנות שונים, בהם מרכז ז'ראר בכר, מתחם "מעצבים בעיר" ובית האמנים.

היסטוריה

הרחוב נסלל החל מסוף המאה ה-19 לאורך תוואי שהוביל מהעיר העתיקה לכפרים שייח באדר ועין כרם. האזור התפתח כחלק מתהליך היציאה הנוצרית מהחומות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בני הקהילה הנוצרית, אשר ניצלו את הסכמי הקפיטולציות - היתרים ותנאים מפליגים לבני מיעוטים דתיים - והקימו בתחילה בעיקר מבני ציבור. הבניין הראשון שנבנה באזור היה בית טליתא קומי, בית יתומות לנערות נוצריות, שנחנך ב-1868. את הבית יסד מסדר הדיאקוניסות הגרמני, והוא תוכנן בידי האדריכל קונראד שיק. מבנים נוספים שהוקמו באזור באותה עת היו בית פארווג'י (היום רחוב מסילת ישרים 11 פינת בצלאל) - ביתה של משפחת אל פארווג'י, ראש המשפחה עסק במסחר צאן והיו לו ‏12 בנים ובנות. בית בטאט - ביתו של ערבי נוצרי בשם בטאט שבשנות ה-20 הושכר להסתדרות "חלוצי המזרח". המקום התפרסם לאחר הרצאה של חיים נחמן ביאליק בה דיבר על "החולשה שתקפה את העדה הספרדית בהווה" שבעקבותיה הואשם ב"עליונות אשכנזית" על הספרדים.   
המוסד היהודי הראשון שהוקם באזור היה בצלאל ועל שמו נקרא הרחוב. ב-1908 נרכשו עבורו שני בתיו של הסוחר הערבי אבו שאכיר ברחוב שמואל הנגיד ‏12. עוד בית ערבי שעבר לידיים יהודיות באותה עת הוא הבית שנמצא מאחורי שני בתי בצלאל והיה לבית המגורים של בוריס שץ. האזור כולו הושפע מנוכחות המוסד. בקרבת המוסד החלו משפחות יהודיות שוכרות מגורים בבתים הערביים מסביב. המחסור בדירות בעיר באותם ימים, לפני תחילת הבנייה של השכונות היהודיות החדשות בה, כמו רחביה, בית הכרם, תלפיות ושכונות אחרות, גרם ליהודים לשכור דירות בבתי הערבים ובעלי הבתים הערבים הצליחו לקבל מהיהודים דמי שכירות גבוהים.
בתקופת המנדט רחוב הלל היה חלק מרחוב בצלאל, לאחר קום המדינה שונה שמו לרחוב הלל ומספרי הבתים ברחוב שונו בהתאמה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הורחב הרחוב על חשבון חצרות הבתים, ועל ידי הצרת המדרכות, כך שיהיו בו שני נתיבי נסיעה לכל כיוון. בשנת 2006 הפך קטע הרחוב בין המשכו כרחוב בן יהודה ועד לחיבור עם רחוב שמואל הנגיד למדרחוב. בשנת 2019 שוב שופץ הרחוב וחודשו בו התשתיות.