מס הכנסה

מס הכנסה הוא מס שמטילה מדינה על ההכנסה של תאגיד ושל יחיד. חוקי המס מתירים לנכות מההכנסה הוצאות שהוצאו בייצורה, כך שלמעשה המס מוטל על הרווח. בנוסף לניכויים של הוצאות המותרות בניכוי, לעיתים ניתן לקזז הפסדים משנים קודמות או לנצל פטורים. במקרה זה המס מוטל על "ההכנסה החייבת" - כלומר, הכנסה לאחר ניכויים, קיזוזים ופטורים המותרים על פי החוק. פעמים רבות זהו מס פרוגרסיבי, כלומר שיעורו עולה עם עליית ההכנסה החייבת.

העת הקדומה

בימיה הראשונים של האימפריה הרומית, מיסים שהוטלו על הציבור כללו הערכות גסות של עושר ובעלות על רכוש, והמס הנפוץ היה בשיעור של 1%, ועלה עד ל-3% בעתות מלחמה. מיסים מצומצמים אלה הוטלו על בעלי אדמות, בתים, שאר נדל"ן, עבדים, חיות, רכוש והון כספי. המיסוי היה מונוטוני - האנשים העשירים יותר שילמו יותר מאנשים עשירים פחות, והמס נגבה מיחידים על עושרם.
בשנה 10 לספירה, הקיסר וואנג מאנג (סינית: 王莽), מייסד שושלת שין קבע לראשונה מס מבוסס הכנסה, בשיעור של 10% מההכנסות, לעבודה מקצועית. הוא הודח משלטונו 13 שנים בלבד לאחר מכן על ידי שושלת האן אשר השיבה את המיסוי לקדמותו.
מקרה קדום נוסף הוא מעשר סלדין, אשר נקבעו על ידי המלך האנגלי הנרי השני והמלך הצרפתי פיליפ השני בשנת 1188, במטרה לגייס הון לקיום מסע הצלב השלישי. במעשר נדרש כל Layman לשלם מס בשיעור עשירית מהונו שאינו נדל"ן למימון מסע הצלב.

העת המודרנית

מקובל לקבוע את מועד החלת מס ההכנסה בשנת 1799, להצעתו של ד"ר הנרי ביק, דיקן בריסטול.
מס ההכנסה הוחל בממלכת בריטניה על ידי ראש הממשלה ויליאם פיט הבן בתקציב שקבע בדצמבר 1798 לתשלום על נשק וציוד למהפכה הצרפתית. פיט קבע מס הכנסה פרוגרסיבי, אשר הוטל לראשונה בשיעור של 1/120 על הכנסות מעל ל-60 ליש"ט. פיט קיווה שמס זה יכניס לו 10 מיליון ליש"ט מדי שנה, אך בפועל נאספו אך מעט יותר מאשר 6 מיליון ליש"ט. בשנת 1802, לאחר 3 שנים, בוטל מס זה על ידי הנרי אדינגטון, ראש הממשלה שהחליף את פיט, עקב חתימת חוזה אמיין בין אנגליה לנפוליאון שסיים את המלחמות הנפוליאוניות. אדינגטון נכנס לתפקידו בשנת 1801 לאחר פרישתו של פיט עקב אמנציפציית הקתולים. מס ההכנסה הוחזר על ידי אדינגטון בשנת 1803 עם הדרדרות היחסים בצרפת, אך הוסר שוב בשנת 1816, שנת לאחר קרב ווטרלו. מתנגדי המס, אשר האמינו כי מס הכנסה נועד למימון מלחמות בלבד, רצו שכל רישומי רשות המיסים יימחקו עם ביטול מס ההכנסה, ורישומים אלה נשרפו בפומבי על ידי שר האוצר הבריטי, אך בפועל נשמרו העתקים שלהם על ידי משרדי רשויות המיסים.

סיווג ההכנסה

ההבחנה המרכזית במיסוי הכנסות היא בין הכנסה פירותית להכנסה הונית. נסביר את ההבחנה באמצעות דוגמה הממחישה גם את שורש השמות: כאשר פרדסן מוכר את פירותיו בשוק, הכנסותיו הן פירותיות. מדי שנה הוא מבצע קטיף, ופירות עמלו מניבים לו הכנסה. כאשר הפרדסן מחליט למכור את העץ, התשלום שיקבל בגינו הוא הכנסה הונית. כך גם בפעילות שאינה חקלאית: העמלות שמקבל סוכן ביטוח על מכירת פוליסות הן הכנסה פירותית, אך הכנסתו ממכירת סוכנות הביטוח שלו תהיה הכנסה הונית. הון הוא מרכיב בייצור ההכנסה הפירותית ומכירתו מניבה הכנסה הונית.
להבחנה זו משמעות מעשית, ובפרט מיסוי מועדף להכנסות הוניות. היסטורית, נהנו ההכנסות ההוניות ממיסוי נמוך, לעיתים משמעותית, מההכנסה הפירותית. ההסבר המקובל הוא בכך שעם מכירת "העץ" נגדע מקור ההכנסה (פעמים רבות מקור להכנסה קבועה חוזרת). עם זאת, יש בכך צרימה מאחר שבדרך כלל בעלי ההון הם החזקים בחברה, בעוד מי שעיקר הכנסתם פירותית הם החלשים. העדפת ההון על הפירות היא בעלת אופי רגרסיבי.
להבחנה בין פירות להון אין בסיס כלכלי, והסיבות להישרדותה שונות ומגוונות. הטענה המרכזית לטובת עמדה זו היא "אפקט הנעילה". מס גבוה מדי על ההון יוביל לחוסר נכונות מצד בעל ההון למכור אותו, מה שעלול להביא להקצאה לא יעילה של משאבי המשק.

ארצות הברית

כאשר חוקק לראשונה בארצות הברית מס ההכנסה, קבע בית המשפט העליון ב-1894 שמס ההכנסה אינו חוקי מפני שהוא נוגד את החוקה האמריקאית. כדי לעקוף פסיקה זאת, שונתה החוקה ב-1913 (התיקון ה-16 לחוקה) כדי לאפשר גבייה של מס הכנסה.