google/wiki40b huggingface dataset:
חנה וסע

חניון חנה וסע הוא חניון שמטרתו העיקרית הוא עצירת ביניים לשם החלפת כלי תחבורה מכלי רכב פרטי (מכונית או אופנוע) לתחבורה ציבורית. חניוני "חנה וסע" הם חלק ממערכת שלמה של מנגנון תחבורתי כחלק מעידוד תחבורה בת קיימא.
החניון נותן מענה חלקי למצב בו יוממים רבים המתגוררים מחוץ לעיר, מעוניינים להיכנס לעיר בתחבורה ציבורית ולא עם מכוניתם הפרטית. שיקולים לכך הם לרוב שיקולי זמן וכסף - מחיר הדלק של הנסיעה ומחיר החנייה היומית וכן חיסכון בזמן על ידי הימנעות מעומסי התנועה המאפיינים את שעות ההגעה והחזרה מהעבודה. החניונים נותנים מענה בעיקר למי שנגישותו לתחנות רכבת או אוטובוסים מרכזיות אינה פשוטה ומחזיק ברשותו רכב פרטי.
כדי לפעול ביעילות, חניונים אלה צריכים להיות ממוקמים במרחק הליכה מזערי מתחנות התחבורה הציבורית ולהיות נגישים כמה שאפשר לכלי רכב פרטיים באזורים פרבריים כך שההגעה אליהם לא תהיה מלווה בעומסי תנועה. כמו כן, החנייה היומית בחניונים אלה היא בדרך כלל ללא תשלום, או בתשלום זעיר שלא גורע מכדאיות השימוש בחניון. לעיתים התשלום נכלל באופן מוסדר במחיר הנסיעה בתחבורה הציבורית.
הקמת החניונים מעודדת במקרים רבים פיתוח של מרכזי קניות, סופרמרקטים ומסחר נוסף לידם בשל כדאיות כלכלית רבה המבוססת על קניות לבית מיד לאחר יום עבודה.
הקמת מנגנוני "חנה וסע" החלו לראשונה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בעיר אוקספורד בבריטניה והחלו מאז להיות נפוצים באזורים מטרופוליניים רבים בעולם. בישראל פועלים עשרות חניונים בגישה זו ליד תחנות רכבת ישראל ובמקומות נוספים כמו הנתיב המהיר בכביש 1.
משפט הפרפר

משפט הפרפר הוא משפט בגאומטריה אוקלידית.
המשפט קובע שבהינתן PQ מיתר כלשהו במעגל, ש-M היא נקודת האמצע שלו. אם מעבירים דרך M שני מיתרים נוספים, AB ו-CD, כך ש-A ו-C באותה קשת שהמיתר PQ קובע. מעבירים את המיתרים AD ו-BC ומסמנים את נקודות החיתוך שלהם עם PQ ב-X וב-Y בהתאמה. אזי מתקיים MX=MY.
המשפט קרוי "משפט הפרפר" בשל העובדה שהבנייה הנתונה בו דומה לפרפר. למשפט זה אין כמעט שימושים והוא ידוע בעיקר בשל האתגר שבהוכחתו. למרות הניסוח הפשוט של המשפט, הוא קשה להוכחה. בשל כך הוא ידוע גם כ"בעיית הפרפר".
סגין

תכונות

סגין הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B3 Vp (לפעמים מסווג כענק כחול מסוג ספקטרלי B3 IIIp), כאשר הסימון p מציין ספקטרום לא שגרתי, במקרה זה קווי בליעה חלשים מהרגיל של הליום. מסתו מעט מעל 9 מסות שמש, רדיוסו קרוב ל-7 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ-14,250 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 600 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הגבוהה רוב קרינתו היא בתחום העל-סגול, כך שעוצמת קרינתו הכוללת היא בערך פי 2,000 מעוצמת ההארה של השמש. סגין מסתובב על צירו במהירות שנראית נמוכה יחסית לכוכבים מסוגו - כ-50 קילומטר בשנייה בלבד. מצד שני, ספקטרום הכוכב מראה על קיומה של מעטפת חומר המקיפה אותו ואופיינית לכוכבים בעלי מהירות סיבוב גבוהה שגורמת לזריקת חומר מהכוכב. ייתכן שקו הראייה אל הכוכב קרוב לציר הסיבוב שלו ולכן רק נראה שמהירות הסיבוב נמוכה בעוד שהיא למעשה גבוהה בהרבה.
מתחת לעור

מתחת לעור הוא מחזה ישראלי מקורי מאת יונתן קלדרון. המחזה מתאר את מערכת היחסים בין הקצינה הנאצית אילזה קולמן לבין האסירה היהודייה לוטה רוזנר שהתרחשה במחנה הריכוז נוינגמה. המחזה מבוסס על אירועים היסטוריים ועדויות של ניצולות שואה, בהן עדותה של העתונאית, הסופרת והמתרגמת רות בונדי. המחזה תורגם לארבע שפות והופק בלונדון.

העלילה

עלילת המחזה מתרחשת במקביל בתל אביב בזמן מלחמת המפרץ וכן בגרמניה בשנת 1944. קירסטן איברהארט, עתונאית גרמניה צעירה, מתדפקת על דלתה של ניצולת השואה שרלוטה ברוד וחוקרת אותה אודות רומן סודי שהתרחש בינה לבין המפקדת הנאצית שלה, אילזה קולמן, במחנה העבודה לנשים נויינגמה. 
המעברים בין ההווה לעבר הבימתי מתרחשים בפלאשבקים, בהם מתבצע חילוף תפקידים: השחקנית המשחקת את ניצולת השואה משחקת בהם את הקצינה הנאצית, ואילו השחקנית המשחקת את העיתונאית הגרמניה הצעירה משחקת בהם את ניצולת השואה שכעת היא אסירה צעירה במחנה עבודה.
מערכת היחסים בין האסירה היהודיה לקצינה הנאצית מוצגת במחזה כספק אהבה ספק אופורטוניזם הדדי. אולם לאחר שהאסירות עליהן פיקדה הועברו בטרנספורט לברגן בלזן, הקצינה הנאצית התחפשה ליהודיה ונכנסה מרצונה למחנה הריכוז אפוף המוות על מנת להיות קרובה לאהובתה היהודיה.

הפקות

ההצגה עלתה לראשונה במסגרת פסטיבל Smallבמה באוניברסיטת תל אביב באוקטובר 2013 בבימוי רקפת בנימין וזכתה בו בציון לשבח. ההפקה הציגה במשך מעל לשנה בתיאטרון הקוביה שבמרכז הגאה, ולאחר מכן בתיאטרון צוותא. בתפקיד ניצולת השואה וכן הקצינה הנאצית שיחקה אילנה קיויתי דאבנפורט, בתפקיד קירסטן וכן שרלוטה הצעירה שיחקה יעל פרימר, ולאחריה עדי פז, ובתפקיד אידה וכן בשורת תפקידים נוספים שיחקה מיכל ויטמן נאור. בדצמבר 2015 ההצגה ייצגה את ישראל בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי MoldFest במולדובה, בתרגום ספרותי סימולטני לרוסית מאת ועל ידי טניה סובול (חבוסטיקוב). ההצגה זכתה לביקורות חיוביות במסיבת עיתונאים שערך פאנל המבקרים מרחבי העולם דובר הרוסית.
באוקטובר 2015 המחזה עלה כתרגיל בבית צבי בבימוי דבי יבלונקה.
ביולי 2017 הפקה בריטית של המחזה בבימוי אריאלה אשד השתתפה בפסטיבל 'נשים ומלחמה' ובפסטיבל קמדן פרינג' והציגה בתיאטרון Old Red Lion בלונדון וזכתה לביקורות חיוביות.
בנובמבר 2017 קריאה מבויימת של המחזה בגרמנית, בבימוי ברונו קרטוצ'וויל, השתתפה בפסטיבל Israel Stücke Aktuell בווינה.

תגובות

ההפקה הישראלית המקורית זיכתה את יונתן קלדרון במועמדות לפרס מחזאי השנה בטקס פרסי הפרינג' קיפוד הזהב לשנת 2016.
ההצגה הייתה מועמדת לשלושה פרסי המדיה של הקהילה הגאה לשנת 2015 (המהדורה הישראלית של פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה) בקטגוריית ההצגה הטובה ביותר וכן שתי מועמדויות בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר לאילנה קיויתי וליעל פרימר.
כמו כן זכתה ההצגה לביקורות חיוביות. שי בר יעקב כתב על ההצגה בידיעות אחרונות כי "המשחק של שלוש השחקניות מדויק ורגיש, ומצליח להמחיש את הלחץ הנפשי שבו שרויות הדמויות בשתי התקופות". צבי גורן סבר כי מדובר ב"הצגה מרתקת של מחזה ביכורים מאת יונתן קלדרון המתמודד עם סיפור מיוחד מפרקי השואה ומוצא את המפתח לספרו במחזה בעל מבנה וסגנון מקוריים." המבקרת עליס בליטנטל ציינה את "הבימוי הרגיש של רקפת בנימין" וכי "ראוי לציין הצגה זאת כיוצאת דופן באיכותה וביומרה (שהוגשמה) שהיא נושאת עליה, ולהמליץ עליה בכל פה."
ההפקה הלונדונית זכתה גם היא לשלל ביקורות חיוביות.
אסטלה

אַסְטֶלָה או אסטלי (יוונית στήλη, רבים στῆλαι; לטינית stela; רבים stelae, בלשון חז"ל: 'אצטלא') היא אבן או בול עץ, שגובהה גדול בדרך כלל מרוחבה, והמוקמת למטרות הנצחה או זיכרון כמונומנט. בדרך כלל על האסטלה רשומים, מצוירים או חרוטים שמותיהם ותאריהם של המתים או החיים שאת שמם היא מנציחה. אסטלות שימשו עוד כמצייני גבול טריטוריאלי דוגמת האסטלות שהקים פרעה אח'נאתון באל עמרנה, או כדי לציין ניצחונות והישגים צבאיים. 
חוקי חמורבי נכתבו על אסטלה, שהוצבה במקום ציבורי כדי שהציבור יהיה מודע לחוקים.
אסטלות הוקמו על ידי רבות מתרבויות המזרח הקדום ואירופה כמו יוון העתיקה, מצרים העתיקה ואתיופיה, וללא קשר אליהן או ללא קשר ודאי עמן, גם על ידי הסינים, תרבויות בודהיסטיות שונות ועל ידי תרבויות פרה-קולומביאניות כמו המאיה והאולמקים. 
אסטלות ברחבי העולם מספקות מידע מקיף על התרבויות שהקימו אותן, גם אם אינן נושאות עליהן כיתוב. כך לדוגמה המגליתים שאינם נושאים עליהם כתובות ואשר הוקמו מלוב בדרום ועד סקוטלנד בצפון, הם עדות לתרבויות שהתקיימו בתקופת האבן החדשה המאוחרת ובטרם הנהגת הכתב. לאסטלות צורות שונות ומגוונות, הכוללות בין היתר אובליסקים, צלבים ומצבות.
שיר אהבה בדואי

שִׁיר אַהֲבָה בֵּדוּאִי הוא שיר בביצוע של דויד ברוזה ויעל לוי. את המילים כתב איציק ויינגרטן, הלחין יצחק קלפטר ועיבד דני סנדרסון.
השיר נכתב עבור המופע "שיחות סלון" של יהונתן גפן ו"להקה טובה", שתועד על גבי אלבום בשם זה. הוא נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־19 ביוני 1978, וצעד 13 שבועות, עד 18 בספטמבר 1978. בשיאו הגיע לשבוע אחד לראש המצעד (14 באוגוסט 1978), ובמצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשל"ח (1978) של רשת ג' דורג במקום השביעי. השיר בוצע לאחר מכן על ידי קלפטר עצמו באלבומה של להקת צליל מכוון, בה היה שותף, שנה לאחר מכן.
ערפילית המשקולת

היסטוריה

הערפילית התגלתה על ידי שארל מסיה ב-12 ביולי 1764, במהלך חיפושיו אחר שביטים. הוא הכניסה לקטלוג מסיה כאובייקט מס' 27 וציין כי מדובר בערפילית אובלית ללא כוכבים. בשנת 1782 ציין ויליאם הרשל כי הערפילית מורכבת משני חלקים בהירים המחוברים ביניהם בחלק עמום יותר. הוא שיער כי הערפילית מורכבת מהרבה כוכבים חלשים, אך ציין כי לא מצא שום עדות לכך גם בהגדלה החזקה ביותר. ב-1828 נתן לה ג'ון הרשל את שמה - "ערפילית המשקולת", שכן צורתה נראתה לו דומה לשני כדורים המחוברים במוט צר בדומה למשקולת אימונים.
בשנת 1864 ניתח האסטרונום ויליאם הגינס את הספקטרום של הערפילית וגילה שהאור הנפלט ממנה מורכב מפסי פליטה בודדים ולא מספקטרום רציף האופייני לכוכבים. מכך הוא הסיק שהעצם אינו מורכב מכוכבים כפי ששיערו לפניו.

צפיה בערפילית

בשל בהירותה הגבוהה יחסית (דרגת בהירות 7.4), קל יחסית לצפות בה וניתן להבחין בה אפילו בעזרת משקפת טובה בתנאי תצפית טובים. הערפילית נמצאת כ-3 מעלות מצפון לכוכב γ (גמא) בחץ. עם זאת, במשקפת קשה להבדיל בין הערפילית לבין כוכב, בשל ההגדלה הנמוכה. עובדה זו מקשה גם על איתור הערפילית בפיינדר.
בתצפית בטלסקופ חובבים לא מתגלה מבנה לערפילית למעט עננה מאורכת שקצותיה גדולים ממרכזה ובהירים ממנו. באמצעות פילטר מטיפוס UHC ניתן להבחין, אם כי בקושי, בעורקים בהירים בתוך המבנה המאורך, ובתנאים טובים מאוד גם נחשפת צורתה המעגלית.

מבנה ומאפיינים

לערפילית צורה של שתי אונות סימטריות מחוברות. ככל הנראה קו הראייה אליה מקביל לקו המשווה שלה. לו קו הראייה היה ניצב לקו המשווה, הייתה צורתה דומה לשל ערפילית הטבעת. הערפילית מתפשטת בקצב של כ-6.8 שניות קשת במאה שנה, כך שעל פי גודלה הנוכחי היא נוצרה לפני 3,000-4,000 שנים (למעשה כ-1,250 שנים יותר בהתחשב במרחק אליה). 
כמעט כל הקרינה הנפלטת מהערפילית היא באורך גל של 5,007‏Å הנוצר מחמצן מיונן פעמיים (⁺⁺O). החמצן מעורר מהקרינה העל-סגולה הנפלטת מהכוכב המרכזי שיצר את הערפילית. קרינה זו אופיינית לערפיליות פלנטריות. מכיוון שאורך גל זה קרוב לשיא הרגישות של העין האנושית, הערפילית נראית בהירה יותר בתצפית ישירה מאשר בצילום. כמות הקרינה הנפלטת בתחום הנראה מהערפילית היא בערך פי 100 מאשר עוצמת ההארה של השמש.

הכוכב המרכזי

במרכז הערפילית נמצא ננס לבן חם ביותר, מסוג ספקטרלי O7 שטמפרטורת פני השטח שלו היא כ-85,000 קלווין. לכוכב בהירות נראית מדרגה 13.5, כלומר עוצמת הארה של כשליש מעוצמת ההארה של השמש. העובדה שהערפילית פולטת פי 300 קרינה מהכוכב מראה שכמעט כל הקרינה של הכוכב נפלטת בתחום העל-סגול ונבלעת בערפילית, שקורנת באור נראה.
תצפיות נוספות העלו שככל הנראה יש לננס הלבן בן זוג עמום ביותר שבהירותו הנראית היא מדרגה 17, הנמצא במרחק זוויתי של כ-6.5 שניות קשת, המקבילות למרחק של כ-0.04 שנות אור או כ-2,500 יחידות אסטרונומיות.
הנס הרטמן

קורות חיים

הרטמן למד בפרנקפורט, הנובר, גטינגן ומרבורג.

בתקופת מלחמת העולם השנייה

בתקופת מלחמת העולם השנייה היה הרטמן בעל דרגת סרן בוורמכט. הוא היה אחד מהקצינים ביחידת התחבורה הצבאית 547, יחידת תיקונים באזור לבוב. מאות יהודים הועסקו ביחידה זו בתיקוני טנקים, כלי רכב משוריינים וכלי רכב אחרים שהובאו מהחזית לתיקונים.
בפברואר 1942 הופרדו וולף גולדברג ובנו אברהם בן ה-19 מיתר משפחתם שהייתה כלואה בגטו לבוב ונשלחו למחנה ינובסקה. אשתו של וולף, גיטל, עזבה את הגטו תוך סיכון חייה, הסתובבה ברחובות לבוב ופנתה לקצינים גרמנים בבקשה לשחרר את אביה ואת בנה מהמחנה, שהיה ידוע לשמצה בשיעורי ההישרדות הנמוכים שבו. הרטמן היה היחיד שהקשיב לה. הוא רשם את פרטיהם של בעלה ובנה וניסה לשחררם מינובסקה למרות התנגדותו של מפקד המחנה, פריץ גבאואר (Fritz Gebauer). לבסוף הסיע מכונית אל פתח המחנה, התעמת עם השומרים והעלה את וולף ואברהם גולדברג אל מכוניתו. כשהיו שוב בגטו ביקשו השניים להביע הוקרתם להרטמן על ידי מתנה יקרה. הוא סירב לקבלה בטענה שזה החפץ היקר היחיד שברשותם.
האס אס חקר את הפרשה ובתור עונש שלח את הרטמן ליחידת תיקונים של רומל בצפון אפריקה.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עבד הרטמן במנהל סניף דואר בעיירת הולדתו, וולפראטסהאוזן. אברהם גולדברג חידש את הקשר עמו, היגר לישראל ב-1949 והיה בקשר עם הרטמן עד מותו של הרטמן ב-1970.

הכרה והנצחה

בשנת 1963 הכיר יד ושם בהנס הרטמן בתור חסיד אומות העולם.
תל בר

תל בר, המוכר גם כתל אל אע'באריה, או תל א-נע'נע'יה, הוא תל עתיק הממוקם על קו הגבול שבין מערב עמק יזרעאל, לבין המורדות המזרחיים של רמות מנשה, מצפון למושב מדרך עוז. לפי זאב וילנאי, מקור השם "בר" הוא בכינויו הערבי של התל, "אע'באריה", כינוי שפירושו ומקורו אינם ידועים.
על התל התגלו שרידי יישוב תחום בסוללת עפר, הכוללים חורבות מבני אבן, בורות מים, ומתקנים חקלאיים. סימני התיישבות נוספים נמצאו מחוץ לאזור המתוחם, על המדרונות המערביים והדרום מערביים של התל, בנוסף למערות חצובות באזור, ששימשו במקור לקבורה, והוסבו למטרות מגורים ומחסות לצאן.
הממצאים הארכאולוגיים באתר כוללים חרסים ממגוון תקופות היסטוריות, החל מתקופת הברונזה ועד לתקופה העות'מאנית, כאשר חלק ניכר מהחרסים שנמצאו משתייכים לתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
מגדל ארמון

מגדל ארמון הוא מגדל משרדים בחיפה, בשכונת הדר, ברחוב הנביאים 18 פינת שבתאי לוי.
במקום פעל בעבר בית הקולנוע ארמון, שהיה ידוע בשל גגו הנפתח והמבנה הארכיטקטוני בעל החזית העגולה. הקולנוע, שנפתח לציבור בשנות ה-30 של המאה ה-20, הכיל 1,800 מושבים ותאים יוקרתיים להשכרה. בשנות ה-80 הוצעה תוכנית להרוס את הקולנוע ולהקים במקומו בניין משרדים עם קולנוע חדיש.
ב-1995 נהרס הקולנוע והחלה בניית מגדל הארמון. הבנייה הסתיימה ב-1998. את המגדל מאפיינים שני פסים כחולים ודקים שחוצים אותו, אחד בצדו המערבי ואחד בצדו המזרחי, וארבעה פסים עבים בצבע כחול, שניים בצד הצפוני ושניים בצד הדרומי.
במגדל יש 20 קומות. הגובה של קומת הכניסה הוא 71 מטרים מעל פני הים, וגובה הגג הוא 142 מטרים מעל פני הים. בסיום בנייתו היה נחשב לאחד המגדלים הגבוהים בצפון ישראל. נכון ל-2019 הוא המגדל ה-19 בגובהו בחיפה.]
במגדל כ-6 קומות חניה. בשלוש הקומות הראשונות של המגדל יש מספר חנויות, ושאר הקומות משמשות למשרדים. במגדל עשר מעליות, מהן ארבע מהירות. בקומה העליונה של המגדל יש תצפית, שממנה ניתן לצפות עד למרחק של כשישים קילומטרים.
ביולי 2011 נמכר המגדל לחברת מגדל, מקבוצת אלקטרה, ב-100 מיליון שקלים.
סן לואי דו הא! הא!

מקור השם

מקור השם, לפי אחת הסברות, הוא בעיוות של המילה "הא הא" שמשמעה גדר חיה או מחפורת. לפי סברה אחרת, מקור השם באנחת הרווחה ("הא! הא!") של מייסדי העיירה שראו את אגם טמיסקואטה הסמוך. סימני הקריאה מופיעים בפרסומי העיירה הרשמיים כחלק מהשם, והיא בין הערים הבודדות בעולם שבשמן יש סימן קריאה.
צמדן

צַמְדָּן (בלועזית ולקרו ובעברית מדוברת: סקוץ') הוא פס הצמדה העשוי משתי רצועות של אריג ניילון: אחת הרצועות מכוסה בקרסים זעירים, והשנייה - בלולאות זעירות. בהצמדת הרצועות נתפסים הקרסים בלולאות והרצועות נותרות צמודות זו לזו. ניתן להפריד ביניהן על ידי משיכה ביד, בה הקרסים, העשויים ניילון גמיש, משתחררים.
את הצמדן המציא ז'ורז' דה מסטראל משווייץ בשנת 1948. עד 1950 יוצר הצמדן מכותנה, אך אז עבר לייצור מניילון.
הרכיסה בצמדן נוחה וקלה, והוא משמש כיום לרכיסת תיקים, בגדים, נעליים, חלוקי מנתחים ואף חליפות חלל.
כף רגלי השמאלית

עלילה

בראון נולד עם שיתוק מוחין שהפריע לו לשלוט היטב במרבית שרירי השלד שלו, לרבות שרירי הפה. בראון יכול היה לנוע רק בזחילה, התקשה להשתמש בכלים בעזרת ידיו (ורגליו), והתקשה לדבר ולאכול. משפחתו של בראון, כמו מרבית המשפחות בסביבתה, הייתה משפחת פועלים מרובת ילדים, ענייה ובעלת השכלה בסיסית בלבד. לאנשים בסביבה בה גדל בראון הייתה מודעות נמוכה מאוד לעניינים הקשורים בלקויות והם הניחו שמכיוון שהוא לא מדבר, לא מתפעל חפצים ולא הולך, הוא לוקה גם בלקות אינטלקטואלית (פיגור שכלי). בראון גדל בסביבה חסרת כל נגישות וקיבל לראשונה כיסא גלגלים וטיפול של קלינאית תקשורת בגיל 19.
במהלך כל ילדותו ונעוריו של בראון, הוא נשאר בבקרים עם אמו, עקרת הבית, כאשר אחיו הלכו לבית הספר. הזמן הרב שהוא בילה עם אמו אפשר לה להבין שהוא אינו לוקה בשכלו ואפשר לה גם להתרגל אל אופן הדיבור שלו ולהיות האדם היחיד שהצליח להבין את דבריו לפני שהוא קיבל טיפול תקשורתי. אמו עודדה אותו להתאמן בכתיבה ובציור בעזרת כף רגלו השמאלית – האיבר היחיד שהייתה לו שליטה גופנית סבירה בו. בראון הצליח לכתוב ולצייר היטב בעזרת כף רגלו השמאלית רק בשנות העשרה המוקדמות של חייו, ובעקבות זאת הוא הצליח להוכיח לסובביו כי למרות שגופו אינו מתפקד היטב, הוא אינו לוקה בשכלו ולמרות שהוא לא הלך אל בית הספר, הוא למד עם אמו ולא נותר בור.
למרות שסובביו של בראון למדו להעריך אותו, אף אחת מהנערות ומהנשים שהוא פוגש אינה תופסת אותו כאדם שאפשר להימשך אליו מינית או להתאהב בו. דבר זה מעיב על אושרו. בשנות העשרים לחייו, אחרי שהדיבור שלו הופך למובן עבור מרבית האנשים, אחרי שמתפרסמות תערוכות של ציוריו וסובביו תופסים אותו כגאון ואחרי שהאוטוביוגרפיה שלו הופכת לרב מכר ולמכשיר לאיסוף תרומות עבור טיפולים לאנשים עם שיתוק מוחין, הכישלון הרומנטי-אירוטי שלו הופך למתסכל עוד יותר.
פאבל אולקובסקי

קריירת מועדונים

אחרי ששיחק במחלקות הנוער של קבוצת גווארק זאבז'ה, אולקובסקי הושאל בשנת 2010 לעונת בכורה מקצוענית לקבוצת גאקאאס קטוביצה. אחרי עונת הבכורה שלו כבוגר, עבר לשחק במועדון גורניק זאבז'ה. אולקובסקי שיחק בגורניק, 3 שנים, ולאחר מכן ב-1 ביולי 2014, חתם בהעברה חופשית בקבוצה הגרמנית פ.צ. קלן.

קריירה בינלאומית

ב-15 בנובמבר 2013 ערך אולקובסקי את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הפולנית, בהפסד 2-0 לנבחרת סלובקיה.
ויליאם אלפרד פולר

קורות חיים

פולר נולד בשנת 1911 בפיטסבורג שבפנסילבניה לג'ון מקלאוד פולר וג'ני סאמרס ווטסן פולר. לפולר יש שני אחים צעירים ארתור ווטסון פולר ונלדה פולר ווד. הוא גדל בלימה שבאוהיו בשל עבודתו של אביו, אך הוא ומשפחתו חזרו כל קיץ לפיטסבורג. 
פולר למד בבית ספר הוראס מאן ובתיכון לימה המרכזי באוהיו. הוא היה נשיא השכבה הבוגרת בשנת 1929. מוריו עודדו אותו להתעניין בהנדסה ובמדע. בנוסף לתחום המדע והטכנולוגיה, הוא למד בתיכון גם ארבע שנים לטינית. 
בסיום הלימודים בתיכון בשנת 1933, פולר למד באוניברסיטת אוהיו, שם היה חבר באחוות "טאו קאפה אפסילון", הנדסת קרמיקה בגלל שזכה בפרס על מאמר שכתב בנושא ייצור צמנט פורטלנד. כל הסטודנטים להנדסת קרמיקה למדו בנוסף גם מתמטיקה ופיזיקה. הוא הוקסם מפיזיקה ונרשם בשנתו השנייה ללמוד הנדסה פיזיקלית. מרציו באוניברסיטת אוהיו הגדילו את העניין שלו בפיזיקה ניסויית, וויליארד בנט התיר לו לעשות את התזה שלו לתואר ראשון ב"מיקוד של אלומות אלקטרונים" במעבדה שלו. 
בסיום לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטת אוהיו, הוא המשיך ללימודי דוקטורט בפיזיקה גרעינית בקלטק אצל צ'ארלס לאוריטסן. הוא היה ההשפעה הגדולה הראשונה בחייו של פולר. הוא פיקח על עבודת הדוקטורט שלו, שהייתה בנושא "רדיואקטיביות של יסודות נמוכי מספר אטומי". לאוריטסן לימד את פולר דברים רבים, אך יותר מכל הוא לימד אותו כיצד ליהנות מפיזיקה. 
בשנת 1939 מונה פולר לפרופסור ובשנת 1946 הפך לפרופסור מן המניין במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק), ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא עבד על פרויקט מנהטן ותרם למאמץ האמריקאי בפיתוח נשק גרעיני. 
פרד הויל היה ההשפעה הגדולה השנייה בחייו של פולר. הוא לימד אותו מהי נוקליאוסינתזה בכוכבים (תגובות היתוך בכוכבים). בשנת 1957 הגיעו לשיאם מאמציהם המשותפים של פולר, הויל, ג'פרי ומרגרט ברבידג' בפרסום מאמר מפתחלהתמודדות עם הבעיה של יצירת היסודות בכוכבים בשם "סינתזה של יסודות בכוכבים", שבו פולר הראה כי כל היסודות מפחמן ועד אורניום יכולים להיות מיוצרים על ידי תהליכים גרעיניים בכוכבים שמתחילים במימן ובהליום. מאמר זה שפך אור על תאוריית המפץ הגדול. על פי התאוריה של פולר, אחרי המפץ הגדול, יסודות קלים התחברו יחד ויצרו יסודות כבדים יותר. תאוריה זו, הסבירה את היווצרותם של כל היסודות הכימיים ביקום. מאוחר יותר מחקר אישר את תאוריה זו. 
אחרי שנת 1964 התעסק פולר גם בבעיות תאורטיות הקשורות לסופרנובות, קריסה כבידתית, היווצרות יסודות קלים ונייטרונים, ובשנת 1983 זכה פולר בפרס נובל לפיזיקה על עבודתו בתחום נוקליאוסינתזה בכוכבים. לאחר מכן חקר פולר על פליטת קרינת רדיו של קוואזרים ותפקוד של חלקיקים תת-אטומיים, כגון נייטרונים. על כך קיבל את מלגת קרל ג'נסקי בשנת 1988. 
בשנת 1940 התחתן פולר ונולדו לו שתי בנות. בשנת 1988 נפטרה אשתו הראשונה של פולר ובשנת 1989 הוא התחתן בשנית. ב – 14 במרץ בשנת 1995 נפטר פולר בפסדינה שבקליפורניה בגיל 83 בשל כשל כלייתי. הוא היה חובב של רכבות קיטור והחזיק באוסף של דגמי רכבות קיטור בגדלים שונים. על שמו נקרא כוכב הלכת הננסי Williefowler#12137.
כביש 7626

אתרים בסמוך לכביש

הכביש עובר בסמוך לתל שמרון ומעל לנחל שמרון.
הכביש עובר בסמוך לנחל ציפורי וליד שמורת אלוני אבא.
חסידה שחורה

מאפיינים

גובהה של החסידה השחורה כמטר ומוטת כנפיה כ-160 ס"מ, משקלה כשלושה ק"ג. צבעה שחור למעט בטנה הלבנה ורגליה האדומות. מזונה העיקרי הוא דגים אך כולל גם מיני חרקים, זוחלים וצפרדעים. במרבית המקרים היא מעדיפה לצוד בנחלים רדודים ולא במקווי מים גדולים.  מספר הפרטים מוערך בכ-32,000 עד 44,000. תחום התפוצה של החסידה השחורה גדול מאוד, ומוערך בכמיליון עד עשרה מיליון קמ"ר (ראו מפה ראשונה שמאלית).
קני החסידות השחורות גדולים ובנויים מענפים רבים. הם ממוקמים על צמרות עצים או צוקים בגבהים שבין ארבעה ל-25 מטרים. לכל זוג חסידות קן אישי משלו, ולעיתים הן אף משתלטות על קנים של מיני עופות אחרים. הן גם נוהגות לעשות שימוש חוזר בקיניהן. החסידה השחורה מאוד זהירה ו"ביישנית" בהתנהגותה, בניגוד לקרובתה החסידה לבנה. 
מרבית החסידות השחורות נודדות לאורך מסלולים קבועים שסופם בדרך כלל באפריקה, למעט האוכלוסייה שבחצי האי האיברי שאינה נודדת. החסידות נודדות בקבוצות קטנות שאינן עולות על 100 פרטים ולעיתים אף לבדן. בישראל ניתן לצפות בחסידות כחלק ממסען בעיקר בחניות ערב באזורי מקווי מים, וכן בעת שהן חונות בעמק החולה.
החסידה השחורה היא העוף הלאומי של בלארוס.
יראם המגדיאלי

יראם המגדיאלי (לעיתים גם: המגדלי; באנגלית: Yiram of Magdiel) היה פרשן המקרא בן המאה ה-10, מחוגו של רס"ג.

פעילותו

יראם פעל ברומא, והכינוי "המגדיאלי" דבק בו בשל פרשנות מדרשית לזהותו של האלוף המקראי, מצאצאי עשו, "אַלּוּף מַגְדִּיאֵל" (ספר בראשית, פרק ל"ו, פסוק מ"ג). לפי פרשנות זו שמקורה הידוע הראשון בפירוש רש"י על התורה, והשתקעה גם בחיבור המדרשי המאוחר "מדרש אגדה": "מגדיאל היא רומי".
יראם היה בן דורו של רס"ג וצעיר ממנו, וייתכן שהיה תלמידו. יש המייחסים לו את חיבור הפירוש לדברי הימים שהדפיס רפאל קירכהיים בפרנקפורט בשנת תרל"ד, משלושה כתבי יד.
צ'אנגשו

היסטוריה

צַ'אנְגשׁוּ קיבלה מעמד של נפה עצמאית בשנת 540, אך ב-1581 היא הוכפפה לסוג'ואו. האזור קודם למעמד של נציבות מלאה ב-1295, והעיר נבנתה מחדש ובוצרה במאה ה-14, אך ב-1370 הורדה שוב לדרגת נפה. במאות ה-15 וה-16 הותקפה העיר כמה פעמים על ידי פיראטים יפניים.

גאוגרפיה

נפת צַ'אנְגשׁוּ שוכנת בפינה הדרום-מזרחית של מזרח מחוז ג'יאנגסו בתחומי הדלתה של היאנגצה וגובלת בנהר היאנגצה בגבולה הצפון מזרחי, בנפה גַ'אנְגגְ'יַאגַאנְג (张家港) בגבולה הצפון מערבי, בנציבות סוג'ואו בגבולה הדרום מערבי ובנפה טַאִיצַאנְג (太仓) בגבולה הדרומי. העיר צַ'אנְגשׁוּ שוכנת כ-20 קילומטרים דרומית לנהר היאנגצה, כ-50 ק"מ צפונית מזרחית לעיר סוג'ואו ו-72 קילומטרים צפונית מערבית לשאנגחאי.
רוב שטח הנפה מישורי וגובהה הממוצע בין 3 ל-6 מטרים מעל פני הים. הנקודה הגבוהה ביותר בנפה היא גבעת יוּ, 261 מטרים. הנפה זוכה לכמות גבוהה של משקעים, כ-1,000 מ"מ לשנה (בין השאר בהשפעת המונסון של מזרח אסיה), ולכן יש בה גופי מים רבים: שלושה אגמים, וארבעה נהרות. אקלים הנפה לח, אך נוח יחסית. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 20°C, ועונות השונות מובחנות.

כלכלה

צ'אנגשו הייתה מסורתית עיר שוק לתוצרת החקלאית המקומית העשירה: אורז, תירס, חיטה, תה, ירקות, צמחי מרפא ועלי תות, ומאז המאה ה-13 היה אזור מרכזי לגידול כותנה. בהיותה אזור עשיר בגופי מים מהווה הדיג ענף חשוב בחקלאות הנפה: דגים, חסילונים, סרטנים, ומגוון צמחי מים נמכרים בשווקים. סוג סרטן (Eriocheir sinensis), המכונה "סרטן סיני שעיר", שגדל במקור באגם יַאנְגצֶ'נְג שבשטח הנפה, נחשב למעדן מבוקש והוא מיוצא לשאנגחאי והונג קונג. עם זאת, התיעוש המהיר של הנפה גרם לכך שהחקלאות, שמילאה תפקיד חשוב בכלכלת צ'אנגשו בעבר, היא כיום מגזר קטן שמהווה כ-2% ופחות מהכנסות הנפה. בשנת 2006 הגיע ההכנסה מתעשייה ל-30 מיליארד דולר (גידול של 24% בהשוואה לשנה קודמת). התיעוש המהיר גבה מחיר אקולוגי יקר, בעיקר בזיהום הנהרות והאגמים. לדוגמה, בתעשיית הלבנים נפלט פלואוריד שנטמע על ידי תות העץ ומופיע בעליו. טוואי המשי, שהמזון היחיד שלהם הוא עלי תות העץ, הורעלו ומתו. כיום הנפה עושה מאמצים גדולים בקביעת מדיניות להגנת הסביבה ואף זכתה במספר פרסים בתחום.
אף על פי שמנהלתית צַ'אנְגשׁוּ כפופה לסוג'ואו, היא הבסיס המחוזי לסחר החוץ. בשנים האחרונות מפותח נמל על נהר היאנגצה על מנת לשרת את סוג'או וווּשִׂי.
מים קדושים

מים קדושים הם מים שנעשה בהם שימוש בטקסי דת, בעיקר בנצרות. מים אלה מקורם במעיין או נהר שנחשב מקודש, או במים שבורכו על ידי כהן דת.

הלניזם

בדת היוונית העתיקה מים קדושים שכונו כֵרְנִפְּס (יוונית: χέρνιψ) יוצרו בכיבוי של לפיד ממקדש לאלים במים. מים קדושים שימשו על מנת לטהר מקומות ואנשים, ולהבדיל את הקדוש מהחילוני.

יהדות

רחצה במים היא חלק מכל הליך במקרא להסרה של טומאה. אך ככלל המים בהם מתבקשים להיטבל הם מים רגילים לחלוטין. 
פעמיים במקרא מים מקושרים לקדושה, בטקס השעיר לעזאזל שעורך אהרון הוא רוחץ "בַמַּיִם בְּמָקוֹם קָדוֹשׁ", ובטקס שבו נחקרת אישה החשודה בסטייה, עליה לשתות " מַיִם קְדֹשִׁים" מעורבים בעפר אותם מביא לה הכהן. אם תיכשל האישה במבחן (כלומר שהיא אכן שכבה עם גבר אחר), נאמר שהמים יפגעו בירכה ובבטנה. 
ככל הנראה במהלך המאה הראשונה לספירה הוחלף מנהג הטבילה במקורות מים טבעיים ברחצה במקוואות סגורים. 
בקרב יהודים בישראל כיום יש המאמינים בסגולות של מים ששהו במחיצתו של צדיק או זכו לברכתו. ביקוש רב היה לבקבוקי מים שזכו לברכתו של הבאבא סאלי.

נצרות

מקור השימוש במים קדושים בנצרות הוא בהשפעת הטקסים שקדמו לנצרות בהם היהודיים והלניסטים בעיקר הנוגעים לטיהור באמצעות מים (כדוגמה ביהדות : טבילה, ונטילת הידיים ). בראשיתה של הנצרות נעשה שימוש בטבילה במים לצורך טקס הקבלה לדת - הטבילה לנצרות, בדומה לטבילה הנדרשת ביהדות.
לימים התפתח השימוש במים בטקסים כנסייתיים של הטבילה. המים מאוכסנים באגני טבילה שהתפתחו לצורך זה. אגנים אלה לרוב ממוקמים בכניסה למבני הכנסייה או במבנים ייעודיים הנקראים בשם בפטיסטריום. מיקום אגן הטבילה או בית הטבילה בכניסה לכנסייה נועד לסמל את חשיבות הטקס כטקס כניסה אל הדת הנוצרית.
גם המים המשמשים לנטילת ידיו של הכומר בטקס המיסה נחשבים כמים קדושים. בנצרות האורתודוקסית נעשה שימוש במים קדושים על מנת לברך חפצים שונים, בין על ידי התזת המים ישירות על החפץ, ובין על ידי התזה באמצעות ענף עץ.
בנצרות אין לשפוך מים קדושים לביוב ויש לשפוך אותם ישירות על האדמה, או לתוך מערכת מים המובילה אותם אל האדמה.

אסלאם

מנהג טהרת הגופות באסלאם (ע'סל אל-מות) התפתח אף הוא ממנהג טהרת המתים שהתקיים בתרביות שקדמו לאסלאם בהם גם ביהדות.

שינטו

גם בדת השינטו של יפן נעשה שימוש במים קדושים לטהרה. במקדש הגדול של טסובקי נעשה שימוש במפל מקודש על מנת לשטוף את טומאת הרוחצים בו, בטקס הנקרא מיסוגי שוהו.

הינדואיזם

בדת ההינדו מאמינים בקדושת נהר הגנגס ומימיו, בכך שמי הנהר מטהרים את הרוחצים בהם, ואת גופות המתים המושלכות אל הנהר. המונח "מים קדושים" אינו משמש בדת ההינדו, אולם יש התייחסות למי הגנגס עצמם כמים קדושים.