google/wiki40b huggingface dataset:
שמעון ברנשטיין

שמעון גרשון ברנשטיין (אנגלית: Simon Gershon Bernstein;‏ 15 באוגוסט 1884, לטביה - 19 בדצמבר 1962, ניו יורק) היה חוקר ספרות ושירת ימי הביניים, סופר, עורך ופעיל ציוני.

ביוגרפיה

נולד ביעקובשטאדט (קורלאנד) שבלטביה בשנת 1884. הוא למד לשונות שמיות, היסטוריה ופילוסופיה בברלין, שטרסבורג ובברן ובשנת 1906 קיבל דוקטורט על עבודתו " Knig Nebucadnezar Von Babel in Der Jdischen Tradition: Ein Beitrag Zur Untersuchungung Der Haggadischen Elemente Enter Vergleichung Arabischer, Syrisc".  בין השנים 1908 ל-1911 היה המזכיר העברי של החברה להפצת ההשכלה בקרב יהודי רוסיה בפטרבורג. בשנת 1912 הצטרף להסתדרות הציונית העולמית ועבד במשרדה הראשי בברלין עד שנת 1915. 
בעת המלחמה החיילים היהודים בצא רומניה הולו לרעה, נרדפו ונחשדו בריגול. הגנרל הרומני פרזאן פרסם וראה על פיה: "כל היהודים, הסוחרים, ילדיהם ונשותיהם מרגלים המה". ידיעות על הנעשה רוכזו באמצעות החיילים הרוסים באודסה ופורסמו ב-1918 על ידי שמעון ברנשטיין לפי הזמנת משרד התנועה הציונית בקופנהגן.
בין השנים 1915 ל-1920 עבד במשרדיה בקופנהגן, ובין השנים 1921 ל-1922 היה מזכיר מחלקת הארגון של התנועה בלונדון. 
בשנת 1922 התיישב בארצות הברית והחל לערוך את השבועון היידי "דאס אידישע פאלק" ("Dos Yiddishe Folk") של ארגון ציוני אמריקה עד לשנת 1953.
בנוסף לכתיבתו העיתונאית כתב ספרים בנושאים שונים. בין השאר חקר פיוטים של יהדות ספרד, איטליה וביזנטיון. הוא פרסם מהדורות מדעיות של השירה העברית בימי הביניים.
פרסם מאמרים בירחונים סיני וארשת.
בני גאון

חייו

גאון נולד בירושלים, בנם של משה דוד גאון ושרה (חכים) גאון, ולו שלושה אחים: יגאל, כלילה ערמון והזמר יהורם גאון.
לאחר שירות סדיר ושנתיים בקבע, השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ר. 
בשנות השישים עבד כתאורן בהצגות בהן הופיעה להקת התרנגולים בה אחיו, יהורם גאון, היה חבר. לאחר מכן עבר לעבוד כטכנאי מזגנים בחברת "אלקטרה". בשנת 1962 מונה למנהל מחלקת השיווק של מזגני האוויר ולאחר טיפוס בסולם הדרגות, הגיע למשרת מנכ"ל "תדיראן מוצרי צריכה". גאון למד מנהל עסקים בז'נבה. ב-1982 החל לנהל את האגודה הצרכנית קו-אופ ת"א דן השרון, שהפכה בניהולו מרשת צרכניות לחברה רווחית וצומחת.
גאון היה חבר נפש של מזכ"ל חברת העובדים (הסתדרות העובדים) ישראל קיסר, ובשנת 1988 הציע לו זה לנהל את קונצרן כור, אשר עמד בפני הליך פירוק. גאון, אשר הצליח לשקם את כור, כיהן בתפקיד המנכ"ל עד שנת 1998, אז התפטר מתפקידו והקים את "גאון אחזקות". בשנת 1995 זכה גאון בפרס התעשייה בקטגוריית המתכת. בשנת 1997 הוציא לאור את ספרו הראשון "רק המעז מנצח". 
בשנת 1993 מונה לנשיא האגודה למלחמה בסרטן. שבע שנים לאחר מכן חלה בעצמו בסרטן הכליות, אולם נותח ונרפא.  לאחר מכן חלה בלאוקמיה לימפוציטית כרונית. בשנת 2007 חלה בסרטן הריאות ובפעם זו, על אף שנותח, המחלה הקשה הכריעה אותו והוא נפטר ב-10 במאי 2008 בגיל 73. נטמן בבית העלמין של מושב בית הלוי, אשר בעמק חפר. גאון הותיר אחריו אישה, שלושה בנים ובת. ביניהם העיתונאי והמחזאי בעז גאון והיועץ האסטרטגי משה גאון, אשר מונה ליו"ר חברת "גאון אחזקות", אותה הקים אביו.
מלבד תפקידו כנשיא האגודה הישראלית למלחמה בסרטן שימש בני גאון גם כיו"ר הליגה לידידות אמריקה-ישראל. כמו כן זכה בתארים נוספים עבור פעילותו הרבה בכלכלה הישראלית, ביניהם: פרס נשיא המדינה מהתאחדות התעשיינים בישראל, ומגן ירושלים על ידי ראש הממשלה, ראש העיר והפורום הבינלאומי למען ירושלים מאוחדת.
רנדי סמית'

נעורים ומכללות

סמית' נולד וגדל בכפר בלפורט שבלונג איילנד, ניו יורק. כתלמיד ב"תיכון בלפורט" קבע את שיא המדינה בקפיצה לגובה על 1.98 מטרים, וכסטודנט במכללת המדינה של באפלו הצטיין בקבוצות הכדורסל, הכדורגל ובמספר ענפי אתלטיקה. בארבע שנותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של המכללה (1967–1971) קלע 23.1 נקודות בממוצע למשחק, ובעונתו האחרונה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות.

באפלו ברייבס/סן דייגו קליפרס

סמית' נבחר על ידי קבוצת באפלו ברייבס בבחירה ה-104 של דראפט ה-NBA לשנת 1971. על אף שנבחר בסיבוב השביעי של הדראפט, הוחתם סמית' על חוזה בבאפלו בזכות היכולת הגבוהה שהפגין במחנה האימונים שלפני עונת 1971/1972. כבר בעונת הרוקי שלו קיבל דקות משחק רבות וקלע 13.4 נקודות בממוצע למשחק כשחקן קבוע ברוטציית הקבוצה. בעונה הבאה צירפו הברייבס את כוכב ליגת המכללות בוב מקאדו, שבשנים הבאות יצר יחד עם סמית' את אחד מצמדי השחקנים המוכשרים והמלהיבים ב-NBA. סמית' עצמו בלט באותה תקופה כשחקן מהיר ואתלטי במיוחד, שמלבד תרומתו בצבירת נקודות הצטיין גם כשחקן הגנה זריז שמרבה לחטוף כדורים. 
בכל אחת מחמש עונותיו הראשונות שיפר את תפוקתו ההתקפית, כאשר בעונת 1975/1976 נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA לאחר שהציג ממוצעים עונתיים של 21.8 נקודות, 5.1 ריבאונדים ו-5.9 אסיסטים למשחק. בסיום אותה עונה נבחר בפעם היחידה בקריירה לחמישייה השנייה של העונה. בעונת 1977/1978 שיפר את שיאו האישי עם ממוצע של 24.6 נקודות למשחק, ונבחר בשנית להשתתף במשחק האולסטאר, שהפך בעצמו לאחד מרגעי השיא בקריירה של סמית'; באותו משחק רשם שורה סטטיסטית של 27 נקודות, 7 ריבאונדים ו-6 אסיסטים כשחקן מחליף, וזכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר.
מתוך שמונה עונותיו כשחקן הברייבס/קליפרס, בשלוש בלבד העפיל עם קבוצתו לפלייאוף ה-NBA (תחת המאמן ג'ק רמזי), ובכל שלוש המקרים הודח בשלב חצי גמר המזרח.

סוף הקריירה

לקראת עונת 1979/1980 נשלח סמית' בטרייד לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לבחירת דראפט עתידית. בשתי עונותיו עם הקאבלירס המשיך להציג יכולת טובה כשקלע 16.1 נקודות בממוצע למשחק, אך הקבוצה רשמה מאזן מצטבר של 65 ניצחונות ו-99 הפסדים ולא העפילה לפלייאוף.
בסיום עונת 1980/1981 נשלח בטרייד לניו יורק ניקס, במדיה שיחק במשך עונה אחת, ולקראת עונת 1982/1983 חתם על חוזה בסן דייגו קליפרס. ב-3 בנובמבר 1982 השתתף במשחקו ה-845 ברציפות, בהפסד קבוצתו לפילדלפיה 76', ובכך שבר את שיא הליגה הקודם למשחקים רצופים שהחזיק עד אז ג'וני קר. ב-15 במרץ 1983 שיחררו הקליפרס את סמית', ובכך נעצר רצף המשחקים הרצופים על 906. שלושה ימים לאחר מכן חתם בקבוצת אטלנטה הוקס בה שיחק עד סוף אותה עונה, בסיומה פרש ממשחק, בגיל 34.
בעת פרישתו היה סמית' החוטף המצטיין בתולדות הליגה, עם 1,403 חטיפות בסך הכול (רישום חטיפות ב-NBA החל בעונת 1973/1974). כמו כן פרש כשחקן המוביל של מועדון הברייבס/קליפרס בקטגוריות סטטיסטיות רבות, ביניהן: משחקים (715), דקות משחק (24,393), נקודות (12,735), סלי שדה (5,214), קליעות עונשין (2,304), אסיסטים (3,498), חטיפות (1,072) ועבירות (2,018).

לאחר הפרישה

לאחר פרישתו שימש במשך מספר שנים כ"מנהל משק" בקבוצות NBA, ולאחר מכן אימן בליגת ה-CBA. בשנים הבאות עבד ב"קזינו מוהיגן סאן" שבמונטוויל, קונטיקט.
ב-4 ביוני 2009 נפטר סמית' כתוצאה מהתקף לב במהלך אימון ריצה במתחם הקזינו שבו עבד.
אביב אור

ביוגרפיה

אור החלה לצייר בגיל 12 בהשפעת סדרת הטלוויזיה המצוירת "אקס-מן: סדרת האנימציה". בתיכון למדה אביב במגמת אמנות ופרויקט הגמר שלה היה חוברת קומיקס בשם אלוניה.
כיום מתגוררת אור בהרצליה ומציירת בסטודיו הקומיקס קומיקום שאותו הקימה יחד עם ערן אביאני. במסגרת הסטודיו העבירה אור הרצאות וקורסים, בעיקר בכנסי הקומיקס והפנטזיה בישראל.
פרט לפרויקטים של קומיקום ואיורים מזדמנים לספרים ציירה גם את הוובקומיקס "וי בריבוע".
מעבר לפעילותה כמאיירת, אור היא אחת מחברי הפאנל בפודקאסט הספקני "ספק סביר" אשר מתמקד בספקנות מדעית.

קומיקום

לטקסט של ערן אביאני, איירה אביב אור את סיפור הפנטזיה בהמשכים ארינאה. לאחר מכן, החליטו על הקמתו של סטודיו משותף - סטודיו קומיקום.
בסטודיו ציירה אור, ארבע חוברות קומיקס של ארינאה, ושתי חוברות, בנוסף לחוברת טיזר, של הקומיקס דדליין.

הדמות הנושאת את שמה

אור מציירת את דמותה בחוברות כפנתרה שחורה. בארינאה הופיעה הדמות בדפי הסיום במערכון קצר, ובקומיקס דדליין, שמתאר את חייהם של אביאני ואור (הדמויות), קיבלה הדמות תפקיד מרכזי, בעוד שעמיתה מצויר בשני הקומיקסים כדביבון.

וי בריבוע

וי בריבוע היה פרויקט צד של אביב אור, וובקומיקס קומי ישראלי העוסק במשחקי מחשב ובהווי גיימרי.
אור ציירה את הקומיקס לצד חברה ערן אבירם, והשניים כתבו אותו ביחד.
בירמן

הבירמן הוא גזע של חתול הבית.

האגדה

האגדה מספרת שאי שם בבורמה, במנזר "לאו צון", שכנה האלה צון-קיאן-סה. לאלה היו עיניים כחולות כמו הים וגוף זהוב כמו השמש. האלה הייתה נותנת לנזירים במנזר לחיות חיים נוספים בתור חיות קדושות.
באותו זמן חי במקדש נזיר בשם מון-הא. הקדוש והמכובד מבין נזירי "לאו צון". לצידו ישב חברו הטוב ונביאו, סין. סין היה חתול לבן בעל פרווה ארוכה ועיניים זהובות, כמו גופה של האלה.
יום אחד המנזר הותקף על ידי שודדים, שרצו לגנוב את פסל האלה. השודדים הרגו את מון בזמן שהוא התפלל לאלה צון-קיאן-סה.
סין קפץ על גופת אדונו, ואז החל להתרחש הנס הגדול: גופו של החתול הפך לזהוב, כגופה של האלה, ועיניו כחולות, כעיניה. פניו, רגליו וזנבו הפכו חומים, כצבע האדמה עליה שכב אדונו חסר רוח החיים, ורק כפות רגליו, אשר נגעו בגופו של מון-הא נשארו לבנות וטהורות. נפשו של הנזיר נכנסה לגופו של החתול הקדוש.
השודדים נבהלו מכוחה של האלה ונסו על נפשם. באותו יום כל החתולים במנזר קיבלו את צבעו של סין. שבעה ימים לאחר המקרה, סין מת ולקח את נשמתו של אדונו השמימה.
מאז כל החתולים שבאים משושלת חתולי המנזר "לאו-צון", נקראים "החתול הקדוש מבורמה", או "הבירמן".

היסטוריה של הגזע

בשנת 1919 הובאו זוג חתולים שתואמים את המראה המתואר באגדה מהמזרח הרחוק - לצרפת. הזכר מת בזמן המסע הקשה, אולם הנקבה הייתה בהריון, והביאה לעולם את הבירמנים המערביים הראשונים. במשך השנים הבירמנים שימשו בעיקר כחתולי חצר במשפחות אצולה באירופה. הבירמן הוכר לראשונה כגזע נפרד בשנת 1925 בצרפת. לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו בחיים רק שני בירמנים באירופה, ונדרשו הכלאות עם חתולים סיאמיים ופרסיים על מנת להרבות אותם.
לאחר השיקום, הבירמן הוכר באנגליה בשנת 1966, וזמן קצר לאחר מכן, בארצות הברית.

האופי

הבירמן הוא חתול רגוע, שנקשר לבעליו ואוהב אותם כאילו הם הוריו. זהו חתול אינטליגנטי, ויש לא מעטים שמרגילים את חברם הבירמן ללכת איתם לטיולים על רצועה. הוא תמיד שמח לפינוקים וליטופים, אבל גם לעולם לא יתנגד למשחק שנקנה או נעשה על ידי הבעלים.
לא מומלץ לשחרר את הבירמן אל מחוץ לבית, כי זהו חתול מבוית מאוד ויכול לא להיות מודע לסכנה שנשקפת לו.

מראה כללי

גופו של הבירמן הוא בינוני עד גדול, מוצק ושרירי. ראשו עגול, עיניו בצבע כחול עמוק. אורך הפרווה בינוני, צבעי פרוותו דומים לחתול מגזע הימלאיה.
כפות רגליו תמיד לבנות.

צבעים אפשריים

גופו של הבירמן תמיד יהיה זהוב, כפות רגליו תמיד לבנות, עיניו תמיד כחולות.
הצבע בין חתול בירמן אחד למשנהו שונה רק בקצוות (ראש, רגליים, אוזניים וזנב). והצבעים יכולים לנוע בין סיל פונט (שחור), בלו פוינט (אפור), שוקולד פוינט (חום), לילך פונט (אפור בהיר), רד פוינט (ג'ינג'י) וקרם פוינט (צבע ג'ינג'י בהיר). הנקבות יכולות להיות גם טורטי בכל הוריאציות. כל הצבעים יכולים לבוא גם בדוגמת טאבי (פסים).
אוגי והמקקים

תקציר העלילה

גיבור הסדרה הוא אוגי, חתול עצלן שמן וכחול אשר חי בבית פרטי בפרבר טיפוסי של עיר מודרנית אשר מבלה את רוב זמנו בצפייה בטלוויזיה ובבישול. לאוגי יש גם שותף, חתול בשם ג'ק, ושכנים - בוב, כלב ענקי וקשוח, וגם חברה, חתולה בשם אוליביה. בבית של אוגי חיים שלושה מקקים: ג'ואי, דידי ומארקי (נקראים על שם חברי להקת הפאנק "ראמונס"). שלושתם בעלי אישיות מפותחת ומגוונת. השלישייה נהנית לאמלל את חייו של אוגי - הם מטרידים ומעצבנים את אוגי, נוהגים לרוקן את המקרר שלו, הורסים את הבית שלו ומשבשים את חייו השלווים, אבל לפעמים עוזרים לו בדברים.
התוכנית עצמה מסתמכת על הומור סלפסטיק, בדומה ל"טום וג'רי".

הפקה

סך הכול הופקו כ־90 פרקים בסדרה, כל פרק הוא בן 30 דקות ומכיל באופן טיפוסי שלושה קטעים, כל הקולות בוצעו על ידי מארק דו פונטאויס (Marc du Pontavice) אבל בסדרה אין דיבורים. בגרמניה דובבו שירים הקשורים למתרחש על המסך במקום הקולות המקוריים, ובוצעו על ידי השחקן דירק באך.

שידור בישראל

הסדרה שודרה בישראל בטלמאניה בערוץ הילדים בין השנים 2001–2008. ב-2014 יצא לבתי הקולנוע הסרט "אוגי והמקקים". מ-2017 משודרת העונה הרביעית של הסדרה בערוץ KidZ.
רפטינג

רפטינג הוא פעילות ספורטיבית המשתמשת בכלי ציפה לשיט נהרות. בדרך כלל פעילות זו משלבת מעברים מורכבים הכוללים מספר דרגות של אשדות, במטרה להלהיב את השייטים. התפתחות פעילות זו כספורט פנאי הפכה מקובלת מאז אמצע שנות 1970.
כיום משתמשים בסירות מתנפחות המורכבות מאריגי גומי רבי שכבות ומספר תאי אוויר עצמאיים. אורכן של הסירות נע בין 3.5 מטר (11 רגל) ו-6 מטר (20 רגל), הרוחב נע בין 1.8 מטר (6 רגל) ו-2.5 מטר (8 רגל). יוצאות מן הכלל הן סירות הפאקרפט, אשר מתוכננות לשאת אדם אחד ובגודל של כ-1.5 מטר ומשקל של כ-4 ליברות.
הסירות קיימות במספר צורות. באירופה הסירה הנפוצה ביותר היא סירה סימטרית כאשר ההיגוי מתבצע באמצעות משוט בירכתי הסירה. סוגים אחרים הם האסימטרית וסירה בעלת הגה כיוון. הסירות בדרך כלל נעות באמצעות משוטים ומשיטות בין 4 ל-12 שייטים. ברוסיה, הסירות לרוב מיוצרות ידנית ובדרך כלל מתוכננות בסגנון קטמרן עם שני גלילים מתנפחים המחוברים למסגרת. זוג פדלים מנווטים סירות אלו. סירות בסגנון קטמרן הפכו לנפוצות במערב ארצות הברית גם כן, רק שבהן עושים שימוש במשוטים במקום פדלים.

בטיחות

רפטינג יכול להיות ספורט מסוכן, במיוחד אם צעדי זהירות ובטיחות בסיסיים אינם נשמרים. בעבר היו תאונות רבות בטיולים מסחריים ובטיולים פרטיים אשר גבו נפגעים רבים בגוף ובנפש, כאשר בטיולים פרטיים הדפוס הנפוץ היה סיכון יתר. בהתאם לתנאי השטח, חוקי בטיחות קיימים כיום למפעילי רפטינג, החל מהסמכת ציוד, לבוש, סירות ומדריכים. מומלץ לשמור על כללי בטיחות שמרניים עם מדריכים וחברות הפעלה מוסמכות לפני יציאה לטיול. בדיקת הציוד היא פעולה בסיסית נדרשת.
כמו בענפי ספורט רבים, רפטינג הפך בטוח יותר במהלך השנים. 
מספר המומחים בתחום הולך וגדל והציוד הפך יותר ייחודי ואיכותי. אין ספק שכתוצאה מכך דירוגי הקושי של רוב הנהרות השתנו. דוגמה קלאסית היא נהר הקולורדו בגרנד קניון, אשר "בלע" כמעט כל משלחת בעבר, משאיר אחריו רק חלקי סירות. כעת הפך בטוח ומאפשר מעבר משלחות מאות פעמים בשנה לאחר הכשרה בסיסית של השייטים.
סיכונים ברפטינג נובעים גם מסכנות סביבתיות וגם מהתנהגות בלתי ראויה. מאפיינים מסוימים בנהרות מטבעם בלתי בטוחים, כגון מערבולות, נפלי עצים, סכרים, סלעים חדים וכמובן אשדים בעלי דרגות גבוהות. רפטינג עם מדריכים מנוסים היא הדרך הטובה ביותר להימנע ממאפיינים אלו. אפילו באזורים בטוחים, בכל אופן, מים בתנועה יכולים להציב סיכונים – כמו בהחלקה על סלעים. 
בסופו של דבר, רמת הסיכון הכללית לטיול רפטינג עם מדריכים מנוסים תוך שימוש בצעדי הבטיחות הנדרשים נמוכה.

סוגיות הקשורות לרפטינג

כמו כל ספורט מרחבי, רפטינג צריך לאזן את הניגוד בין שמירה על הטבע לבין השימוש בו. בגלל בעיות חוזרות ונשנות בעבר, הוגדרו חוקים בנהרות מסוימים המגבילים את הפעילות לעונה בשנה ולשעות היום בלבד.
ניגודים עם שומרי איכות הסביבה נוצרו כאשר מפעילים מסוימים בתאום עם רשויות התיירות חפרו את קרקעית הנהר או פוצצו חלקים כדי להימנע מסיכוני בטיחות או על מנת ליצור מאפיינים מעניינים יותר בנהר. ערך פעולות אלו נמוך מאחר שנהר משתנה כל הזמן ושינויים מלאכותיים אלו, אינם עמידים לאורך זמן.
סטניסלבצ'יק

סטניסלבצ'יק (באוקריאנית: Stanislavchyk) הוא כפר אוקראייני קטן השוכן ברובע של אזור ויניציה שבאוקראינה. הוא משתרע על שטח של 6.8 קמר.

תולדות העיירה

קומץ של יהודים חיו בסטניסלבצ'יק כבר בשנת 1765. מושל פודולסקי בחמטוב הזמין בשנת 1897 בעלי מלאכה וסוחרים יהודיים מבר, שרגורוד. היהודים פתחו שם סדנאות וחנויות בכפר וכך אוכלוסיית סנטיסלבצ'יק גדלה והפכה למקום של יותר מ-5,000 איש (על פי מפקד האוכלוסין של 1897, גם יהודים וגם נוצרים) מתוכם 1200 יהודים. בשנות ה-90 של המאה ה-19. מספר היהודים צנח לכ-300 איש.

בזמן השואה

ב-1941 פלש הצבא הגרמני-רומני לכפר והגטו הוקם. בקיץ 1942 הועברו כל יהודי העיירה למעט כמה בעלי מלאכה ליער הסמוך לכפר זאטישיה (zatiscea), כעבור חודשיים הוחזרו לסטניסלבצ'יק.
בשלהי 1943 החלו הגרמנים בסטניסלבצ'יק לכרות בסביבה הסמוכה קברים המוניים ליהודים. בפברואר 1944, משהתקרב קו החזית, נטשו הגרמנים את העיירה. חודש לאחר מכן נסוגו גם השלטונות הרומניים, והיהודים נשארו לבדם במשך חמישה ימים. ב-15 במרץ נכנסו לעיירה הפרטיזנים, וב-18 הגיעו הצבא האדום כדי לסייע.
בסוף המאה ה-20, אף יהודי לא נותר בסטניסלבצ'יק.
רקוורה

היסטוריה

ההתיישבות באזור החלה בין המאה ה-3 למאה ה-5 לספירה. עדויות לכך אותרו במבצר הניצב במרכז העיירה. באזור הייתה התיישבות בשם Tarvanpea, אשר מוזכרת לראשונה בשנת 1226 בכרוניקה הליבונית של הנרי הלטבי. בשנת 1220, ממלכת דנמרק השתלטה על העיירה (וכל צפון אסטוניה) והקימה בה מבצר בשנת 1252. בשנת 1346 קיבל המסדר הליבוני לידיו את השלטון בצפון אסטוניה מהדנים.
במהלך מלחמת ליבוניה אשר התרחשה בין השנים 1558 עד 1581, הייתה רקוורה תחת שלטון רוסי. בסיום המלחמה, האימפריה השוודית השתלטה על העיירה. היא החזיקה בה עד שנת 1602, אז העיירה עברה לשלטון האיחוד הפולני-ליטאי. בשנת 1605 החזירו השוודים את השלטון בעיירה והחזיקו בו עד לשנת 1703, בה נשרפה העיירה במהלך המלחמה הצפונית הגדולה. בעקבות תוצאות המלחמה וחתימת חוזה נישטאד בשנת 1721, מוזגה העיירה אל תוך האימפריה הרוסית, שהחזיקה בה עד להכרזת העצמאות של אסטוניה בסיום מלחמת העולם הראשונה.
כיום קיים בעיירה בית תיאטרון הפעיל משנת 1940, אשר שרד את מאורעות מלחמת העולם השנייה.

קהילה יהודית

ברקוורה התקיימה קהילה יהודית זעירה אשר מנתה כ-350 אנשים בשנת 1890. הקהילה הצטמצמה משמעותית ערב מלחמת העולם הראשונה, אך שבו אליה יהודים לקראת סיום המלחמה. בתקופה שבין שתי המלחמות נהנתה הקהילה משגשוג כלכלי ומספר מתושביה אף השתתפו בבחירות לקונגרס הציוני.
מרבית יהודי רקוורה נמלטו במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שהחל הכיבוש הנאצי באזור. בשנים שלאחר סיום המלחמה גרו בעיירה יהודים ספורים.
ג'ורג' מייל

ביוגרפיה

מייל נולד ברובע ניוהאם שבלונדון הפנימית, ונבחן במדי וסטהאם יונייטד לפני שהצטרף למועדון הכדורגל קלפטון שבאותה תקופה לא שיחק בליגה כלשהי. הוא הצטרף לארסנל כשחקן חובב בנובמבר 1929, הפך למקצוען במאי 1930 וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 7 - 1 על בלקפול ב-27 בדצמבר 1930. בתחילת דרכו הוא שיחק כקיצוני/קשר שמאלי, בדרך כלל כמחליפו של בוב ג'ון. מייל מיעט לשחק, שלושה בעונת 1930/1931 (בה זכה המועדון באליפות הראשונה בהיסטוריה שלו) ותשעה בעונת 1931/1932, ולפיכך הבחירה בו כמחליפו של אלכס ג'יימס בגמר גביע ה-FA של 1932 הייתה מפתיעה. המשחק הסתיים בניצחון מעורר מחלוקת של ניוקאסל יונייטד.
הרברט צ'פמן, מאמן ארסנל, החליט להעביר את מייל לעמדת המגן הימני בעקבות גילו המתקדם של טום פארקר ומחליפו לזלי קומפטון שלא שיחק בביטחון רב; מאוחר יותר מייל סיפר כיצד חשש מסיום דרכו במועדון לפני שנכנס למשרדו של צ'פמן, וכיצד צ'פמן אמר לו כי לא רק שהוא יכול לשחק בעמדה זו, אלא גם שהוא יהיה המגן הימני הטוב ביותר באנגליה.
מייל היה מעודד מהשיחה עם צ'פמן ונכנס לתפקידו החדש בקלות, כאשר הוא הופך לשחקן הרכב קבוע בשבע העונות הבאות, שבכל אחת מהן השתתף בלמעלה מ-35 משחקים. המועדון הצליח לזכות בתקופה זו בארבע אליפויות נוספות ובגביע FA אחד.
לאור יכולתו הגבוהה הוא זומן לנבחרת אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד נבחרת סקוטלנד ב-14 בנובמבר 1934. מייל שיחק ב-19 משחקים במדי הנבחרת, ובשישה מתוכם הוא היה הקפטן.
בשלהי שנות ה-30 התמנה מייל לתפקיד הקפטן של ארסנל, אך מיעט לשחק בעונת 1938/1939 בגלל פציעות. מלחמת העולם השנייה שפרצה כאשר מייל היה בן 29 גרמה לעצירת הקריירה שלו; הוא השתתף בכ-200 משחקים לא רשמיים של ארסנל בזמן המלחמה, ושירת בחיל האוויר המלכותי בארץ ישראל. מייל היה בן 36 כאשר משחקי הליגה חודשו, אך הספיק לשחק ב-15 משחקים בעונת האליפות 1947/1948, והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של הליגה שמשחק בשש עונות אליפות. משחקו האחרון בארסנל היה בניצחון 8 - 0 על גרימסבי טאון במאי 1948. בסך הכל הוא השתתף ב-318 משחקים במדי ארסנל, אך לא הצליח לכבוש בהם שער.
לאחר פרישתו הוא עבד בארסנל כמאמן קבוצות הנוער והמילואים, ומאוחר יותר עסק בסקאוטינג בארסנל (אחד מהשחקנים שהוא איתר היה צ'ארלי ג'ורג'). הוא עבד במועדון בעונת הדאבל 1970/1971, לפני שפרש כליל מכדורגל ב-1975; לאחר מכן הוא היגר לקנדה על מנת לחיות עם בנו. מייל היה השחקן האחרון מתקופת צ'פמן שמת.
ארמאש

ארמאש (ברומנית: Armaș) היה תוארו של  אחד מסוגי הדרגטור בחצר שליטי נסיכות מולדובה או נסיכות ולאכיה. הארמאש היה בויאר ממונה על שמירת בתי הסוהר ועל ביצוע העונשים הגופניים, שהטילו השליט או המועצה שלו (הדיוואן), כולל הוצאות להורג ועבודות הפרך במכרות. מתוקף תפקידו לארמאש היו כפופים תלייני בתי הסוהר. התואר מוזכר כבר במסמכים מתקופתם של שטפאן הגדול (1489) וולאד המשפד (1460 לערך). במאות 16-17 הארמאש נקרא גם בשם ממקור סלאבי "אורז'ניק" (orâjnic).
במהלך הזמן התפקיד עבר שינויים והארמאש הפך להיות גם מפקד חיל התותחנים. הוא היה אחראי על התותחנים, הרובאים ועל נושאי הלפידים (מסלאג'י masalagii). הארמאש השגיח גם על התותחים, על הפגזים ועל אבקת השריפה.
בוולאכיה הפך הארמאש אחראי גם על צועני המלכות ה-aurari שעבדו במכרות הזהב ב"ארץ התחתונה".
השם ארמאש נגזר מהמילה הרומנית לכלי נשק (armă) ומשמעותו הראשונה הייתה "אדם מזוין". 
על אף שכיהן הארמאש הגדול (וֶל-ארמאש) במועצת המלוכה, הדיוואן, הוא לא היה חבר בקבינט המצומצם והחשאי של השליט.
לארמאש הגדול היו כפופים ארמאשים בדרגאות נמוכות יותר - שנייה ושלישית וכ-60 ארמשיי (armășei), במעמד זוטר.
ארמשיי נקראו לפעמים גם חיילים ביחידת תותחנים תחת פיקוד הארמאש.
הארמאש היה אחראי גם על ארגון המוזיקה בחצר, כולל ה"טובולחאנה" תזמורת היניצ'רים.
קמבודיה במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקץ

המשלחת הראשונה של קמבודיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה. המשלחת הגיעה להישג בענף הג'ודו עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 44 ק"ג נערות. ספורטאי המשלחת התחרו גם בענף האתלטיקה והשחייה אולם לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים אתלטיקה, היאבקות ושחייה וסיימה במקומות האחרונים.
מאנקו קאפאק

אגדות מאנקו קאפאק

על פי אגדה אחת הובא מאנקו קאפאק ממעמקי אגם טיטיקקה בידי אל השמש אינטי או שנולד לאל השמש. אגדה אחרת סיפרה כי היה בנו של טיקי ויראקוצ'ה. עם זאת, לא הותר לפשוטי העם לומר את שמו של ויראקוצ'ה, דבר המסביר את הצורך באגדות.
על פי מיתוס אחד נולדו מאנקו קאפאק ואחיו פאצ'אקמק לאל השמש אינטי, הידוע גם בשם "אָפּוּ פּוּנְצָ'אוּ". מאנקו קאפאק עצמו נערץ כאל השמש והאש. על פי אגדה זו, מאנקו קאפאק, אחיו ואחיותיו נשלחו לארץ בידי אל השמש והופיעו מתוך מערת פאקאריטמבו, כשהם נושאים מטה זהב הקרוי "טאפאק-יאוּרי". הם הונחו להקים את מקדש השמש לכבודו של אל השמש אביהם, במקום בו ישקע המטה באדמה. כדי להגיע לקוסקו הם פסעו דרך מערות תת-קרקעיות. במהלך המסע הפך אחד מאחיו (וייתכן שמדובר באחת מאחיותיו) לאבן ("הוּאקה" כינוי לחפץ קדוש בדת האינקה).
בגרסה אחרת של אגדה זו במקום לצאת ממערה בקוסקו הופיעו האחים והאחיות מתוך מימי אגם טיטיקקה.
באגדת טיקי ויראקוצ'ה, היה מאנקו קאפאק בנו של טיקי ויראקוצ'ה מ"פאקרי-טאמפו" הידועה כיום כ"פאקאריטמבו" (25 ק"מ דרומית לקוסקו). הוא ואחיו "אָיָאר אינקה", "איאר קאצ'י" ו"אייאר אוּצ'וּ" ואחיותיו "מאמא אוֹקלוֹ", "מאמא הוּאקוֹ", "מאמא ראאוּה" ו"מאמא קוּרה" חיו בקרבת קוסקו ואיחדו את עמם ואת עשרת ה"איילו" (קהילה המורכבת מכמה משפחות) שפגשם במסעם על מנת לנצח את השבטים של עמק קוסקו. גם באגדה זו מופיע מטה הזהב, שמקובל להניח כי ניתן למאנקו קאפאק בידי אביו. לאגדה כמה תיאורים, אך בהתאם לכמה מהגרסאות קנא מאנקו הצעיר באחיו הבוגרים, בגד בהם והרגם, וכך הפך לשליט יחיד על קוסקו. כדי לקיים את טוהר מוצאו האלוהי נשא מאנקו קאפאק את אחותו הבכורה מאמה אוקלו לאישה. בכך החל מנהג שנמשך עד שהאימפריה הגיעה לקיצה, ולפיו, אף על פי שלקיסר האינקה היו נשים רבות, האישה הרשמית הייתה על פי רוב אחת מאחיות הקיסר.

חייו של מאנקו קאפאק

מאנקו קאפאק שלט בממלכת קוסקו כ-40 שנה. במהלך תקופה זו חוקק חוקים ונחשב כמי שביטל את פולחן קורבנות האדם. החוקים כללו איסור נישואים לאחות, אך חוקים אלה לא חלו על האצולה של האינקה והוא נישא לאחותו מאמא אוקלו שילדה לו בן - סינצ'י רוקה שהיה קיסר אינקה אחריו. משערים כי מאנקו קאפאק מלך עד 1230, אם כי יש כאלה הקובעים שמת בשנת 1107.
ביצות האקני

ביצות האקני (באנגלית: Hackney Marshes) הן אזור פתוח של משטחי עשב על גדת הנהר לי ברובע האקני של העיר לונדון.
אזור זה היה אזור ביצות לא מיושב. לאחר מלחמת העולם השנייה יובשו הביצות תוך שימוש בהריסות מבני לונדון בעקבות הבליץ. האזור הפך להיות פארק ציבורי והוא משמש את ליגת הכדורגל של ימי ראשון. בפארק 88 מגרשי כדורגל ונערכים בו מדי יום ראשון מעל 100 משחקי כדורגל של קבוצות הכדורגל המקומיות של לונדון. זהו הריכוז הגדול בעולם של מגרשי כדורגל המצויים במקום אחד.
צדקה חוצין

ביוגרפיה

נולד בבגדאד, עיראק, ב-3 בפברואר 1876 (ח' בשבט ה'תרל"ו) לרב משה חוצין, דור חמישי לרב צדקה חוצין הראשון. בצעירותו למד בישיבת מדרש בית זלכה, בין היתר אצל הרב אלישע דנגור, ראב״ד בגדאד. לאחר סיום לימודיו בישיבה נישא לנועם, בת דודו הרב אברהם צדקה.
במשך חייו בבגדאד שימש כמוהל מומחה, ויצא לערים וכפרים שונים כדי למול ילדים יהודים, ללא תמורה. כן ייסד שיעורי תורה לתלמידים צעירים, ושכר עבורם מורים. ייסד גם שיעורים למבוגרים, והיה מלמדם בעצמו.
סירב לכהן במשרה רבנית, והתנגד להכנסת לימודי חול בתוכנית הלימודים של מדרש תלמוד תורה בבגדאד.
בחודש אפריל 1904 ביקר בישראל למשך כחודש והתפלל בקברי צדיקים יחד עם הרב יחזקאל עזרא רחמים והרב יעקב חיים סופר.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) עלה לישראל והשתכן בשכונת גאולה בירושלים, שם הקים בשנת 1929 (ה'תרפ"ט) את בית הכנסת "שמש צדקה" ברחוב חגי. בהמשך כיהן כדיין בבית הדין של העדה החרדית הספרדית, וראש רבני העדה הבבלית.
הלך לעולמו ב-17 בפברואר 1961 (ראש חודש אדר ה'תשכ"א), הוספד על ידי רבני ירושלים, ונקבר בבית הקברות סנהדריה שבירושלים.