רפאל בירדוגו

ילדותו

נולד לרבי מרדכי בירדוגו הנודע בכינויו 'המרבי"ץ' ולאימו 'בליידא', נינו של רבי משה בירדוגו הנודע בכינויו 'המשבי"ר' בעיר מקנס שבמרוקו. גם 'המרבי"ץ' וגם 'המשבי"ר' כיהנו כאבות בתי דינים בעיר מקנס שבמרוקו. בגיל חמש עשרה התייתם מאביו, ובהספדו ביום השלושים לפטירת אביו התגלתה גדולתו בתורה.
בראשית דרכו למד בעוני רב, ומסופר כי בדלותו לא הייתה ידו משגת לקנות נרות ללמוד לאורם ועל כן למד לאורה של הלבנה. העיד על עצמו כי כתב את חיבוריו "מתוך הטירוף ומתוך יוקר השער ומתוך חוסר כל, ירחם ה'".
בהמשך חייו נתגדל בחכמה ועושר אך זיכרון שנות עניותו לא מש מנגד עיניו.

דיינותו

בשנות השלושים לחייו כיהן כדיין בעיר מקנס יחד עם אחיו רבי יקותיאל ששימש כאב בית הדין, וכן עם הדיין השלישי רבי ברוך טולידאנו. עם השנים, התקבל בכל קהילות המערב כאחד ממורה ההלכה של הדור כולו. לאחר שאחיו רבי יקותיאל - נפטר, שימש רבי רפאל כאב בית הדין.

תקנותיו

תיקן תקנות רבות למען בני קהילתו, מהם תקנות המונעות ראוותנות כגון:
א. צמצום הוצאות לסעודת המילה וזבד הבת:"מנהג היה פשוט שבסעודת מילה וזבד הבת מחלקים לאנשים המצויים מיני מתיקה, וביטלנו זה ביטול גמור, כי הוא צער גדול לבעלי בתים ויוצא מזה מחלוקת בין איש לאשתו, ובפרט כשהם צריכים ומתביישים. ותודה לה' נתקיים הדבר זה כמה שנים".
ב. צמצום הוצאות לשבתות של שמחה:"עוד מנהג היה מכמה וכמה שנים שהיו שולחים בשבתות של שמחה בשר וביצים. יש שולח כ"ד ביצים, ויש שולח יותר, ובעלי השמחה שולחים מעקודא (פשטידת) ביצים ובשר. והכרזנו וביטלנו זה שלא ישלחו כי אם חמש ביצים דווקא, ושמחו כל בעלי בתים וכל הבעלי השמחה היה להם נחת לזה ולזה".

מנהיגותו

שימש גם במנהיגות הקהילה והיה משענת ומקור נחמה בתקופה הקשה שפקדה את יהדות מרוקו: פרעות תק"ן, מגפות ושנות בצורת. זכה לכינוי "המלאך רפאל" בזכות גדלותו, ובזכות חסידותו ופרישותו הגדולה.

שיטת לימודו

דרכו בלימוד של רבי רפאל היא בכל נושא בו עסק לאחרי שעיין והפך בו כנצרך, לומר את דעתו לנמקה ולבססה באשר היא אינו חת מפני איש עבורו "יקוב הדין את ההר" דגל בפשט ובסברא בהירה וישרה והתרחק מהחריפות והפלפול כנאמן לשיטתם של חכמי ספרד הרשה לעצמו לא פעם לפרש פסוקים לפי עומק פשטם גם בניגוד לדעת חז"ל כל עוד אין דבר מעשי שיוצא ממנו. אותו דבר נהג גם כלפי חכמים שקדמוהו ראשונים ואחרונים. את שיטתו באר היטב בהקדמת חיבורו הגדול מי מנוחות שעה שהזכיר השיטות השונות בהם נוקטים הדרשנים ופרשני המקרא:
וכאשר גברו הצרות והטלטול נשכחו בעוונות הרבים פירושי הראשונים ולא הספיקו להם במה שיקשה להם בפשטי הכתובים אז החלו חכמי הדורות לפרש כפי שכלם מאשר חננם אלקים אך המה ראו כי בשער מצות התורה אין להכנס לפרש חוץ מפירושים הנזכרים בש"ס ומדרשים ולכן גזרו אומר השער הזה יהיה סגור ואיש לא יבא בו איך צריך לומר לסתור המובא בש"ס ובמדרש אלא אף לחדש דין מכח מקרא הסגר השער סגור כי ראו שזה פירצה גדולה ח"ו בחומת התורה לתת תורת כל אחד לבדו ח"ו אכן בחלק סיפורי התורה והדומה להם בנביאים ובכתובים השער הזה נפתח בגדולים אשר מעולם אנשי ה לפרש חוץ מפירושי הש"ס והמדרשים אשר כח בהם לעמוד בהיכל המלך יוכלו לחלוק גם על פירוש רז"ל אחרי שאין הדבר תלוי לדין מדיני התורה כאשר נהגו בזה רבים וגדולים כמו רבעו בספר המורה והראב"ע והרד"ק והלרב"ג והרמב"ן ז"ל ודומיהן כי תורת אמת היא ויקובל האמת ממי שאמרו זולת במקובל לא תגע בו יד ומרגלא בפומייהו אם קבלה נקבל

בין עניים לעשירים

רבי רפאל מביא פעמים רבות לידי ביטוי בתקנות שתיקן ובפירושים שכתב, כדוגמה בספרו "רב פנינים" על הגדה של פסח הוא מבאר את המילים "כל דכפין...": 
יען כי העני העומד על פתח, יבוש ליכנס לפנים מפאת שני דברים. אם כי יאמר איך אכנס לפני בעל הבית אשר הוא שרוי בשמחה ובטוב לבב מרוב כל, ושולחנו מלא דשן בבשר שמן ויין משובח, ואני רש ונקלה חסר כל. והיה כראותו יתעצב אל ליבו בזוכרו צרות הזמן וגלגל החוזר ותהפך שמחתו לאבל...
ועוד נאמר, כי לפעמים יהיה עני בן טובים יבוש מליכנס לפני בעל הבית, למען לא תראה שפלותו לעיני בעל הבית. אמר הנה הלילה הזה כולנו עניים ואין חשש מזה "וכל דכפין ייתי ויכול..." כי לא יעלה בדעת בעל הבית להתגאות עליו, באשר יש לפניו דברים שיזכירו עוני אבותינו ושפלותם. ועל דרך המאמר הכתוב, "כי גרים הייתם בארץ מצריים"

גדלותו

פסקיו של רבי רפאל התקבלו לאורך דורות ללא עוררין, וכך כותב עליו אחיינו רבי יעקב בירדוגו, בנו של אחיו הגדול רבי יקותיאל: "ובפרט הרב מר דודי שהוא אילן גדול לסמוך עליו ומאן ספין ומאן רקיע להוציא ממון נגד דעתו ז"ל ואפילו בחייו כל חכמי דורו היו נשמעים לו כמשה מפי הגבורה וכל שכן אנן יתמי דיתמי שבודאי ראוי לנו ללכת אחר דבריו ואין להרהר אחריהם ומקרא מלא הוא לא תענה על רב"
וסיים: "ואע"פ שאין אנו רשאים לומר קבלו דעתינו רשאים אנו לומר קבלו דעתו של רבנו הגדול זלה"ה שאנו ואתם חייבים בכבודו ובמוראו שלא להכריע את דבריו וכל שכן לעבור עליהם"

צרותיו

רבי רפאל בימי חייו סבל לא מעט אבל ושכול, הוא קבר שלש נשים שנשא זו אחר זו ובח' תמוז ה'תק"ם נפטר בנו חיים בהיותו בן חמש שנים. מקרים אלה מוזכרים בחיבוריו וייתכן שהיו עוד.

בניו

השאיר אחריו ארבעה בנים הידועים לנו הרב מימון המכונה בשם המבי"ן רבי מרדכי רבי אברהם ורבי מאיר האחרון נהרג הוא ואשתו על ידי ערבי - ברברי רבי מרדכי ורבי אברהם נזכרים בין חכמי העיר. רבי מימון הוא המפורסם ביותר מביניהם. כיהן בדיינות נראה כי מילא מקום אביו, אך נפטר צעיר בשנת ה'תקפ"ד כשנתיים אחרי פטירת אביו בהיותו כבן ארבעים ושבע שנים. רבי מימון השאיר אחריו חיבורים רבים מתוכם פורסמו תשובותיו 'לב מבי"ן' ו'פני מבי"ן' במכנאס בשנת ה'תש"א חידושים וביאורים על שולחן ערוך - חושן משפט.
נפטר בשנת תקפ"ב, 1822 בליל הושענא רבה, בסיום לימוד האידרא מספר הזוהר (תיקון ליל הושעה רבה), והוא בן 75 שנה.
בצוואתו ציווה לקברו בתוך ארון, ומסופר עליו כי כעבור שנה שהוצא ארונו בגזירת השלטון, ראו כי גופו שלם והוא נראה כישן על מיטתו.

יצירתו הרבנית

תיקן תקנות וחיבר ספרים בתחומים שונים ביהדות: תנ"ך, תלמוד, הלכה, אגדה, מנהגים שו"ת.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא "לשון לימודים" (ג' כרכים) - הספר היחיד שכתב בערבית יהודית ולא בעברית - הכולל תרגום ופרשנות (שרח') של מרבית התורה. ספר זה נכתב בעיקרו כדי לשמש ספר ללימוד תורה לצעירים בני הקהילה, ועל כן יצרו ממנו העתקים רבים לאורך השנים. בשנת תשס"ב פרופ' משה בר-אשר הוציא לאור מחדש מהדורה מדעית של הספר בשלושה כרכים (כ-1,400 עמודים) בהוצאת מוסד ביאליק. ספרי פרשנות מקרא נוספים שחיבר הם "מי מנוחות" (ב' כרכים) המביא דרשות על התורה הודפס בשנת 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי צאצא משפחתו, רבי שלום משאש בעיר ג'רבא. וספרו "משמחי לב" הכולל מפרשנותו למקרא בהתבסס על פרשנויות גדולי ספרד.
ספר השו"ת שלו "משפטים ישרים" (ב' חלקים) היה זה שפרסם את שמו כפוסק חשוב במרוקו. ספרו "תורות אמת" הוא פרשנות לשולחן ערוך לר' יוסף קארו. ספרו "רוקח מרקחת" (נסוב על אגדות התלמוד לפי סדר המסכתות) היה פורץ דרך בביקורתיות שלו כלפי כמה מהדמויות באגדות התלמוד.