google/wiki40b huggingface dataset:
פנצרשרק

תיאור

הדגם הראשון של הפנצרשרק, שסומן RPzB 43, שקל כ-9 ק"ג, אך חייב את היורה ללבוש בגדי מיגון כדי להתגונן מפני הרשף והחום הרב שפלט הנשק בעת הירי. באוקטובר 1943 הוחלף הדגם בדגם משופר, RPzB 54, לו נוסף מגן רשף, אשר הגדיל את משקלו ל-11 ק"ג, אך ביטל את הצורך בלבישת בגדי מגן בעת הירי. דגם זה הוחלף בהמשך בדגם נוסף, RPzB 54/1, בעל קנה מקוצר, אשר ירה רקטה משופרת שהגדילה את הטווח היעיל ל-180 מטר. בסך הכל יוצרו יותר מ-289,000 יחידות פנצרשרק מכל הדגמים.
בעת הירי פלט הפנצרשרק כמות גדולה מאוד של עשן מאחורי הנשק כמו גם בחזיתו. בשל היותו למעשה צינור ובשל העשן הרב, כינו החיילים הגרמנים את הנשק גם בכינוי "אוֹפֶנְרוֹר" ("Ofenrohr") - "ארובת התנור". בשל העשן נחשף מיקומו של צוות הפנצרשרק בעת הירי, חשיפה שחייבה את הצוות לשנות מיקום לאחר כל ירי. העשן יצר בעיה נוספת בעת ירי ממקומות סגורים דוגמת חדרים ובונקרים, בשל היותו מסוכן לנשימה.
גלישת נהרות

גלישת נהרות הוא ספורט של גלישת גלים בעזרת גלשן-גלים בתוך נהר, בניגוד לים או אגם כמקובל.
התחום החל להתפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20. בין הראשונים בתחום היו שני אחים גרמנים, ארתור ואלכסנדר פאולי, אשר החלו לגלוש בנהר איזר (Iser). עם הזמן עניינו השניים אחרים ואף ייסדו מועדון גולשים בנהר. עם השנים, התחום נהיה יותר ויותר פופולרי, במיוחד באירופה. גלישת נהרות אינה אפשרית בכל נהר, אלא רק בנהרות מסוימים, אשר עקב המיקום והמבנה שלהם מסוגלים לייצר גלים, לדוגמה נחשול גאות.
סוקיל קייב

דינמו קייב

המועדון הוקם בשנת 1963 בחסות אגודת "דינמו" ונקרא בשם דינמו קייב בשנים הראשונות והתמודד באליפויות האזוריות. הקבוצה אירחה בהיכל הספורט בקייב שבאותן שנים היה בעל תכולה של 11,712 מושבים.

סוקיל קייב

ב-1973 שונה שמו ל"סוקיל" וזהו נותר שם הקבוצה במרבית שנות קיומה.
בשנת 1985 סיימה במקום השלישי באליפות ברית המועצות בהוקי קרח, במה שהיה להישג השיא שלה בתקופה הסובייטית והעפילה עד לגמר גביע שפנגלר ב-1986. המועדון התמודד בשנות ה-90 של המאה ה-20 בליגת ההוקי של מזרח אירופה וזכתה בה בשנים 1998-1999 ובאותן שנים זכתה גם בגביע הליגה.
בשנת 2008 השתתפה גם באליפות רוסיה הפתוחה והעפילה עד לשלב שמינית גמר הטורניר ובעונת 2009 הודחה בשלב רבע הגמר. היא זכתה להצלחה גם במפעלים האירופיים כשהעפילה לשלב חצי גמר ליגת האלופות בהוקי קרח בשנים 1993, 1995, 1996. היא השתתפה גם בגביע הקונטיננטלי בהוקי קרח אך לא העפילה מעבר לשלב המוקדמות השלישי.
הקבוצה אירחה את משחקיה בהיכל הספורט בקייב המכיל (6,451 מושבים ובעל יכולת הגדלה לכדי 7,337 מושבים). מאז 2011 הקבוצה הבוגרת כבר לא פעילה ופועלת רק קבוצת הילדים, המארחת את משחקיה בהיכל "טרמינל" (בעל תכולה של 1,387 מושבים).
יעקב דוד קמזון

ביוגרפיה

קמזון נולד ב-1900 נולד בווֹרנה (ביידיש: וואָרנע; בליטאית: Varniai) שבמחוז טלז, בצפון ליטא (במערב האימפריה הרוסית). למד בישיבת טלז ומ-1919 בגרמניה. פרסם ביומון היידי "די אידישע שטימע".
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. מאמצע שנות ה-50 התגורר באשקלון.
בין שתי מלחמות העולם ביקר כמה פעמים בליטא ובדרום אפריקה. בביקורו האחרון בליטא לפני השואה עסק רבות במחקר אתנוגרפי בעיירות ליטא, במיוחד בצילום בתי כנסת, מוסדות ציבוריים, ודמויות טיפוסיות מבין האישים ביהדות ליטא. שיריו הראשונים ראו אור עוד בגרמניה במדורים העבריים של העיתונות היהודית בגרמנית. פרסם מיצירותיו ילדים ב"דבר לילדים", בירחון לבני הנעורים "מולדת" בעריכת יעקב פיכמן ועוד, וכן פרסם שירים בעיתונים וכתבי עת ואנתולוגיות. כתב גם ביידיש. רבים משיריו הולחנו והושרו. בין הידועים שבהם: "אל המעיין" ("... בא גדי קטן"), בלחנו של עמנואל עמירן (פוגצ'וב), שפורסם בעיתון "דבר לילדים" בתאריך 13 בדצמבר 1935; ו"הפלא ופלא" ("ומשה הכה על צור... וייצאו ממנו מים"), בלחנו של ידידיה אדמון, שהתפרסם ב"דבר לילדים" ב-3 באפריל 1947.
קמזון נפטר בביתו באשקלון בסוף חודש אוגוסט 1980, לאחר מחלה ממושכת. נקבר בהר המנוחות. הותיר את אשתו, שרה דבורה קמזון לבית כהן. גיסו (בעלה של אחותה של אשתו, אביגיל), חיים שכטר (1911–2000), היה מרצה לאנגלית בירושלים ומחבר ספרים ללימוד אנגלית ומילונים אנגליים–עבריים ועבריים–אנגליים.
על שמו נקרא רחוב בירושלים, בשכונת רמות.
יז'יורי

תולדות היישוב

יז'יורי נזכרת לראשונה במאה ה-14. בחלוקת פולין בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1921 נכלל בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי יז'יורי

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-870 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית, פעילות של הבונד, וכן בית ספר עברי ובית ספר יידי. עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, ב-22 ביוני 1941, הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים שנמלטו מרכבת שהפציצו הגרמנים בסמוך אליה. בסוף החודש נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה על יהודיה גזירות שונות, ובהן החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה. ב-2 בספטמבר 1942 העלו הגרמנים את בתי הגטו באש, וגירשו את 1,370 יושביו למחנה בקלבסין, ממנו שולחו כעבור מספר שבועות למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
יצחק יעקובוביץ' (רב)

ביוגרפיה

החל את לימודיו התורנים בישיבת ניר והתקרב לרב דב ליאור, לאחר סיום מסלול ההסדר עבר לישיבת מרכז הרב שם התקרב לרב אברהם אלקנה שפירא ונהיה לאחד מתלמידיו הקרובים, בהיותו אברך בישיבה הוזמן בשנת תשמ"ג על ידו לשמש תחתיו בתפקיד ראש מחלקת כשרות הייבוא ברבנות הראשית תפקיד אותו מילא עד תום כהונתו בשלהי שנת תשנ"ג.
שירת כרב צבאי והגיע לדרגת רב-סרן. בשנת תשמ"ד הוציא לאור את הספר "אור יצחק" - פעילות מבצעית בצה"ל בעתות שלום ומלחמה על פי ההלכה. הספר מכיל כ -180 עמ'. הספר התפרסם עקב הפסק ובו מובא ההיתר לצרף חילונים למניין, פסק אותו ציטטו גם חלק מגדולי הרבנים.

בשלהי שנות התשעים התמנה לרבה האזורי של מועצה אזורית דרום השרון תפקיד בו הוא מכהן עד היום.
מתגורר בשכונת קריית משה בירושלים.
גראן-בסאם

היסטוריה

הסברה היא כי מקור השם "בסאם" (Bassam) הוא במילה "אלסאם" שהעניק שבט נוודים קדום לאזור שפכו של נהר קומואה ("גראן" היא מילה בצרפתית שמשמעותה "גדול"). אל אזור העיר הגיעו שבטים נודדים נוספים בין המאה ה-13 וה-16, ובהם גם שבט נזמה (N'zema) השייך לעמי האקאן, וזה הקים בגראן בסאם כפר קטן. בתקופת המרוץ לאפריקה, התחרו הבריטים והצרפתים על השליטה בחוף השנהב. ב-1842 חתמו הצרפתים על הסכם עם המלך אטקבלה (Attékeblé) אשר שלט באזור גראן-בסאם, ועם תושביו באותה עת, אשר נמנו עם שבט האבורה (Abouré). בהתאם להסכם זה בנו הצרפתים בשפך הנהר את מצודת נמור (Nemours) והפעילו בה תחנת מסחר ובית חולים. בשנים שלאחר מכן נחתמו הסכמים נוספים בין הצדדים, והצרפתים זכו בבלעדיות אירופית באזור. בין 1849-1853 התחוללה מלחמה בין האבורה לבין הצרפתים, לאחר שהראשונים חשו שהם נדחקים מאדמתם. המלחמה הסתיימה בניצחון הצרפתים ובהתחזקות פעילותם המסחרית באזור. הצרפתים הקימו מבני העץ סביב המצודה, ואלה שימשו את עסקיהם המסחריים. בהמשך הם נטעו מטעי קפה וביססו מערכת חינוך. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 חדרה ההשפעה הצרפתית אל פנים הארץ, וגראן-בסאם שימשה כבסיס למשלחות מחקר ומתיישבים ברחבי מערב אפריקה. בזכות חשיבותו הפך היישוב למרכז ההתיישבות הצרפתית באזור, ובשנת 1893 הוכרז כבירת המושבה הצרפתית של חוף השנהב (Colonie de Côte d’Ivoire). בשנת 1899 קטלה מגפת קדחת צהובה שלושה-רבעים מאוכלוסיית האזור, ובתי העץ הנגועים הועלו באש. בעקבות המגפה, הועברה בירת המושבה מהעיר בשנה שלאחר מכן, אך גראן-בסאם המשיכה לשמש כמרכזה הכלכלי של חוף השנהב.
לקראת סוף המאה ה-19 נבנו בתי האבן הראשונים בגראן-בסאם, ובראשית המאה ה-20 נוסחה לעיר תוכנית בינוי בסגנון קולוניאלי. בעיר קם מערך שלטוני צרפתי גדול, והמסחר האזורי פותח על ידי הקמת נתיב שיט באורך כולל של 300 ק"מ, אשר התבסס על נהרות האזור ותעלות שנחפרו בין הלגונות שלאורך החוף. העיר הנבנית משכה אוכלוסייה מפנים הארץ, ממושבות צרפתיות אחרות ברחבי אפריקה ואף ממדינות אחרות במערב היבשת. ב-1901 הוקם המזח הראשון בעיר וזה הביא לנסיקה בהיקף תנועת המטענים בגראן-בסאם. עוד נבנו מזחים ומתקני נמל בלגונה אבריאה, והעיר הייתה לאחד מנמלי ייצוא העץ הגדולים באפריקה. ב-1928 נחנך גשר הניצחון (Pont de la Victoire) אשר חיבר בין שתי גדות הלגונה. בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 הושלמה הקמת העיר בהתאם לתוכנית שנוסחה לה, אולם בשנות ה-30 של המאה ה-20 החל פיתוחו של נמל אבידג'אן, וגראן-בסאם איבדה את מעמדה המסחרי המרכזי. ב-1951 נסגר נמלה של העיר, המזח הימי נהרס בשנת 1965 בסערה טפתח הכניסה אל הלגונה נחסם. סוחרי העיר עזבוה ועברו לאבידג'אן שבה נחנך נמל מים עמוקים חדש.
עם קבלת עצמאותה של חוף השנהב ב-1960 הייתה גראן-בסאם למרכז אדמיניסטרטיבי, וב-1982 היא הפכה למקום מושבו של בישוף. התפתחות העיר במחצית השנייה של המאה ה-20 הייתה מהירה, ואוכלוסייתה גדלה מ-17,780 תושבים ב-1963 ל-88,118 איש בשנת 2012‏. החל בשנות ה-90 של המאה ה-20 חודשו ושופצו רבים מהמבנים הקולניאליים של העיר.
במרץ 2016 הייתה העיר יעד להתקפת טרור שגבתה את חייהם של 16 איש לפחות. ההתקפה בוצעה על ידי ארגון אל-קאעדה במע'רב.
דולפין (קבוצת כוכבים)

כוכבי הקבוצה

α בדולפין (סואלוצ'ין) הוא כוכב זוגי במרחק של כ-240 שנות אור, המורכב מכוכב לבן - כחלחל עם בהירות מדרגה 3.9 ובן זוג כחול עמום יותר עם דרגת בהירות 6.4. בהירותם המשותפת היא 3.8. בסמוך לזוג הכוכבים ניתן לראות באמצעות טלסקופ 5 כוכבים נוספים, אך הם נמצאים רחוק יותר ואינם קשורים לזוג הכוכבים.
β בדולפין (רוטנב) הוא כוכב זוגי נוסף במרחק של כ-100 שנות אור, המורכב מזוג כוכבים לבנים עם בהירות כוללת מדרגה 3.6, כלומר זהו הכוכב הבהיר בקבוצה. בסמוך לזוג נמצאים 3 כוכבים נוספים שאינם קשורים לזוג.
γ בדולפין הוא גם כן כוכב זוגי במרחק של כ-100 שנות אור ונחשב לאחד הזוגות היפים שניתן לצפייה בטלסקופ חובבים. הזוג מורכב מתת-ענק כתום עם בהירות מדרגה 4.3 ומכוכב הסדרה הראשית לבן - צהבהב עם דרגת בהירות 5.1. בסמוך לזוג נמצא זוג נוסף, עמום בהרבה עם דרגות בהירות 7 ו-8.
δ בדולפין הוא כוכב לבן - כחלחל במרחק של כ-200 שנות אור, בהירותו משתנה בין דרגות 4.4 ו-4.5.
ε בדולפין (דנב דולפים) הוא ענק כחול-לבן במרחק של כ-360 שנות אור, ובהירות מדרגה 4. פרוש שמו הוא "זנב הדולפין" בערבית.

גרמי שמיים מעניינים נוספים

NGC-6891 היא ערפילית פלנטרית עם בהירות מדרגה 10.5.
NGC-6934 הוא צביר כדורי שמרחקו אינו ידוע והוא נראה ככתם מעורפל עם בהירות מדרגה 8.9.
NGC-7006 הוא צביר נוסף עמום יותר עם בהירות מדרגה 10.6 ובמרחק 185 אלף שנות אור.

היסטוריה

שמות שני הכוכבים הראשיים של הקבוצה - סואלוצ'ין (α בדולפין) ורוטנב (β בדולפין) מקורם בתעלול: הם הופיעו לראשונה בקטלוג הכוכבים שפורסם על ידי מצפה פלרמו (איטליה) ב-1814. עוזרו של מנהל המצפה באותה תקופה היה איש בשם ניקולו קסיאטורה, ושמו הלטיני היה ניקולאוס ונטור (Nicolaus Venator). שמות שני הכוכבים (Sualocin ו-Rotanev) הם היפוכים של השם ושם המשפחה של העוזר (וכן שם המשפחה הן באיטלקית ובלטינית פירושו "צייד").

מיתולוגיה

ישנם שני סיפורים מרכזיים מהמיתולוגיה היוונית הנוגעים לקבוצת הדולפין.
ע"פ הסיפור הראשון, האל פוסידון רצה לשאת לאישה את הנימפה אמפיטריטה. היא, מצד שני, רצתה לשמור על בתוליה וברחה להרי האטלס. פוסידון שלח אנשים למצוא אותה, ביניהם אלמוני בשם דלפינוס. במקרה, דלפינוס היה זה שנתקל בנימפה והצליח לשכנע אותה להיענות לחיזוריו של פוסידון. כהכרת תודה, האל שם דמות של דולפין בין הכוכבים.
האגדה השנייה מספרת על המשורר היווני אריון מהאי לסבוס (שחי במאה השביעית לפנה"ס), שהיה מוזיקאי החצר בארמונו של פריאנדרוס, שליט קורינתוס. במהלך מסעותיו לסיציליה ואיטליה, אריון צבר הון מכובד, אשר בהפליגו חזרה מטרנטום, גרם לצוות הספינה לתכנן נגדו מזימה. תחת איום מוות, אריון ביקש לקבל משאלה אחרונה, והצוות נענה לו. משאלתו הייתה לשיר קינה אחרונה. בזמן ששר, אריון הניף את עצמו מעבר למעקה הספינה וקפץ לים, שם הציל אותו דולפין שהוקסם מנגינתו. הדולפין נשא את אריון בבטחה לחופי יוון והשאירו שם.
הגן הטכנולוגי מלחה

היסטוריה

את הגן הטכנולוגי יזמה הרשות לפיתוח ירושלים וראש העירייה טדי קולק, בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. הקמתו נעשתה באמצעות חברת "ג.ט.י. - הגן הטכנולוגי ירושלים בע"מ" שהוקמה לצורך כך על ידי הרשות. החברה תכננה את גן והשלימה את אישור התב"ע שלו ב-1993. באפריל 1993 התקשרה הרשות, לאחר שזכתה במכרז בינלאומי, עם חברת הנדל"ן ישרס בהסכם לפיו רכשה ישרס 74% מזכויות הבעלות והשליטה בחברת הגן הטכנולוגי. ממשלת ישראל הגדירה את ירושלים כאזור עדיפות לאומית א' להיי-טק. הפרויקט זכה למעמד של "מפעל מאושר" על פי חוק לעידוד השקעות הון וזכה למענק ממשלתי.
האכלוס ההדרגתי של הגן הטכנולוגי החל ב-1996. עד סוף שנת 1997 הושלמה בנייתם של ארבעה מבנים בני חמש קומות. בשנת 1998 החלה הקמתו של מגדל המשרדים בן 17 הקומות בגן. במהלך השנים 2001 ו-2002 ביצעה ג.ט.י. עבודות חפירה ודיפון להקמת בניינים 6 ו-7 במתחם. ביולי 2002, הקפיאה את הקמת הבניינים עקב הירידה החריפה בביקוש לשטחי היי-טק בעקבות התפוצצות בועת הדוט-קום. מאז פעלה לשינוי התב"ע המאושרת למתחם במטרה להגדיל את זכויות הבנייה ולא הקימה את הבניינים.
עד שנת 2004, היקף ההשקעה של "חברת ג.ט.י." בפרויקט עמד על סך של כ-339 מליון ש"ח, מתוכם כ-75 מליון ש"ח, היו מענק ממשלתי. על פי תנאי מרכז השקעות למענק לפרויקט, על 70% משטח הגן לשמש עבור תעשייה עתירת ידע ולהיות מיועד למפעלי הי-טק, ורק יתרת השטח למשרדים ושירותים נלווים. ביוני 2004 ,בעקבות ביקורת שערך משרד מבקר המדינה, פנה מינהל מקרקעי ישראל לג.ט.י., בטענה כי היא משכירה את שטחי הגן הטכנולוגי בניגוד להוראות הסכם החכירה,
לפיו הוחכר השטח למטרות "תעשייה ומלאכה" בלבד. לפיכך דרש המינהל מהחברה להפסיק כל שימוש בשטחי הגן הטכנולוגי המנוגד למטרת החכירה. אך הדבר לא בוצע. ורוב שטחי הגן אינם משמשים לחברות טכנולוגיה, בין השוכרים במתחם, גופי תקשורת הבינלאומיים BBC, רויטרס ובלומברג, רשות החברות הממשלתיות, רשות הפטנטים, האוניברסיטה הפתוחה מכללת ג'ון ברייס והסניפים הראשיים של הבנקים לאומי ופועלים בירושלים.
הפרויקט הפך לאחד הרווחיים של חברת ישרס, ושוויו מוערך, נכון לשנת 2014, ביותר מ-600 מיליון ש"ח.

מבנה הפארק

הפארק כולל 60 אלף מ"ר להשכרה לשלושה ייעודים: היי-טק, תומכי היי-טק (נותני שירותים כגון סוכנויות ביטוח ובתי השקעות, סוכנויות נסיעות ומשרדי עורכי דין), וכ־13 אלף מ"ר המושכרים באופן חופשי. המגדל המרכזי בגן הוא בן 17 קומות.
מתחם הפארק כולל גן פסלים, המציג פסלים סביבתיים. בין החברות והארגונים הידועים בעלי משרדים במתחם: רשות החדשנות, רשות החברות הממשלתיות, רשות הפטנטים, הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, מרכז פיתוח של IBM, חברות התכנה FreigtOS ואקס ליבריס וחברות היי-טק נוספות, גופי תקשורת בינלאומיים (BBC וסוכנויות הידיעות רויטרס ובלומברג), האוניברסיטה הפתוחה, קמפוס של הקריה האקדמית אונו, מכללת ג'ון ברייס והמכללה החרדית ירושלים. בפארק פועלים סניפים של הבנקים הגדולים בישראל. 
במאי 2018 נפתחו במתחם שגרירויות פרגוואי וגוואטמלה בישראל, אך בספטמבר 2018 הודיעה פרגוואי שתחזיר את השגרירות לתל אביב.
Recovering the Satellites

רקע

זמן קצר לאחר צאתו של אלבום הבכורה של הלהקה, ובעיקר בעקבות הלהיט מתוכו, Mr. Jones, הפכו חברי הלהקה לכוכבים בן לילה. דן ויקרי הצטרף כגיטריסט נוסף, והלהקה יצאה למסע הופעות שנמשך קרוב לשנתיים, במהלכו התחלף המתופף סטיב באומן בבן מייז. בזמן שהותם בפריז, שמעו חברי הלהקה על מותו של קורט קוביין. אירוע זה השפיע רבות על דוריץ, שהרגיש, שבדומה לקוביין, גם חייו יוצאים משליטה ויש לו לעיתים רצון לעצור את התהליך בו הוא נמצא. תחושות אלה היו השראה לשיר Catapult, שיכלל מאוחר יותר באלבום. בתום סיבוב ההופעות התכנסה הלהקה, בדומה לאלבום הקודם, באחוזה בהוליווד והחלה בהקלטות עם המפיק גיל נורטון. ההקלטות נמשכו מספר חודשים, שאותם תיאר דוריץ כמתישות אך קלילות, מהירות וטבעיות. רבים משירי האלבום, אותם כתב דוריץ,  עוסקים בתהילה הפתאומית לה זכה ובאובדן הפרטיות. השירים הסוגרים את האלבום עוסקים באותם הנושאים, אך מנקודת מבט של תהליך ההתמודדות, אותו דוריץ הגדיר כקתרזיס.
ממלכת מונטנגרו

רקע

בשנת 1851 הכריז דנילו הראשון, נסיך מונטנגרו על הקמת נסיכות מונטנגרו, ולאחר מותו בשנת 1860 עלה לשלטון ניקולא, נסיך מונטנגרו.
בשנת 1876 הכריז ניקולא, נסיך מונטנגרו על מרד באימפריה העות'מאנית. המרד נחל הצלחה וכוחותיו הצליחו להגיע עד לחופי הים האדריאטי. העצמאות של מונטנגרו הוכרה בקונגרס ברלין בשנת 1878 ובעשורים הראשונים לעצמאותה נהנתה מונטנגרו משגשוג ויציבות. מערכת החינוך והעיתונות התרחבו במידה רבה. הצבא נהנה מתמיכה וסיוע של רוסיה הצארית. בשנת 1883 ביקר הנסיך ניקולא את הסולטאן הטורקי, שעמו שמר לאחר מכן על יחסים לבביים. בשנת 1896 הוא חגג מאתיים שנה של שושלת פטרוביץ', ובאותה השנה השתתף בהכתרתו של הצאר הרוסי ניקולאי השני. במאי 1898 ביקר הנסיך את המלכה ויקטוריה בטירתה בווינדזור.
ניקולא הראשון הסכים לכינון החוקה הראשונה של מונטנגרו בשנת 1905 בעקבות לחץ ציבורי מהאוכלוסייה שדרשה יותר זכויות וחופש. הוא הסכים לחופש עיתונות וכינון קודי משפט ברורים בתחום הפלילי. בשנת 1906 קיבלה מונטנגרו מטבע משלה.

ממלכת מונטנגרו

ב-28 באוגוסט 1910, במסגרת חגיגות היובל להיותו נסיך מונטנגרו, שינה ניקולא את תארו והכריז על עצמו כמלך. כאשר מלחמת הבלקן הראשונה פרצה בשנת 1912 החליט ניקולא כי מונטנגרו תעמוד לצד שכנותיה בולגריה, סרביה, ויוון במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה כבשה מונטנגרו שטחים נרחבים באזור מקדוניה ואת שקודרה באלבניה, אך בלחץ המעצמות נאלצה לסגת משקודרה.
במלחמת העולם הראשונה שהחלה בשנת 1914, הייתה מונטנגרו הראשונה שהחליטה לצאת לעזרתה של סרביה לאחר שאוסטרו-הונגריה פלשה אליה, לאחר ההתנקשות ביורש העצר פרנץ פרדיננד בעיר סרייבו. ואכן מונטנגרו הצטרפה למלחמה וספגה אבדות כבדות, ובתחילת 1916 נכבשה הממלכה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי.
בינואר 1916, לאחר התבוסה של סרביה, מונטנגרו נכבשה אף היא על ידי אוסטרו-הונגריה, והמלך נמלט לאיטליה ולאחר מכן לצרפת.
ב-20 ביולי 1917 נחתמה הצהרת קורפו, אשר החליטה על איחוד מונטנגרו עם סרביה. ב-26 בנובמבר 1918 החליטה האספה של פודגוריצה, גוף נבחר המייצג את מונטנגרו, בהחלטה פה אחד על איחוד מונטנגרו עם סרביה, ואכן ב-1 בדצמבר התאחדו השניים והוקמה ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים. ניקולא הראשון, מלך מונטנגרו שהיה עדיין בגלות בצרפת התנגד למהלך, וטען לזכותו על הכתר עד מותו בשנת 1921.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חשבו האיטלקים על הפיכת הממשלה האיטלקית במונטנגרו לממלכת בובות, אך התוכנית לא יצאה לבסוף אל הפועל.
הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית

תולדות הסוכנות

המערכת לתקשורת הממשלתית מאובטחת הוקמה בברית המועצות ב-1928, כמערכת ВЧ-связь (תקשורת בתדירות גבוהה) שתפקדה כמערכת התקשורת הצבאית והממשלתית.
בעת הקמתה, הייתה מערכת התקשורת, כרשת של קווי תקשורת פנימיים מוצפנים. המערכת שירתה את בכירי הצבא האדום ומדינאי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ובעיקר חברי הפוליטביורו. בתקופת מלחמת העולם השנייה שירתה המערכת את הפיקודים הצבאיים השונים, ובחלוף השנים קושרו כל השגרירויות הסובייטיות בניכר והמדינות הסוציאליסטיות. האחריות על תפקוד המערכת הייתה על הק.ג.ב ובעיקר על המחלקה ה-8 (תקשורת ממשלתית) והמחלקה ה-16 (מודיעין אלקטרוני).
ב-25 בספטמבר 1991, נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב פירק את הק.ג.ב. לשורת מחלקות עצמאיות, בהן הוועדה לתקשורת ממשלתית שתחת נשיא ברית המועצות שהתבססה על המחלקה השמינית בקג"ב. ב-24 בדצמבר 1991 וועדה זו הייתה בסיס להקמת פאפס"י כאשר התווספו לה מרכז מחשוב, מכון לאלקטרוטכניקה ויחידות שהיו בעבר שייכות למח' ה-16 של הק.ג.ב. פאפס"י נטלה על עצמה את תפקיד אבטחת התקשורת הממשלתית והנשיאותית וניהול מודיעין אלקטרוני ופעלה מכוח צו נשיאותי מס' 313 מ-24 בדצמבר 1991 "אודות הקמת הסוכנות הפדרלית למידע ולתקשורת ממשלתית שתחת נשיא רוסיה"
הארגון המשיך בתפעול תחנת מעקב ומודיעין שנבנה בתקופת ברית המועצות ליד הוואנה. היא איפשרה לבצע מעקב ומודיעין אלקטרוני בשטח ארצות הברית ובמיוחד בפלורידה. התחנה ננטשה על ידי הרוסים רק בשנת 2002.
למנכ"ל הסוכנות הראשון מונה אלכסנדר סטארובוייטוב. ב-19 בפברואר 1993 נשיא רוסיה בוריס ילצין חתם על החוק "אודות הזרועות הפדרליות לתקשורת ממשלתית ולמידע", שהוסיף סימוכין חוקי לפעילות הארגון. ב-15 במרץ 1999 בצו נשיאות מספר 338 עוצב סמל רשמי לארגון וב-15 באוקטובר 2001 עוצב גם דגל רשמי.
ב-1995 החלה רפורמה משמעותית בזרועות השיטור ומשרד הפנים הרוסי וכבר אז הוצע לפרק את הסוכנות ולהעביר את סמכויותיה לידי שירות הביטחון הפדרלי, אך בצו נשיאותי מספר 308 מה-11 במרץ 2003 הארגון הפך לשירות לתקשורת מיוחדת ומידע של רוסיה של שירות האבטחה הפדרלי, אך חלק מתפקידיו הועברו לארגונים אחרים בקהיליית המודיעין הרוסית.
תיכון מקצועי דב הוז

היסטוריה

בית ספר דב הוז הוקם בשנת 1980 על ידי תנועת הנוער העובד והלומד. מפוקח וממומן באמצעות משרד התעשייה והמסחר.
הפארק הלאומי נמדג'י

הפארק הלאומי נמדג'י או הפארק הלאומי נאמאדג'י (באנגלית: Namadgi National Park) הוא פארק לאומי הממוקם בטריטוריית הבירה האוסטרלית שבאוסטרליה. הפארק גובל בשטחי הפארק הלאומי קוסקיוזקו שבמדינת ניו סאות' ויילס. הפארק ממוקם כ-40 ק"מ דרומית מערבית לקנברה בירת אוסטרליה, ומהווה 46% משטח טריטוריית הבירה האוסטרלית. שטחו של הפארק 1,058 קמ"ר.
הפארק מהווה שמורת טבע ומגן על האזור הצפוני של האלפים האוסטרליים. הפארק כולל שטחי טונדרה אלפינית וערבות דשא, ומהווה בית גידול לקנגורו מזרחי אפור, וולבי, וומבט, רוסלה ועורבני אוסטרלי.
האקלים בפארק סוב-אלפיני, ובחודשי החורף פסגות ההרים מכוסות שלג. הגבוה בהרי הפארק הוא פסגת בימברי שגובהה 1,912 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו של הפארק בשמם של ההרים בשפת האבוריג'ינים - התושבים המקוריים של אוסטרליה. באזור הפארק התגלו עדויות להתיישבות אבוריג'ינית משנת 19,000 לפנה"ס לערך, והפארק בעל חשיבות דתית ותרבותית לאבוריג'ינים, חשיבות שהוקרה על ידי ממשלת אוסטרליה.
המתיישבים האירופאים הראשונים התיישבו באזור הפארק בשנות ה-30 של המאה ה-19 אולם התיישבות הייתה בעיקר בעמקים, ושטחי היערות שעל מורדות ההרים לא נפגעו. הפארק הלאומי הוקם בשנת 1984 על מנת להגן על יערות אלה.
בפארק ממוקם מרכז מבקרים בסמוך לעיירה תארווה.

אתר מורשת לאומית אוסטרלית

ב-7 בנובמבר 2008 הוכרז הפארק כאתר מורשת לאומית אוסטרלית, בשל היותו חלק מ-11 האזורים המהווים את האלפים האוסטרליים.
פרנקו אלפאנו

פרספקטיבה היסטורית

עבודתו של אלפאנו להשלמת "טורנדוט" של פוצ'יני הייתה אמורה לבצר את המוניטין שלו, אך לא כך היה. תגובתו הראשונית של ארטורו טוסקניני הייתה לדחות את הסיום שכתב ולסרב לבצע אותו וכאשר ניצח בכל זאת על האופרה, התייחס אל התוספות של אלפאנו בפראות, שהרסה את המוזיקה וביטלה את לכידותה. במשך שנים רבות תלו באלפאנו את האחריות לסיום המקוטע, עד שבשנת 1982 הוציא המו"ל ריקורדי לאור את הפרטיטורה המקורית של אלפאנו וגילה לעין כל את טיב העבודה שעשה המלחין ביצירה, תוצאה של מאמצי פיענוח הסקיצות שפוצ'יני כתב לדואט הסיום, במשך תשעה חודשים עד למותו, בכתב בלתי קריא כמעט.
האופרה "שקונטלא", העוסקת במזרח הרחוק העידה על נטייה לאקזוטי ולתזמור עשיר. היא התקבלה בביקורת נוקבת. יצירותיו האחרות היו בלט קומי בשם "נאפולי" ומוזיקה לשלושה שירים של רבינדרנת טאגור.
מוטי זעירא

ביוגרפיה

זעירא נולד בשנת 1956. הוא בעל תואר ראשון בספרות ומחשבת ישראל, תואר שני בלימודי ארץ ישראל ודוקטורט בתולדות עם ישראל. הוא היה ממייסדי המדרשה באורנים, מרכז חינוכי-רעיוני העוסק בשאלות זהות יהודית, ציונות וחברה ומשנת 1995 משמש כמנהלה. הוא יו"ר המכינה למנהיגות חברתית על שם יצחק רבין. במשך 25 עורך טקסי חיים ומנחה קבוצות לימוד שונות. פועל במסגרת מרכז הוויה.
זעירא ערך והופיע בעצמו ברחבי הארץ בסדרות של מופעים על חייהם, יצירתם ומאבקיהם של סופרים, מלחינים ומשוררים ישראליים שפעלו בתקופות שונות של היישוב בארץ. 
נשוי לסמדר ואב לשלושה. חבר קיבוץ גבעת חיים איחוד.
ישיבת קריית מלך

צוות הישיבה

ראשי הישיבה כיום, הם: הרב שלמה קניבסקי, הרב בנימין רימר והרב יעקב קארפ. בעבר שימש בתפקיד הרב דב (בערל) אייזנשטיין (משנת 2000 - תש"ס, ועד לפטירתו בפברואר 2003 - אדר תשס"ג). לאחריו החל לשמש הרב שמואל יעקב בורנשטיין עד לפטירתו בשנת תשע"ז (2017), ובמקומו מונה הרב יעקב קארפ, ששימש עד אז כראש ישיבה בישיבת כנסת יצחק במודיעין עלית.
המנהל הרוחני היה הרב נתן כהן, עד לפטירתו ביוני 2011 (תשע"א). לאחריו התמנה לתפקיד הרב ישראל הבלין.
מגידי השיעורים הם: הרב יהושע אייזנשטיין (ראש הקיבוץ), הרב נח אייזנשטיין, הרב דב טננבוים, הרב אלישע כהן והרב ישראל פרוכטר. בעבר לימד בישיבה הרב חיים מרדכי אוזבנד, שמונה לראש ישיבת עטרת שלמה.
אטימה אדומה: תיאטרון

"אטימה אדומה: תיאטרון" הוא שמו של מיצב פיסולי אשר הציג האמן הישראלי משה גרשוני בשנת 1980. המיצב נתפש בהיסטוריה של תולדות האמנות כנקודת מפנה ביחס של האמנות הישראלית אל השואה.
התערוכה, שהוצגה בביתן הישראלי בביאנלה לאמנות של ונציה בשנת 1980, כללה גם עבודות של מיכה אולמן. את התערוכה אצר אמנון ברזל והיא הוקדשה לזכר יצחק דנציגר. המיצב בא לאחר מיצב נוסף - "בדם ליבי", שאותו הציג גרשוני במוזיאון תל אביב לאמנות בשנה זו.
במיצב ביצע גרשוני פעולות של איטום סדקים בחלל הביתן בצבע אדום עז. בנוסף יצר גרשוני פינות שונות בהן נבנו מעין בריכות אגירה עשויות מתכת אשר תחתיתן צבועה באדם ואליהן הובילו צינורות מתכת, שני דליים אשר צידם הפנימי צבוע בלבן ולצידם מגבת ותצלום משפחתי, כיסא עץ המופנה אל הקיר ותחתיו צלחת צבועה אדום. בפינה אחרת הוצג תצלום אוזנו של הפסנתרן סביאטוסלאב ריכטר, אשר תחתה מסומן כתם צבע אדום, כשהיא תלויה מן התיקרה ועל הקיר מאחוריה היו כתובות המילים בגרמנית "DOCH" ו-"NOCH", שפרושן, בתרגום חופשי, הוא "עדיין", ו"למרות הכל". 

פעולת האטימה בעבודה התפרשה, בעיני גרשוני, כסמן וכנוכחות מהדהדת של עול אשר אינה יכולה להעלם. בדיעבד גרשוני אף הציג את העבודה גם "כמו סצנה של רצח" אמנון ברזל, אוצר התערוכה, תיאר את העבודה באופן טרנסנדנטי, כמנגידה בין פעולת הטבע לבין פעולת האדם. אולם, בדברי גרשוני עצמו על העבודה היא מתוארת כזעקה אירונית אל מול עוולות העולם: 
אני מכנה את הפרויקט שלי בשם תיאטרון, משום שהספק שיצירת אמנות, או צבע אדום, מסוגלים להעיד על החיים עצמם או להגיב עליהם במידה מספקת [...] הצעקה של היחיד היא הצידוק היחיד לחברה, ויצירת אמנות הן ההצדקה היחידה לקיום בתוך אי-הצדק והמלחמות.