פולינזיה

פולינזיה (מיוונית "פולי" – הרבה, "נזיה" – איים), אחת משלוש קבוצות האיים הראשיות (יחד עם מלנזיה ומיקרונזיה) באוקיינוס השקט.

אקלים

האקלים בפולינזיה חדגוני, ונהוג לכנותו "קיץ עולמי". אקלים טרופי, שבו הפרשי הטמפרטורה בין היום ללילה גדולים מהפרשי הטמפרטורה בין עונה לעונה. הטמפרטורה הממוצעת היא גבוהה (º26-º21), אך רוחות הים גורמות לכך שהיא פחות מורגשת. כמות המשקעים גבוהה, אך משתנה בהתאם לגובה ולכיוון הרוח. האזורים הגבוהים ביותר באיים מקבלים כמויות גשמים שהן מן הגדולות בעולם. בתחנה המטאורולוגית של ואיה ליאלי בהוואי נמדד ממוצע שנתי של 12,600 מ"מ. כמויות של 4,000-3,000 מ"מ בשנה שכיחות למדי. כמות גשמים מרובה זו גורמת להתפתחות צמחייה עשירה בדמות יער עד. סופות טייפון הן תופעה אקלימית הרסנית האופיינית לכל אוקיאניה ובכלל זה לפולינזיה. הסופות מתחוללות בעיקר בחודש מרץ.

הצומח והחי

באיים הנמוכים דל מספרם של מיני הצמחים. מינים מועטים של צמחי חוף, מינים אחדים של שיחים ועצי קוקוס. האיים הגבוהים שבהם קיימים יערות עד עשירים הרבה יותר במיני צמחים כדוגמת: עצי דקל, פיקוס, וסחלבים. האדם הפיץ בין האיים בטטה, בננות, טארו ואת עץ הלחם. במאתיים השנים האחרונות כשהגיעו האירופאים, ניטעו מטעים של מוצרים טרופיים: קנה סוכר, אננס וקאוצ'וק (להפקת גומי).
עולם החי בפולינזיה דל למדי. היונקים היחידים הובאו על ידי המתיישבים הפולינזים: כלבים, חזירים, תרנגולות וחולדות. לעומת זאת עשירים האיים בעופות, במיוחד בולטת בכך ניו זילנד שבה מספר גדול מאוד של מינים אנדמיים שחלקם נכחדו, או מצויים על סף הכחדה. הים סביב האיים עשיר בדגה והיא מן החשובים שבמקורות המחייה של הילידים.

אוכלוסייה

כמיליון איש משתייכים לקבוצה הקרויה "פולינזים" והמחולקת לכ-30 תתי קבוצות בהתאם לאזור בו הם מתגוררים. מבחינת גנטית מהווים הפולינזים קבוצה מיוחדת שלא נמצאה מחוץ לפולינזיה. למרות המרחקים העצומים בין האיים, הפולינזים מדברים בניבים שונים של אותה שפה, דבר המעיד על התפשטות מהירה ועל כך שלא נתקלו בתושבים אחרים כשהגיעו לאיים. השאלה כיצד הגיעו הפולינזים לפולינזיה נחקרת עד היום. הדעה המקובלת היא שמקורם בדרום מזרח אסיה וכי כשרונות השייט והניווט שפיתחו, אפשרו להם להשלים את ההשתלטות על כל האיים. 
החוקר תור היירדאל הציע תאוריה חלופית, ולפיה תושבי פולינזיה הגיעו מיבשת אמריקה הדרומית. התימוכין העיקריים לתאוריה זו היו: האגדות ששמע היירדאל מהפולינזים על אב קדמון/אל בן הגזע הלבן ושמו טיקי שהגיע מהמזרח, ושמצא דומות להן בבוליביה אודות שרידיה של קבוצה אתנית בעלת צבע עור לבן ומנהיגה טיקי שנמלטו בעקבות מלחמה באינדיאנים שקדמו לאינקה, עלו על רפסודות בחוף הצפון מערבי של דרום אמריקה ונעלמו; העובדה שעקב סיבוב כדור הארץ כיוון הרוח וזרמי הים הם ממזרח למערב (כלומר מכיוון אמריקה הדרומית לפולינזיה), כל עונות השנה ומשחר ימי בראשית; וגידול הבטטה שכל החוקרים מסכימים שמקורו באמריקה הדרומית והוא גידול נפוץ בפולינזיה. 
בשנת 1947, לשם הוכחת תאוריה זו, הפליג תור היירדאל מפרו לאיי טואמוטו על רפסודה שהייתה חיקוי לכלי השיט שהיה בידי האינדיאנים. לרפסודה ניתן השם קון טיקי. חפירות ארכאולוגיות שנערכו מאז בפולינזיה, הוכיחו כי הפולינזים הגיעו לאיים בשלב הרבה יותר מוקדם משסבר היירדאל, שלב שבו לא היו לאינדיאנים של דרום אמריקה אמצעי שיט שהיה מאפשר להם להגיע לפולינזיה. מאידך, התאימו תוצאות המחקרים לתאוריה על נתיב הגירה המתחיל באסיה, ועובר דרך איי מלנזיה. מחקרים מאוחרים יותר בתחום הגנטיקה האבולוציונית נמצא כי מוצאם של הפולינזים אכן מדרום אסיה ולא מאמריקה. אם כי נמצאו כמה עדויות גנטיות להתערבות אינדיאנית באוכלוסיית פולינזיה, מה שמעלה את האפשרות לקשר רציף בין הפולינזים והאינדיאנים שמסביר גם את המצאות הבטטה בפולינזיה.
הדרך אותה עברו המתיישבים עברה מפיג'י (1,200 לפנה"ס) דרך טונגה (400 לפנה"ס), סמואה (200 לפנה"ס), לאיי מרקיז וטהיטי (120 לפנה"ס). מתיישבים שיצאו מאיי מרקיז יישבו את אי הפסחא (400 לספירה). הוואי יושבה על ידי מהגרים מטהיטי (750 לספירה), וניו זילנד יושבה על ידי מהגרים מאיי מרקיז (1000 לספירה).

מבנה חברתי

בפולינזיה, המשפחה המורחבת הייתה יחידה שסיפקה את צורכי עצמה, כשראש המשפחה היה הבכור שנולד לבכור. לקשרי דם הייתה חשיבות גדולה בקשרים החברתיים. המנהיג באוכלוסייה עצמאית היה בדרך כלל הצאצא הישיר לראש המשפחה שהשתלטה על האדמה, בין על ידי כיבוש או על ידי יישוב. המנהיג (צ'יף) שלט בעזרת קרובי משפחה שמונו לפקידים בדרגה נמוכה יותר. בדרך כלל שליטים עצמאים שלטו במחוז או על אי אחד בלבד.
משפחת השליט הבדילה עצמה כמעמד מיוחד משאר פשוטי העם, ומעמדם נקבע בירושה. שושלות היוחסין שלהם סיפקו את הקשר עם האליל הבורא ושממנו הם שאבו את כוח הקסם שלהם (מאנה). חוקי טאבו (מילה שמקורה פולינזי) נוקשים נועדו להגן על השליט מפני מגע עם אלו שאינם במעמדו, או שאינם קרובי משפחתו, ולשמר את המערכת הדתית שתמכה בו. פגיעה בחוקי הטאבו גררה לעיתים קרובות עונש מוות. כל האדמות בהוואי ובטהיטי היו שייכות לשליטים העליונים, והיה להם שלטון מוחלט על נתיניהם. כשבאו המיסיונרים הראשונים לפולינזיה הם גילו שהדרך המהירה ביותר לנצר את האוכלוסייה הייתה לנצר קודם את המנהיגים. תהליך שבסופו איבדו המנהיגים את השליטה על האוכלוסייה כאשר חוקי הטאבו הדתיים הפסיקו להיות רלוונטיים.

דת

מזמורי דת פולינזיים לכבודם של מנהיגי השבטים מפרטים את שושלות היוחסין שלהם עד האלים המרכזיים האחראים לסדר הנוכחי בעולם, ושנולדו לאמא אדמה ולאבא שמיים. המזמורים מספרים כי הארץ והשמיים נוצרו מהריק והאפלה, היכן שהתקיים "המקור" או "היסוד" (Te Tumu). על ידי זיווג תופעות שכליות וטבעיות נוצרו השמים והארץ. מהזיווג בין הארץ והשמים בחשכה נולדו האלים טאנה (Tane), טו (Tu), רונגו (Rongo) וטנגארואה (Tangaroa). טאנה הוא המנהיג בהפרדת הזוג הקדום ובהבאת האור לעולם.
מנהיגי השבטים היו אחראים לקשר עם האלים שהתקיים במקומות קדושים ששימשו כמקדשים. במקומות אלו הוצעו לאלים מנחות ונישאו תפילות לשלומם והצלחתם של המנהיגים ובני שבטם. צורת העננים וסימנים אחרים של הטבע פורשו כתגובות לתפילות. בהוואי ובטהיטי פולחן התפילה נהיה מורכב עד כדי כך, שנדרשו בתי ספר לכוהנים על מנת לבצעו. המנהיגים החשובים עברו האלהה לאחר מותם ונהגו להתפלל אליהם לעזרה. לכל משפחה ולכל מקצוע היו אלים פרטיים משלהם. שום פרויקט לא בוצע בטרם גויסה עזרת האלים לביצועו. הפולינזים האמינו בכישוף וחששו ממכשפים. לאחר שהפולינזים התנצרו המיתולוגיה הקדומה שולבה באמונה הנוצרית.

כלכלה

דיג וחקלאות סיפקו מזון לתושבים שלעיתים הושלם על ידי בשר כלבים, תרנגולות וחזירים. במקצת האיים הייתה נהוגה אכילת בשר אדם, לעיתים כדרך להשגת תכונות נערצות, ולעיתים משום שלא היה בשר אחר. הגידולים העיקריים היו שורש הטארו (שדרש הכנת טרסות והשקיה), בטטה, בננה, פרי עץ הלחם וקנה סוכר. אלו גודלו קרוב לאזור המגורים או בחלקות גן מבודדות שטופלו על ידי בני המשפחה. 
מומחים בבניית סירות, לכידת ציפורים, ריפוי, מחול ושאר פעילויות העבירו את המידע בתוך משפחתם. הטובים ביותר גויסו לשרות המנהיגים. השליטים הטילו מכסות על מוצרים כגון בדים מקליפות עץ, כלבים, חזירים, מזון ונוצות, לשם תמיכה בחצרותיהם ובצבא הקטן שניהלו. סחר חליפין בסחורות התנהל בתוך ומחוץ למשפחה המורחבת.

תרבות

מבחינה תרבותית הפולינזים שויכו ל"תרבות האבן", שכן הם לא הכירו מתכות או את הגלגל, ולא פיתחו כתב (למעט אפיזודה בסוף המאה ה-18 באי הפסחא). מצד שני הם פיתחו יכולת מרשימה של גילוף בעץ, כשהדוגמאות הבולטות מצויות בניו זילנד בבתים הציבוריים ובסירות הקרב, ובאיי מרקיז באלות הקרב המגולפות, וגילוף באבן (אי הפסחא עם פסלי הענק והפטרוגליפים). תחום נוסף שבו התמחו היה בדים מקליפת עץ (טאפה) וגלימת נוצות. הפולינזים מרבים להשתמש בקעקועים על כל משטח עור חשוף, כשהם יוצרים צורות גאומטריות מורכבות. למעשה המילה האנגלית לקעקוע, Tattoo, מקורה במילה הפולינזית tatau. כמו כן הייתה להם יכולת ניווט בין האיים השונים באוקייאנוס.

מוזיקה ומחול

התרבות הפולינזית מצטיינת במוזיקה ובמחול. השירה קולית, וניתן בה דגש על הקצב ועל תבנית המילים. השירים הנפוצים היו שירי אהבה ושירי מחול. כלי הנגינה הנפוצים הם התוף המכוסה עור כריש, מקלות במבוק, דלעת מיובשת, חליל אף עשוי חזרן, וקונכיות. 
מחולות קבוצתיים מסוגננים הוצגו לשם בידורם של מבקרים וקרובי משפחה. בהוואי הריקוד (הולה) היה חשוב עד כדי כך שנהיה למקצוע שמומחים לימדו אותו בבתי ספר. המוזיקה המערבית לה נחשפו הפולינזים יצרה בסופו של דבר סגנון חדש שעירב את המסורת הפולינזית עם החופש המלודי של המוזיקה המערבית.

המפגש עם האירופאים

האירופאים הראשונים שנפגשו עם הפולינזים היו הספרדים בסוף המאה ה-16. במסעו מפרו לאיי שלמה גילה אלוורו דה מנדנה (Alvaro de Mendana) את איי מרקיז והוא שנתן להם את שמם. ההולנדים גילו את ניו זילנד ואת פיג'י (המאה ה-17). אך החוקר הידוע ביותר של איי פולינזיה היה הקפיטן ג'יימס קוק שערך שלושה מסעות בין השנים 1768–1778. תיאוריו הנלהבים על יופי האיים ועל חייהם המאושרים של הילידים עשו רושם חזק על בני דורו. ג'יימס קוק אף מצא את מותו בפולינזיה (בהוואי), ומקומות שונים בה קרויים על שמו (בין השאר קבוצת איי קוק). בעקבות החוקרים הגיעו המיסיונרים (תחילת המאה ה-19) שהצליחו להעביר את הפולינזים לנצרות, אחר כך ציידי לוויתנים וסוחרים עצמאיים שרכשו את יבולי הקופרה (אגוז קוקוס מיובש), הגידול העיקרי בפולינזיה, ולבסוף המעצמות האירופיות. מאבקים התנהלו בין המעצמות האירופאיות על השליטה בפולינזיה שבסופם השתלטה צרפת בעיקר על החלק המזרחי (פולינזיה הצרפתית המודרנית) באמצע המאה ה-19. בריטניה השתלטה על החלק הדרום מערבי, ובכלל זה איי ניו זילנד (לאחר מאבק עם הילידים). גרמניה החזיקה בסמואה עד מלחמת העולם הראשונה. 
אחת התוצאות הטרגיות של המפגש בין הפולינזים לאירופאים הייתה ירידה דרמטית במספר הילידים בפולינזיה. בהוואי למשל חיו 150,000 פולינזים ב 1820, אבל רק 49,000 בשנת 1853, וכעבור 100 שנה נמנו באיים רק 12,000 ילידים (מאז האוכלוסייה גדלה שוב). הדוגמה הקיצונית ביותר היא איי מרקיז שבהם חיו בין 50,000 ל-100,000 פולינזים ב 1813, אבל רק 2,000 בשנת 1921. הסיבה העיקרית לירידה באוכלוסייה, היו מחלות שהביאו האירופאים ושכנגדם לא היו מחוסנים הפולינזים: אבעבועות שחורות, חצבת, שפעת ועגבת. סיבה נוספת הייתה אלכוהוליזם. באמצע המאה ה-20 התופעה נעצרה ומאז חל גידול מחודש באוכלוסייה.