google/wiki40b huggingface dataset:
יוסף יודוביץ'

ביוגרפיה

יוסף יודוביץ נולד וגדל בקיבוץ כפר מנחם. ב-1961 התגייס לצה"ל, שירת בחיל השריון ושימש נהג טנק בגדוד 82. ב-1962 סיים בהצטיינות קורס מפקדי טנקים ולאחר מכן קורס קצינים. באפריל 1964 השתחרר מהשירות הסדיר. בשירות המילואים שימש מפקד צוות סיור בחטיבה 14.

בקרב אום-כתף, במלחמת ששת הימים, לחם הצוות בפיקודו תחת גדוד 63 בחטיבה. במהלך הקרבות נפצע מפקד הגדוד, נתן ניר, באורח קשה ויודוביץ' היה אמון על חילוצו. הוא זכה על פועלו במלחמה בעיטור המופת. בתיאור המעשה נכתב: 
בליל ה-6-5 ביוני 1967 במרחב אום-כתף - אבו עגילה, פקד סגן יוסף יודוביץ על צוות סיור, שהוביל את הכוחות ליעדיהם. סגן יוסף יודוביץ נסע בראש צוות הסיור, השמיד כלי רכב של האויב, שנקלע בדרכו, הסתער וטיהר את מוצב "הסכר". באזור צומת קצימה - אבו-עגילה, חילץ ופינה צוות טנק "סנטוריון" וצוות זחל"ם פיקוד, שנפגעו. כל זאת תחת אש ובקרבת כלי רכב בוערים
— אתר בעוז רוחם
ב-1971 מונה למפקד יחידה 88 - דב לבן, יחידת סיור אמפיבי המבוסס על רכבים וכלי רק"ם שנלקחו שלל מהצבא המצרי, ולהקימה כיחידת מילואים מובחרת. היחידה בפיקודו לחמה במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית. במהלך הקרבות נהרגו 18 לוחמים ונפצעו 32 אחרים מתוך 126 אנשי היחידה. חלק גדול מהנפגעים היה בקרב מתחם אורחה.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 25 בחטיבה 274, הוא חזר לשירות הקבע, מונה למפקדה הראשון של חטיבה 889 ולאחר מכן לסגן מפקד אוגדה 440. במלחמת לבנון הראשונה פיקד על חטיבה 8. 
במקביל לשירותו הצבאי במילואים שימש יודוביץ' מזכיר קיבוץ ומרכז משק בקיבוצו כפר מנחם, ובמשך שנים רבות היה מנהל אגף החלב בחברת תנובה (כולל במהלך פרשת הסיליקון בחלב) ומנהל סניפים בחברת סופרגז.
נפטר ב-22 בספטמבר 2018.
יוסיפ פיבאריץ'

דינמו זאגרב

פיבאריץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו זאגרב. בקיץ 2008 הושאל ללוקומוטיבה זאגרב, בה שיחק ארבע עונות כשחקן מושאל. בינואר 2009 חתם לשבע עונות וחצי בדינמו זאגרב.
בינואר 2012 פיבאריץ' חזר לדינמו זאגרב. ב-25 בפברואר 2012 פיבאריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד קראלווץ. ב-21 באפריל 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד רייקה.
בספטמבר 2015 הבקיע בניצחון 1–2 נגד ארסנל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
בינואר 2016 נפצע ברצועת הברך במהלך משחק ידידות נגד סטרומסגודסט וגמר את העונה והחמיץ בנוסף את יורו 2016. ב-6 ביולי 2016 חזר לשחק כדורגל במשחק הידידות נגד פ.צ. קופנהגן.

דינמו קייב

ב-8 באוגוסט 2017 חתם לשלוש עונות בדינמו קייב מליגת העל האוקראינית.

קריירה בינלאומית

ב-14 באוגוסט 2013 פיבאריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה בניצחון 2–3 נגד ליכטנשטיין.
פיבאריץ' השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2018, בו הגיע עד לגמר בו הפסידה לצרפת.
מואריקוס

מואריקוס (בלטינית: Moericus) היה שכיר חרב היספני, שלחם בשירות הסירקוסאים במלחמה הפונית השנייה. הוא הופקד על הגנת אחת מחומות העיר בעת המצור שהטילו עליה הרומאים (213-211 לפנה"ס). מרקוס קלאודיוס מרקלוס, המצביא הרומי הצר על העיר, שכנע את מואריקוס ואנשיו לבגוד בסירקוסאים ובקרתגים בעלי בריתם, והוא הסגיר את העיר לידיו (אביב 211 לפנה"ס). בתמורה לשירותיו קיבל מואריקוס אזרחות רומית ונחלות אדמה – לו ולאנשיו – בשטחי הערים בסיקיליה שמרדו ברומאים והוכנעו.
התיאטרון הלירי ג'וזפה ורדי

היסטוריה

בסוף המאה ה-18, התעורר הצורך בתיאטרון חדש בטריאסטה. מבנה התיאטרון הקודם, תיאטרו די סן פטרו, היה לקוי ובלתי ראוי לשימוש, ודלתותיו נסגרו בשנת 1800. לפני השלטון האוסטרי הייתה מונחת הצעה משנת 1795 של ג'ובאני מתאו טומאסיני לבנות תיאטרון פרטי. ביוני 1798 נחתם הסכם בו נקבע כי חלק מהכסף יגיע מהרשות המוניציפלית, וטומאסיני יחזיק בזכויות של חלק מתאי הצפיה בתיאטרון. כאדריכל מונה ג'אן אנטוניו סלבה, האדריכל של בית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, שעיצב את האודיטוריום בצורה פרסה מסורתית. עם זאת עיצוב החוץ של הבניין והחזית, היו פשוטים מדי לטעמם של האוסטרים, והם צירפו למלאכה אדריכל נוסף, מתאו פרטש, אדריכל הלה סקאלה ממילאנו. בסופו של דבר התיאטרון החדש היה ערבובייה של עיצוב הפניצ'ה מבפנים והסקאלה מבחוץ. 
תוך זמן קצר התברר, שהתיאטרון החדש משרת היטב את שוכרי התאים העשירים, אך מקפח את האמנים. חדריהם היו צפופים ובלתי מספקים, וחימום הבמה  הציב קשיים. גם האמצעים הטכניים היו מוגבלים. עם זאת, האולם היה אידיאלי לנשפי מחולות ותחפושות ועד מהרה אירח את כל האירועים החשובים בעיר.
בין נובמבר 1805 למרץ 1806 הייתה טריאסטה תחת כיבוש צרפתי, והכובשים הטילו הגבלות ואיסורים שונים על באי התיאטרון, שבחרו להדיר רגליהם ממנו, בניגוד למה שהיה מקובל בתקופת האוסטרים. עם שוב הכיבוש האוסטרי, חזר התיאטרון לחיים, אך ב-1809 חזרו הצרפתים והתיאטרון התרוקן שוב מצופים, עד כדי כך, שביום הולדתו של נפוליאון נאלצה ההנהלה להאיר את הבית במשך כל שעות היום ולהציע כניסה חינם לכל המעוניין בשעות הערב. האוסטרים שבו ב-1813, אך חילופי אש התותחים שקדמו לשובם פגעו בחזית התיאטרון וסימניהם ניכרים בה עד היום.
התיאטרון החליף את שמו מספר פעמים מאז הקמתו בשם "התיאטרון החדש". לראשונה בשנת 1821, אז הוחלף שמו ל"תיאטרון גראנדה" (Teatro Grande). תחת שם זה הוצגו בתיאטרון 2 הצגות בכורה עולמיות מאת ורדי - "שודד הים" בשנת 1848 (עם הסופרן ג'וזפינה סטרפוני, אותה ורדי נשא לאישה ב-1859, בתפקיד ראשי), ו"סטיפיליו", הפקה עליה פיקח ורדי, בשנת 1850. עוד לפני הפרמיירות הללו, תפסו האופרות של ורדי מקום נכבד על בימת התיאטרון, ובהמשך המאה נוספו עוד אופרות חשובות ברפטואר האופראי, כולל יצירות מאת פוצ'יני ווגנר.
שינוי נוסף בשם התיאטרון נעשה בשנת 1861, כאשר התיאטרון עבר מבעלות פרטית לבעלות ציבורית. התיאטרון נקרא אז Teatro Communale, ונשא את השם הזה בסוף המאה ה-19. בשנת 1881, הוגדלה תכולת התיאטרון לכ-2000 מקומות ישיבה. ההגדלה נעשתה על חשבון אזורי העמידה בתיאטרון, אך בדצמבר אותה שנה הוכרז המבנה כלא בטיחותי ונסגר לשיפוצים ועבודות חיזוק, במסגרתם הותקנה מערכת תאורה חשמלית. המבנה נפתח מחדש ב-1889 עם 1,000 מקומות ישיבה. תוך שעות ספורות ממותו של ורדי בינואר 1901, שונה שמו של התיאטרון שוב, הפעם לכבודו ולזכרו של המלחין.
בין השנים 1992 ו-1997 נסגר המבנה לשיפוצים נוספים, ונפתח מחדש עם 1,300 בקונצרט VIVA Verdi שכלל קטעים מהאופרות של ורדי. בזמן השיפוצים הועברה פעילות האופרה למבנה שנבנה לצורך כך בשם Sala Tripcovich, הממשיך להציג מוזיקה קאמרית ואופרטות.
אחד האירועים החשובים בתיאטרון, הנובע מהכיבוש האוסטרי במאה ה-19, והעובדה שטריאסטה לא הייתה חלק מאיטליה עד 1918, הוא "פסטיבל האופרטה הבינלאומי", הנערך במקום מידי קיץ.
מלכת השושנים (אלבום)

סינגלים וקליפים

לפני שיצא האלבום לאור, יצאו ממנו שלושה סינגלים. לכל אחד מהם פרט ל-"שיכורים מאהבה", יצא קליפ רשמי שזכה להצלחה חסרת תקדים.

מנגינה

יצא לאור ב-11 בינואר 2015, כסינגל הבכורה של עדן בן זקן, וכסינגל הראשון מתוך האלבום. השיר נכתב והולחן על ידי דנה לפידות וחנה לפידות, והופק על ידי אייל פרידמן, וזכה להצלחה רבה עם צאתו, כאשר הגיע אל המקום ה-16 ברדיו אמצע הדרך, ה-6 במדיה פורסט, וה-6 במדיה פורסט TV. הקליפ של השיר צבר למעלה מ-11 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לקליפ ה-10 הנצפה ביותר של בן זקן.

מלכת השושנים

יצא לאור ב-28 במאי 2015, כסינגל השני מתוך האלבום, וכשיר הנושא מתוכו. את השיר כתבו והלחינו דולב רם ופן חזות, וינון יהל הפיק אותו. השיר היה לשיר הרשמי של מצעד הגאווה שהתקיים באותה השנה, שם ביצעה אותו עדן בן זקן בהופעה חיה. עד שנת 2017, היה הקליפ של השיר, לקליפ הנשי הישראלי הנצפה ביותר ביוטיוב. מאוחר יותר, עקפה אותו אגם בוחבוט עם הקליפ לשירה "כמו בריו", וכיום מחזיקה בשיא הזמרת נטע ברזילי עם הקליפ לשירה, "Toy". בקליפ, ניתן לראות את בן זקן שרה ברחובות עם רקדני ליווי, וסצנות נוספות. נכון ל-11 בספטמבר 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-32 מיליון צפיות. לשיר יצא רמיקס רשמי שנעשה על ידי ינון יהל ומור אברהמי. הרמיקס נכלל באלבום ותיפקד בו כרצועת בונוס. עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-12 במצעד של רשת ג', ה-5 ברדיו אמצע הדרך, ה-4 במדיה פורסט, וה-3 במדיה פורסט TV.

שיכורים מאהבה

יצא לאור ב-9 באוגוסט 2015, כסינגל השלישי מתוך האלבום. בדומה לקודמו, נכתב והולחן השיר על ידי דולב רם ופן חזות, והופק על ידי ינון יהל. השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע אל ה-20 במצעד של רשת ג', ה-14 ברדיו אמצע הדרך, וה-3 במדיה פורסט. ביוטיוב זכה האודיו של השיר להצלחה חסרת תקדים גם כן, כאשר צבע למעלה מ-8 מיליון צפיות.

פיסה מזכרוני

יצא לאור ב-6 באוקטובר 2015, כסינגל הרביעי מתוך האלבום. השיר נכתב והולחן על ידי אורי בן ארי, והופק על ידי דודו קומה. במצעדים הפך השיר למצליח ביותר מתוך האלבום כאשר הגיע אל המקום ה-1 במצעד של רשת ג', ה-1 ברדיו אמצע הדרך, ה-2 במדיה פורסט, וה-7 בגלגלצ. במצעד סוף השנה של רשת ג' הגיע השיר אל המקום ה-28, ובמצעד סוף השנה של גלגלצ הגיע אל המקום ה-20. השיר היה לשיר הראשון של בן זקן אשר נכנס למצעדי סוף שנה כלשהם, וביוטיוב אף צבר קרוב ל-7 מיליון צפיות.

אלבינה

יצא לאור ב-30 בדצמבר 2015, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום. השיר נכתב והולחן על ידי צ'ארלס איגוי ודולב רם, והופק על ידי יעקב למאי. עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-11 במצעד של רשת ג', ה-7 במדיה פורסט TV, ה-13 ברדיו אמצע הדרך, וה-8 בגלגלצ. לשיר יצא קליפ שהפך לויראלי וצבר קרוב ל-4 מיליון צפיות.
טום ברנג'ר

ביוגרפיה

ברנג'ר נולד בשם תומאס מייקל מור (Thomas Michael Moore) בשיקגו למשפחה אירית ממוצא קתולי.
לברנג'ר אחות אחת בשם סוזן.
את השם "ברנג'ר" בו התפרסם, בחר על שם חברו לספסל הלימודים, זאת משום שהיה כבר טומס מור אחד בכיתה בה למד.
ברנג'ר סיים את לימודיו ב"תיכון מזרח ריץ'" שבמערב שיקגו ב-1967, משם המשיך ללמוד עיתונות ב"אוניברסיטת מיזורי". ברנג'ר נטש את תחום העיתונות והחל ללמוד משחק, לשם כך נסע ללמוד במוסדות תיאטרון וקולנוע בניו יורק בתחילת שנות ה-70.
ברנג'ר החל את דרכו כשחקן במספר אופרות סבון, הופעתו הקולנועית הבולטת הראשונה הייתה בסרט "מחפשת את מר גודבר". לאחר מכן קיבל תפקיד ראשי בדרמה הקומית המצליחה "החברים של אלכס", ב-1982 זכה ברנג'ר למועמדות אמי עבור הופעת אורח שערך בסדרה הקומית "חופשי על הבר".
בשנת 1986 הגיע ברנג'ר כבר למעמד של כוכב הוליוודי בזכות הופעה בסרט המלחמה של אוליבר סטון "פלאטון". בסרט גילם את דמותו של סמל קשוח בשם בארנס אשר חולק בשאט נפש את הפיקוד עם יריבו המושבע בסרט סמל אליאס (וילם דפו), במהלך הקרבות בג'ונגלים של וייטנאם יורה בארנס באליאס למוות ומנסה להסתיר זאת, בהצלחה יתרה.
תפקיד זה זיכה את ברנג'ר בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ברנג'ר הופיע שלוש שנים מאוחר יותר בחלק השני בטרילוגיית סרטי וייטנאם של אוליבר סטון "נולד בארבעה ביולי", בנוסף הופיע בתפקיד ראשי בקומדיית הבייסבול "ליגה לאומית".
לאחר מספר הופעות בסרטים דלי תקציב הופיע ב-1993 ברנג'ר במותחן האירוטי שובר הקופות "סליבר" המבוסס על רומן מאת איירה לוין, ברנג'ר שיחק באותה שנה גם בסרט הפעולה "הצלף". לאחר תקופה בה לא עבד חזר ברנג'ר ב-2001 למסך הגדול ושיחק בתפקיד משני בדרמת הפשע המרתקת "יום אימונים מסוכן".
ב-2010 השתתף ברנג'ר בשובר הקופות המצליח של כריסטופר נולאן "ההתחלה" בתפקיד פיטר בראונינג דודו של רוברט פישר (קיליאן מרפי).
ב-2012 זכה ברנג'ר בפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה על הופעתו במיני סדרה ההיסטורית "האטפילדס ומק'קויס".
לברנג'ר שישה ילדים משלוש מערכות נישואים נפרדות. בן ובת עם אשתו הראשונה ברברה וילסון, שלוש בנות עם אשתו השנייה ליסה ויליאמס ובת אחת מנישואיו הנוכחיים עם פטרישיה אלברה.
מייקל וודרוף

חייו

וודרוף, יליד לונדון, בילה את שנות נעוריו באוסטרליה, שם סיים לימודי הנדסת חשמל ורפואה. עם סיום לימודיו, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, וודרוף הצטרף לחיל הרפואה האוסטרלי. הוא נפל בשבי הכוחות היפניים והוחזק במחנה שבויים. בעודו שבוי הוא פיתח שיטה מקורית להפקת חומרי מזון מפסולת חקלאית, זאת כדי למנוע תת-תזונה בקרב חבריו השבויים.
עם תום המלחמה וודרוף שב לאנגליה והחל בקריירה ארוכה כחוקר רפואי, תוך שהוא משלב את עבודתו המעשית כמנתח עם מחקריו. עיקר עניינו היה בתחום דחיית שתלים ודיכוי המערכת החיסונית. עבודתו בתחומים אלה הביאה אותו, ב-30 באוקטובר 1960, לבצע את ניתוח השתלת הכליה הראשון בבריטניה. בעבור השגו זה והישגיו המדעיים האחרים הוא נבחר בשנת 1968 כחבר החברה המלכותית ובשנת 1969 העניקה לו מלכת בריטניה תואר אבירות. אף שפרש מעבודתו כמנתח בשנת 1976, הוא המשיך לפעול בקהילה המדעית הבריטית, במחקר בתחום הסרטן ובשרות בוועדות מדעיות שונות. הוא הלך לעולמו בשנת 2001 בגיל 89.
מליסה לאו

ביוגרפיה

לאו נולדה במנהטן שבניו יורק, ביתם של פגי וארנולד לאו. לאו למדה באוניברסיטת ניו יורק אך נשרה ולא סיימה את לימודיה.
לאו החלה את קריירת המשחק שלה באמצע שנות ה-80 כשהופיעה בסרטים דלי תקציב. לאו קיבלה תשבחות ומועמדות ל"פרס אמי לבידור בשעות היום" (פרס המוענק על הצטיינות בתוכניות המשודרות בטלוויזיה בשעות הבוקר) על תפקידה באופרת הסבון "כל ילדיי".
בין 1993 ל-1997 שיחקה לאו (ב-5 עונות) בתפקיד "סרג'נט קיי הווארד" בסדרת הטלוויזיה "רצח מאדום לשחור". כן הופיעה בשנת 2000 בסרט הטלוויזיה שנעשה בהמשך לסדרה.
לאו חזרה לקדמת הבמה בשנת 2003 כשהשתתפה בדרמה הטרגית מועמדת 2 פרסי האוסקר של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "21 גרם", בסרט גילמה לאו את אימו של ג'ק ג'ורדן (בניסיו דל טורו) שנהרג בתאונת דרכים טרגית.
ב-2005 שיחקה לאו בדרמת המסתורין "משחקים נסתרים" ובמערבון "שלוש הלוויות של מלכיאדס אסטרדה".
בשנת 2008 כיכבה לאו בדרמת הפשע "אגם קפוא" בו גילמה את דמותה של ריי אדי, אם חד הורית לשני בנים השרויה בבעיות כלכליות, כדי להשלים הכנסות היא חוברת לאישה צעירה ממוצא אינדיאני בת שבט המוהוק במטרה להבריח מהגרים מתוך קנדה אל תוך טריטוריית ארצות הברית. על תפקידה בסרט קיבלה לאו מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אותה הפסידה לקייט וינסלט. ב-2011 זכתה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וכן בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריות שחקנית המשנה הטובה ביותר, על תפקידה בסרט "פייטר". 
בשנת 2016 שיחקה בדרמה הביוגרפית של אוליבר סטון "המרגל - סנודן" בו גילמה את לאורה פויטרס.  
ללאו בן אחד ממערכת יחסים שניהלה עם השחקן מועמד פרס האמי ג'ון הארד.
ברט באטלר

ביוגרפיה

באטלר נולדה בשם ברט אנדרסון בעיר מונטגומרי שבאלבמה, לפני שהחלה את דרכה כסטנדאפיסטית עבדה באטלר כמלצרית.
פרצה לתודעה בשנות ה-90 בזכות תפקיד ראשי אותו קיבלה בקומדיית המצבים של רשת ABC "גרייס על הכוונת". באטלר הופיעה במהלך 5 עונות הסדרה בתפקיד האם החד הורית גרייס קלי והייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית. באטלר כוכבת הסדרה הייתה מכורה במהלך השנים למשככי כאבים, דבר שהעיב על תפקודה ועל יחסה עם שאר השחקנים בתוכנית. בשל התנהגותה הבעייתית שוחררה באטלר מהתוכנית.
באטלר השתתפה בקומדיית המצבים "סדנה לעצבים" בתפקיד הברמנית ברט בפאב בו מבלה צ'ארלי (צ'ארלי שין) ובאופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח"
בחייה האישיים באטלר היא גרושה פעמיים.
אורות (כתב עת)

אורות הוא כתב עת ספרותי ישראלי, היוצא לאור מאז שנת 2007 בהוצאת "אורות הכרך". מטרת כתב העת היא להעשיר את התרבות הישראלית ביצירות מקוריות המושפעות מגדולי התרבות העולמית. באורות מתפרסמים סיפורים קצרים, שירים, סיפורים מאוירים, תצלומים, מסות ותרגומים. 
עורך אורות הוא הסופר והמתרגם יונתן דורי. מייסדי כתב העת הם יונתן דורי ודינה שטנר. בין השנים 2008–2013 ערכה את כתב העת המשוררת והמתרגמת טל ניצן. 
שמו של כתב העת הוצע על ידי המשורר מאיר ויזלטיר.
אתר האינטרנט של אורות פועל במקביל לכתב העת המודפס, ומקדם יצירה מתחומי המוזיקה והאמנות הפלסטית, וידאו ארט ועוד. כך למשל, לצדו של גיליון שייקספיר פורסמו גם יצירות מוזיקליות שעסקו בתימות שייקספיריות, וגיליון קפקא כלל סרטון אנימציה והפקת אופנה.
אלסון

בברזיל

הקשר ההתקפי התחיל את הקריירה שלו ב-1999 בפ.צ. איטואנו. בשנים 2000 ו-2002 הושאל לויטוריה סלבדור. ב-2003 אלסון עלה דרגה במעבר לפלמיירס.

שטוטגרט והשאלות לברזיל

בחורף עונת 2004/05 עבר לשטוטגרט הגרמנית. בבונדסליגה אלסון לא הצליח לקבל מקום בהרכב; עד 2005 הוא שיחק רק 3 פעמים במדי הקבוצה. בשל כך ב-31 באוגוסט לקראת סגירת חלון ההעברות הושאל השחקן לפונטה פרטה הברזילאית.
בין יולי 2006 ליולי 2007 שיחק בהשאלה בקבוצה ברזילאית נוספת - קרוזיירו. בקיץ 2007 הושאל אלסון שוב, הפעם לגויאס. בחורף חזר לשטוטגרט ושם שיחק בקבוצת הנוער כדי להשאר בכושר. באוגוסט 2008 חזר באופן מפתיע לקבוצה הבוגרת. ב-18 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול הרטה ברלין, הייתה זו הפעם הראשונה שהוא שיחק בבונדסליגה מאז ה-21 במאי 2005. את שערו הראשון בגרמניה הבקיע ב-1 במרץ 2009 בניצחון 0–2 על קרלסרוהה. במשחק הבית הבא של קבוצתו מול בורוסיה דורטמונד אלסון כבש את השער ה-43000 בהיסטורית הבונדסליגה. ב-15 באוגוסט 2009 עשה צמד במשחק בית מול פרייבורג, את אחד מהשערים הוא הבקיע מ-35 מטרים.
ב-10 באפריל האריך את החוזה שלו עם שטוטגרט עד ליוני 2011.

הנובר 96

ב-1 בפברואר 2010 הושאל להנובר 96 עד סוף עונת 2009/10. למרות הפציעות שבגללן שיחק רק 7 משחקים במדי הקבוצה, הוא עדיין תרם חלק משמעותי להנובר. במחזור ה-25 הבקיע אלסון בניצחון 0–1 על פרייבורג את אחד השערים הכי חשובים של קבוצתו. במחזור האחרון הנובר ניצחה 1–2 וסיימה בניצחון זה סדרה איומה של 9 הפסדים ו-13 משחקים ברציפות ללא ניצחון. היה זה גם הניצחון הראשון של הנובר מאז מותו של רוברט אנקה ב-10 בנובמבר 2009.

חזרה לשטוטגרט

בתום השאלתו סוכם בין שטוטגרט להנובר מעברו של הברזילאי להנובר. הוא היה אמור לחתום חוזה לשנתיים, אך בשל תוצאות לא מספקות של בדיקה גופנית לא בוצע המעבר. לפי דברי המועדון משטוטגרט, אלסון היה עוד בשיקום מהפציעה שקיבל בעונה הקודמת בהנובר.
ב-1 בדצמבר ערך את הקאמבק שלו בשטוטגרט במשחק הליגה האירופאית מול יאנג בויז.
אחרי עונת 2010/11 עזב אלסון את שטוטגרט.

רוסטוב

באוגוסט 2011, אחרי שנה של שיקום מפציעה קשה, חתם אלסון חוזה עם רוסטוב הרוסית לשנתיים וחצי. משחק הבכורה שלו ברוסטוב נערך ב-6 באוגוסט מול וולגה ניז'ני נובגורוד כאשר הוא נכנס כמחליף, המשחק הסתיים 0–1 לזכות רוסטוב.
קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך

ביוגרפיה

קרל אלכסנדר נולד ב-24 ביוני 1818 בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, והיה בנם השני של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
קרל אלכסנדר היה בידידות קרובה עם פאני לוואלד והנס כריסטיאן אנדרסן, אולם כשפרצה מלחמת שלזוויג הראשונה ניתק עמם את הקשרים.
ב-8 ביולי 1853 מת אביו קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, וקרל אלכסנדר עלה לשלטון במקומו, אולם דחה את טקס ההכתרה ליום ההולדת של יוהאן וולפגנג פון גתה ב-28 באוגוסט.
קרל אלכסנדר שיפץ את טירת וארטבורג, והיה פטרונם של ריכרד וגנר ופרנץ ליסט. בשנת 1860 ייסד קרל אלכסנדר את בית הספר לאמנות - הדוכסות הגדולה של ויימאר, ומינה למנהליו את ארנולד בקלין, פרנץ פון לנבאך וריינהולד בגאז.
במהלך מלחמת אוסטריה-פרוסיה שמר קרל אלכסנדר על נייטרליות, ולאחר המלחמה הצטרף לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 תמך קרל אלכסנדר בפרוסיה במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת, אולם לא השתתף במלחמה באורח פעיל.
ב-5 בינואר 1901 מת קרל אלכסנדר, ובמקומו עלה לשלטון נכדו וילהלם ארנסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, מאחר שבנו מת עליו בחייו.
כנעאן מקייה

כנעאן מקייה (בערבית: كنعان مكية, נולד ב-1949 בבגדד) הוא אינטלקטואל עיראקי ופרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס.

ביוגרפיה

נולד בבגדד למשפחה שיעית ולמד בתיכון בעיר שהופעל על ידי ישועים מארצות הברית. הוא הצטיין במתמטיקה ובאנגלית, ובשנת 1967 התקבל ללימודי ארכיטקטורה בMIT ועזב את עיראק לצורך הלימודים. ב-MIT הוא החל להתעניין בפוליטיקה, ושם הוא פגש את עמנואל פרג'ון, דוקטורנט למתמטיקה שהיה פעיל שמאל מרקסיסטי והושפע רבות מהרעיונות הפוליטיים שלו. בסיום לימודיו הוא הצטרף לחברת "מקייה ושותפים" ותכנן פרויקטים במזרח התיכון. בשנת 1974 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון והשלים שם תואר שני בתכנון אורבני.
ב-1981 עזב את משרתו והחל לכתוב ספר אודות עיראק, "רפובליקת של פחד: הפוליטיקה של עיראק המודרנית", שתיאר את משטר של סאדם חוסיין ומפלגת הבעת' בעיראק, שפורסם ב-1989, ונהיה לרב-מכר. את הספר פרסם תחת השם הבדוי סמיר אל-ח'ליל, מחשש שסאדם יפגע בבני משפחתו שעדיין בעיראק. 
בשנת 1991 בעקבות המרידות הכורדיות בעיראק, מקייה ביקר בצפון בעיראק. בשנת 1992 יצא ספרו "שדות ההרג של סדאם", שבו תיאר את הטיהור האתני שסדאם ניסה לעשות לכורדים במדינה. לאחר הפלתו של סדאם על ידי האמריקאים בשנת 2003 מקייה החל לפעול למען הנצחת קורבנות משטר חוסיין. ביוני 2003 הוא הקים את "קרן הזיכרון העיראקי" (Iraq Memory Foundation). 
הוא משמש כפרופסור ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת ברנדייס ועמית במרכז ללימודי מזרח-תיכון באוניברסיטת הרווארד.
מקייה כתב בעבור הניו יורק טיימס, The New York Review of Books, והלונדון טיימס.
בשנת 2003 הוענק לו דוקטור כבוד לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2007 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
הר בייקר (הרי ואפוטיק)

היסטוריה

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1898 ג'יי נורמן קולי על שם חברו,  ג'ורג' פרסיבל (1855-1951), שהיה יצרן טקסטיל,ומטפס הרים להוט. בייקר ביקר באזור ההר בשנת 1897. קולי ובייקר ביקרו באזור עם פיטר סארבאך (על שמו נקרא הר סאבאך הסמוך), כשם שפסגות נוספות באזור נקראו על שם חברי מועדון מטפסי ההרים האפלצ'ים (Appalachian Mountain Club).
במספר מפות נקרא ההר בטעות "הר סטרמוטץ'" (Stremotch Mountain) בעקבות טעות שהופיע במפה של סי. ס. תומפסון המודד הכללי של קנדה - ב"מפת שדה הקרח ואפטה" שפורסמה ביומן האלפיני הקנדי בכרך 1, מס '1, 1907, בעמ' 151.
וולטר ד. וילקוקס היה הראשון שעלה על פסגת ההר, בשנת 1923.
וויו נובה

וויו נובה (באספרנטו: Vojo Nova, "דרך חדשה") היה קיבוץ שהקימה קבוצה מפורשי גדוד העבודה בהנהגת מנחם אלקינד בחצי האי קרים, לאחר שהתאכזבו מן הציונות הסוציאליסטית וירדו מארץ ישראל. הקיבוץ הפך ב-1935 לקולחוז, וחוסל סופית במהלך מלחמת העולם השנייה.

מהקמת הקיבוץ עד 1935

אלקינד פתח במגעים מול ראשי השלטון בברית המועצות עוד באפריל 1926, ובאוקטובר 1927 קיבל אישור וברכה לתוכנית הקמת הקיבוץ.  השלטונות ראו ביוזמה זו נושא לתעמולה בדבר ההבל שבניסיון ליצור סוציאליזם ציוני, וסייעו בתחילה להצלחת הקיבוץ, לפחות למראית עין. לקבוצת היורדים, 60–80 איש ואישה, הקצו חווה נטושה בחצי האי קרים, סמוך לעיר יבפטוריה. 
שם הקיבוץ נקבע בשפת האספרנטו, כיוון ששם עברי היה אסור, ושם ביידיש או ברוסית לא רצו החברים לקבל על עצמם, כדי לשמור על זהותם הנבדלת. עם זאת, שפת הדיבור היומיומי בקיבוץ הייתה עברית. הם התיישבו באתר החווה הישנה וקיבלו שטחים נרחבים לעיבוד (13,000 דונם), 500 כבשים, רפת, לול, כלי עבודה, בהמות עבודה וטרקטור.
המתיישבים הקימו קיבוץ ארצישראלי על כל מוסדותיו המוכרים: חדר אוכל ובית ילדים, קומונה משותפת לבגדים וקופת הוצאות משותפת, ערבי שירה בצוותא וחינוך עברי ויהודי. הם התמודדו עם קור עז ועם מחסור בציוד ובביגוד, אך היו אידיאליסטים והאמינו בדרכם. כדי לספק דור עתיד וידיים עובדות קיבלו על עצמם קליטת מתיישבים נוספים, רוסים ובולגרים, חלק מהם אנטישמים ומלשינים של השלטונות.

מ-1935 ועד שנות הארבעים

ברבות השנים פחת צורך השלטונות הסובייטיים ב"דוגמה" הלא-ציונית, כיוון שהעלייה לארץ ישראל הופסקה עם הוצאת תנועת החלוץ אל מחוץ לחוק ורדיפה גלויה של הציונים. 
ב-1935 הודיעו השלטונות על ביטול המוסדות הקיבוציים, בית הילדים וחדר האוכל, ועל הגדרת המקום כקולחוז בשם "דרוז'בה נארודוב" ("אחוות עמים"). רוב המתיישבים המקוריים, כולל אלקינד עצמו, עזבו ללנינגרד ולמוסקבה, אך רוחם של הנותרים לא נפלה, והם התחזקו בדעתם שדרכם נכונה. אחדים מהם נפגעו בעת הטיהורים הגדולים, ואת מקומם תפסו מתיישבים רוסים ואוקראינים.
מספר מתיישבים ארצישראלים מקוריים שרדו. בעת מלחמת העולם השנייה התגייסו הגברים לצבא האדום ורק כמה נשים וילדים נותרו בקולחוז. בעת הכיבוש הנאצי הלשין תושב הקולחוז, רוסי בשם קפיושין, לגסטפו על הימצאם של הנשים והילדים היהודים במקום. הנאצים הגיעו לקולחוז, אספו את הנשים והילדים, והטביעו אותם בבאר.

תיעוד בתרבות

בשנת 1930 שלחו השלטונות הסובייטיים לוויו נובה מספר אוֹמנים על מנת לתעד את החיים בקיבוץ היהודי בברית המועצות, כנראה לצורכי תעמולה. בין האומנים היו הציירים מאיר אקסלרוד ומנדל גורשמן. תערוכה מציוריו של אקסלרוד, בשם "גן העדן האבוד", הוצגה במוזיאון עין חרוד.
סופרת היידיש שירה גורשמן הייתה בין חברי הקבוצה. היא נישאה למנדל גורשמן ועימו עזבה את המקום ועברה למוסקבה. ב-1989 עלתה לישראל ופירסמה את הספר "הצאן והבקר של חנה", בו תיארה את קורותיה בוויו נובה, בלוויית איורים של בעלה המנוח. שנים אחדות לאחר עלייתה, הפיק הערוץ הראשון את הסרט התיעודי "דרך חדשה", בבימויו של ארן פטנקין, בו סיפרה גורשמן את קורותיה בגדוד העבודה ובוויו נובה.
הרומן "עצם אל עצמו", מאת נתן שחם (הוצאת עם עובד, 1981), מתאר את סיפורו של איש גדוד העבודה שהצטרף לאלקינד וחבורתו בוויו נובה, ולאחר תלאות בברית במועצות חזר ארצה בשנות השבעים של המאה העשרים.
חלק ממך

היסטוריה

בתחילת 2008 הוציאה מימון את אלבומה השני רגע לפני ש..., והייתה מועמדת לאמן הישראלי הטוב של השנה במסגרת MTV ישראל שרק החל את דרכו (Best Israeli Act). מימון זכתה בתואר, וזכתה להתמודד בתואר "האמן האירופאי של השנה" ("Favorite Act") במסגרת תחרות EMA של MTV. 

כחודש לפני הטקס עצמו, התוודעה מימון שעלתה לחמישייה הסופית בקטגוריה זו וכן שתזכה להופיע על בימת הטקס. 
לכבוד הטקס הוחלט להפיק שיר חדש בשפה האנגלית, ואתו להופיע, וכן לשחרר לו גם גרסה בעברית לקהל בישראל. מימון עצמה הופיעה בסוף הטקס רגע לפני פרסום הזוכה בקטגוריה. 

לבסוף, מימון דורגה במקום השלישי, לאחר שעקפה את ליאונה לואיס ודימה בילאן, זוכה האירוויזיון 2008 של אותה שנה.  

מימון זכתה להצטלם על השטיח האדום, להתראיין לכתבים זרים וכן לפגוש אמנים מחו"ל כדוגמת קייטי פרי  ופינק . 
בשנת 2011 נכלל השיר בעברית בגרסה אקוסטית לאלבום הופעה חיה של שירי מימון ושמעון בוסקילה. 
מימון היא האמנית הישראלית היחידה שהופיעה בטקס זה ויחד עם עפרה חזה היא האמנית הישראלית היחידה שהופיעה ב-MTV.