תנאים

תולדותיהם

תקופת התנאים מתחלקת לחמישה דורות, ודור נוסף של "תנאים למחצה", שחי מיד אחרי חתימת המשנה. הרמב"ם כתב שבמשנה מוזכרים 128 תנאים, מהם 91 מוזכרים בעקבות הלכה שאמרו, ועוד 37 מוזכרים על עניין דרש או מעשה שעשו.
התנאים חיו ופעלו בעיקר בארץ ישראל במרכזים שונים. לאחר חורבן ירושלים עבר המרכז בראשות רבן יוחנן בן זכאי ליבנה. תלמידיו הקימו מרכזי לימוד תורה במקומות נוספים כמו לוד והגליל.
היו מהתנאים שהתפרנסו מעבודת כפיים בנוסף להיותם פוסקי הלכה כמו רבי יוחנן הסנדלר, והלל הזקן שהיה חוטב עצים. חלק מהתנאים שימשו גם כמנהיגי ציבור ואף ייצגו את העם היהודי בפני השלטונות הרומיים בארץ ישראל.
בתקופת התנאים אירעו שני מאורעות מרכזיים בתולדות עם ישראל, חורבן בית שני (בשנת ג'תתכ"ח) ומרד בר כוכבא ודיכויו (בשנת ג'תתצ"ה). לאחר חורבן הבית הקים רבן יוחנן בן זכאי מרכז רוחני גדול ביבנה, זאת לאחר שביקש מאספסיאנוס שלא יפגע בעיר יבנה בזמן החורבן ("תן לי יבנה וחכמיה"), תלמידיו ביבנה המשיכו את דרכו והפיצו את התורה בכל רחבי ארץ ישראל, תלמידיו היו: רבי אליעזר בן הורקנוס שהקים ישיבה בלוד, רבי יהושע בן חנניה, רבי אלעזר בן ערך, רבי שמעון בן נתנאל ורבי יוסי הכהן.
רבי עקיבא למד משני תלמידיו של רבן יוחנן בן זכאי, רבי יהושע ורבי אליעזר בן הורקנוס, ושילב את תורתם בשלו, רבי יהושע הלך בעיקר בדרכם של בית הלל, ואילו רבי אליעזר הלך בדרכם של בית שמאי ובכך יצר את הבסיס למשנה שלנו, עד שהגמרא אומרת שכל דברי התנאים שהובאו באופן סתמי, במשנה, בתוספתא בספרא ובספרי, הן מתורתו.
רבי עקיבא העמיד 24,000 תלמידים, וכולם נהרגו באסכרה בין פסח לפרוס עצרת, מלבד חמישה מתלמידיו שהם רבי שמעון בר יוחאי, רבי יוסי, רבי נחמיה, רבי מאיר ורבי יהודה, שהמשיכו את הפצת התורה בעם ישראל.
בסוף תקופת התנאים חיבר רבי יהודה הנשיא את המשנה, הוא ערך וסידר את כל דברי התנאים שהובאו לפניו וחילקם לשישה סדרים (זרעים, מועד, נשים, נזיקין, קדשים וטהרות), כל סדר מחולק לכמה מסכתות, וכל מסכת מחולקת לפרקים, כך שההלכות נסדרו בצורה מסודרת, על אף שעל פי ההלכה יש איסור להעלות על הכתב את התורה שבעל פה מכל מקום רבי יהודה הנשיא חשש שתשתכח התורה שבעל פה מעם ישראל ועל כן התיר לכתוב את התורה שבעל פה בהתבסס על הפסוק "עת לעשות לה' הפרו תורתך". הגמרא אומרת שסתם משנה רבי מאיר, כלומר כאשר נאמר דין במשנה בלא שם החכם בדרך כלל הדברים הם מדברי רבי מאיר.

נשיאות

במשך תקופת התנאים פעל נְשִׂיא הסַנְהֶדְרִין אשר כונה גם ראש ישיבה. תפקיד זה למעשה התחיל כבר בתקופת הזוגות (ג' תרי"א) ביוסי בן יועזר. החל מתקופת הלל הזקן התפקיד עבר בירושה בשושלתו.

דרך התנאים בלימוד התורה שבעל פה

דרכם של התנאים ביצירת ההלכות הייתה כדרך הפרושים, כלומר התבססות על תורה שבעל פה ולא על תורה שבכתב גרידא, לכן עיסוקם היה בדרישת דרשות מהפסוקים בדרך של י"ג מידות שהתורה נדרשת בהם או דרישת מילים ואותיות מיותרות. כך למשל דרשו נחמיה העמסוני ושמעון העמסוני את כל הפעמים בתורה בהם מופיעה המילה "את", ולמדו מכל "את" דין נוסף שהכתוב בא ללמדנו ברמז, חכמי התנאים היו מקפידים לדרוש את התורה בדקדוק רב עד כדי כך שנאמר על רבי עקיבא שהיה מגדולי התנאים, שהיה דורש על כל קוץ וקוץ תילי תלים של הלכות.
שיטת לימוד זו לא הייתה מקובלת על כת הצדוקים, שכפרו בתורה שבעל פה והאמינו רק בתורה שבכתב.
התנאים היו המנהיגות הרוחנית והפוליטית המרכזית של העם היהודי, וכך התגבשה הלכה המבוססת על התורה שבעל פה עד ימינו.

המחלוקות

לפי תפישת חז"ל את קורות העבר, בתחילה לא היו כלל מחלוקות בענייני הלכה, כיון שכל מחלוקת הוכרעה מיד על ידי בית הדין הגדול, ורק בתקופת הזוגות החלה להיווצר מחלוקת בין התנאים; המחלוקת הייתה סביב עניין הסמיכה ביום טוב ונחלקו בה יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן. כך החלו להיווצר מחלוקות באופן הדרגתי, כך שהלל ושמאי נחלקו בעצמם בשלוש מחלוקות, ולאחריהם, במשך כשני דורות, היו שני בתי מדרש נפרדים בית הלל ובית שמאי, שנחלקו בכ-300 מחלוקות. מחלוקות אלו נותרו ללא הכרעה, לפי המסופר, עד שיצאה בת קול והורתה כי הלכה כבית הלל, עד כדי כך שנקבע כי בית שמאי במקום בית הלל אינה משנה, ברם אף על פי כן ישנם מקומות בודדים בהם הלכה כבית שמאי (רובם מנויים בתחילת מסכת עדיות), וכן לעולם בדברי המשנה דברי בית שמאי קודמים לדברי בית הלל ("בית שמאי אומרים ... ובית הלל אומרים").
אחרי תקופה קצרה בהנהגת הדור, מדווח במקורות התנאיים שרבן יוחנן בן זכאי עזב לברור חיל, ורבן גמליאל דיבנה נעשה לנשיא. הוא פעל לחזק את מעמדה של הנשיאות והתעמת עם שאר התנאים.

דמויות נוספות

בספרות חז"ל נזכרים גם אנשים שאינם תנאים ובכל זאת מוזכרים פעמים רבות, אף בהקשר של פסיקת הלכה. בהם גם ברוריה, אשת רבי מאיר.