בואינג-סטירמן

פיתוח ועיצוב

לויד סטירמן הקים בשנת 1927 את חברת סטירמן איירקראפט קומפני בוויצ'יטה, קנזס.  בשנת 1933 פיתח לויד סטירמן את דגם סטירמן 70, שהיה אב טיפוס של מטוס אימונים לטייסים צבאיים. מטוס זה היה מבוסס על דגם 6 "קלאודבוי" (Cloudboy) של החברה; הדגם הסדרתי של המטוס נקרא דגם 75, שהוצע לגיס האווירי ולצי ארצות הברית. המטוס המוצע היה מטוס דו-כנפי בעל כנפיים עשויות מעץ ומצופות בבד, וגוף שהיה בנוי ממסגרת ברזל מרותכת ומצופה גם הוא בבד. מבנה זה היה חזק וקשיח, ואיפשר למטוס לעמוד בכוחות ג'י גבוהים, עד 12 ג'י חיובי ו-9 ג'י שלילי. כן הנסע היה קבוע ולא מתכנס, ותושבת גלגל הזנב הייתה גדולה ומקובעת. למטוס היו שני תאי טייס פתוחים הממוקמים זה אחר זה עבור מדריך טיסה וחניך. המנוע הרדיאלי היה בדרך כלל חשוף, על אף שכמה ממפעילות המטוס, בחרו לחפות את המנוע. עיצוב מדחף הסטירמן הוא ייחודי ולהביו, שהגיעו למהירות הקול גם בפעולה רגילה, יצרו רעש עז שהיה ייחודי למטוס ונחשב כעין "סמל מסחרי" של הסטירמן.

שירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית

למרות שלכתחילה פותח המטוס, כאמור, עבור הגיס האווירי, התעכבה רכישתו בשל אילוצים כספיים. צי ארצות הברית הביע עניין במטוס, וב-1935 הגיש הצי לחברת סטירמן הזמנה ראשונה. המטוסים עבור הצי זכו לסימול N2S-1, ומטוסים שיוצרו על פי ההזמנות הבאות סומלו N2S-2. המטוסים הראשונים עבור הגיס האווירי הוזמנו ב-1936, וזכו לסימול PT-13. הדגמים השונים (ראו להלן) היו דומים מאד, וההבדל העיקרי ביניהם היה המנוע. במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה ה-20 ובשנים הראשונות של שנות ה-40 היה הסטירמן מטוס האימון של טייסי הצי והכוחות האוויריים של צבא ארצות הברית. מעבר להיותו מטוס האימון הראשוני, שימש המטוס גם לאימוני אווירובטיקה וכן להדרכה בטיסת מכשירים. 
כמה מדינות, ובהן הפיליפינים וקובה, הזמינו גרסאות חמושות של המטוס. גרסאות אלו, שסומלו דגם 73 ודגם 76, נשאו מקלעים, ולעיתים גם פצצות. כמה מן המטוסים הותאמו למשימות צילום אוויר. מנועי מטוסים אלו היו חזקים יותר (ראו להלן).

שימוש אזרחי

לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך העשורים שאחריה נמכרו אלפי מטוסים לשוק האזרחי. מטוסים רבים הוסבו למטוסי ריסוס: בחלל המושב הקדמי הוכנס ציוד ייעודי לריסוס ודישון, ותחת הכנפיים התחתונות חוברו משאבות, צינורות ומתזים. שיפור נפוץ במטוסים אלו, שנועד להגדיל את יכולת נשיאת כמות גדולה של חמרי ההדברה ודשן, היה התאמת מנוע R-985 של פראט אנד ויטני והחלפת המדחף למדחף בעל מהירות קבועה. מטוסים אחרים שימשו לתובלה, מפגנים אוויריים, צילום אוויר, ועוד.

שירות בישראל

ארבעת מטוסי הסטירמן הראשונים בחיל האוויר הישראלי נכנסו לשרות בשנת 1949 ושימשו כמטוס אימון ראשוני לקורס הטיס הראשון. בעשור שלאחר מכן נרכשו 63 מטוסי סטירמן נוספים, שנקראו גם קיידט, והועברו לבית הספר לטיסה. תחילה היו אלה מטוסים מדגם PT-17 קיידט ולאחר מכן נרכשו גם מספר מטוסים מדגם PT-13 קיידט. בינואר 1953 הוקמה טייסת 147 שכללה מטוסי סטירמן שיועדו למשימות סיור וקישור. באותן שנים נבחר הפוקר S-11 להחליף את הסטירמן כמטוס ההדרכה של חיל האוויר, אולם לאחר שנרכשו כ-40 מטוסים מסוג זה, התברר כי מבנה המטוס והספק המנוע שלו אינם חזקים מספיק וב-1953 חזר הסטירמן להיות מטוס ההדרכה העיקרי. הטייס עודד מרום תיאר את חווית הטיסה במטוס: "המטוס בנוי שלד אלומיניום קל ומצופה בבד מרוח בלכה וצבע. מנוע כוכבי מזניק את המטוס למהירות 95 מי"ש, אך מאפשר לו לבצע אוירובטיקה נפלאה. הטיסה הראשונה במטוס זה הייתה חוויה מסמרת שיער. הטייסים יושבים בתוך תא פתוח, ובימי קור וגשם הייתה זו חוויה מקפיאה, לטוס בסטירמן בגובה של כמה אלפי רגל. לאחר כ-45 שעות על סטירמן, עברו החניכים לטוס על הרוורד. ולאחר מכן קבלו כנפי טיס.".
בשנת 1956, בזמן מבצע קדש, צורפו המטוסים לטייסת הקלה (טייסת הפייפרים) שבסיסה היה בשדה התעופה ברמלה. במהלך המבצע עסקה הטייסת במשימות קישור, העברת דואר, וסיור, בחצי האי סיני ולאורך הגבול הירדני. לאחר סיום הלחימה, שבו המטוסים לבית ספר לטיסה וליעודם המקורי - אימון פרחי הטיס. מטוסי הסטירמן היו המטוסים הראשונים בהם ביצעו טייסי חיל האוויר מפגני אווירובטיקה.
הגעת מטוסי ההדרכה הסילוניים, מטוסי הפוגה מגיסטר, הביאה ליציאת הסטירמנים ממערך ההדרכה בחיל האוויר הישראלי ביולי 1961. המטוסים נמכרו לשוק האזרחי ושימשו כמטוסי ריסוס, אימון וספורט. נכון לשנת 2011, נותרו שני מטוסי סטירמן במצב טיסה ושניהם נמצאים במוזיאון חיל האוויר שבחצרים. אחד המטוסים משתתף דרך קבע במפגן האווירי הנערך במסגרת טקסי סיום קורס הטיס. בפברואר 2015 נשרף אחד המטוסים בעת טיפול תחזוקה שנערך בו.
בישראל התפרסם הסטירמן בהזדמנות נוספת, כאשר בשנת 1966, טס אייבי נתן במטוס מדגם זה (אשר זכה לכינוי "שלום 1") מהרצליה לפורט סעיד שבמצרים כיוזמה לקידום השלום בין שתי המדינות.

נתונים כלליים

נתונים לדגם PT-17