google/wiki40b huggingface dataset:
לוקאס טיל

ביוגרפיה

טיל נולד בבסיס הצבאי פורט הוד שבעיר קילין, טקסס שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא בריטי וגרמני. אביו הוא קצין בדרגת לויטננט קולונל (מקביל לסא"ל).
בילה את מרבית ילדותו בעיר מריאטה שבג'ורג'יה.
בגיל קטן החליטה אמו לרשום אותו לשיעורי משחק, שם התגלה על ידי סוכן מקומי.
כשסיים להצטלם לסרט "האנה מונטנה: הסרט" חזר לעיר מגוריו כדי לסיים את לימודיו, ומיד לאחר מכן נסע ללוס אנג'לס כדי להתעסק באופן מלא בפיתוח קריירת משחק.
את התפקיד הראשון שלו קיבל טיל בגיל 13 בדרמה המשפחתית "הרפתקאותיה של אוסי נאש", אולם התגלה באופן רשמי כעבור שנה בסרט האימה "ברק משגע". בגיל 15 הופיע בדרמה המוזיקלית "הולך בדרכי", שם שיחק בתור ג'ק קאש אחיו של זמר הקאנטרי ג'וני קאש (חואקין פיניקס). לאחר מכן שיחק בתפקידים קטנים בסרטי האימה "ריקוד המתים", "הובא לקבורה" ו"הצד האחר" לצד ג'יימי אלכסנדר. ושיחק בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה: "האוס" ו"מדיום".
טיל פרץ לראשונה לתודעה בשנת 2009, בקומדיה המוזיקלית "האנה מונטנה: הסרט" בתפקיד טרוויס ברודי, חבר הילדות של האנה מונטנה (מיילי סיירוס). בשנת 2010 השתתף בקומדיית הריגול "מרגל במשרה חלקית" בתור המרגל הרוסי לארי לצד ג'קי צ'אן. בשנת 2011 התפרסם טיל בסרט גיבורי העל "אקס-מן: ההתחלה" בתפקיד המוטנט האבוק ובהופעה קטנה יותר בסרט המלחמה הבדיוני"פלישה עולמית: הקרב על לוס אנג'לס".
בין לבין השתתף טיל בקליפ של הזמרת טילור סוויפט בשיר you belong with me.
בשנת 2014 שיחק בסרט המתח "קריסטי" לצד אשלי גרין, ושיחק בסרט ההמשך "אקס-מן: העתיד שהיה".
בספטמבר 2016 החל לשחק בתפקיד "אנגוס מקגיוור" - התפקיד הראשי בסדרה "מקגייוור 2016". לסדרה צולמו בהמשך שתי עונות נוספות. ב-2016 הוא שיחק גם בסרט "משאית מפלצת" ובסרט האימה "החדר הנסתר" על פי תסריט של ונטוורת' מילר.
שממית זוטית

מחייה

בארץ חיה בשטחי מדבר, בערבה, במרכז הנגב ובדרומו. שעות פעילותה בלילה. ביום ניתן למצוא אותה מתחת לאבנים, בחולות או במחילות של בעלי חיים אחרים (עכברים, חיפושיות, מדבריות או שנוניות) לעיתים היא שוכנת בסדקי סלעים ומתחת לקליפת עצים.
אורך חייה כשנתיים, ניזונה מחרקים (זבובים אוו פרוקי רגליים זעירים אחרים הנמצאים בין האבנים).
תפוצת במקומות אחרים כמו הודו במזרח עד סהרה הספרדית (לשעבר) ובאזורים מדבריים של ישראל ירדן סיני וצפון מערב ערב.
היא מטילה ביצה אחת עם קליפה קשה באורך 7 מ"מ וכשהעובר יוצא ממנה אורכו 25 מ"מ.
היא מתגוננת מטורפים בכך שהיא נכנסת לסדק קטן מאוד בסלע בנוסף כאשר תופסים אותה (גם הזכר וגם הנקבה) משמיעים קולות מצוקה.
ז'אן-קלוד טרישה

ביוגרפיה

טרישה חונך ב- École des Mines de Nancy, היכן שהוא השלים את לימודיו בשנת 1964. הוא עבר ללמוד בסיאנט פו, עד לשנת 1966, ולאחר מכן בבית הספר הלאומי למנהל (École Nationale d'Administration; ENA) בשנים 1969-1971, שני מוסדות צרפתיים להשכלה גבוהה בתחום מדע המדינה והמנהל הממשלתי. בשנת 1987 טרישה נהפך לחבר בגוף ייעוץ פיננסי בר-השפעה המבוסס בוושינגטון, ה- Group of Thirty. מאוחר מכן, בשנת 1993 הוא מונה לנגיד הבנק המרכזי בצרפת. ב-1 בנובמבר 2003 בא במקומו של ווים דויסנברג כנשיא הבנק המרכזי האירופי. בשנת 2008, טרישה זכה בפרס ה- Vision for Europe Award עבור תרומתו לקידום אינטגרציה אירופאית רחבה יותר. 
בינואר 2003 טרישה הועמד למשפט יחד עם שמונה נוספים באשמת אי-סדירויות בבנק קרדי ליונה, אחד מהבנקים הגדולים בצרפת. טרישה היה ממונה על האוצר הצרפתי באותה התקופה. הוא נוקה מאשמה ביוני 2003, מה שפינה עבורו את הדרך להתקדם לתפקיד נשיא בנק המרכזי האירופי. טרישה ייחס את משבר הבנקאות של שנת 2009 להערכת חסר של סיכונים בקרב הקהילה הפיננסית הבינלאומית. הוא קרה לרפורמה להפחתת החשיבה לטווח-קצר בקרב הבנקים ולהגברת השקיפות. טרישה היה קורבן לביקורת על תגובתו של הבנק המרכזי האירופי למיתון הגדול, שהתמקדה ביציבות מחירים על פני התאוששות וצמיחה.
ב- 31 באוקטובר 2011, הוחלף טרישה בתפקידו כנשיא הבנק המרכזי האירופי, על ידי הבנקאי והכלכלן האיטלקי מריו דראגי.
ספינת דבור

היסטוריה

לאחר מלחמת ששת הימים, התעורר הצורך בהצטיידות של כלי שיט לחיל הים למטרות סיור לאורך גבולותיה הימיים הארוכים של ישראל. הצורך בהצטיידות בספינת בלט גם לנוכח החשש מחדירת מחבלים בדרך הים. לאחר, שצרפת שהייתה ספקית הנשק העיקרית של ישראל עד למלחמה, הטילה אמברגו על אספקת נשק לישראל, פנה חיל הים לצי האמריקני שהציע ספינת משמר מדגם Swift -50ft ששימשה במלחמת וייטנאם. משלחת ישראלית ברשותו של קצין ההנדסה אמנון סלעי נשלחה לבדוק התאמת הספינה אך החליטה לבסוף לבחון ספינה אזרחית שיוצרה במספנת Swift Ships שתוכננה להובלת נוסעים ומטען למתקני קידוח נפט בים ולתכנן בה שינויים כדי להתאימה לצורכי חיל הים.
משלחת נוספת שנשלחה באותה השנה בראשותו של מפקד בסיס אשדוד אל"ם מיכאל ברקאי, שהיה המנחה המקצועי בחיל הים לכלי שיט קטנים, ונציגי 3 היחידות שאמורות היו לקבל את הדבורים, אישררה את הדגם על פי אפיון של הצוות הראשון ומבחני ים (למעשה שלוחת נהר המיסיסיפי) והזמינה במעמד הביקור שמונה ספינות כאלה שלימים נקראו "דבור".
שתי ספינות ה"דבור" הראשונות, 852 ו-871 הגיעו בנובמבר 1970. הן צוידו במנועים תוצרת ג'נרל מוטורס בעלי 12 בוכנות GM12V71TN, במכ"ם דקא 916, ג'יירו חדיש של חברת ANCHUTS, זרקור 30 ס"מ, ונוסף לו על התורן במשך הזמן זרקור קסנון, ב 3 צריחים בעלי מקלעים 0.5 דו קני בעלי הפעלה חשמלית מקומית בעל קצב אש גבוה עם מחסנית של 500 כדור כל אחד, שהוחלפו במהלך השנה הראשונה במקלע 0.5 רגיל חד קני והצריח האחורי הוחלף בתותח אורליקון 20 מ"מ ותותח אורליקון נוסף בחרטום הספינה, ובמכשירי קשר שונים. לאחר כשנה, בספטמבר 1971 הגיעו מארצות הברית עוד שש ספינות דבור - 3 לזירת ים סוף ו-3 לבסיס חיפה.
לאחר הזמנה זו התבצעה בניית הספינות במפעל רמתא של התעשייה האווירית בבאר שבע. ברמת"א נוספו לספינות שיפורים ותוספות נוספות.
בסוף שנות ה-70, עקב התפתחות אמצעי הלחימה בקרב ארגוני הטרור, נולד הצורך בשיפור ספינות הדבור למה שנקרא אז "דבור מוסב" בעל מנועי GENERAL MOTORS V16 (בעלי 16 בוכנות), מכלי דלק נוספים, תורן יעיל יותר לגילוי מטרות במכ"ם. אך לאחר זמן מה הוחלט כי יש צורך בכלי חדש שיענה להתפתחות המהירה של ארגוני הטרור. בשנת 1978 השיק רמת"א את ה"דבורה": ספינת בט"ש המבוססת על הדבור אך גדולה יותר ומהירה יותר. הדבורה התבססה על התכנון והמבנה של הדבור, תוך שילוב טכנולוגיות מתקדמות יותר (שו"ב, מנוע, מערכת הנעה, אמצעי לחימה, אלקטרוניקה). בשנת 1989 הוחלט בחיל הים להצטייד בדבורה. הדבורים והדבורות משרתים עד היום בהצלחה בחיל הים הישראלי.
בחיל הים משרתות שתי ספינות מדגם "דבורת שערים" - זהו דגם האבטיפוס של הדבורה שדומה מאוד לדבור.
מאז שנות השבעים עסקו הדבורים בהגנה שוטפת על חופי מדינת ישראל. הדבורים השתתפו גם במלחמת יום הכיפורים וסיכלו עשרות התקפות מצד חיל הים המצרי בים סוף, לרבות התקפות קומנדו. הדבורים אף הטביעו כלי שיט מצרים.
אחרי המלחמה התמקדו הכלים בפטרולים לאורך חופי ישראל, מאחר שבאותה תקופה נעשו מספר רב של ניסיונות חדירה של ארגוני טרור ומחבלים פלסטיניים דרך הים (רובן מכיוון לבנון). אחת החדירות של המחבלים מלבנון הסתיימה בפיגוע כביש החוף ב-1978 שהיה אחד הגורמים למבצע ליטני וכן לשיפור כלי הבט"ש של חיל הים.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלט לשפר את כושר העמידות של הדבור והוכנסו בה מספר שינויים ושיפורים אשר הגבירו את מהירותה וכושר התמרון שלה. עד היום סיכלו צוותי הדבורים ניסיונות רבים של פיגועים דרך הים והטביעו ספינות אויב רבות.
הדבורים משרתים את חיל הים עד היום בזירת ים סוף.
לא יכול בלי

עלילה

מאט אובססיבי בכל הקשור לחברתו לשעבר ניקול למרות שחלפו כבר 6 חודשים. אובססיה זו מונעת ממנו ליצור קשרים חדשים עם נשים. אחיו הכומר ג'ון חושב שהבעיה היא מינית וכאשר מתחילה תקופת ה"תענית" הנוצרית מחליט מאט להתנזר מכל מגע מיני למשך 40 יום.
בתחילה מאט מרוצה מהתהליך ומרגיש טוב עם עצמו. לאחר כמה ימים הוא פוגש במכבסה את אריקה והם מתחילים לצאת, אך סירובו של מאט להתנשק לאחר הפגישה לא מתקבל בקלות. בינתיים מגלים חבריו לעבודה של מאט על התנזרותו ומתחילים להמר על היום בו ישבר. לאחר שבנות המשרד שומעות גם הן על ההימורים הן מנסות בדרכים שונות לפתות אותו ולזכות בכסף. מאט מצליח לעמוד כנגד כל הפיתויים וביום האחרון מזמין את אריקה למפגש חצות בביתו כדי לסיים את ההתנזרות.
באותו יום כאשר ריאן שותפו לדירה מחליט לצאת עם חברתו, מאט מבקש ממנו שישאיר את הדלת פתוחה לאריקה ויאזוק אותו למיטה בעזרת זוג אזיקים כדי שלא יתפתה לסיים את ההתנזרות לפני בואה של אריקה. בזמן שהוא נרדם מגיעה לדירה חברתו לשעבר ניקול ששמעה על ההימורים ואונסת אותו כדי לזכות בכסף. אריקה שמגיעה מיד אחר כך כועסת על מאט ועוזבת אותו. לאחר כמה ימים חברתה של אריקה מצליחה לשכנע אותה באהבתו של מאט והם זוכים לממש אותה בסצנת הסיום.

מחאה

למרות שהסרט מוגדר כקומדיית נעורים ואיננו מתיימר להיות רציני. סצנת האונס בסופו עוררה ביקורת רבה על הקלות בה נתפס האונס כאשר הוא מבוצע על ידי אישה ולא להפך. הסרט איננו מתייחס לאונס כאל אקט שלילי ואף רואה בו קטע קומי. ארגונים נוצריים כגון הליגה הקתולית בארצות הברית מחו כנגד הזילות שבו מוצגת תקופת התענית.

שם הסרט

שמו של הסרט בעברית מרמז על סרט דומה מ-1999 בשם "Giving It Up" ששמו בעברית "לא יכול בלי זה", אך למרות ששני הסרטים מאותו הסוגה ובעלי עלילה דומה אין קשר ביניהם.
יהודה אבנר

קורות חיים

אבנר נולד בשם לורנס האפנר (Lawrence Hafner) במנצ'סטר שבאנגליה, שם היה חבר בתנועת בני עקיבא. בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל ונלחם במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות. היה ממקימי קיבוץ לביא בגליל התחתון. נישא למימי, אחותה של אסתר קיילנגולד, שנהרגה כשלחמה ברובע היהודי בירושלים, בעת מלחמת העצמאות. היה אב לארבעה ילדים. בראשית שנות ה-50 שימש שליח של בני עקיבא באנגליה.
ב-1958 הצטרף למשרד החוץ, בו שימש יועץ לענייני הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון וקונסול ישראל בניו יורק. בשנת 1974 היה ראש הלשכה ליחסי חוץ במשרד החוץ. אבנר כיהן כמזכיר ויועץ של ראשי הממשלה לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, עבורו היה גם כותב נאומים. לאחר המהפך נשאר כיועץ של מנחם בגין, שימש יועצו לענייני יהדות התפוצות, רושם שיחות דיפלומטיות ומנסח התכתבות דיפלומטית של ראש הממשלה מנחם בגין. בגין נהג לכנות אותו "שקספיר שלי".
ב-1983 מונה לשגריר ישראל בבריטניה ולצורך כך ויתר על אזרחותו הבריטית. הוא כיהן בתפקיד עד 1988, ובמקביל כיהן כשגריר לא תושב באירלנד. בשנים 1992 עד 1995 כיהן כשגריר ישראל באוסטרליה. 
ב-1995 נוסדה על שמו קתדרה לדת ומדינה באוניברסיטת בר-אילן. 
הוא כיהן כעמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה וכמנהל פרויקט שמטרתו אספקת פרספקטיבות מעמיקות על המזרח התיכון לקהל בריטי ואירופאי.
אבנר נפטר ב-24 במרץ 2015 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
מגלשיים

מִגלָשיים (ביחיד מִגְלָשׁ, נורווגית עתיקה: Skid או Ski – "חתיכת-עץ מבוקעת") הם צמד קרשים צרים ומוארכים המשמשים לגלישה על פני שלג. המגלשיים מתחברים לנעליים מותאמות הננעלות על רגלי הגולש, ועיקר השימוש בהם כיום הוא בגלישה ספורטיבית בעוד שבעבר הם היו אמצעי-תעבורה באזורים מושלגים. באופן מסורתי, יוצרו המגלשיים מסוגים שונים של עץ, עם רצועות קשירה; המגלש המודרני מיוצר בעיקר מחומר פלסטי מחושל בפיברגלס וטיטניום, לעיתים עם ליבת עץ, וגם אמצעִי החיבור לנעל עבר שינוי רב.

היסטוריה

שרידים עתיקים של מגלשיים נמצאו בשוודיה, בפינלנד וברוסיה. הקדום ביותר, שגילו מוערך ל-8,000 שנה, נמצא על ידי ארכאולוגים בצפונה של רוסיה. עם זאת, התייחסות קדומה אף יותר לאמצעי תחבורה זה נמצאה בציורי מערות בני כ-10,000 שנה באַלטאי שבמרכז אסיה, בהם הופיעו גולשי סקי עוסקים בציד כשלרגליהם מגלשיים. באזור זה, לפי הארכאולוגים, השתמש האדם במגלשיים כנראה כבר לפני 20,000 שנים במסעות-החורף, וסביר שאלו יוּצרו מעצמות של בעלי חיים גדולים. למגלשי הסקי יש גם אזכורים באפוסים ובמקורות פיניים רבים. על שימוש צבאי בהם למטרות סיור ושליחות ידוע בתיעוד כבר משנת 1200.

נורווגיה

בצפון נורווגיה היו המגלשיים הקדומים (לפני כ-5,000 שנה) בעלי שכבת עור מתחתם. ציורי מערות מתקופה זו, שמציגים ציידים על מגלשיים, שרדו ביישוב הקרחוני רֶדֶיי. בחבלים שונים של הארץ שימשו המגלשיים בציד של חיות שונות. היה נהוג זוג מגלשיים עטופי-פרווה שבו מגלש אחד קצר והשני ארוך, כשהקצר משמש לדחיפת הגולש קדימה והארוך לגלישה. ב-1733 הוקמה יחידת גולשים קבועה בצבא. לסונדרה נורהיים (Norheim) ממחוז טלמרק מיוחסת בניית אבטיפוס המגלשיים האופייני לימינו, בהם החלק המרכזי צר יותר ומעוקל מה שמאפשר את פניות הסללוֹם הקשתיות. ב"גלישת טלמרק", תת-הענף שנוסד בעקבות הפיתוח הטכנולוגי של בן-המחוז, החיבורים של המגלשיים לנעליים הם רק בקדמת כף-הרגל (בעוד שהעקב חופשית). חידושיו של נורהיים בתחום ציוד הסקי במאה ה-19 זרזו את הפיכת גלישת השלג לענף פנאי וספורט.

האלפים

שלא כמו הסקי המישורי הסקנדינבי, הסקי האלפיני - שבו תלילות-השטח מציבה תנאים שונים לגמרי - עושה שימוש במגלשיים קצרים יותר, ובהם גם נעשה לראשונה מעבר לתופסנים ממתכת. פיתוח זה מיוחס למתיאס זדארסקי (Zdarsky) מאוסטריה תחתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב ביחידות גולשי סקי, בייחוד בסקנדינביה ובאלפים.
כיום המגלשיים מאופיינים בגמישות, קלוּת ואלסטיות אך גם קשיחות, והסקי נמנה עם המקצועות האולימפיים החשובים.

סקי מים

מלבד סקי שלג - ענף ספורט נוסף שעושה שימוש במגלשיים הוא סקי מים. בסקי מים מסוג "סללום" נועל הגולש מגלש אחד (כשרגלו השנייה מושטת קדימה) ובסוג "דאבל" - שני מגלשים.

בתעופה

ישנם מסוקים המורכבים ממגלשיים במקום גלגלים כאמצעי לנחיתה על הקרקע. מטוסים קלים בעלי יכולת נחיתה בים כוללים בתחתיתם מצופים דמויי צורת מגלשיים.
מקהלת רינת

מקהלת רינת הייתה מקהלה ישראלית שביצעה מוזיקה קלאסית ומוזיקה קלאסית ישראלית ופעלה בשנים 1955–1994. הוכרה כ"מקהלה הלאומית" של ישראל.

היסטוריה

המקהלה נוסדה על ידי גארי ברתיני בשנת 1955 עם קבוצה של תלמידי המדרשה למוזיקה בתל אביב ואימצה את השם "מקהלת רינת" ב- 1956.
הרפרטואר של מקהלה קאמרית ישראלית זו מתאפיין בקוטביותו: ביצועי אקפלה של יצירות מהרנסאנס (מאות 15–16) מצד אחד ומהמאה עשרים מהצד אחר, ביצוע יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים מודרניים אבל גם שירים חד-קוליים של עדות ישראל. תחת הנהלתו המוזיקלית וניצוחו הפכה ל"המקהלה" של ישראל וגם זכתה להכרה בינלאומית. ביוני 1956 זכתה בפרס ראשון בתחרות בינלאומית למקהלות חובבים בפריז בה השתתפו מקהלות מ-16 מדינות. בתחרות שרה המקהלה שירים מלחניו של ראובן ירון והקליטה שם שני תקליטים. השתתפה בפסטיבל בפרוג'ה באיטליה ב-1960 והופיעה בטלוויזיה הצרפתית באותו סיור; סיירה בארצות הברית בשנת 1962 שם הופיעה בקונצרט בקרנגי הול, השתתפה בתוכנית המופע של אד סאליבן ובפתיחת המרכז ששמו שונה לאחר מכן ל"מרכז קנדי", בנוכחות הנשיא קנדי ועוד; קיבלה פרס שני בתחרות בינלאומית של ה-BBC להקלטת מדריגלים של מונטוורדי בשנת 1967.
בנוסף לסיורים נוספים בחו"ל הופיעה באירועים חשובים בארץ והשתתפה בהופעות בכורה של יצירות אחדות ("בת מצווה ישראל" של דריוס מיו, "תיקון חצות" של מרדכי סתר ועוד). המקהלה הופיעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית כמה פעמים, גם תחת ניצוחם של שרל מינש וליאונרד ברנשטיין. בנוסף השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון 1964 ואף ניצחה בתחרות עם השיר "ילדתי אמרי", למילים של משה דור, ללחן של יעקב הולנדר ולעיבוד של בני אמדורסקי ונחמה הנדל שהשתתפו גם עם אותו השיר בביצוע נוסף.
באמצע שנות השבעים הכיר בה משרד החינוך והתרבות כ"מקהלה הלאומית". אחרי גארי ברתיני הפכו סטנלי ספרבר ואבנר איתי למנצחיה הקבועים, עד לפירוקה בשנת 1994.
שלישייה מספר 2 לפסנתר (שוסטקוביץ')

השלישייה לפסנתר מספר 2  במי מינור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 67 להרכב של כינור, צ'לו ופסנתר, נכתבה בשנת 1944, בשיאה של מלחמת העולם השנייה. הפרמיירה של היצירה התקיימה בלנינגרד בנובמבר 1944.  
אורכה הממוצע של השלישייה עומד על כ-27 דקות.

רקע

שוסטקוביץ' כתב במהלך חייו שתי שלישיות לפסנתר. הראשונה, מורכבת מפרק בודד, נכתבה בשנת 1923 כששוסטקוביץ' היה סטודנט בן 17 והיוותה חלק מעבודתו האקדמית. השלישייה השנייה לעומתה, מורכבת מארבעה פרקים, נכתבה בהיות שוסטקוביץ' בן 38 וממצה את מירב כישרונו וגיוונו המוזיקלי. 
בדומה לצ'ייקובסקי ורחמנינוב, שלישייה אלגית זו נכתבה לזכרו של חברו הטוב של שוסטקוביץ', איבן סולרטינסקי, מוזיקולוג מבריק ואיש אשכולות רוסי, אשר מת בפתאומיות מהתקף לב בגיל 41.
אמנם שלישייה זו הוקדשה לחברו הטוב של שוסטקוביץ', אך המלחין הושפע מאוד גם מהילך התקופה.
איחוד הסחר החופשי

איחוד הסחר החופשי (באנגלית: Free Trade Union; לימים נודע בשם הליגה לסחר חופשי) היה ארגון בריטי שפעל בין השנים 1903–1972 ותמך בסחר חופשי. הארגון נוסד כתגובה למסע פרסום שבו החל יושב ראש לשכת המסחר הבריטית ג'וזף צ'מברלין במאי 1903. תוכניתו של צ'מברלין נועדה לקדם סחר מועדף בין מושבות האימפריה הבריטית, באמצעות הטלת מכסים על טובין שיובאו מחוץ לאזור המועדף. מזכירו הראשון של הארגון היה לאונרד הובהאוס, ששימש בתפקידו עד 1905.
בשנים 1959-1948 שימש אנדרו מקפדיאן (Andrew McFadyean) כמזכיר הארגון. בתקופה זו שיתף הארגון פעולה עם האגף הימני במפלגה הליברלית הבריטית. ב-1959 מנה הארגון כ-2000-1000 חברים וסבל מקשיים כספיים שאיימו על קיומו. ב-1959 השתלטו על הארגון איש העסקים אוליבר סמדלי (Oliver Smedley) והעיתונאי סטנלי וולטר אלכסנדר (Stanley Walter Alexander) שהביאו לפרישה מהארגון של מספר חברים מהמפלגה הליברלית.
ב-1962 שינה הארגון את שמו ל-"ליגה לסחר חופשי" (Free Trade League), במטרה למנוע בלבול עם איגודי העובדים (באנגלית: Trade Unions). הארגון פורק סופית ב-1972, אם כי מספר מחבריו, ובראשם דייוויד ודג'ווד (David Wedgwood) הקימו ארגון חדש בעל שם זהה.
כרמן ג'ונס

הפקה

במאי הסרט אוטו פרמינגר התקשה למצוא אולפן שיסכים לקחת את התסריט. לסוף, דריל זאנוק מאולפני פוקס המאה ה-20 הציע לו תקציב לסרט. פרמינגר שינה במקצת את תסריט הסרט כדי שלא יגרום לזלזול בשחקנים האפרו-אמריקאים.
נאווית המלחות

תזונה

הנאווית היא אוכלת-כל (omnivorous) והיא ניזונה מסרטנים זעירים (כמו דפניות וציקלופסים). מזון מועדף עליה הן זחלי יתושים ורקבובית.
שריר הירך הדו-ראשי

תיאור

שריר הירך הדו-ראשי ממוקם בחלקו הצידי של המדור האחורי של הירך.
תחילתו של הראש הארוך של שריר הירך הדו-ראשי בגבששת השת ושל הראש הקצר מהשפה הצידית של רכס הירך.
חלקו המרוחק של השריר נאחז בחלק של הצידי של ראש השוקית. באזור האחז, מתפצל גיד השריר מסביב לרצועה העקיפה הצידית של הברך.

עיצבוב

שריר הירך הדו-ראשי מעוצבב על ידי שורש העצב החמישי של המותן (L5) ועל ידי שורשי העצב הראשון והשני של העצה (S1, S2) דרך חטיבת השוקה של עצב השת (לראש הארוך) ודרך חטיבת השוקיתי המשותף של עצב השת (לראש הקצר).
ליאו לאפורט

רקע

לאפורט, בנו של גאולוג, החל ללמוד היסטוריה סינית באוניברסיטת ייל עד שהחליט לפרוש בשנתו השלישית כדי לרדוף אחר חלומו להפוך לשדרן רדיו וטלוויזיה, שם נודע בשמות שמות הרדיו הראשונים שלו דייב אל (Dave Allen) ודן הייז (Dan Hayes). החיבור לתחום המחשבים החל עם קבלתו את המחשב אישי הראשון שלו ה-אטארי 400.

טלוויזיה ורדיו

לאפורט היה שותף בכמה תוכניות הקשורות לטכנולוגיה. בשנת 1991 הנחה את התוכנית "דבורק על מחשבים"(כמנחה שותף לצד הסופר והשדרן הטכנולוגי ג'ון דבוראק), בהמשך הנחה את התוכנית "לאפורט על מחשבים" בתחנות הרדיו KGO Radio ו-KSFO בסן פרנסיסקו.
בשנת 1997, זכה לפורט בפרס אמי של צפון קליפורניה על תפקידו כ"דב נול"(Dev Null), דמות וירטואלית שנורה על ידי לכידת תנועה בתוכנית The Site ברשת הטלוויזיה האמריקאית MSNBC.
בשנת 1998 לאפורט יצר והנחה בשיתוף עם כמה מגשים את התוכנית "שומר המסך" (The Screen Savers), ואת הגרסה הראשונה לתוכנית "Call for Help" ברשת הטלוויזיה ZDTV (שלימים הפך לערוץ TechTV) תוכנית בה היו מתקשרים הצופים בשידור חי עם שאלות ובעיות בנושאי מחשבים ושאר וטכנולוגיות, וצוות המנחים היה משיב לשאלות הצופים בשידור חי.
לאפורט הנחה תוכנית יומית בשם "המעבדה עם ליאו לאפורט (The Lab with Leo Laporte), שהופקה בונקובר קנדה ושודרה במשך כשנתיים.
אונס בדוי

אונס בדוי הוא תלונת שווא מכוונת ובה האשמה באונס שלא התרחש.
שכיחות מקרים אלה משתנה ממדינה למדינה. על פי מחקרים שונים, שיעור המקרים של אונס בדוי מתוך התלונות שהוגשו הוא 1.5% בדנמרק, 8% בארצות הברית ו-10% בקנדה.
הדלק, התעורר, נשור

"הדלק, התעורר, נשור" (באנגלית: Turn On, Tune In, Drop Out) הוא ביטוי מתקופת תרבות הנגד שנטבע ב-1966 בידי הפסיכולוג, הסופר המשורר ד"ר טימותי לירי. לירי, שהיה חסיד נלהב של צריכת LSD, הפך את הביטוי לפופולרי לאחר שהשתמש בו בכנס Human Be-In שנערך בינואר 1967 בפארק שער הזהב בפני קהל של 30,000 היפים. בנאומו באותו הכנס אמר:
כמו כל דת דגולה מהעבר, אנו מבקשים למצוא את הרוחניות שבתוכנו... אנו מגדירים את אותן מטרות עתיקות יומין בדימויי ההווה - הדלק, התעורר, נשור.
— טימותי לירי
הביטוי עודד רבים לאמץ שינויים חברתיים דרך השימוש בסמים פסיכדליים ועל ידי התנתקות מהמוסכמות והיררכיות הקיימות בחברה והוא אף אומץ כמוטו של הליגה לגילוי רוחני
ב-1983 הסביר לירי:
המשמעות של "הדלק" היא להפעיל את הציוד העצבי והגנטי שלך. להיות רגיש לרמות הרבות והשונות של התודעה, והגורמים הספציפיים הנוגעים לה. סמים הם דרך אחת להשיג מטרה זו. המשמעות של "התעורר" היא ליצור אינטראקציה בהרמוניה עם העולם הסובב אותך - להחצין, לממש, לבטא את התפיסות הפנימיות החדשות שלך. "נשור" הציע תהליך פעיל, סלקטיבי, חינני, של ניתוק מהתחייבויות שנעשו לא מרצון או לא מדעת. המשמעות של "נשור" היא הסתמכות על עצמך, גילויי ייחודיותו של האדם ומחויבות לניידות, בחירה ושינוי. למרבה הצער ההסברים שלי בנוגע לרצף זה של התפתחות אישית מובנים לרוב שלא כהלכה כ"תתמסטל ותנטוש את כל הפעילות הקונסטרוקטיבית".
— טימותי לירי, באוטוביוגרפיה שלו Flashbacks
בראיון בשנת 1988 שערך עמו העיתונאי ניל שטראוס, לירי ציין שהסלוגן "ניתן לו" בידי מרשל מקלוהן במהלך ארוחת צהריים בניו-יורק. לירי הוסיף שמקלוהן "התעניין מאוד ברעיונות ושיווק, והוא התחיל לשיר משהו כמו "Psychedelics hit the spot / Five hundred micrograms, that's a lot" ללחן של הפרסומת של פפסי דאז, ואז הוא התחיל לשיר "Tune in, turn on, and drop out". 
הביטוי הוא גם הכותרת של אלבום ספוקן וורד בעל אותו שם שיצא ב-1966 בניו-יורק בידי דייוויד הנקוק. באלבומו של הנקוק ניתן לשמוע את לירי, ללא ספק תחת השפעת LSD, מדבר ארוכות על השקפותיו על העולם, המין האנושי, משמעות החיים, חווית השימוש ב-LSD ונושאים נוספים. לירי עצמו הוציא אלבום בעל אותו שם ב-1967, אשר כלל נאום קצר יותר ולווה במוזיקת רוק.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 טען לירי ש"ה-PC הוא ה-LSD של שנות ה-90".
ג'ורג' גאמוב

חייו

גאורגי גאמוב נולד באודסה, אז בשליטת האימפריה הרוסית, היום באוקראינה.
הוא החל את לימודי הפיזיקה שלו באוניברסיטת נובורוסיה באודסה, ולאחר כשנה, ב-1923, עבר לאוניברסיטת לנינגרד (כיום סנקט פטרבורג) שם למד זמן מה תחת אלכסנדר פרידמן. הוא נחשב לעילוי בעיני השלטונות הסובייטים, שאף עשו בו שימוש תעמולתי, אך לא היה מרוצה מגישתם למדע שהייתה נגועה באינטרסים פוליטיים והחליט לערוק מהמדינה. ב-1932 ניסה לחתור ביחד עם אשתו דרך הים השחור לעבר טורקיה, מרחק של כ-250 ק"מ, אך הניסיון הנועז נכשל בגלל מזג אוויר קשה.ב-1934 הוזמן לכנס סולווה בבריסל, ולאחר שהשיג ההיתרים הדרושים לצירוף אשתו למסע, עזב הזוג את המדינה ללא כוונה לשוב.
גאמוב ערק לארצות הברית, שם שינה את שמו לג'ורג', והצטרף לאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון. הוא עסק בעיקר בחקר התהליכים התרמו-גרעיניים שמתרחשים בכוכבים. הוא היה ממפתחי מודל "המפץ הגדול" במסגרתו ניבא את קרינת הרקע הקוסמית, שלדבריו היא שריד מאירוע "המפץ הגדול". כמו כן חקר את תופעת הנוקליאוסינתזה, שהוא התהליך של היווצרות גרעיני יסודות חדשים בכוכבים.
גאמוב היה ער לעובדה שאם היקום היה פעם צפוף יותר הרי שהוא היה צריך להיות חם יותר וגם צפוף יותר עד כדי גרימת פיצוץ, שכן לכך גורמים חום וצפיפות אינסופיים. גאמוב שם לב כבר קודם לכן לעובדה שכאשר דוחסים חומר הוא מתחמם, וכשנותנים לו להתנפח הוא מתקרר.
הוא היה ידוע בחוש ההומור שלו. הוא פרסם את מאמר אלפר-בתה-גאמוב שכתב יחד עם תלמידו רלף אלפר וביקש מהאנס בתה לצרף את חתימתו כדי לקבל "אלפא-בתא-גאמא". הוא כתב: "יש שמועה שכשתאוריית אלפא-בתא-גאמא ירדה מן האופנה, בתה ניסה לשנות את שמו לזכריה."
אודות עמית שלו הוא כתב: "רוברט הרמן, שמסרב בעקשנות לשנות את שמו לדלטר" (נשמע כמו "דלתא"). בנוסף פרסם מספר שירים עוקצניים בנושאי פיזיקה.
ג'ורג' גאמוב פרסם ספרים פופולריים, בהם "הולדת השמש ומותה" ו"העולם החדש של מר טומפקינס". על כך זכה בפרס קלינגה לשנת 1956.
שעיר לעזאזל (ציור)

מלאכת הציור

לאחר שנואש האנט מנסיונותיו לגייס דוגמנים יהודים עבור ציורו "ישו המושיע בבית המקדש", פנה לעיין במקורות, בעיקר בספרי התורה וכן בתלמוד. בסיועו של ידידו הנרי ונטוורת' מונק התמקד בסיפור שילוח השעיר לעזאזל ביום הכיפורים כפי שנכתב בויקרא ט"ז ובמסכת יומא. האנט רשם לפניו את פרטי שילוח השעיר (התיש), כולל כריכת לשון של זהורית (חבל אדום) על קרניו של תיש.
נאמן לדרכו הריאליסטית הקיצונית, ביקש האנט לצייר תיש אמיתי ותשוש במדבר יהודה בואכה ים המלח, בתקופת השנה בה חל יום הכיפורים ועם אור הדמדומים על הרי אדום. לפיכך יצא ב-13 בנובמבר 1854 למדבר יחד עם מורה דרך ומספר שומרי ראש בדואים ועם תיש שקנה בעיר ושנשרך אחרי החבורה הרכובה על אתונות. האנט הגיע לחוף ים המלח, הציב את התיש על קרקע מכוסה מלח והחל לצייר. האנט צייר ללא לאות במשך מספר ימים בשמש הקופחת. אולם התיש שרגליו התבקעו עקב האדמה המלוחה נפח את נשמתו.
האנט צייר שתי תמונות, אחת בה התיש כהה וברקע השמיים מופיעה קשת בענן והשנייה, המוכרת יותר, גדולה יותר ובה התיש בהיר ובשמים לא מופיעה הקשת.
לאחר מספר ימים במדבר שב האנט לירושלים. הוא רכש עוד תיש, תשוש ורע-מראה, וצייר אותו בסטודיו שלו ולאחר שמת השלים את התמונה בעזרת תיש שלישי.
את הציור קבע האנט במסגרת עץ עליה חרט שני פסוקים בתרגום לאנגלית, מעל התמונה "וְהַשָּׂעִיר אֲשֶׁר עָלָה עָלָיו הַגּוֹרָל לַעֲזָאזֵל יָעֳמַד חַי לִפְנֵי ה' לְכַפֵּר עָלָיו, לְשַׁלַּח אֹתוֹ לַעֲזָאזֵל הַמִּדְבָּרָה." (ספר ויקרא, פרק ט"ז, פסוק י') ומתחתיה "אָכֵן חֳלָיֵנוּ הוּא נָשָׂא, וּמַכְאֹבֵינוּ סְבָלָם; וַאֲנַחְנוּ חֲשַׁבְנֻהוּ נָגוּעַ מֻכֵּה אֱלֹהִים וּמְעֻנֶּה" (ספר ישעיהו, פרק נ"ג, פסוק ד'), פסוק המוסב במסורת הנוצרית על ישו.

פרשנות

הציור מתאר, הן לפי שמו, הן לפי הזהורית בקרני התיש והן לפי הפסוק מספר ויקרא את שילוח השעיר לעזאזל ביום הכיפורים. אולם, עיון מעמיק יותר מגלה שאילו רצה האנט לתאר סצנה זו, הרי שהיה עליו לצייר גל עצמות של תיש לרגלי הצוק (שכן התיש הושלך או צעד אל מותו מראש הצוקים) ולא תיש חי.
הפסוק מתחת לציור, כמו גם דבריו של האנט עצמו, מספקים את התשובה. השעיר בא לסמל את ישו, שחי וסבל ועל ידי כך נשא את סבלות המין האנושי כקורבן. התיש לא מת אלא ממשיך לסבול ולהציל את האנושות בסבלו והוא ניצב בציור על קצה גבול יכולת הסבל שלו ב"סוף העולם", לפני האפוקליפסה. כך הצליח האנט למזג בציור אחד הן את הסיפור היהודי והן את השקפתו הנוצרית. ידידו, מונק, שראה בציור יצירה שעתידה לזעזע את העולם ולעורר לתשובה, הוסיף כי השעיר, הוא הקורבן הסובל את סבל העולם, אינו אלא העם היהודי בגלות, שכאשר תמלא סאת יסוריו תתחולל הגאולה.
הקשת בענן שהופיע בציור הכהה מסמלת את ברית אלוהים עם נח (הברית הראשונה) שכשלה, בניגוד לבריתו השנייה שתצליח באחרית הימים.
ים המלח תואר על ידי האנט, בעקבות מהפכת סדום ועמורה כ"מקום נורא של חטא".

התקבלות הציור ותולדותיו

האנט נטל את שני הציורים (הכהה והבהיר) עמו לאנגליה ב-1855. ב-1858 הציג האנט את התמונה באקדמיה של ליברפול וזכה לתגובות מעורבות. רוב הצופים הזדעזעו מהציור הבוטה והמוזר ומעטים התרשמו.
הציור הגדול יותר נמכר ב-450 גיני וב-1923 נרכש עבור גלריית ליידי לוור (Lady Lever Art Gallery), חלק מהמוזיאונים הלאומיים של ליברפול, עבור 4,950 ליש"ט. הציור הקטן והכהה יותר נמצא בגלריה לאמנות של מנצ'סטר (Manchester Art Gallery).