google/wiki40b huggingface dataset:
פרנק אזולאי

ביוגרפיה

אזולאי נולד ברובע היהודי בפריז. מגיל צעיר השתייך לחבורות רחוב, ובעקבות זאת נשלח לפנימייה המיועדת לנערים בסיכון תחת פיקוח קצין מבחן. לאחר שנה, יצא פרנק מהפנימייה והחל להקדיש את זמנו לבישול. בראשית דרכו למד פרנק בבית-ספר בשטרסבורג. לאחר שנתיים פרש, ובגיל 18 עלה לישראל לשרת בצה"ל. לאחר סיום שירותו הצבאי, חזר אזולאי לצרפת, שם עבד בשתי מסעדות. לאחר מכן עזב את צרפת לטובת ניו יורק, בה חי שבע שנים.
ב-1992 חזר אזולאי לישראל עם רעייתו שהכיר בניו יורק והחל לעבוד כשף במסעדת "דלידג". לאחר שש שנים הפך לשותף במסעדה, אך המסעדה נקלעה לקשיים ואזולאי נכנס לחובות וחי תחת איומים מפני עיקולים ופקודות מאסר, אך הוא הצליח להחזיר חובות אלו וסגר את המסעדה. ניסיונות נוספים של אזולאי לפתוח מסעדות או לעבוד בהן כשף לא עלו יפה ולעיתים רבות הסתיימו בטונים צורמים. 
במשך 4 שנים השתתף בתוכנית הטלוויזיה של סיגל שחמון "סיגליות". כן הופיע בתוכנית פספוסים של יגאל שילון, התארח בתוכנית "טעמים" של צחי בוקששתר, ואף קיבל רצועה יומית של 10 דקות בטלוויזיה בשם "מנה מנה עם פרנק". בעקבות חשיפתו לקהל התארח כשף ראשי בתוכנית "עושים חיים וטעים" של שרית וינו-אלעד, ובתוכנית "המסיבה" של יובל כספין. כמו כן שימש מספר פעמים כשופט בתוכנית קרב סכינים. הוא הוציא DVD בשם "פשוט לבשל עם פרנק אזולאי", ומשמש כיועץ למסעדות שונות.
בשנת 2018 השתתף אזולאי בעונה השלישית של התוכנית משחקי השף כמתחרה בנבחרת של השף אסף גרניט והודח במקום השמיני.
כס לודוויזי

כס לודוויזי הוא פסל שיש שמקורו ביוון העתיקה במאה החמישית לפנה"ס. הפסל התגלה בגני וילה לודוויזי שברומא, וככל הנראה ניצב בגני סאלוסטיוס שברומא העתיקה. הפסל נרכש בשנת 1894 על ידי ממשלת איטליה וכיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי של רומא.
הפסל התגלה בשנת 1887 בגני וילה לודוויזי, ונקרא על שמם (השימוש הראשון בשם זה הופיע במאמר משנת 1892). בשל קשיים כלכליים נאצלו בני משפחת לודוויזי למכור את הפסל בשנת 1894 לממשלת איטליה.
במרכז היצירה ניתן לראות את האלה אפרודיטה נולדת מן הים (מוטיב המכונה "ונוס אנאדיומנה"). משני צדדי האלה מצויות שתי עלמות העומדות על החוף ומכסות את גופה בבד. על הלוחות הצדדיים דמויות של נשים - האחת מכוסה צעיף ומחזיקה כלי לקטורת, והאחרת - נערה צעירה, ערומה, ששערה אסוף, המנגנת בחליל.
איכות התגליף גבוהה ביותר, ולא ברור ההקשר בין הדמויות על לוחות הצד לבין הלוח המרכזי. כמו כן לא ידועה מטרת הפסל, וישנה סברה לפיה הפסל היה חלק ממקדש אפרודיטה שנבנה בשנת 480 לפנה"ס.
זקן כחול

תקציר העלילה

ראבו קאראבקיאן נולד ב-1916 בסן איגנסיו, קליפורניה להורים ארמניים ששרדו את שואת הארמנים. בגיל צעיר מתגלה כשרונו לצייר והוא נוסע לניו יורק להיות שוליה בביתו של דן גרגורי, מאייר מפורסם ומצליח ממוצא ארמני. במלחמת העולם השנייה שירת כסרן במחלקה של אמנים שהתמחו בהסוואה, ובמהלך המלחמה איבד את עינו השמאלית. כצייר הוא ידוע בעיקר לשמצה לאחר שציוריו המופשטים החלו מתפוררים ומתקלפים כשהצבע האקרילי בו השתמש התגלה כלא עמיד. בתחילת הסיפור, כשנתיים לאחר מותה של אידית, אשתו השנייה לה היה נשוי עשרים שנה, קאראבקיאן בן ה-71 גר בבית בעל ה-19 חדרים כמעט לבדו. כל המשרתים עזבו, ורק טבחית חדשה ששכר וביתה בת ה-15 גרות בבית. לעיתים באים מבקרים לראות את אוסף הציורים שלו, אבל חברו היחיד הוא שכנו, הסופר פול שלזינגר שנמצא רוב שעות היממה בביתו של קאראבקיאן ואוכל אצלו.
על רקע זה מופיעה סירסי ברמן, אותה פוגש קאראבקיאן על חוף ביתו. סירסי, בת 43 שהתאלמנה לא מזמן, היא סופרת פופולרית, הכותבת ספרי נוער תחת שם העט פולי מאדיסון. היא מתחילה את השיחה עם קאראבקיאן בבקשה שיספר לה כיצד הוריו מתו. לאחר שהוא עונה לה, קאראבקיאן מזמין אותה לארוחת ערב בביתו יחד עם פול, ובסוף הערב מציע לה להתארח בביתו במקום בבית המלון בו היא שוהה. סירסי, ששמה מרפרר לאלה-קוסמת קירקה מהמיתולוגיה היוונית, מסכימה להצעה, ובמהרה מתחילה להתערב בחייו של קאראבקיאן, לקרוא את מכתביו, ולחטט בחפציו. בעידודה, קאראבקיאן נוסע למספר ימים לניו יורק, ובשובו מגלה כי היא עיצבה מחדש את מבואת הבית ובמקום התמונות יקרות הערך שלו מוצגים הדפסים קיטשיים מהתקופה הוויקטוריאנית של ילדות על נדנדות. חברו פול סייע לה כנקמה על כך שקאראבקיאן הסתיר ממנו כי היא הסופרת פולי מאדיסון, וגרם לפול להיראות מגוחך כשהתייחס אליה בזלזול והתנשאות. בזעמו, קאראבקיאן מגרש את שניהם, אולם בהמשך העלילה הם חוזרים לגור בביתו. בסופו של הספר סירסי מצליחה לשכנע את קאראבקיאן להראות לה מה הוא מחביא באסם: ציור פוטוריאליסטי ענק בגודל עשרות מטרים, של העמק בו היה קאראבקיאן כשהסתיימה מלחמת העולם, ובו נראים חמשת אלפים מאתיים ותשעה עשר בני אדם - שבויי מלחמה מצבאות שונים, צוענים, וניצולי מחנות ריכוז. הציור הענק הופך לאטרקציה תיירותית מצליחה.

ניתוח ספרותי

זקן כחול הוא בראש ובראשונה ספר על אמנים ותפקידה של אמנות בחברה האמריקאית כיום. הספר דן בשאלה של ריאליזם מול אקספרסיוניזם מופשט (ואמנות מודרנית בכלל). בנוסף, הספר נוגע בשאלה למה סוג אמנות מסוימת נחשב רציני, וסוג אחר לא. בהקדמה לספר וונגוט כותב: 
"ריכוז אדיר של עושר בידי קומץ אנשים או מוסדות אפשר להם להעניק לתוצרים מסוימים של שעשועי אנוש חשיבות מופרזת ולפיכך מצערת. אני מדבר כאן לא רק על עוגות הבוץ של עולם האמנות, אלא גם על משחקי ילדים כגון ריצה, קפיצה, זריקה.

או ריקוד.

או שירת פזמונים."
— זקן כחול, עמוד 1
בספרים רבים של וונגוט דמויות נשיות מהוות אלמנט סימבולי בסיפור ולא דמויות תלת-ממדיות. לעומתן, סירסי ברמן ומרילין קמפ (המאהבת של דן גרגורי, ומושא האהבה של קאראבקיאן כנער) מופיעות כאמביציוזיות, אינטליגנטיות, חדות תפישה, החלטיות, חזקות, דעתניות ורהוטות. הבדל זה מתבטא גם בשם הציור הענק באסם: "עכשיו תורן של הנשים".
הקורפוס ה-15 (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-20 במרץ 1871 כאזור הגיוס של אלזס-לורן, שסופחה אז לקיסרות הגרמנית, ולמפקדו מונה אדוארד פון פרנסקי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הקורפוס חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. לאחר מכן לחם כחלק מהארמייה הרביעית בקרב איפר הראשון, ובשנת 1916 לחם כחלק מהארמייה החמישית בקרב ורדן. בהמשך לחם הקורפוס בקרב על הסום, כחלק מהארמייה הראשונה, ובמתקפת האביב הגרמנית לחם בקרב השני על המארן ובקרב השלישי על האן. במהלך מתקפת מאה הימים הוא נלחם כחלק מהארמייה ה-19 בקבוצת הארמיות אלברכט, ולאחר המלחמה, ביוני 1919, פורק הקורפוס.
כרמל (רובע)

סקירה

הכרמל היה מאוכלס עוד טרם תחילת העליות הציוניות לארץ ישראל. בין המתחמים הבנויים בו היו בתי הפרוור הגרמני כרמלהיים, מנזר סטלה מאריס הכרמליתי והמגדלור בסטלה מאריס, והכפר האחמדי כבאביר. ההתיישבות היהודית החלה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20, והתגברה בשנות ה-30 בימי העלייה החמישית, כשלאורך העשורים הבאים נבנו שכונות סביב הליבה ההיסטורית של "שכונת הר הכרמל". כיום תחום הכרמל בין הדר ממזרח ומצפון-מזרח - שם משתפע המדרון המדורג כלפי מטה, לבין רובע מערב חיפה מצפון וממערב - דרך גבולות טבעיים שעיקרם גאיות מחורצים עשירים בצומח ובהם פלגים קצרים החותרים אל הים התיכון, ומדרום 'גבול אחוזה' - לאורך רחוב שמשון, שמדרום לו אחוזת שמואל. 89% מתושבי הרובע הם יהודים, כשהיתר הם בעיקר מיעוט ערבי (כ-7%) שמתגורר בכרמל הצרפתי ובכבאביר, ובמאה ה-21 גם ברחוב יפה נוף. יוצאי חבר המדינות מהווים כ-9.5% מהתושבים, שיעור נמוך מאד יחסית לחיפה.
את הכרמל משרתים בתי ספר רבים, מהם שעברו מהדר לקראת סוף המאה ה-20. הרובע נהנה מדימוי של אזור עם חינוך טוב, ובו מוסדות פנאי לצד גנים ציבוריים רבים. כ-20.5% מהאוכלוסייה הם בני 65 ומעלה, וילדים עד גיל 17 הם 21.5% - כשההתפלגות ברחבי הרובע אינה שוויונית, ובעוד שבכרמל המרכזי הוותיק שכיחות גבוהה של קשישים, בשכונות הפריפריאליות חיות משפחות רבות עם ילדים.
עיריית חיפה מחלקת את הרובע בחלוקת משנה לשלושה תת-רבעים: "תת-רובע כרמליה - ורדיה", "תת-רובע כרמל מרכזי ומערבי" ו"תת-רובע כרמל צרפתי".

כרמליה

כרמליה נבנתה על שלוחת רכס מערבית של הר הכרמל, בין ציר מוריה במזרח, כפר סמיר ומתחם בתי הקברות בחיפה במערב, כבאביר בצפון, ושכונת שמבור בדרום. רחובותיה הראשיים הם צפרירים ולאה. ערוץ נחל שיח פורץ מתוככי השכונה מערבה.
כרמליה החלה להיבנות עוד טרם קום המדינה. החל משנות ה-60 היא התפתחה במהירות, וב-2005 מנתה אוכלוסייתה כ-4,900 נפש המתגוררים בכ-2,000 יחידות דיור בשטח של כקמ"ר אחד. בתחומה נמצא בית הספר היסודי על שם הרצל ומספר גני ילדים עירוניים. בקדמת השכונה כיכר ולידה סופרמרקט. סטנדרט הבנייה בשכונה נחשב איכותי והיא מושכת זוגות משכילים ואמידים. הבתים שבמדרונות נבנו בבנייה מדורגת, המחקה את התוואי הטופוגרפי ומזוהה מאד עם כרמליה.
ב-5 במרץ 2003 פוצץ עצמו מחבל מתאבד באוטובוס בקו 37 בצומת הכניסה לשכונה, ורצח 17 נוסעים.
כרמליה מוזכרת בין היתר בסיפוריה של יהודית קציר.

ורדיה

ורדיה היא שכונה צעירה. תחילת ההתיישבות באזור הייתה אמנם עם התיישבות היהודים בכרמל, אך התוכנית ננטשה. ורדיה של היום נוסדה בשנות ה-80, ועיקר התפתחותה חל בשנות ה-90. השכונה יושבת על גבעה עגולה רמה בין נחל הגיבורים (ואדי רושמיה) לנחל תן, בין רוממה והדר. 
מרחוב שמשון, הדרך הראשית, יוצאים מספר רחובות שקטים ויוקרתיים. עם הקמת השכונה נסלל המשכו של הכביש מזרחה, תחת השם "דרך ראש מיה", עד לחיבורו עם דרך רופין (כביש הדר - אחוזה), שם נבנה מחלף. הכיכר המחברת בין רחוב ורדיה לרחוב נורית נקראת על שם הסופרת שושנה שבבו.
לפני הקמת השכונה, שלוחת ורדיה הייתה מכוסה ביער של אורנים, שהיה מקום ידוע לטיולי משפחות. בקצה השלוחה נמצאות הריסות של מבנה מאבן, שארכאולוגים מעריכים כי נבנה לפני מאות שנים. מהשלוחה ניתן לראות את כל מפרץ חיפה וחלק מהעיר התחתית, ובימים מסוימים אף את הגליל, הגולן והחרמון.
בעת מלחמת המפרץ פרס צבא ארצות הברית סוללה של טילי פטריוט בוורדיה.
אהרון צפנת

אהרון צפנת (1893 - 5 בנובמבר 1965) חתם כ"בעל הטורים", היה משורר וסאטיריקן עברי. חיבר בעיקר שירים אירוניים בנושאי אקטואליה שהתפרסמו בעיתון כטור אישי קבוע. לאחר משה לייב חשקס שפעל בסוף המאה ה-19, היה בין הראשונים שהנהיגו טור שירי קבוע בעיתון לדיון בענייני היום, דגם שהשפיע על מדוריהם העיתונאיים של קדיש יהודה סילמן, אלכסנדר פן, יהודה קרני ובפרט "רגעים" ו"הטור השביעי" של נתן אלתרמן.

תולדות חייו

נולד ליד גרודנו ועסק בהוראה ובכתיבה הומוריסטית בעיתונות יידיש בפולין. עם היווסדו של העיתון "היום" ב-1925 החל לפרסם בו טור מחורז הומוריסטי אקטואלי, כן כתב בעיתון היידי "היינט". על טוריו חתם בשם "בעל הטורים". כתיבתו בעיתונות העברית והיידית בפולין נפסקה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. את שנות המלחמה עשה בברית המועצות ולאחריה עבר לפריז.
בשנת 1949 עלה לישראל ועבד במחלקת היידיש של קול ישראל.
תאודור סוודברג

חייו

סוודברג, יליד יבלה, קיבל תואר בוגר בשנת 1905, מוסמך ב-1907, ודוקטור לפילוסופיה ב-1908, כולם מאוניברסיטת אופסלה. הוא קיבל משרת עוזר הוראה באוניברסיטה בשנת 1905, ומשרת מרצה בשנת 1907. ב-1909 קיבל, במינוי מיוחד, משרת מרצה ומדגים בכימיה פיזיקלית, וב-1912 היה לפרופסור לכימיה פיזיקלית. הוא המשיך לעבוד באוניברסיטה עד לפרישתו בשנת 1949. היה נשוי ארבע פעמים, ונולדו לו 12 ילדים, שישה בנים ושש בנות. הוא נפטר בארברו.
עבודתו של סוודברג בתחום הקולואידים תמכה בתאוריות התנועה הבראונית שהוצגו על ידי איינשטיין והגאופיזיקאי הפולני מאריאן סמולו'צובסקי. במהלך עבודתו זו, פיתח את הטכניקה של אולטרה-צנטריפוגה אנליטית, והפגין את יכולתה להפריד בין חלבונים טהורים.
היחידה סוודברג (המסומנת באות "S"), יחידת זמן המונה ‎10⁻¹³ sec‎, או 100fsec, קרויה על שמו.
טיוהאר

טיוהר הוא כינויו של משה קסטיאל (נולד ב-1968) - מורה רוחני, תקליטן ומפתח שיטות מדיטציה.

קורות חייו

נולד בישראל ברמת השרון ושירת בצה"ל במסגרת חטיבת גולני.
לאחר שירותו הצבאי טייל מספר שנים במזרח הרחוק וזכה להצלחה כתקליטן מסיבות טראנס בגואה שבהודו. הוא החל ללמוד תורות רוחניות והושפע רבות מהתאולוגיה ושיטות המדיטציה של אושו
בשלהי 1996 החל להתגבש סביב טיוהר גרעין של חניכים, ובשנת 2000 הקים בחופי קוסטה ריקה מרכז רוחני בשם "פאצ'ה מאמה". בתקופה זו זכה טיוהר לפרסום בתקשורת הישראלית כשנודע כמורו הרוחני של שחקן הכדורסל דורון שפר. כיום הוא ממשיך להופיע ברחבי העולם כתקליטן וכמורה רוחני המעביר סאט-סאנגים (מפגשים רוחניים), ומנהיג את קהילתו בקוסטה ריקה.
הסוכנות הפדרלית לשיתוף פעולה הומניטרי בינלאומי

היסטוריה

הסוכנות נוצרה בצו נשיאותי של נשיא הפדרציה הרוסית , דמיטרי מדבדב מה-6 בספטמבר 2008 מספר 1315. הסוכנות ממונה על סיוע החוץ האזרחי שמושיטה רוסיה למדינות שונות בעולם ושיתפה פעולה עם משרד ההגנה הרוסי בהגשת סיוע הומניטרי לאזרחים בסוריה, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה על רקע המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה.
רבים רואים בסוכנות זו כיורשתה של VOKS, החברה הסובייטית לתקשורת תרבותית עם מדינות זרות (Всесоюзное общество культурной связи с загранице) שפעלה בשנים 1925-1987 כזרוע סיוע החוץ של ברית המועצות.
קובי רפואה

קריירה

רפואה גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ולאחר מכן שיחק בהפועל אשדוד ובהפועל כפר סבא. בשנת 1996 עבר רפואה לקבוצת בני יהודה תל אביב, במדיה שיחק ארבע שנים ולאחר מכן חזר למכבי תל אביב. לאחר עונה אחת חזר לבני יהודה לתקופה קצרה, ובארבע השנים האחרונות בקריירה שיחק במכבי פתח תקווה, במדיה היה מלך השערים של ליגת העל בעונת 2001/2002 עם 18 שערים, וכן זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו בעונת 2003/2004. בשנת 2005 פרש ממשחק פעיל.
רפואה שימש כמאמן מחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, ובעונת 2013/2014 מונה למאמן הקבוצה הבוגרת, יחד עם ייטב לוזון. במחזור האחרון ניצלה הקבוצה מירידה לליגה הלאומית, ורפואה עזב את המועדון.
בקיץ 2015 מונה רפואה למאמן קבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה, ובפברואר 2016 מונה למאמן קבוצת מכבי שעריים מליגה א'. ב-31 במאי 2016 חזר רפואה למכבי פתח תקווה, ומונה למאמן הראשי. ב-7 בפברואר 2017 האריך את חוזהו במועדון בשנתיים, ואת העונה סיימה הקבוצה במקום הרביעי בטבלה. רפואה החל עם הקבוצה את העונה שלאחר מכן, וב-17 בספטמבר 2017 התפטר מתפקידו.
ב-29 באוקטובר מונה רפואה למאמן הפועל תל אביב בליגה הלאומית, לאחר פיטוריו של מוטי איוניר. בתום עונת 2017/2018 הוביל את הקבוצה לליגת העל, לאחר שסיימה במקום הראשון בטבלה, וחתם על חוזה לעונה נוספת. בתחילת עונת 2018/2019 התקשתה הקבוצה לכבוש שערים, ולאחר עשרה מחזורים בהם כבשה חמישה שערים בלבד, השיגה ניצחון אחד וצברה תשע נקודות, פוטר רפואה מתפקידו ב-25 בנובמבר 2018, ובמקומו מונה אופיר חיים לתפקיד. הקבוצה המשיכה להציג יכולת חלשה, וב-6 בינואר 2019 פוטר חיים מתפקידו, ורפואה שב לאמן את הקבוצה. את העונה סיימה הקבוצה במקום השמיני, וב-14 במאי 2019 הודיעה על סיום תפקידו של רפואה בקבוצה בעקבות מחלוקות בינו לבין הנהלת המועדון.
ב-20 באוקטובר 2019 מונה רפואה למאמן עירוני קריית שמונה, במקומו של מסאי דגו שפוטר לאחר שהקבוצה ירדה מתחת לקו האדום.
וישיי אינטרטכנולוג'י

וישיי אינטרטכנטלוגי (באנגלית;Vishay Intertechnology, Inc) היא חברה אמריקאית שמייצרת מוליכים למחצה בדידים ורכיבים אלקטרונים פאסיביים.
מפעלי החברה פרוסים בעולם בישראל, אסיה, אירופה צפון ודרום אמריקה ומייצרים מיישרי זרם, דיודות, טרנזיסטורי MOSFET, מוצרי אלקטרואופטיקה, מעגלים משולבים, נגדים, קבלים וסלילי השראה.

היסטוריה

בשנות ה-50 רשם פליקס זנדמן מספר פטנטים. הוא פיתח בצרפת את שיטת הציפוי הפוטואלסטי המאפשרת צפייה במאמצים המתפתחים במבנה הנתון לעומס, וזאת על ידי ציפוי המבנה בחומר פלסטי מיוחד וצפייה, מדידה או צילום תחת אור מקוטב, במכשיר אופטי מיוחד. הפיתוח נרשם כפטנט בשם "פוטו-סטרס" PhotoStress. להמצאה היו יישומים בתעשיית המכונות, הרכב, המטוסים, החלל והבנייה.
ד"ר פליקס זנדמן יהודי ניצול שואה יליד פולין הקים את וישיי בשנת 1962. לצורך הקמת החברה קיבל זנדמן הלוואה מבן דודו. זנדמן נתן לחברה את שמה על שם העיר וייסיאי (ביידיש: ווישיי) שבליטא, בה נולדה סבתו של זנדמן.
בשנת 1985 החברה החלה בתהליך רכישות אסטרטגיות במטרה להיות יצרן מוביל של קו רחב של רכיבים אלקטרונים.
משנת 1985 האסטרטגיה העסקית של וישיי עומדת על המרכיבים הבאים: התרחבות בתחום תעשיית הרכיבים האלקטרונים, בעיקר באמצעות רכישת יצרנים בתחום. הפחתת הוצאות באמצעות מעבר לייצור במדינות בעלות כוח עבודה זול או שהממשלה מספקת בהן תמריצים למעסיקים, מיקום אתרי ייצור ליד השווקים העיקריים של מוצריה, פיתוח מוצרים חדשים והרחבת הקשרים עם שותפים אסטרטגים ולקוחות.
בין החברות שוישיי רכשה היו "dale electronics", "Draloric electronic" ו-"Sfernice".

כיום

כיום וישיי נחשבת לאחד היצרנים הבולטים בתחום של מוליכים למחצה בדידים ורכיבים אלקטרוניים פסיביים.
מטה החברה יושב במאלוורן, פנסילבניה. הכנסתה השנתית עומדת על 3 מיליארד דולר, ומספר המועסקים בחברה עומד על 24,100 נכון לשנת 2018.
מלאני מרטינז

2012: תחילת הקריירה ו-The Voice

ב-2012, מרטינז הפכה למתמודדת בעונה השלישית של תוכנית הריאליטי" The Voice", שם שרה באודישן את "Toxic", של בריטני ספירס, ונבחרה להיות בצוות המתמודדים של המנטור אדם לוין.
בשלב הראש בראש, מרטינז התחרתה מול קייטלין מישל. הן שרו דואט של השיר "Lights", של הזמרת הבריטית אלי גולדינג. מרטינז ניצחה ועברה לשלב הנוק-אאוט. בשלב הנוק-אאוט, מרטינז צוותה יחד עם סאם ג'יימס. היא נבחרה לשיר את השיר "Bulletproof", של הלהקה La Roux. אדם לוין (המנטור שלהם), החליט להדיח את ג'יימס ולהמשיך עם מרטינז לשלב ההופעות החיות. בשבוע הראשון של שלב ההופעות החיות, מרטינז שרה את השיר "Hit The Road Jack". מרטינז לבסוף הודחה על ידי הצבעת הקהל בשבוע החמישי, ביחד עם אמנדה בראון, מה שהשאיר את לוין ללא מתמודדים. בתגובה, מרטינז השיבה; "אני אף פעם לא ציפיתי להגיע כל כך רחוק, זה הרבה מעבר למה שאי פעם חלמתי עליו. אני פשוט כל כך שמחה שקיבלתי את ההזדמנות להביע את עצמי בתור אומנית ולגעת בלבבות של אנשים, כי זאת המטרה הכי חשובה."

2013–2017: Dollhouse EP ואלבום אולפן ראשון

לאחר התוכנית, מרטינז החלה לעבוד באופן עצמאי על חומר מקורי. היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Dollhouse" ב-22 באפריל 2014, ביחד עם וידאו קליפ, אשר עומד על מעל 230 מיליון צפיות (נכון לספטמבר 2019).
השיר הופק ונכתב בשיתוף עם צמד כותבי השירים Kinetics & One Love. ב-7 באפריל 2014, מרטינז הודיעה כי היא חתומה אצל אטלנטיק רקורדס ושהיא תצא לסיבוב הופעות. היא בנוסף הודיעה שמיני האלבום שלה, "Dollhouse" יצא ב-19 במאי 2014. 
ב-28 ביוני 2015, מרטינז הוציאה את הסינגל "Pity Party" מאלבום הבכורה שלה, "Cry Baby". ב-10 ביולי 2015, מרטינז הוציאה את הסינגל השני, "Soap". הסינגל הגיע למקום 12 במצעד השירים הדיגיטליים בז'אנר אלטרנטיבי, ומקום 16 במצעד השירים הדיגיטליים בז'אנר פופ. "Cry Baby" יצא ב-14 באוגוסט 2015, עם שבחים רבים. האלבום הגיע בפעם הראשונה למקום 6 במצעד ה-200 הטובים ביותר של בילבורד. מרטינז בנוסף הוציאה סינגל מיוחד לכבוד כריסמס, בשם "Gingerbread Man" ב-23 בדצמבר 2015. הווידאו קליפ לשיר "Cry Baby" יצא ב-14 במרץ 2016. הווידאו קליפ לשיר ״Mad Hatter” יצא ב-23 בספטמבר 2017.

2019-הווה: K-12 אלבום שני

ב-15 במאי 2019 הועלה לערוץ הרשמי שלה ביוטיוב טיזר לאלבום החדש ולסרט, שייקרא K-12. ב-22 במאי שוחרר הטיזר השני, וב-29 במאי הועלה הטיזר השלישי. ומאז כל שבוע היא שיחררה טיזר לכל אחד מהשירים באלבום, 13 במספר.
ב-6 בספטמבר, יצא האלבום השני "K-12", האלבום יצא במקביל לסרט מיוחד לכבוד האלבום.
בארבו לאוטארו

בארבו לאוטארו (ברומנית: Barbu Lăutaru;‏ 1780 - 18 באוגוסט 1858) הוא כינוי בו נודע הלאוטאר הצועני המולדובני, ואסילה בארבו, מי שהיה סטרוסטה של הלאוטארים ביאשי, בירת נסיכות מולדובה במשך כארבעים שנה. לפי מקורות התקופה בארבו ניגן בקובזה, בכינור ובחליל וגם נתן קולו בשיר.

ביוגרפיה

בארבו נולד להסטרוסטה סטאן בארבו, במשפחת צוענים לאוטארים משועבדים לבויאר דראגוליץ'.
ב-1847 ערך המלחין פרנץ ליסט מסע בנסיכות מולדובה והתעניין במוזיקה המקומית. ערב אחד, בהיותו בביתו של הבויאר אלקו באלס, יחד עם בויארים נוספים, כולל וסילה אלכסנדרי, הזמין באלס את הטאראף של בארבו לאוטארו, כדי שליסט יוכל להתרשם מהמוזיקה שלהם. לאחר שלאוטארו ולהקתו ניגנו מיני מוזיקה צוענית, הודה לו ליסט והחליט להשמיע לו גם את המוזיקה שלו וניגן במקום מרש הונגרי ואימפרוביזציה שלו. לאוטארו הודה לו בתורו וביקש רשות ממנו לנגן בעצמו את מה שניגן ליסט. ליסט הסכים ולאוטארו ניגן את המוזיקה שלו תוך חזרה מדויקת, להפתעתו של ליסט. אירוע זה זכה לפרסום בכתב העת הצרפתי La vie Parisienne, במספר 48 מיום 28 בנובמבר 1874.
לבארבו היו שלושה בנים, גאורגה, יואן ווסילה, שלושתם נשאו את הכינוי "סקריפקאריול" (נגן ה"סקריפקה", כלי מיתר, כינור), שלושתם הלכו בעקבות אביהם וצברו די ממון, כדי לקנות את שחרורם מעבדות הצוענים ב-6 ביולי 1845.

הנצחה

להנצחתו של בארבו לאוטארו נוסד ברומניה, ב-1949, האנסמבל הנושא את שמו והמתמקד במוזיקה עממית רומנית. ביאשי הוקם מרכז פולקלור על שם בארבו לאוטארו ובערים שונות ברחבי רומניה ורפובליקה מולדובה נקראו רחובות על שמו.
מוזיאון מאנה-כץ

היסטוריה

המוזיאון, שנפתח ב-1977, שוכן ברחוב יפה נוף בעיר, במבנה המשקיף אל מפרץ חיפה. כץ התגורר במבנה זה בשנות חייו בחיפה ובו הייתה ממוקמת גם סדנתו.
יסודו של המוזיאון בהסכם שנעשה ב-1958 בין עיריית חיפה לבין כץ, שלפיו נתנה לו העירייה את הבית כנגד הבטחתו להוריש לה את כל רכושו ואוספיו.
אוסף המוזיאון כולל מאות מציוריו של כץ – ציורי שמן, מים, גואש, פסטלים ורישומים. עם זאת, האוסף העשיר ביותר שברשותו הוא של פריטי יודאיקה, ובו מנורות, כתרים, רימונים, פרוכות, כתובות וחפצים נוספים. מצויים בו גם פסלי גבס וארד, וכן ריהוט עתיק ושטיחים מזרחיים - כולם מאוספו הפרטי של כץ.
מרבית האוסף הובא מביתו של כץ בפריז שבצרפת.
מטרת המוזיאון היא להפגיש את הקהל הרחב עם עולם התרבות החוצה גבולות הזמן והמרחב שהזין את יצירתו של כץ. 
בשנת 2010 הועבר המוזיאון לניהול חברת המוזיאונים של עיריית חיפה, והעירייה העמידה תקציב לשיפוצו. לאחר תקופת שיפוצים בת מספר חדשים שבה היה המוזיאון סגור לקהל הוא נפתח מחדש בחודש אפריל 2011.
בנוסף לשיטת התערוכות המתחלפות הנוהגת בו מתכנן המוזיאון להקים בתוכו גם תצוגת קבע של פריטים מאוספיו. 
נכון ל-2011, אוצרת המוזיאון היא סבטלנה ריינגולד.
מפלגת המונרכיה של רוסיה

היסטוריה

המפלגה המונרכית הוקמה לראשונה בשנת 1905 על ידי ולדימיר גרינגמוט. ב-1907 הפכה לאיחוד המונארכיסטי הרוסי ( Ру́сский монархи́ческий сою́з) והתקיימה עד פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917.
בתקופת הצאר פעלה התנועה כמפלגת שנתמכה על ידי השלטון וחתרה למען שלטון מקומי עצמי, שאיפה לחינוך ציבורי, חופש העיתונות ושיפור מצב הפועלים. התנועה הייתה חברה בדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית ומתחריה היו מפלגת הקדטים, הסוציאליסטים, המהפכנים האנרכיסטים ותנועת הבונד.

המפלגה המודרנית

ביולי 2012 הוקמה המפלגה מחדש בשם המפלגה המונרכית של רוסיה (או מפלגת המונרכיה). בראש המפלגה עומד אנטון באקוב, איש עסקים וחבר פרלמנט מטעם מפלגת התחייה הרוסית וברית כוחות הימין.
האידאולוגיה המפלגתית נשענת על רעיונות פטריוטיים רוסיים ושאיפה להשבת המונרכיה לרוסיה. מצע המפלגה מתמקד בהקמתה מחדש של האימפריה הרוסית ושמירה על הכנסייה הפרבוסלבית.
זו המפלגה הראשונה ברוסיה שרשומה באופן רשמי כמפלגה בעלת מצע מונרכי, לראשונה מאז פרוץ מהפכת אוקטובר.
המפלגה תומכת בהשבת המונרכיה לרוסיה והפיכתה למונרכיה חוקתית "בדרכי שלום ובאופן חוקתי, בהסתמך על תהליכים דמוקרטיים מעוגנים בחוק" כך על פי מצע המפלגה.
במפלגה חברים כאלף איש והמטה המרכזי שוכן במחוז סברדלובסק. למפלגה 43 סניפים ברחבי רוסיה.
המפלגה מבקשת להמליך אחד מהטוענים לראשות שושלת רומנוב כקיסר רוסיה ובעיקר את קרל אמיך, נסיך ליינינגן, בשמו הפרבוסלבי ניקולאי קירילוביץ' רומנוב המכונה ניקולאי השלישי. הוא נכדה של מריה קירילובה, בתו הבכורה של קיריל ולדימירוביץ'.
סטנלי נורמן כהן

קורות חיים

כהן בוגר אוניברסיטת רטגרס. את תואר הדוקטור שלו קיבל בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1960. אחרי הכשרה במוסדות שונים, לרבות המכונים הלאומיים לבריאות, הצטרף לסגל של אוניברסיטת סטנפורד בשנת 1968.
שם החל לחקור את התחום של פלסמידים בחיידקים. הוא רצה להבין כיצד גנים של פלסמידים יכולים להפוך חיידקים עמידים בפני אנטיביוטיקה. 
בשנת 1972, מחקריו של כהן, יחד עם אלו של פול ברג והרברט בוייר, הובילו לפיתוח שיטות לשעתוק גנים. תגלית זו סימנה את לידתה של ההנדסה הגנטית וזיכתה את כהן במדליה הלאומית למדע בשנת 1988. היום, כהן הוא פרופסור לגנטיקה ורפואה באוניברסיטת סטנפורד, שם הוא עובד על מגוון של בעיות מדעיות, כולל צמיחת תאים ופיתוח.

ניסוי שעתוק הגנים

סטנלי כהן, פול ברג והרברט בוייר ביצעו את מה שעתיד היה להיות אחד מהניסויים הראשונים בתחום של הנדסה גנטית, בניסוי בשנת 1973. הם הדגימו כי הגן RNA ריבוזומלי צפרדעי יכול להיות מועבר לתוך תאים חיידקים ומפורש על ידם. ראשית הם בנו פלסמיד, אשר יהיה וקטור ונקרא בשם pSC101. פלסמיד זה מכיל מקום יחיד עבור אנזים ההגבלה EcoRI לבין הגן לעמידות טטרציקלין. אנזים ההגבלה EcoRI שימש לחיתוך הדנ"א הצפרדעי למקטעים קטנים. לאחר מכן, מקטעי דנ"א הצפרדע שולבו עם הפלסמיד, אשר גם הודבק עם EcoRI. קצוות דביקים של קטעי DNA הסתדרו מעצמם והתחברו ביחד באמצעות DNA ליגאז. פלסמידים הועברו אז אל זן של Escherichia coli וציפו מדיום גידול המכיל טטרציקלין. התאים שהתאגדו עם הפלסמיד הנושא את הגן טטרציקלין גדלו ועיצבו מושבה של חיידקים. כמה ממושבות אלו כללו תאים נשאו את הגן RNA ריבוזומלי. המדענים בחנו את מושבות שיצרו לאחר צמיחה כדי לבדוק נוכחות של דנ"א ריבוזומלי צפרדעי.
ספר מצוות קטן

ספר מצוות קטן (סמ"ק) הוא ספר הלכה. שמו המקורי של הספר הוא 'שבעת עמודי גולה'. הספר חובר על ידי רבי יצחק מקורביל.

מטרת החיבור

רבי יצחק מקורביל מצהיר בתחילת ספרו שהספר מהווה סוג של קיצור לספר מצוות גדול (סמ"ג) של רבי משה מקוצי : "גם כל איש אשר לא ידע הפירוש יעיין בספר המצוות אשר ייסד רבי משה מקוצי... ואני לא להתגדר עשיתי, כי אין גידור בזה, כי מעשה הדיוט הוא, אך כי עת הצורך הוא, פן ישתכחו מפי ישראל". לאור הדברים הללו עולה כי מטרת הספר הייתה כנראה להוות ספר פשוט ללומדי תורה. הספר נמנע מהאריכות שבה מובאים הדיונים בספר הסמ"ג ובספר מצוות קטן הדברים מובאים בפשטות ובקיצור.

מבנה הספר

רבי יצחק מקורביל נשען בייחוד על מנין המצוות של רבי משה מקוצי, אך אין בסמ"ק את כל המצוות המנויות בסמ"ג אלא רק את אלו הנהוגות בזמן הזה. בספר הסמ"ק מופיעות גם מצוות דרבנן השייכות לנושא בו הוא דן. בכך שונה הסמ"ק מהסמ"ג שכן הסמ"ג הביא את המצוות מדרבנן רק בסוף ספרו ולא באמצעו. 
רבי יצחק מספר בהקדמתו לספר שהוא חלק את הספר לשבעה חלקים על מנת שאדם ילמד בכל יום בשבוע חלק אחד. כך אמור הקורא להשלים בכל שבוע את סבב הלימוד בספר זה: "כתבתי אלו המצוות המוטלות עלינו בזמן הזה בשבעה עמודים כנגד שבעת ימי השבוע, ובקשתי כל איש לקרוא בכל יום עמוד אחד למען ייטב לו". 
כמו כן מספר רבי יצחק בהקדמתו לספר שהוא שלח את הספר לכמה קהילות יהודיות בצרפת על מנת שהספר יועתק בכמה שיותר עותקים רבים: "וכל גבאי עיר ועיר יצוו להעתיק את המצוות האלה ולתת השכר מן הקופה ואחר כך יהיו בידיהם למשמרת וכל אשר ירצה להעתיק או ללמוד בו ישאלם ויחזירם בו ביום". 
אכן, הספר זכה לפופולריות ולתפוצה רבה בקהילות ישראל השונות. ייתכן שהסיבה לכך היא שבספר ישנם גם דברי מוסר, אגדה ואף  משלים.

ההערכה לספר

לצד הפופולריות של הספר בקרב פשוטי העם זכה הספר להערכה רבה אף מצדם של גדולי ישראל. היו ראשונים שקבעו את הספר בתוך סידורי התפילה והמליצו על לימוד בספר במקום קריאת תהילים. כך למשל כתב הרשב"ץ בתשובה (ח"א, סימן נ"א) על הסמ"ק כי "דברי זה הספר קב ונקי וראוי לסמוך עליו". רבנו פרץ אף כתב על הספר הגהות. עם השנים עורבבו דברי ההגהות עם דבריו של רבי יצחק עצמו. מהדורה של הסמ"ק ב-1935 (התרצ"ה) שהוצאה לאור על ידי דוד הרפעניס ניסתה לפתור בעיה זאת והבדילה בין הגהותיו של  רבנו פרץ לבין דבריו של ספר סמ"ק עצמם.