google/wiki40b huggingface dataset:
צבי ענבר (כדורסלן)

ביוגרפיה

ענבר גדל בקריית חיים, והצטרף לקבוצת הנוער של הפועל קריית חיים.
בעונת 1964/1965 עלה ענבר לקבוצה הבוגרת. באותן שנים עלתה הקבוצה מהליגה השנייה, והייתה קבוצת תחתית. למרות זאת, בנוסף לענבר, שיחקו בה מספר שחקנים בולטים, ובהם, אחיו דני, שהיה הקפטן  ויואב אגם שהוא מלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים. ענבר נחשב לשחקן גבוה יחסית לתקופתו, והיה שחקן מרכזי בקבוצה. המיקום הגבוה ביותר שהשיגה הקבוצה בתקופתו של ענבר הוא המקום השישי בעונת 1968/1969. בעונת 1972/1973 זכה ענבר בתואר מלך הסלים של הליגה עם 650 נקודות (29.5 נק' למשחק) ונבחר לחמישיית העונה. נקודות ציון מרכזיות נוספות להן היה שותף ענבר הן הניצחון בחוץ על בית"ר ירושלים, בפער של 20 נקודות הפרש, כאשר ענבר קלע 41 נקודות. כמו כן בלט ענבר עם 17 נקודות בניצחון על מכבי תל אביב הגדולה של שנות השבעים, שאותה אימן יהושע רוזין ושיחקו בה תנחום כהן-מינץ, טל ברודי ומיקי ברקוביץ'.
לאחר 11 עונות בקריית חיים, בעונת 1975/1976 עבר ענבר להפועל חיפה לעוד שלוש עונות שלאחריהן פרש מכדורסל.
סך הכל שיחק ענבר 14 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע בממוצע 17.7 נקודות למשחק. הוא מדורג במקום ה-20 בין קלעי כל הזמנים, עם 4,709 נקודות.
בנבחרת ישראל רשם ענבר 28 הופעות, והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1971 ובאליפות אירופה בכדורסל 1973.
אחרי שפרש ממשחק פעיל, החל ענבר בקריירה אימון, והתמקד באימון קבוצות נוער וילדים. את תחילת דרכו כמאמן עשה בקיבוץ יפעת, שם אימן את קבוצת הבוגרים בליגה ב' ושתי קבוצות ממחלקת הנוער-ילדים וקט-סל, למשך 10 שנים. לאחר מכן עבר במחלקת הנוער של מכבי קריית מוצקין. נכון ל-2017, הוא חונך במתנ"ס בקריית ים חוגי כדורסל לילדים בכיתות א-ד.
חצי האי האפניני

השם ההיסטורי איטליה לחצי האי

האזור הגאוגרפי של חצי האי, היה קרוי היסטורית בשם איטליה. שם זה מצוי כבר בכתבי הרודוטוס (המאה חמישית לפנה"ס), כמונח גאוגרפי. בתחילה ציין השם איטליה את האזור הדרומי ביותר של חצי האי האפניני אולם עד המאה השנייה לפנה"ס כלל את כול הארץ שמדרום להרי האלפים.
לילות כביריה

סקירה כללית

רעייתו של פליני, ג'ולייטה מסינה, מגלמת בסרט פרוצה תוססת אך תמימה בשם כביריה העובדת באוסטיה, נכון לאותה תקופה פרבר מוזנח בעיר רומא של אחרי מלחמת העולם השנייה. השם "כביריה" נשאל משמו של הסרט האילם "כביריה" מ-1914, בעוד שהדמות עצמה לקוחה מתוך אחת הסצנות מתוך סרט מוקדם יותר של פליני, "השייח הלבן". הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ופליני ומזינה זכו בפרסים על עבודתם בסרט בפסטיבל קאן.
הסרט עוסק בחיפושיה של כביריה אחרי אהבה שמסתיימים לעיתים קרובות בשברון לב. היא מנוצלת בידי כמעט כל הסובבים אותה, עד שהיא פוגשת בגבר שמבטיח לה עתיד מהוגן ומתאהבת בו לחלוטין. לאחר סדרה נוספת של אירועים משפילים, כביריה נותרת פגועה אך בהיותה חיובית מטבעה, רוחה אינה נשברת.
"לילות כביריה" נחשב לסמן של תקופת מעבר של פליני, שבתחילת דרכו היה מיוצריו של "רומא עיר פרזות", מן הזרם הנאו-ריאליסטי הקודר לעשיית סרטים "זוהרים" וחופשיים ויזואלית יותר כמו "לה דולצ'ה ויטה".
הקורפוס ה-19 (ארצות הברית)

הקמת הקורפוס

ב-10 באוקטובר 1943 הוקם הקורפוס ה-19 על בסיס קורפוס השריון ה-3 שהוקם ב-7 ביולי 1942, ולמפקדו מונה ויליס קריטנברגר. בינואר 1944 מונה רוסקו וודרוף למפקד הקורפוס, ובמרץ אותה שנה החליפו צ'ארלס קורלט.

צרפת וגרמניה

ב-10 ביוני 1944 נחת הקורפוס בנורמנדי, שם השתתף בקרבות הקשים שהתחוללו באזור. לאחר מכן השתתף הקורפוס במבצע קוברה ובקרב פאלז, וב-28 באוגוסט חצה את נהר הסן. לאחר מכן השתתף הקורפוס בשחרור בלגיה, וב-14 בספטמבר חדר אל גרמניה. הקורפוס השתתף בקרב על אאכן, וב-15 באוקטובר החליף ריימונד מק'ליין את קורלט בפיקוד על הקורפוס. בדצמבר השתתף הקורפוס בקרב על הבליטה, ולאחר מכן לחם בקרב על גרמניה כחלק מהארמייה התשיעית עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

ב-5 בספטמבר 1945 פורק הקורפוס, אולם חזר והוקם שוב ב-12 ביולי 1950, וב-1 באפריל 1968 פורק באופן סופי.
אייל שיינר

אייל שיינר (נולד ב-4 ביוני 1967), הוא רופא ישראלי, פרופ' במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים סורוקה ומנהל מחלקת נשים ב' בבית החולים. בעבר שימש פרופ' שיינר כסגן מנהל בית החולים סורוקה וכיו"ר ועדת ההתמחות בו..

ביוגרפיה

שיינר נולד בתל אביב וגדל ברמת גן. הוא למד בתיכון קלעי גבעתיים. את שירותו הצבאי מילא שיינר בנח"ל ובחיל המודיעין בשנים 1985–1988. בוגר (MD) הפקולטה לרפואה, באוניברסיטת בן-גוריון בשנת 1995, את התואר סיים בהצטיינות. את הסטאג' סיים בבית החולים סורוקה בשנת 1996. זכה בפרס מתמחה מצטיין בשנת 1999 וסיים את ההתמחות במיילדות וגינקולוגיה בבית חולים סורוקה בשנת 2003.
ב-2005 זכה שיינר במלגת פולברייט, השתלמות באוניברסיטת רש שבשיקגו באולטרסאונד. 
משנת 2007 שיינר הוא דוקטור (PhD) באפידמיולוגיה ובריאות הציבור.
בשנת 2009 מונה לפרופ' לגינקולוגיה ובשנת 2012 מונה למנהל מחלקת יולדות ד' בבית החולים סורוקה. הדריך מעל 60 סטודנטים בעבודת ההתנסות המחקרית (בתואר MD) ו-18 מתמחים (מגינקולוגיה, פתולוגיה, רדיולוגיה, רפואה פנימית, דרמטולוגיה, אורולוגיה, אורתופדיה, ואף אוזן גרון) מבית החולים בחצי שנת מדעי היסוד בהתמחות. בשנים 2015-2014 היה סגן מנהל בית החולים סורוקה ויו"ר ועדת ההתמחות בו.
אייל שיינר נשוי לד"ר עינת שיינר, רופאה תעסוקתית והם הורים לארבעה ילדים.

פרסומים ומאמרים

שיינר פרסם מעל 360 מאמרים בעיתונים מדעיים, מהם 308 מחקרים מקוריים, 31 מאמרי סקירה, 12 תיאורי מיקרה ו-10 מאמרי מערכת. בנוסף, הוא כתב 26 פרקים בספרות מדעית.
הספר "אפידמיולוגיה פרינטאלית" של שיינר כעורך בודד, בהוצאת NOVA SCIENCE וכן ערך עוד שמונה ספרים מדעיים.
שיינר חבר מערכת של 4 עיתונים בהם Archives of Gynecology and Obstetrics, BMC Pregnancy and Childbirth ומבקר של כ-40 עיתונים מדעיים נוספים.
טרפנטין

שימושים תעשייתיים

לטרפנטין שני שימושים עיקריים בתעשייה - כממס, וכחומר גלם לסינתזה אורגנית.
כממס, טרפנטין משמש לדילול צבעי שמן, לייצור חומרי ציפוי, וכחומר מקור לתעשייה הכימית. בארצות המתועשות פחת מאוד השימוש בטרפנטין כממס, והוא הוחלף על ידי תחליפי טרפנטין זולים, המופקים מנפט, בייחוד "טרפנטין מינרלי" המבוסס על ספירט לבן.
טרפנטין משמש גם כמקור לחומרי גלם לסינתזה של תרכובות כימיות ריחניות. חומרים מסחריים כמו קאמפור, לינלול, אלפא-טרפינאול וגרניול מופקים כולם מאלפא-פינן ובטא-פינן, שתי התרכובות העיקריות בטרפנטין. פיננים אלה מופרדים ומטוהרים על ידי זיקוק. תערובת הדי-טרפנים וטרי-טרפנים הנותרת לאחר הזיקוק נמכרת כשרף.
טרפנטין גם משמש כתוסף לחומרי ניקוי רבים, בזכות תכונותיו האנטיספטיות, וריחו ה"נקי".

סכנות

טרפנטין הוא ממס אורגני, ורבות מהסכנות שהוא מציב משותפות לכל הממסים האורגניים. מקורו הטבעי אינו הופך אותו לפחות מסוכן מחומר מלאכותיים. אדי טרפנטין עשויים לגרום לכוויות בעור ובעיניים, לפגיעה בריאות ובמערכת הנשימה, ולנזק למערכת העצבים אם נשאף. בבליעה החומר עשוי לגרום לאי-ספיקת כליות, ובעיות נוספות. בנוסף, הטרפנטין דליק מאוד.
דנפסאר

היסטוריה

דנפאסר הייתה בירת הממלכה באדונג במהלך המאה ה-18 וה-19. היא נכבשה על ידי ההולנדים בשנת 1906, במה שכונה "התערבות ההולנדית בבאלי". הארמון המלכותי נבזז ונהרס עד היסוד. תושבי המקום החלו בהתאבדות המונים על מנת שלא לשאת את השפלת הכניעה, אירוע זה מכונה פופוטאן. כ-1,000 אנשים מצאו את מותם באירוע. כיום, בכיכר המרכזית בדנפאסר "טאמאן פופוטאן", נמצאת מצבת זיכרון.
העיר הפכה לבירת מחוז באלי בשנת 1958.
ארלקינו

ארלקינו (באיטלקית: Arlecchino, בצרפתית: harlequin) הוא אחת מדמויות המשרתים בקומדיה דל'ארטה.

היסטוריה

לא ודאי מנין באה הדמות. התיעוד הראשון של הופעתה על הבמה הוא משנת 1262 במחזה "Jeu de la Feuillière" מאת אדם דה לה האל. הבליטה המופיעה במצח המסכה מצביעה על ההתפתחות המאוחרת יותר, אך מזכירה גם משהו שדוני, שטני, מה שמחזק את התאוריה על מקור זה של הדמות. hellecchino הוא שטן קטן באיטלקית. דנטה אליגיירי מציין בשיר ה-21 של האינפרנו של "הקומדיה האלוהית" שדון בשם ארליקינו. למרות שמו, ארלקינו של הקומדיה דל'ארטה אינו מרושע, אלא ערמומי ותחבולן, ומסייע לאוהבים צעירים לגבור על המכשולים בדרכם. את העיצוב הסופי של המסכה קיבל ארלקינו על ידי השחקן טריסטנו מרטינלי, ששייך את ארלקינו להרי ברגמו.

תלבושת

התלבושת האופיינית של ארלקינו נוצרה מאוחר יותר: מעוינים בשני צבעים מתחלפים, שחור ואדום בדרך כלל. במהלך הדורות הופיעה הדמות לעיתים קרובות בלבוש ליצן, בוואריאציות שונות. לכובע לא הייתה צורה קבועה.

אופי

ארלקינו הוא אנרגטי ובעל תחבולות; זריז ואקרובטי, מעין ליצן ערמומי. כמשרת הוא יודע לתמרן את מעסיקיו ולהשיג את מטרתו. יש בו שילוב של פשטות עממית, גסות וחספוס ביחד עם שנינות, לבביות וחן. הוא מחזר אחר שותפתו לתחבולות, קולומבינה, אך גם אחרי משרתות אחרות. מאופיין גם בכך שהוא תמיד רעב וצמא.
דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג

הקמת הדוכסות

לאחר מותו של פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בנו של יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, חולקה דוכסות סקסוניה-ויימאר בין אחיו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר ובין בנו יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג. יוהאן פיליפ בחר את מקום מגוריו באלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לאחר מותו של פרידריך וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ללא יורשים, חולקה הדוכסות בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-גותה, אולם, ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את החלק הגדול יותר, מכיוון שהיה צאצא של אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג בתו של יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג שציווה שהיא תירש את הנחלה בהיעדר יורשים זכרים. לאחר מותו של ארנסט בשנת 1675 שלטו בניו במשותף, ובשנת 1680 פוצלה הדוכסות בין שבעת בניו; פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, אלברכט החמישי, דוכס סקסוניה-קובורג, ברנהרד הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, היינריך, דוכס סקסוניה-רמהילד, כריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג, ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-זאלפלד.

דוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג

פרידריך הראשון, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג קיבל את אזור גותה ואזור אלטנבורג, ובכך הפכה נחלתו לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג. הדוכסות הייתה עצמאית לחלוטין, ואף היה לה זכות הצבעה ברייכסטג.
פרידריך השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בנו של פרידריך הראשון, הרחיב את שטחי הדוכסות לאחר מותם של אלברכט, דוכס סקסוניה-קובורג בשנת 1699 וכריסטיאן, דוכס סקסוניה-אייזנברג בשנת 1707. תחת שלטונו של פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג הפכה הדוכסות לחזקה ביותר. פרידריך הקים ארמונות וגנים מפוארים בסגנון הבארוק, והפך את חצרו למרכז בהשכלה בגרמניה. לאחר מותו של פרידריך בשנת 1772, המשיך בדרכו בנו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג.

פירוק הדוכסות

לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, התעוררה מחלוקת ירושה בין הדוכסויות השונות בתורינגיה: ארנסט השלישי, דוכס סקסוניה-קובורג-זאלפלד, היה זכאי לרשת את הדוכסות מכוח נישואיו לאחייניתו של הדוכס האחרון, אך כיוון שהיה בהליכי גירושין ממנה, התנגדה המשפחה להעברת דוכסות גותה לחזקתו. ב-1826 התקבלה פשרה שלפיה יחולקו מחדש הדוכסויות; ארנסט ויתר על זאלפלד שהייתה ברשותו קודם לכן והועברה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, וקיבל את גותה בלבד, ללא אלטנבורג, שהועברה לפרידריך, דוכס סקסוניה-הילדבורגהאוזן, שנאלץ להעביר את נחלותיו לדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
אננס

פרי

פרי האננס הוא פרי קיבוצי המתפתח מתפרחת שלמה של פרחים. פרי האננס גדול ביחס למרבית הפירות ובעל צורה סגלגלה. האננס נפוץ מאוד בתאילנד ובמקומות טרופיים.
אזורי הגידול הטבעיים של האננס הם במקומות בעלי אקלים טרופי, בגובה של 400–1,000 מטר במרכז אמריקה, אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
כאשר האננס אינו בשל לקטיף הוא עלול להיות רעיל.

מבנה האננס

קליפתו של הפרי מורכבת מבליטות משושות דוקרניות, קליפתו החיצונית של כל משושה מורכבת משלושה עלעלים שמתחתם נמצא קרום צהוב או לבן. המשושים מחוברים לליבה המחוברת אל גבעול הצמח. גודלו של האננס יכול להגיע עד לאורך של 30 ס"מ ומשקלו 1–3 ק"ג. בטבע, אננס מכיל זרעים רבים, אחד עבור כל פרח. לעומת זאת, אננס המגודל באופן מסחרי כמעט לעולם אינו מכיל זרעים.
המשושים באננס מאורגנים בשתי ספירלות משולבות; 8 סיבובים בכיוון אחד ו-13 באחר. 8 ו-13 הם מספרים עוקבים בסדרת פיבונאצ'י, שנוטה להופיע רבות בסידורי תבניות בצמחים.

שימושי הפרי

אננס משמש לעיתים קרובות בקינוחים ובסלטי פירות, אך הוא משמש גם במנות רבות אחרות. דוגמה מפורסמת היא פיצה בסגנון הוואי, שעליה מפזרים אננס ובשר מעושן. בהוואי נהוג להשתמש במיץ האננס גם כדי להכין משקה אלכוהולי הקרוי "יין אננס".
בגלל האנזימים המיוחדים שבו, מיץ אננס יכול לשמש כתחמיץ או כמרכך לבשר.

היסטורית העיבוד

האננס התפשט מאזור הגידול הטבעי שלו בהשפעת הציוויליזציה, ועד זמנו של כריסטופר קולומבוס הגיע לכל רחבי דרום ומרכז אמריקה ולאיים הקריביים. קולומבוס הביא עמו את האננס בשובו לאירופה, ומספרד הוא עבר אל הפיליפינים ואל הוואי. הפרי התאקלם בהצלחה בחממות ברחבי אירופה כבר ב-1720. שמו של הפרי בשפה האנגלית (pineapple) נגזר ממראהו דמוי האצטרובל.
דרום מזרח אסיה שולטת בגידול האננס: ב-2001 הפיקה תאילנד 1.979 מיליון טונות, הפיליפינים הפיקו 1.618 מיליון טונות וברזיל הפיקה 1.43 מיליון טונות. הגידול הכולל בעולם ב-2001 היה 14.220 מיליון טונות. היצואנים הראשיים של אננס טרי ב-2001 היו קוסטה ריקה, 322,000 טונות, חוף השנהב, 188,000 טונות והפיליפינים, 135,000 טונות.

אננס בישראל

מאחר שהאקלים הטבעי איננו אופטימלי, הגידול בישראל נעשה בחממות שבקיץ מכוסות ב"רשת-צל" כדי למנוע קרינת שמש ישירה ובחורף החממות מכוסות בפלסטיק כדי להגן בפני קרה.
נכון ל-2011 גודלו בישראל כ-5,000 טון אננס, בשטח של כ-1,500 דונם. אזורי הגידול הם מהגליל המערבי בצפון ועד הנגב והערבה בדרום.
יתרת צריכת האננס בישראל מגיעה מיבוא שהותר בשנת 2006. בשנת 2011 יובאו לישראל 409 טון אננס. היבוא לישראל מגיע כולו מהרפובליקה הדומיניקנית היות שזו יצרנית האננס היחידה המוכנה (נכון ל-2015) לעמוד בתנאי התברואה הנדרשים ליבוא אננס לישראל. הסיבה לתנאי התברואה המחמירים היא כי כניסת מזיקים לישראל כתוצאה מייבוא לא מבוקר עלולה להוביל לפגיעה בגידולי האננס וגידולים נוספים כמו תמרים בישראל.
יבוא האננס נמצא לפיכך תחת ביקורת מחמירה של השירותים להגנת הצומח ולביקורת, ומדי פעם אף נעצר לחלוטין אם מתגלים מזיקים. התוצאה של המגבלות החמורות על יבוא האננס משתקפת מעת לעת במחירי הפרי .
באוגוסט 2018, פורסם כי משרד החקלאות בוחן את הרחבת היבוא עד שיתאפשר לרכוש אננס במחיר של כ-10 ש"ח ליחידה.
הקו הסגול

הקו הסגול הוא קו שביתת נשק באורך כ-65 ק"מ מצפון לדרום ובאורך של 27 ק"מ ממערב למזרח בין ישראל וסוריה שנוצר בעקבות מלחמת ששת הימים. 
במהלך מלחמה זו כבשה ישראל כשני שלישים משטח רמת הגולן. קו הפסקת האש שנקבע לאחר המלחמה כונה "הקו הסגול", והוא כלל שטח של כ-1,260 קמ"ר בגולן, עד ממזרח לקוניטרה. במלחמת יום הכיפורים הצליח צבא סוריה לכבוש כמחצית מהשטח הנ"ל למשך ימים אחדים, אך כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה ביום הרביעי למלחמה והחל מהיום החמישי התקדמו וכבשו שטחים בעומק סוריה. ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול", למעט שטח של כ-25 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, אשר חזר לשליטה אזרחית סורית. רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסורים, והיא נמצאת בשליטה צבאית של כוח בין-לאומי בחסות האו"ם המכונה אונדו"פ.

הקו הסגול במלחמת יום הכיפורים

לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים בנתה ישראל מוצבים רבים לאורך הקו, סך הכל 117 נקודות מבוצרות, ביניהן גם 17 מוצבים. לפני המוצבים נחפרה תעלת נ"ט בעומק של חמישה מטרים שהייתה זרועה במוקשים רבים לאורכה. בצדו הישראלי של הגבול נבנו רמפות לטנקים ישראלים שהיו יכולים להתבצר במקום ולירות מטווח רחוק בכוחות הסוריים הפולשים.
במלחמה עצמה איישו חיילי חטיבת גולני את המוצבים שנבנו.
Dying Rose

היסטוריה

הלהקה הוקמה בשנת 2000. היא הוציאה את הדמו הראשון ב-2002 ואת אלבומה המלא הראשון, "The Bleeding Flowers", ב-2009. שנתיים אחר כך הוציאה את אלבומה השני, "Exsistentia".

מוזיקה

Dying Rose מנגנת דום מטאל גותי עם שירת היפה והחיה הכוללת גרואלינג לצד שירה אופראית מצד הזמרת. בנגינתם בולטות הגיטרות החשמליות עם ריפים כבדים בקצב איטי עד בינוני. הגיטרות המודגשות יחסית ללהקות מטאל גותי אחרות ששמות דגש יותר על קלידים ואווירה. עם זאת, Dying Rose משלבים לעיתים קטעי מוזיקה קלאסית ושירת מקהלות.
ריצ'רד קרנה

ביוגרפיה

קרנה נולד בלוס אנג'לס להורים איטלקים, אדית' ג'יי, מנהלת בית מלון, והרוקח אנטוני קרנה. 
למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ושירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם ה-2.

קריירת משחק

קרנה התחיל את הקריירה שלו בגיל שבע בתוכנית רדיו. התגלה לראשונה בהופעות משניות בדרמת הבייסבול הביוגרפית "הגאווה של סט. לואיס" ובסדרות "מק'וי האמיתי" ו"גברת ברוקס שלנו".
קיבל הכרה ראשונה על תפקידו בסדרה "האנשים של סלטי", תפקיד עליו הועמד קרנה לשני  פרסי אמי ולפרס גלובוס הזהב.
הפך בסוף שנות ה-60 לכוכב קולנוע בזכות הופעותיו בסרט המלחמה "חלוקי החול" בתור קפטן הצי האמריקאי קולינס, בסרט המוזיקלי "כוכבת!" בתפקיד מפיק התיאטרון ריצ'רד אולדריץ', במותחן "בודדה באפלה" בתור הפושע מייק טלמן ובדרמה "נטישה" בתור מפקד צוות האסטרונאוטים ג'ים פרואט.
בתחילת שנות ה-80 שיחק במותחן המסתורין כחום הגוף בתור איש העסקים אדמונד ווקר והתפרסם בתפקיד קולונל סם טראוטמן, שלוקח אחריות על מעשיו של חייל העילית הדחוי ג'ון רמבו (סילבסטר סטאלונה) במשחק הדמים.
ב-1984 הועמד קרנה לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בקומדיה "פלמינגו קיד", בתור אלוף משחק הקלפים ג'ין ראמי פיל ברודי.
ב-1985 זכה קרנה בפרס אמי והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט הטלוויזיה "האונס של ריצ'רד בק" בתפקיד השוטר ריצ'רד בק.
באותה שנה גם שב לגלם את קולונל טראוטמן, המזמן את רמבו למשימה סודית בשטח וייטנאם בסרט הפעולה שובר הקופות " רמבו: משחק הדמים 2 ", ע"פ תסריטם של ג'יימס קמרון וסילבסטר סטאלונה.
ב-1988 שיחק בתפקיד קולונל טראוטמן בסרט "רמבו 3", בו הוא נחטף ונכלא בידי הצבא הסובייטי.
ב-1993 שיחק בפרודיה של ג'ים אברהמס על סרטי רמבו, "לרקוד עם לוחמים" בתפקיד קולונל וולטרס המגייס את איש הקומנדו הימי לשעבר הארלי (צ'ארלי שין).
סרטיו האחרונים בהם התפרסם היו הקומדיות " סברינה" של סידני פולאק בתור פטריק טייסון ו"הנמלט מת מצחוק" לצידו של לסלי נילסן. 
הפרויקט האחרון בו היה מעורב לפני פטירתו היה סדרת הדרמה "המשפט של איימי".

חיים אישיים

לקרנה נולדו שני ילדים מאשתו השנייה האנה סמית' סווני וילדה אחד מאשתו הראשונה ג'ואן גרישם.
בשנת 1997 הצליח קרנה להתגבר על מחלת סרטן בלוטת התריס שכמעט גבתה את קולו.
בשנותיו האחרונות סבל קרנה מסרטן הלבלב, אולם נפטר בשנת 2003 דווקא מאי-ספיקת לב, גופתו  נשרפה ע"פ צוואתו.
JCB

תולדות החברה

החברה נוסדה באוקטובר 1945, מיד לאחר מלחמת העולם השנייה במוסכו של במפורד, שייצר כלי הובלה חקלאית ביוטוקסיטייר (Uttoxeter) שבמערב המידלנדס באנגליה, מעודפי פלדה ששימשה לביצורים בעורף הבריטי. 
ב-1948 ייצר במפורד את המעמיס ההידראולי הראשון באירופה. ב-1950 העביר את המפעל, שכלל שישה עובדים, לרוצ'סטר, העיר שבה מרוכז מטה החברה עד היום. החל מ-1951 נצבעו כל כלי החברה בצהוב. ב-1953 הומצא ויוצר המחפרון הראשון והופיע לוגו JCB. ב-1957 הושק אחד מכלי החברה המוצלחים והנמכרים ביותר, ה-hydra-digga (הידרה-דיגה), כלי צמ"ה אחוד למספר שימושים של פילוס והעמסה בתחומי הבנייה, ההריסה, היערנות, הכרייה והחקלאות.
בשנות השישים החלה החברה לייצא לצפון אמריקה ובסוף העשור קיבל במפורד תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית, כהוקרה על היותו יצואן מצטיין. במפורד פרש ב-1975. 
ב-1978 הוצג ה-Loadall, טרקטור להעמסה במגוון שימושים ועם מגוון תצורות לתחומים שונים, באמצעות רכיבי התאמה, גם הוא אחד ממוצרי החברה המובילים והנמכרים ביותר. 
החל מ-1979 מפעילה החברה מפעלי ייצור מחוץ לבריטניה, הראשון שבהם היה בהודו ולאחר מכן נפתחו מפעלים בברזיל, ארצות הברית, סין ועוד. נכון ל-2012 יש לחברה 18 מפעלי ייצור ברחבי העולם.
ב-2005 רכשה JCB את חברת הטרקטורים הגרמנית Vibromax.
ב-23 באוגוסט 2006 שבר נהג המרוצים אנדי גרין את שיא המהירות לרכב דיזל ביבשה עם הכלי הייעודי JCB Dieselmax במהירות של 563.418 קמ"ש.

בתרבות

ה"מילה" JCB משתמשת באנגלית בריטית כשם גנרי למחפרון.
בטרילוגיית הננסים, טרילוגיית ספרים לילדים שנכתבה על ידי טרי פראצ'ט, מיודד אחד הגיבורים עם דחפור JCB בשם ג'קוב.
ב-2005 הוציאה להקת ניזלופי את הסינגל "JCB" שהגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ב-18 בדצמבר אותה שנה. במרכז השיר ניצב המחפרון של אביו של הזמר.
החברה מספקת את מכונותיה גם לרשת פארקי שעשועים בנושאי בנייה ועבודות עפר בשם דיגרלנד (Diggerland) הנמצאים בדבון, דורהם, קנט ויורקשייר.
הפארק הלאומי יוגיד-וה

יעדים

מטרת הקמת הפארק הוא הגנה ושמירה על המערכות האקולוגיות שבאזור ההרים והיערות בטייגה ובצפון אורל. 
מטרות הפארק הלאומי הן:
1) שימור הטבע;
2) שימור אתרים היסטוריים ותרבותיים;
3) פעילויות חינוכיות לאיכות הסביבה במתחם הפארק;
4) יצירת תנאים נוחים לתיירות ומנוחה;
5) פיתוח והכנסת שיטות מדעיות לצורך הגנה על הטבע וחינוך סביבתי;
6) ניטור סביבת הפארק;
7) שיקום הטבע והאתרים ההיסטוריים והתרבותיים.
ניכוי מס במקור

ניכוי מס בשוק ההון

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. 
בעולם מקובל לבצע ניכוי במקור מתשלומי דיבידנד בעוד שתשלומי ריבית ותמורה ממכירות מבוצעים ללא ניכוי מס במקור. כתוצאה מכך, משקיע בניירות ערך זרים יקבל את הדיבידנד בגין ניירות ערך אלה לחשבונו לאחר שכבר בוצע ניכוי מס בחו"ל, על פי שיעורי המס של המדינה בה התאגדה החברה שחילקה את הדיבידנד, בעוד שבתשלומי ריבית בגין איגרת חוב זרות המס ינוכה בדרך כלל רק מס בארץ.
מנגנון ניכוי המס במקור בשוק ההון בארץ מתקדם יחסית למקובל בעולם, באופן שבו המנכים מבצעים ניכוי מס מרווחי הון, כולל התחשבות בעלויות של ניירות הערך בתקופה שבה הלקוח החזיק בניירות אצל חבר בורסה אחר, וזאת על ידי דיווח של עלויות ניירות הערך בזמן העברת תיק בין חברי בורסה. מנגנון זה קיים משנת 2003 אז נכנסה לתוקף הרפורמה שידועה בשם רפורמת בכר (תיקון מס' 169 לפקודת מס הכנסה), בעוד שבארצות הברית למשל רק בשנת 2010 פורסמו כללים ליצירת מנגנון כזה שייכנסו לתוקף בעתיד.
מעבר למידע בגין העלויות של ניירות הערך בעת העברת תיק כולל מנגנון ניכוי המס במקור בשוק ההון גם חישובים מורכבים בכל הקשור להסדרי חוב (בהם עשוי מחזיק אגרות החוב לקבל בתמורה לאגרות החוב שלו חבילה המורכבת מאגרות חוב חדשות, מניות סחירות, מניות לא סחירות, מזומן) הצעות רכש והחלף וכן הלאה.
מכיוון שלמנכה בשוק ההון קיים מידע מדויק לגבי הרווח/ההפסד שנוצר ללקוח ניתנה לו גם ההרשאה לקזז הפסדים שנוצרו בתיק ניירות הערך כנגד חבות המס בגין ריבית ודיבידנד מניירות ערך. זאת אומרת שלקוח שנוצר לו הפסד ממכירת נייר ערך לא ינוכה לו מס בגין הכנסות ריבית ודיבידנד מניירות ערך עד לגובה ההפסד. חישוב זה נעשה על בסיס שנתי, כך שהפסד שלא נוצל עד לתום השנה אינו מועבר לשנה הבאה, וניצולו מחייב הגשת דוח שנתי לרשות המיסים.
יצחק גוריון

יצחק גוריון (יצחק לבקוביץ) (ט"ז באדר תרנ"ה, מרץ 1895–1971) היה חבר מפלגת אחדות העבודה וההסתדרות הכללית, חבר בברית הבריונים, איש התנועה הרוויזיוניסטית, אחראי על המחלקה המשפטית באצ"ל, סופר ועיתונאי.

קורות חייו

יצחק גוריון נולד בלומזה שבפולין, בנם של מישה בת ניסן נורינסקה ויעקב לבקוביץ. למד ב"חדר" ובישיבות רדזמין וגור. היה חבר חבר בוועדה המארגנת של ארגון "החלוץ". עלה לארץ ישראל באלול תרע"ג 1913 כחלוץ. והיה שומר במושבות הגליל וברחובות. אחרי מלחמת העולם הראשונה, היה פעיל במפלגת אחדות העבודה ובהסתדרות הכללית. כמו כן, היה חבר "ועד קהילת יפו-תל אביב", בשנים 1925–1927.
בשנת 1918 נשא את רבקה (לבית נדבורנה) ולהם נולדה בת: בת-ציון. רבקה נפטרה בתל אביב ב-17 באוגוסט 1921. בשנת 1923 נשא את צפורה (לבית נורינסקה), ולהם נולדו שתי בנות: דרור ונעמה. צפורה נפטרה ב-16 בספטמבר 1956.
בשנת 1929, פרש גוריון מתנועת העבודה והצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית. היה ממייסדי הסתדרות העובדים הלאומית, היה חבר הוועד הפועל של הסתדרות העובדים הלאומית וחבר המועצה הארצית שלה. וכן, היה חבר המזכירות הארצית של ארגון עובדי הצה"ר ובית"ר. בראשית שנות השלושים, היה מחברי "ברית הבריונים". החל בפעילותו באצ"ל בשנת 1934, ובה התמיד עד לפירוקו בשנת 1948. 
במסגרת פעילותו כאחראי על המחלקה המשפטית של האצ"ל, היה אחראי על הקשר עם עצירי אצ"ל, מרגע מעצרם ועד ליציאתם מהכלא. גוריון עמד בקשר עם עורכי הדין שייצגו את חברי הארגון, והיה בקשר מיוחד עם עורכי הדין מקס זליגמן ומקס קריצמן; בעזרתם היה נכנס לבית הכלא כעוזרם. גוריון היה אחראי על ה"זעקס" – הדואר המחתרתי – אשר באמצעותו נשמר הקשר עם העצירים והאסירים, ובאמצעותו הועבר המידע שהביא לפריצת כלא עכו. גוריון שימש גם קצין קשר של הארגון – היה אחראי על הקשר עם עיתונאים, ראשי עיריות ובעלי תפקידים בועד הלאומי. הוא עמד בקשר אישי כמעט יומיומי עם ראש המטה של הארגון, תחילה שלמה (לוי) לב-עמי, ולאחר מעצרו של לב-עמי עם חיים לנדאו, ובמידת הצורך אף עם מנחם בגין. רוב בעלי התפקידים שאיתם עמד גוריון בקשר לא ידעו שהוא מילא תפקיד באצ"ל אלא סברו שהוא בעל קשרים בארגון בגלל שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
לצד עבודתו באצ"ל עבד גוריון גם בתנועה הרוויזיוניסטית ב"ועדה לעזרה למשפחות עצורים", אשר פעלה למען העצירים והאסירים הקשורים לתנועה. עבודתו בתנועה הרוויזיוניסטית העניקה כיסוי לפעילותו באצ"ל.
גוריון היה חבר מערכת עיתון "המשקיף" ועורך העיתון בשנים 19390–1940. הוא פרסם בעיתון, באופן מושכל, מידיעותיו על המתרחש בבתי הכלא ובבתי המעצר. כמו כן כתב מאמרים בעתונים: "העם", "חזית העם", "הירדן" ובעתונים שונים בגולה.
שייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית הייתה ידועה לבולשת הבריטית בארץ ישראל, ועל כן הוא נעצר פעמים רבות בשנות השלושים ובשנות הארבעים. היכרותו של גוריון את בתי המעצר ובתי הכלא כעציר, הייתה אחת הסיבות לרגישותו הרבה לצורכיהם של האסירים ובני משפחותיהם וליכולתו לנהל את המחלקה המשפטית.
לאחר קום המדינה היה חבר בתנועת החרות, חבר מרכז התנועה עד שנת 1950 וחבר המועצה הארצית שלה. הוא כתב בעיתון "חרות", המשיך את עבודתו בהסתדרות העובדים הלאומית והיה ממקימי סיעת תכלת לבן בהסתדרות הכללית. במקביל, התמסר גוריון לכתיבת ספרי זיכרון על תקופת המנדט הבריטי והמחתרות העבריות.
שוק התקווה

שוק התקווה הוא שוק ותיק השוכן בשכונת התקווה והוא הקרוי על שמה. הוא משתרע על פני שני רחובות מרכזיים בצפונה של השכונה, ובמיוחד ברחוב התקווה. בנוסף לכך הוא מתפרש אל מספר רחובות צדדים. השוק ידוע בססגוניותו, חיוניותו ובמחיריו הנוחים, והוא משמש מקור פרנסה לרבים מתושבי השכונה.
בשוק דוכנים וחנויות רבות, בהם דוכני ירקות ופירות טריים, אטליזים, מאפיות ומעדניות. בשוק פועלות גם חנויות לדברי מכולת, תבלינים, מזון אורגני, ממתקים, פרחים, כלי בית, כלי מטבח, כלי עבודה וביגוד, וגם דוכני פלאפל ומסעדות עממיות.
בשוק ניתן למצוא חנויות רבות המשיוכות לעדות מסוימות, כמו חנויות לממכר עוגיות עראקיות או מאכלים תימניים.
השוק זוכה לעדנה בימים שלפני בחירות כשפוליטיקאים פוקדים אותו. הוא מוכר גם כמעוזם של אוהדי קבוצת הכדורגל בני יהודה.
שוק התקווה הוקם בתחילת המאורעות (1939-1936), כאשר תושבי הכפר הערבי השכן סלמה נמנעו מלמכור בשכונה את תוצרתם החקלאית. במהלך קיץ 2005 שופץ השוק במקטעים. הוחלפו תשתיות מים וביוב, וכבלי תקשורת וחשמל הוטמנו באדמה. החנויות הורחבו וחופו בחרסינה, נבנו  דוכנים ועמודי תאורה אחידים, המדרכות הוחלפו באבנים משתלבות, הכביש נסלל מחדש והשוק קורה ביריעות גליות שמשוות לו מראה רחב, נקי וחדיש. על תכנונו המחודש של השוק הופקד האדריכל אריה גונן. השוק המחודש והמשופץ נחנך בחודש ספטמבר 2005 במהלך שבוע של מופעים קהילתיים.