היסטוריה של מקסיקו

את ההיסטוריה של מקסיקו נהוג לחלק למספר תקופות, החל מהעדות הראשונה להתיישבות האדם ועד היום. העדות הראשונה להתיישבות האדם במקסיקו תוארכה בערך ל-17,000 שנה לפני זמננו.
פיתוח החקלאות במקסיקו החל בליקוט תירס בר, הדגן השכיח ביותר במקסיקו, על ידי האדם לפני כ-10,000 שנה. אולם, זריעה שיטתית של שדות תירס החלה רק לפני כ-3,800 שנה. בתקופה זו החלו להתפתח במקסיקו תרבויות מתוחכמות יותר. ממצאים של עבודות קדרות תוארכו לאלף השלישי לפני הספירה (לפני כ-4,300 שנה) ועד לתקופות מאוחרות יותר.

התקופה הפרה-קולומביאנית

התקופה שקדמה להגעתו של כריסטופר קולומבוס לחופי אמריקה נקראת התקופה הפרה-קולומביאנית. היא מתחילה למעשה באלף השני לפני הספירה, אז החלו לקום תרבויות מתוחכמות באזור. המקסיקנים מכנים את התקופה שקדמה לכיבוש הספרדי בשם "התקופה הפרה-היספאנית".
בתקופה זו התקיימו במקסיקו חמש תרבויות עיקריות, ולצדן קמו תרבויות קטנות ששרדו תקופות קצרות יותר. העמים העיקריים שהתקיימו במקסיקו בתקופה הפרה-קולומביאנית הם: האולמקים, טאוטיווקאן, טולטק, האצטקים ומאיה. לאורך ההיסטוריה חוו עמים אלה מלחמות רבות, אולם גם תקופות של שלום ומסחר ענף התקיימו באלפי השנים שקדמו לכיבוש הספרדי. בין היתר השיגו התרבויות הפרה-קולומביאניות במסואמריקה בכלל ובמקסיקו בפרט הישגים ניכרים בתחומי פוליטיקה, מתמטיקה, תאולוגיה, חקלאות ותחומים נוספים. מרבית התרבויות המשניות במסואמריקה הושפעו, בצורות שונות, מאחת או יותר מחמש התרבויות הגדולות.

רפובליקת מקסיקו

התקופה המודרנית של רפובליקת מקסיקו ניתן לחלק לשני חלקים עיקריים של עצמאות מדינית. החלק הראשון, שנמשך בין השנים 1821–1864 אופיין באי יציבות שלטונית, מלחמות והחלפות שטחים תכופות בין מקסיקו לבין שכנותיה, בעיקר ארצות הברית. אחר כך חלה תקופת מעבר בת שלוש שנים בה הייתה מקסיקו קיסרות ששלט בה הקיסר מקסימיליאן הראשון לבית הבסבורג. לאחר מותו של הקיסר ב-19 ביוני 1867, עלה לכס הנשיאות הנשיא הראשון של מקסיקו המודרנית - בניטו חוארס.

רפובליקה בהתהוות

עם סיומה של מלחמת העצמאות וכינון הסכם איגואלה, נותר הנציב הספרדי במקסיקו, הגנרל הספרדי ממוצא אירי חואן אודוז'ו, כשליט מקסיקו. אולם כחודש לאחר קבלת העצמאות של מקסיקו מידי הספרדים נפטר אודוז'ו. לאחר מספר חודשים הפכה מקסיקו תקופה קצרה כאימפריה בראשותו של אוגוסטין איטורבידה, או כפי שכינה את עצמו - הקיסר אוגוסטין הראשון ממקסיקו, שתפס את השלטון במקסיקו סיטי. הוא שלט במדינה עד להתפטרותו ב-19 במרץ 1823, אז הוענקו סמכויות השלטון לוועדה שכללה מספר מדינאים ופוליטיקאים מקסיקניים (בהם פדרו נגרטה, ניקולאס בראבו וויסנטה גררו) עד להעברת השלטון באופן רשמי לשליטה הראשון של מקסיקו כרפובליקה, גואדלופה ויקטוריה. 
מאז עלייתו לשלטון של גואדלופה ויקטוריה, התחלפו נשיאי מקסיקו לעיתים תכופות בעקבות משברים שפקדו את המדינה וחילוקי דעות רבים בין זרמים שונים במדינה. עד 1867 היו תקופות שלטון ארוכות יותר כמו זו של גואדלופה ויקטוריה ששלט במקסיקו כחמש שנים והיו קצרות במיוחד כמו תקופת שלטונו של ניקולאס בראבו שנמשכה תשעה ימים (10 ביולי 1839 - 19 ביולי 1839) וזו של חוסה מאריה בוקנגרה שנמשכה חמישה ימים (18 בדצמבר 1829 - 23 בדצמבר 1829). הגנרל אנטוניו לופז דה סנטה אנה השמרן, שכיהן כנשיא מקסיקו 11 פעמים, וולנטין גומס פריאס שכיהן כנשיא מקסיקו 5 פעמים, היו הבולטים שבהם.

ארצות הברית

בתקופת הרפובליקה הראשונה של מקסיקו התרחשו מספר קונפליקטים בין מקסיקו לארצות הברית שהשפיעו רבות על ההיסטוריה של שתי המדינות. הבולטים שבהם היו המהפכה הטקסנית ומלחמת ארצות הברית מקסיקו. בסופו של דבר ניצחה ארצות הברית את המקסיקנים במלחמות הגדולות בין שתי המדינות, וזכתה לספח לשטחה חלקים ממקסיקו ומוכרים כיום כמדינות מערב ארצות הברית.

הגורמים להכרעת המלחמה

יתרונה של ארצות הברית במלחמה היה ברור. המקסיקנים עדיין השתמשו במוסקטים ישנים מתקופתו של נפוליאון בונפרטה, בעוד האמריקנים חומשו ברובים חדישים מתוצרת מקומית. גם במשאבים היה לאמריקאים יתרון משמעותי על פני הלוחמים המקסיקנים. 
גדוד סנט פטריק, שהורכב מחיילים אירים קתולים, החל את המלחמה לצד הצבא האמריקאי אולם באמצע ערק למקסיקו. גרסאות שונות מסבירות את הסיבות לעריקתם של חיילי הגדוד. אחת מהן היא אפליה קשה מצד האמריקנים, ואחת נוספת היא סיבה דתית, שכן האירים קתולים כמו המקסיקנים, בניגוד לאמריקנים הפרוטסטנטים.
מרבית החיילים נהרגו בקרב צ'ורובוסקו, שהוכרע לטובת האמריקנים וקירב אותם עד כדי 10 קילומטרים בלבד ממקסיקו סיטי. כ-100 חיילים מהגדוד נתפסו ונשבו על ידי החיילים האמריקנים, ולאחר שהוטבעה על עורם האות D (עריק - Deserter) בברזל מלובן, הוצאו להורג בתלייה. 
חיילי גדוד סנט פטריק נחשבים לגיבורים במקסיקו עד היום.

המאבק לרפורמה ליברלית

ב-9 באוגוסט 1855 סנטה אנה, שהפך לדיקטטור פעם נוספת, הודח מהשלטון בידי הליברלים במה שנקרא "מהפכת איוטלה". איגנאסיו קומונפורט, ליברלי מתון, מונה לנשיא. עיקר מטרתו הייתה למצוא את האיזון הנכון בין השמרנים לליברלים במדינה.

חוקת 1857

לאורך תקופת שלטונו של קומונפורט, נוסחה חוקה חדשה. מנסחי החוקה הקפידו לשמור על מרבית כוחה של הכנסייה הקתולית, אולם הם קבעו לראשונה שההנצרות הקתולית תהיה הדת הרשמית במקסיקו. עובדה זו לא הייתה מקובלת כמובן על מעמד הכמורה ועל הזרם השמרן, מה שגרם להחרמתו של קומונפורט על ידיהם והניח את היסודות ל"מלחמת הרפורמה" שבאה בעקבות החלת החוקה.

מלחמת הרפורמה

מלחמת הרפורמה (Guerra de Reforma), שנחשבת מלחמה קשה ועקובה מדם שהפרידה בין שני הזרמים הפוליטיים העיקריים במקסיקו בצורה בולטת, פרצה בדצמבר 1857 ונמשכה כשלוש שנים. מרבית האנשים שהיו חלוקים בדעותיהם הצטרפו לליברלים, ששוכנעו שכוחה של הכנסייה צריך להיות מתון יותר משהיה עד פרוץ המלחמה. לאורך תקופה קצרה כיהנו שתי ממשלות בו זמנית - אחת שמרנית במקסיקו סיטי, ואחת ליברלית בווראקרוס. 
המלחמה הסתיימה בינואר 1861 בניצחון של הליברלים עם חזרתם למקסיקו סיטי. בניטו חוארס, ממנהיגי הליברלים, נבחר בחודש מרץ של אותה שנה לקדנציה בת ארבע שנים כנשיא מקסיקו.

ההתערבות הצרפתית

כחלק מהמירוץ הקולוניאלי של סוף המאה ה-19, ביקשה צרפת להרחיב את אזורי ההשפעה שלה גם ביבשת אמריקה.
נשיא מקסיקו, בניטו חוארס, עיכב את תשלומי הריבית של הלוואות שלקחה הממשלה הקודמת ממדינות זרות - דבר שהרגיז הן את הצרפתים והן את הספרדים והבריטים, שציפו לקבל ממקסיקו תשלומים. ב-31 באוקטובר 1861 חתמו שלוש המדינות על אמנת לונדון, שקבעה על ריכוז המאמצים מצד שלוש המדינות להסדר החוב של מקסיקו. כבר ב-8 בדצמבר 1861 נחתו בנמל ווראקרוס כוחות ספרדים שהגיעו מקובה. הכוחות האירופיים התבססו על ההערכה שארצות הברית, שהייתה שקועה במלחמת אזרחים, תימנע מלהתערב בנעשה במקסיקו.

המלחמה הפרנקו-מקסיקנית

כוחות צרפתיים החלו להתקדם מהחוף הקאריבי לכיוון העיר פואבלה, שם נעצרו בקרב עקוב מדם שמכונה "קרב פואבלה". ב-5 במאי 1862 הוכרע הקרב, כאשר נחלו הכוחות הצרפתים תבוסה מוחצת מול צבאו של הגנרל איגנאסיו סראגוסה. הצבא הצרפתי נחשב אז לאחד הצבאות היעילים בעולם, ועל כן הניצחון נחשב למתוק כל כך בעיני המקסיקנים. עד היום נערכות ברחבי מקסיקו חגיגות המציינות את הניצחון בקרב ב-5 במאי.
בחודשים ספטמבר-אוקטובר הגיעו דרך הים גדודים רבים נוספים של חיילים צרפתים והחלה המלחמה הפרנקו-מקסיקנית. הצרפתים כבשו את וראקרוס וערכו מצור על פואבלה, עד שכבשו גם אותה. ניסיונם של כוחות מקסיקנים בהנהגתו של הגנרל איגנאסיו קומונפורט להדוף את המצור נתקל בהתנגדות קשה והובס. הצרפתים התקדמו גם מכיוון האוקיינוס השקט, חופה השני של מקסיקו, והפגיזו את אקפולקו בדרך לכיבוש מקסיקו סיטי. הכוחות הצרפתים, בפיקודו של הגנרל פרנסואה באזין, נכנסו למקסיקו סיטי ב-7 ביוני 1863.
הצרפתים ייסדו מונרכיה חדשה במקסיקו שמכונה "האימפריה המקסיקנית השנייה" והכתירו את הארכידוכס מקסימיליאן לבית הבסבורג מאוסטריה כקיסר מקסיקו "מקסימיליאן הראשון". כל זאת נעשה בתמיכת בתי המלוכה בספרד ובאוסטריה ובתמיכת הכנסייה הקתולית. בניטו חוארס ותומכיו התארגנו כצבא מקסיקני לאומי שכונה "הצבא הרפובליקני".
המלחמה לא הסתיימה. הצרפתים המשיכו בחיזוק השפעתם במקסיקו לאחר הכתרתו של מקסמיליאן הראשון כקיסר. הם המשיכו בכיבוש ערי מפתח במדינה. גוודלחרה (7 בינואר 1864), אואחאקה (9 בפברואר 1865) וגוואימאס (29 במרץ 1865) נפלו בידי הצבא הצרפתי, אולם במקביל אספו כוחות הרפובליקנים בהנהגת בניטו חוארס חיילים ונשק בעיקר במדינות הצפון, סינלואה וצ'יוואווה וכן בערים שלגדות הריו גראנדה. הקיסר מקסימיליאן הראשון הוציא צו ב-3 באוקטובר 1865 המורה על הוצאה מיידית להורג של כל מקסיקני שייתפס כשבוי בזמן מלחמה. אותו הצו היווה את הבסיס להוצאה להורג שלו עצמו, כשנתיים מאוחר יותר.
ב-1866 הכריז נפוליאון השלישי על נסיגה משטחי ההשפעה שלו במקסיקו. הצבא הרפובליקני כבש בהדרגה את צ'יוואווה, גוודלחרה ואקפולקו, בעוד הצרפתים החלו בפינוי שטחים שכבשו - גואנחואטו, מונטריי, אואחאקה ועוד.

תחיית הרפובליקה

סיום המלחמה ב-1867 הביא את המנצחים להקמת רפובליקת מקסיקו. בניטו חוארס, מנהיג הרפובליקנים, שב למשרת הנשיא וניסח חוקה חדשה שעיקריה היו הפרדת הדת מהמדינה. הביטויים לכך היו הפקעת המרחבים הגדולים שהיו בשליטתה של הכנסייה הקתולית, הרחקת כמרים מפוליטיקה והזכות לנישואים אזרחיים עוגנה בחוקה.

בניטו חוארס

בניטו חוארס כיהן כנשיא מקסיקו עד מותו ב-1872. עד היום נחשב חוארס, שהיה היחיד מבין נשיאי מקסיקו שדם ספרדי לא זורם בעורקיו, ללוחם חופש, רפורמטור שהקדיש את כל כולו לדמוקרטיה, לערכים ולשוויון זכויות למיעוטים, ובו בזמן פעל למודרניזציה של מקסיקו. בעיני רבים במקסיקו תופס חוארס מקום של גיבור לאומי, ויום הולדתו, ה-21 במרץ, הוא יום חג במקסיקו. מקסיקו סיטי בחרה להנציח את זכרו בכך שקראה לשדה התעופה הבינלאומי שלה על שמו.

הפורפיריאטו: הדיקטטורה של דיאס (1876–1910)

השמרנים במדינה לא ראו בעין יפה את חלוקה הסמכויות במדינה וסברו שהנשיא חוארס, ואחר כך מחליפו סבסטיאן לרדו דה טחאדה, אוצרים סמכויות רבות מדי - ועל כן חפצו בחזרה לשלטון. ב-1876 תפס את השלטון פורפיריו דיאס (Porfirio Díaz), אחד ממנהיגי הצבא. אז החלה תקופה בת כ-35 שנה, שבה היה דיאס האיש החזק במקסיקו ועל כן כונתה "פורפיריאטו". תקופת שלטונו של דיאס אופיינה בשקט יחסי מבחינה מדינית ובשגשוג וצמיחה כלכלית. הצמיחה הושגה בעיקר הודות להשקעות מבחוץ ולשיפור משמעותי בתשתיות. למרות המצב הטוב לכאורה שבה הייתה שרויה מקסיקו, תקופת ה"פורפיריאטו" אופיינה באי-שוויון בין המעמדות בחברה ופערים חברתיים היו בה עניין של מה בכך. הדיקטטורה שהנהיג דיאס ביד קשה מנעה התקוממויות ומרידות בתוך העם.

מלחמת הקריסטרוס

ב-1926 פרצה מלחמת הקריסטרוס בצורת התקוממות עממית מזוינת כנגד השלטון האנטי-דתי. החוקה של 1917 קבעה מספר סעיפים שנויים במחלוקת בכל הקשור לדת: בסעיף 5 לחוקה הוצאו מחוץ לחוק מסדרים נוצריים שהושתתו על נזירות. בסעיף 24 לחוקה נאסרה תפילה ציבורית מחוץ לכנסיות ובניינים שיועדו למטרת דת. בסעיף 27 לחוקה הוגבלו זכויותיהם של הארגונים הדתיים במדינה להחזקת רכוש בבעלותם. סעיף 130 לחוקה קבע כי ממעמד הכמורה במקסיקו תישלל זכות ההצבעה בבחירות, תימנע הרשות להתלבש בבגדים דתיים מסורתיים בפרהסיה וחל עליהם איסור להתבטא בנושאים ציבוריים באמצעי התקשורת.
ב-1929, לאחר שלוש שנים של עימותים פנימיים בין הכוחות הפדרליים של הממשלה לבין התומכים הדתיים ברפורמה דתית (שכונו הקריסטרוס - Cristeros), הגיעו הצדדים לפתרון דיפלומטי בעזרתו של שגריר ארצות הברית במקסיקו, והסתימה המלחמה. הקונפליקט גבה את חייהם של 90,000 איש, מהם (למעט כמה אזרחים ו"קריסטרוס" שנהרגו בפשיטות של הצבא הפדרלי לאחר סיום המלחמה) כשני שלישים חיילים פדרליים וכשליש ממחנה ה"קריסטרוס". לפי ההסכם נשארו החוקים כפי שהם כתובים בחוקה, אולם בפועל לא בוצעה אכיפה מסודרת של חוקים אלה על ידי השלטון. רק באזורים ספורים נרדפו כמרים בשם החוק. לאחר קבלתה של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם על ידי האו"ם, הוראותיה המקוריים של חוקת המדינה בענייני דת נותרו בעינן, אולם באופן רשמי לא נעשה דבר כדי לאכפן.

מקסיקו במלחמת העולם השנייה

מקסיקו לקחה חלק פעיל בחציה השני של מלחמת העולם השנייה. עד המתקפה על פרל הארבור לא התערבה מי ממדינות צפון אמריקה באופן פעיל במלחמה, וגם מקסיקו הייתה נייטרלית. מעורבותה היחידה במלחמה הייתה מסחר עם מדינות הציר, שהסתיים ב-1939 עם כניסתו של הצבא הגרמני לפולין. לאחר המתקפה, נטייתה של מקסיקו הייתה עם בעלות הברית, אולם היא לא השתתפה במלחמה.
ארצות הברית, שכבר קיבלה החלטה להכריז מלחמה על מדינות הציר, השתתפה במלחמה ומקסיקו, שיחסיה עם שכנתה הצפונית היו טובים, סייעה לה. במאי 1942 הטביעו צוללות של חיל הים הגרמני שתי מיכליות נפט מקסיקניות, "שומרת המישור" (Portero de Llano) ו"חגורת הזהב" (Faja de Oro), שהעבירו דלק מנמל טמפיקו במקסיקו לנמל פילדלפיה בארצות הברית. בעקבות האירוע במפרץ מקסיקו החליט נשיא מקסיקו, מנואל אווילה קמאצ'ו, להצטרף לארצות הברית ולהכריז מלחמה על מדינות הציר. 
מקסיקו, בצוותא עם אתיופיה והפיליפינים, הצטרפה ב-22 במאי ל"הכרזת האומות המאוחדות" שהכריז נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט בינואר אותה שנה.
בתחילה סייעה מקסיקו לארצות הברית במאמץ המלחמתי. מקסיקנים רבים עבדו בארצות הברית בתשתיות כגון הרכבת מסילות ברזל וחקלאות, ואילו הצבא האמריקני לקח על עצמו לאמן גדודים מקסיקנים בנואבו לאדרו, מקסיקו, ולאחר מכן בארצות הברית, שיישלחו מאוחר יותר לשדה הקרב. 
טייסת 201 של חיל האוויר המקסיקני בסופו של דבר לקחה חלק במערכה נגד הצבא היפני הקיסרי בפיליפינים במרץ 1945, זמן קצר בלבד לפני סיום המלחמה. המערכה הוכרעה לטובת בעלות הברית, הרבה בזכות הטייסים המקסיקנים. 20 טייסים מקסיקנים זכו באותות גבורה מחיל האוויר האמריקני. שבעה מטייסי טייסת 201 נהרגו בקרב, ונבנתה אנדרטה לזכרם.

הנס הכלכלי

היסטוריונים מכנים את מה שקרה למקסיקו בעשורים שלאחר מלחמת העולם השנייה כ"נס הכלכלי המקסיקני" (El Milagro Mexicano). בתקופה זו נהנתה מקסיקו מצמיחה כלכלית מואצת, למרות כישלונה של הממשלה לגייס השקעות מבחוץ במהלך תקופת השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה לאחר מכן. 
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה הידרדרות פוליטית במקסיקו, ששיאה היה בטבח טלטלולקו ב-1968, ערב פתיחת אולימפיאדת 1968 במקסיקו סיטי. לאחר המשחקים האולימפיים הכלכלה שבה למסלולה. רוב הזמן כלכלת מקסיקו התפתחה במהירות, למעט משברים קטנים ב-1976 וב-1982 שגרמו לרכישת הבנקים הגדולים על ידי הממשלה. הבנקים הצטיירו כגורמים העיקריים למשברים הכלכליים שפקדו את המדינה. היה זה נורמלי שהפסו המקסיקני קיבל ערך מחדש מדי שש שנים, כשהתחלף נשיא. בדצמבר 1994, שינוי שער החליפין גרר את הכלכלה המקסיקנית למיתון עמוק, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה. 
ב-19 בספטמבר 1985 פקדה את מדינת מיצ'ואקאן, הסמוכה למקסיקו סיטי, רעידת אדמה בעוצמה של 8.1 בסולם ריכטר. היא גרמה נזקים עצומים לערים בסביבה. רעידת האדמה גבתה את חייהם של לפחות 9,000 בני אדם, 30,000 נפצעו ו-100,000 נותרו ללא קורת גג. 412 בניינים נהרסו כליל, בעוד ל-3,000 בניינים נגרמו נזקים כבדים.

סיום ההגמוניה של PRI

בעוד שרבים מחברי המפלגה הואשמו בעבירות שחיתות כאלה ואחרות בשנות ה-80 ו-90 של המאה ה-20, עדיין החזיקה המפלגה את מרבית המשרות הציבוריות בממשלה, בקונגרס ובשלטון המקומי הפדרלי. עם הזמן, והודות לרפורמות שונות באופיין האלקטורלי של הבחירות שנעשו על ידי הנשיא קרלוס סלינס דה גורטרי ואחריו ארנסטו סדייו, אמון הציבור המקסיקני בראשי המפלגה נסדק וכוחה של המפלגה החל להחלש. 
בתחילת שנות ה-90 הפסידה PRI עמדות מפתח בשלטונות הפדרלים, כך שמושלים רבים בפדרציות של מקסיקו הגיעו ממפלגות אחרות. באמצע שנות ה-90 הפסידה המפלגה את רוב מושבי הקונגרס למתחרותיה, ובשנת 2000, לאחר 70 שנות שלטון, זכה המועמד של מפלגת PAN (Partido Acción Nacional - מפלגת הפעילות הלאומית), ויסנטה פוקס, בבחירות לנשיאות מקסיקו.
ב-1995 התמודד נשיא מקסיקו, ארנסטו סדייו עם משבר כלכלי. גם היעדר תמיכה ציבורית וכן הפגנות תכופות במקסיקו סיטי היו דבר שבשגרה, ונוכחות צבאית מוגברת הייתה בחבל צ'יאפס, בו עדיין התקיימו מרידות מצד הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי. הקמת המכון הפדרלי לבחירות - מוסד אזרחי שנועד לפקח על הבחירות במדינה - היה המסמר האחרון בארון הקבורה של המפלגה באותה עת. 
ויסנטה פוקס נבחר לתפקיד נשיא מקסיקו ב-2 ביולי 2000 ועלה לכס הנשיאות ב-1 בדצמבר אותה שנה, כאשר הוא חותם תקופת שלטון בת כ-70 שנה של מפלגת PRI. עם זאת, לא הצליח פוקס להשיג את מרבית המושבים בפרלמנט המקסיקני, ורבות מהרפורמות והפעולות שהציע טורפדו על ידיו. ב-2006 הוא הוחלף על ידי פליפה קלדרון, גם הוא ממפלגת ה-PAN.
מפלגת PRI חזרה לשלטון עם היבחרו של אנריקה פניה נייטו.