google/wiki40b huggingface dataset:
בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק

בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק (בגרמנית: Fliegerhorst Fürstenfeldbruck, כיום Flugplatz Fürstenfeldbruck) הוא בסיס צבא ושדה תעופה צבאי בלתי פעיל ליד העיירה פירסטפלדנברוק בבוואריה שבגרמניה, מצפון-מערב לעיר מינכן.

תולדות הבסיס

שדה התעופה נפתח ב-1935 כבסיס הדרכה של חיל האוויר הגרמני. בשל נזקי ההפצצות על גרמניה במלחמת העולם השנייה הוחל באוקטובר 1944 בהארכת מסלולי הבסיס לשימושם של מטוסי קרב, באמצעות עבודתם של אלפי עובדי כפייה. בהמשך אכן הופעלו ממנו מטוסי קרב כנגד בעלות הברית, ובעקבות זאת הופצץ הבסיס על ידי מטוסי ארצות הברית ובריטניה, שפסחו עליו קודם לכן. בשלהי אפריל 1945 כבש הצבא האמריקאי את הבסיס.
לאחר המלחמה ועד 1948 שימש הבסיס את כוחות הכיבוש האמריקאים בגרמניה כבסיס רגיל, ואז הוחלט לשוב ולנצלו כשדה תעופה. בשנים הבאות הוצבו בו מטוסי קרב ומטוסי סיור וצילום אמריקאים.
בשנת 1957 הותר לחיל האוויר של גרמניה המערבית לשוב ולהשתמש בבסיס ביחד עם חיל האוויר של ארצות הברית, אשר עזב את השדה ב-1960.
מאז 1957 שוכן בבסיס בית הספר לקצינים של חיל האוויר הגרמני. הטיסות מהשדה נמשכו עד 1997 ואז הופסקו כליל. כיום משכן הבסיס יחידות אימונים ויחידות מנהלה שונות של חיל האוויר הגרמני.
בבסיס מצוי עד היום מסלול טיסה אחד (מסלול 08/26, שכאמור אינו פעיל) באורך של 2,744 מטר.
רוז'ה טאייפה

רוז'ה טאייפה (בצרפתית: Roger Taillefer; ‏1907, פרואסי (צר') שבצפון צרפת - 1999, מונמיין (צר') שבדרום צרפת) היה איש המחתרת הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.

קורות חיים

הוריו של טאייפה היו עובדי רכבת בפרואסי. טאייפה למד מכונאות רכב וחשמלאות. לאחר מכן התגייס לצבא הצרפתי ובין השנים 1925–1927 שירת בחיל האוויר בקזבלנקה שבמרוקו הצרפתית. עם שובו עבד בחברת רכבת בפריז. 
טאייפה נישא לאנטואנט בנזו (Bennezon) ובשנת 1929 נולד בנם היחיד.

פעילותו בתקופת מלחמת העולם השנייה

בשנת 1939 גויס טאייפה לצבא צרפת ושירת בארמייה השנייה. עם כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 נכלא טאייפה במחנה שבויים בגרמניה. בפברואר 1942 ברח מהמחנה ושב לצרפת. הגרמנים חיפשו אותו ולכן לא יכול היה לשוב לעבודתו ברכבת בפריז. במקום זאת ברח לדרום צרפת, לאזור משטר וישי, והחל לעבוד בחברת התעשייה האווירית הצרפתית SNCASE במריניאן (צר') שבדרום צרפת. בתיווכו של חבר יהודי הצטרף טאייפה לרזיסטנס. הוא פעל ברשת הצלה במרסיי שאותה ייסד וריאן פריי. אחד מתפקידיו היה להקים נתיב להברחת מתנגדי המשטר, וכן יהודים, לשווייץ. במהלך הקיץ והסתיו של 1942 הוביל טאייפה לשאמוני, בעזרת אשתו אנטואנט, מספר קבוצות של פליטים יהודים, ובסך הכל כעשרים יהודים, אל אזור הגבול עם שווייץ, בעזרת מדריך הרים . 
בתחילת 1943 סייע טאייפה למספר סוכנויות ריגול באזור מרסיי. הוא היה שותף בהקמתה של קבוצת חוטבי עצים באזור מואסק-בלוו (צר') שבחבל פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. עם הקבוצה פעל להמשך הצלתם של יהודים על ידי סיוע בהעברתם אל מעבר לגבול שווייץ, וכן הוביל איסוף מידע מודיעיני עבור כוחות בעלות הברית. המודיעין המדויק שאסף סייע להפצצות בעלות הברית על כוחותיהן הצבאיים של מדינות הציר באזור. בפעילות זו המשיך עד אוגוסט 1944. במהלך תקופה זו נעצר על ידי הגסטפו אך הצליח להימלט דרך הגג למרות שהיה אזוק בידיו.

אחרי מלחמת העולם השנייה

טאייפה השתחרר מהצבא הצרפתי ביולי 1945. הוא פתח עסק מסחרי ברגיס (צר') שבדרום צרפת, עם אשתו אנטואנט ומאוחר יותר עסק במלונאות ובמסעדנות. בשנת 1971 מתה אנטואנט וטאייפה נישא מחדש, לז'ולייט מנסטרי (Menestrey).

הנצחה והוקרה

לאחר המלחמה הוענקה לטאייפה מדליית המלך לאומץ בשירות החירות  - מדליה המוענקת לאלה שסייעו לצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם השנייה. כמו כן הוענקו לו אות צלב המלחמה, מדליית הרזיסטנס, אות לגיון הכבוד הצרפתי, צלב מלחמת העולם השנייה (צר') ואותות כבוד צרפתיים רבים נוספים.
בשנת 1989 הוכר טאייפה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
נח"ל ים

היסטוריה

תאריך הקמתה הרשמי של ההיאחזות הוא ה-3 באוקטובר 1967. היא הוקמה בנקודה בה הייתה תחנת רכבת קטנה על מסילת הרכבת בין סיני לקהיר. נח"ל ים אוזרחה באופן רשמי בתחילת 1973, אף על פי שלא הייתה כוונה להקים במקום יישוב קבע. האזרחים התפרנסו מדיג ועסקו בעיקר במלאכה זו.
ב-21 ביולי 1969 הותקפה ההיאחזות באמצעות מתקן בזוקות מאולתר שהופעל חשמלית באמצעות שעון השהיה. נורו 13 רקטות שגרמו לפציעת שבעה חיילים; חמישה קל ושניים בינוני.
ב-23 באפריל 1970 בשעות הלילה, בעיצומה של מלחמת ההתשה, חדר לשטח סיני בשליטת ישראל מפציץ מצרי מדגם איליושין Il-28. המטוס הגיע עד לרצועת החוף הצפונית ולימת ברדוויל והטיל מספר פצצות סמוך להיאחזות. הפצצות נפלו באזור חולי מרוחק מההיאחזות ולא גרמו לנפגעים או לנזק. לאחר ההפצצה חזר המפציץ המצרי לבסיסו ללא פגע.
ב-16 במאי 1973 הוחלט על איזרוח ההיאחזות בידי המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית. בין המיישבים היו אזרחים ששירתו בעבר כחיילים בהיאחזות. איזרוח ההיאחזות נעשה מסיבות כלכליות וכדי שדייגים מיומנים ינצלו את פוטנציאל הדיג במקום התושבים המקומיים.
בתקופת מלחמת ההתשה ועד מלחמת יום כיפור הייתה בשטח ההיאחזות פריסת מכ"ם קרקעי נייד של חיל האוויר הישראלי, כחלק ממערך ההגנה של החיל. ההיאחזות הייתה אחת ממטרותיו של הצבא המצרי במלחמת יום כיפור, אך ניסיונות להפציץ אותה נכשלו. שנה לאחר המלחמה, ב-1974, נעזבה ההיאחזות בהוראת צה"ל. לאחר הסכם הביניים בין ישראל למצרים ב-1975 נסוג צה"ל לקו חדש כ-15 ק"מ ממערב לנח"ל ים. 
במחצית השנייה של שנות ה-70 מוקמה בנחל ים מפקדת שליטה (משל"ט) 585 שהייתה אחראית על פעילות הבט"ש בגזרת צפון מערב סיני. היחידה שמשה גם כמסגרת האם של הגששים בפיקוד דרום.
לאחר הסכם השלום עם מצרים ב-1979 התחייבה ישראל לפנות את כל חצי האי סיני. נח"ל ים נמסרה למצרים באפריל 1979 כחלק מקו הנסיגה הראשון, קו אל עריש-ראס מוחמד.
ב-1970 כתב יוסי בכר שיר על ההיאחזות, אותו שר שלמה ארצי, בלחן של קובי אשרת:
איך פסענו לאט על השביל המוביל
אל צריפי דייגים, מול ימת ברדוויל
ונשמנו את רוח הקיץ החם,
שנשא ענן חול אל חצר נחל ים
נחל ים, נחל ים,
לא סתם נחל אכזב
אלא נחל איתן
בשכונת נווה דקלים בראשון לציון, שרחובותיה נקראו על שם יישובים ברמת הגולן ועל שם יישובים שפונו מסיני ומגוש קטיף, נקרא רחוב על שם ההיאחזות.
גדעון שפר

ביוגרפיה

שפר נולד בשם גדעון שפורר בפולין, אביו נפטר סמוך ללידתו. עלה לישראל עם אמו בשנת 1950 וגדל במעברת עתלית ומעברת טירת כרמל. בשנת 1966, בתום לימודיו בבית הספר הטכני של חיל האוויר, התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי אלקטרוניקה. לאחר מכן הוא הוכשר בקורס טיס ושירת כטייס קרב בטייסות סקייהוק ופנטום.
במלחמת ההתשה שירת בטייסת 201, במלחמת יום הכיפורים שימש טייס מוביל בטייסת 119 ("העטלף"). כשבועיים לאחר המלחמה, ב-9 בנובמבר 1973, ביצע גיחת צילום בחזית המצרית שבמהלכה נורו לעברו טילי SA-2 רבים. המטוס נפגע משני טילים ושפר, יחד עם הנווט עופר צידון, נטשו אותו בתנאים קיצוניים - בגובה 48 אלף רגל (יותר מ-14,000 מטרים), ובמהירות 1.7 מאך (קרוב ל-2,100 קמ"ש). הנווט, צידון, נהרג בעת הנטישה ואילו שפר נפגע בגבו, ידיו נתלשו ממקומן והוא סבל משברים בפנים. הוא נפל בשבי המצרי ושהה בו כשבועיים. כשחזר נקבעו לו 52 אחוזי נכות.
לאחר תקופת שיקום שימש טייס מסוקים וכעבור זמן מה שב לשרת כטייס קרב ומילא תפקידים מבצעיים. בשנים 1979–1983 פיקד שפר על טייסת סקייהוק (טייסת 116) וטייסת פנטום (טייסת 119). בינואר 1982 הוענק לו על ידי דוד עברי צל"ש מפקד חיל האוויר לאחר שנמנע מעימות אווירי עם מטוס מיג במהלך גיחת צילום בעיראק.
שימש ראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר ולאחר מכן שירת כמפקד בסיס חצור (1989–1991). שפר הועלה לדרגת תת-אלוף עם מינויו לראש להק אוויר. בשנת 1994 הוא מונה לראש מטה חיל האוויר ובשנים 1995–1998 כיהן כראש אגף כוח האדם בדרגת אלוף. לאחר שהשתחרר משירות הקבע המשיך לשרת במילואים במטה חיל האוויר, כולל במלחמת לבנון השנייה ובמבצע צוק איתן.
בשנת 1999 לסגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי. בין ינואר לספטמבר 2000 הוא כיהן כממלא מקום בפועל של יו"ר המועצה. בתקופת כהונתו של גיל רגב כראש אגף כוח האדם, מונה שפר לראשות ועדה פנימית של צה"ל לבחינת מדיניות הגיוס ותנאי השירות של חיילים בשירות סדיר. הוועדה המליצה על קיום צבא מקצועי בעל מדרגות שכר משמעותיות והפניית בני נוער שאינם מגויסים לשירות אזרחי.
שפר היה בין הוגי יוזמת ז'נבה והוא מועסק כיום (2010) כסגן נשיא אלביט מערכות לתכנון אסטרטגי. במהלך שירותו הצבאי הוא סיים תואר ראשון בלימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן וקורס למנהל בכיר באוניברסיטת הרווארד.
שפר הוא יושב ראש האספה הכללית של המכללה האקדמית אחוה.
בשנת 2018 נמנה בין מייסדי "מפלגת אחי ישראלי" יחד עם כלת פרס ישראל עדינה בר שלום. המפלגה פרשה לבסוף מהמירוץ.
דניאל לאפיין

ביוגרפיה

לאפיין נולד בסידני שבאוסטרליה להורים צרפתים. הוא למד במכון הלאומי לאמנות הדרמה (NIDA) וסיים את לימודיו ב-1992. לראשונה זכה להכרה ב-1994 כשגילם את השחיין הדרום אפריקני דייוויד ואן ארקל בסרטו של פ. ג'. הוגן "חתונתה של מיוריאל". מאז הופיע ברחבי העולם בקולנוע, בתיאטרון ובטלוויזיה.
בתיאטרון הופיע לאפיין בתפקיד בסניו במחזה "הסוחר מוונציה" בתיאטרון שייקספיר גלוב לצדו של ג'ונתן פרייס. עוד בתיאטרון שיחק בתפקיד טריפ במחזה "Other Desert Cities", וגילם את איילרט לוובורג במחזה "הדה גאבלר" בתיאטרון אולד ויק, לצדה של שרידן סמית'. הוא שיחק בתפקיד לאוניטס במחזה "אגדת חורף" בתיאטרון שפילד קרוסיבל, קורט במחזה "ריקוד המוות" בטרפלגר סטודיוס, ובדמות ג'ורג' במחזה "כולם היו בניי" בווסט אנד לצדו של דייוויד סושה. בתיאטרון רויאל קורט הופיע לאפיין במחזות "Scenes from the Back of Beyond" ו-"F***ing Games" בבימויו של דומיניק קוק. באוסטרליה הופיע לאפיין עם להקת התיאטרון של סידני במחזות "המלך ליר" ו-"Les Parents terribles". עם להקת התיאטרון בל שייקספיר גילם את רומיאו במחזה "רומיאו ויוליה", והופיע במחזות "המלט" ו"ריצ'רד השלישי".
לאפיין הופיע פעמיים בסדרת הטלוויזיה הבריטית "מראה שחורה". ב-2011 הופיע בפעם הראשונה בפרק "תולדות חייך" בתפקיד מקס, וב-2017 גילם את ד"ר דוסון המזוכיסט בפרק "מוזיאון שחור".
בקולנוע שיחק לאפיין בסרטה של קתרין ביגלו "כוננות עם שחר", בסרט "הזדמנות אחרונה לאהבה" לצדם של דסטין הופמן ואמה תומפסון, ובסרט "שנגחאי" לצדו של ג'ון קיוזאק. הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט "The Abduction Club", ובסרט "Elephant Juice" של מירמקס. לאפיין גילם תפקיד בלתי נשכח בסרט "ארמון של סורגים" לצדן של קלייר דיינס וקייט בקינסייל. עוד השתתף בסרטים "יופי מסוכן", "חתונה פולנית" ו"גוזו".
בטלוויזיה הופיע לאפיין בכל ארבע העונות של הסדרה "קטסטרופה" של ערוץ 4 ואמזון פריים, בה גילם את דמותו של דייב, חברו הטוב של רוב. בסדרה "ורסאי" של רשת Canal+ גילם את דמותו של המלך צ'ארלס השני. בשנת 2000 כיכב במיני-סדרה "הממלכה העשירית" בתפקיד הנסיך ונדל וייט. ב-2004 שיחק בתפקיד טים אלרטון בפרק "רצח על הנילוס" בסדרה "פוארו" לפי ספריה של אגאתה כריסטי בכיכובו של דייוויד סושה. ב-2009 גילם את דמותו של האסטרונאוט ניל ארמסטרונג בסרט הטלוויזיה "Moon Shot". עוד גילם את הקטור במיני-סדרה "הלן מטרויה" לצדו של רופוס סוול. עוד בטלוויזיה השתתף בסדרות כגון "Vexed", "לואיס", "ורה", "מראה שחורה", "מלון בבילון", "ג'יין הול", "The Good Housekeeping Guide", ו-"I Saw You". באוסטרליה הופיע בסדרה "A Country Practice" ובסדרה "G.P." לצדה של קייט בלנשט.
לאפיין כתב וביים את הסרט האוסטרלי "48 Shades". המבוסס על הרומן "48 Shades of Brown" מאת ניק ארלס. הסרט יצא לאקרנים באוסטרליה בשנת 2006.

חיים אישיים

ב-1998 פגש לאפיין את השחקנית האנגלייה פיי ריפלי במסיבה אצל חברים משותפים. השניים נפגשו שוב בניו יורק והחלו לצאת. באוקטובר 2001 התחתנו בטקס בטוסקנה שבאיטליה. באוקטובר 2002 נולדה בתם הבכורה, פרקר. באוקטובר 2006 נולד בנם סוני.
סאנשיין בע"מ

עלילה

רוז לורקווסקי, מעודדת לשעבר ואמא חד הורית בהווה, מתפרנסת מעבודות ניקיון. רוז רוצה לשלוח את בנה לבית ספר פרטי, וכך היא ואחותה, נורה, מתחילות לעבוד בתור מנקות בתי מתים. יום אחד, כשנורה הולכת לבד לנקות בית, היא גורמת לשריפתו. וכך האחיות מאבדות את עבודתן.
ארז סלע

קורות חייו

נולד לצבי ואירנה סלע וגדל בקיבוץ מגידו שבעמק יזרעאל, חזר בתשובה בשנות העשרים לחייו, בתחילת דרכו התורנית למד בישיבת אור שמח ובכולל של ישיבת טשעבין.
את תחילת עבודתו התורנית ספרותית התחיל בכתיבת הספר "ארזי הלבנון" על מסכת נזיר. בהמשך ערך את מסכת נדרים במסגרת מהדורת התלמוד הבבלי של הוצאת עוז והדר.
סלע היה העורך הראשי של מסכת זבחים, במהדורת "זכר חנוך" של ש"ס וגשל. ובמקביל הוא עומד בראש מחלקת השוואת שינויי הנוסחאות של מהדורה זו.
סלע כתב גם את הפירוש "אור יעקב" על מסכת נזיר, ועל מסכת כלאים שבתלמוד הירושלמי.
בשנת 1996 פתח את הוצאת הספרים "אור החכמה" על שם ספר של אחד מאבותיו אורי פייבל בן אהרן מדובנקה, בהוצאה זו ההדיר ספרים רבים ובהם פני יהושע, חידושי הריטב"א על הש"ס, שב שמעתתא של הרב אריה לייב הלר.
בנוסף הדפיסה ההוצאה מהדורות צילום של ספרי אספנות וספרי מקור ישנים, שלא נדפסו זמן רב. במסגרת שלוחה זו של ההוצאה, הודפסו: כתב יד מינכן, מהדורתו הראשונה של התלמוד הבבלי בשלמותו, דפוס ונציה של התלמוד, ר"פ-רפ"ג, ודקדוקי סופרים, וכן הסדרה תולדות חכמי ירושלים.
בשנת 2003 השיקו סלע ורעייתו בשמת את פרויקט אוצר החכמה, ספרייה תורנית וירטואלית האוצרת עשרות אלפי ספרים.

משפחתו

סלע גר בשכונת רמות בירושלים, נשוי לבשמת (בתו של גדעון אלטשולר) ולהם 8 ילדים.
סיינו

תולדות היישוב

סיינו נזכרת לראשונה בשנת 1534, ומתחילת המאה ה-17 השתייכה למשפחת האצולה הפולנית סאפייהה (Sapieha). בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי סיינו

בתחילת המאה ה-20 חיו בעיירה כ-2,500 יהודים, רוב תושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי, ויהודים רבים עזבו אותה.
ב-5 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו בספטמבר שלאחר מכן את יהודיה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מהסביבה.
באוקטובר 1941 נסגרו שערי הגטו, ועל יושביו הוטלו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע וחובת ביצוע עבודות כפייה. על הגטו שמרו שוטרים מקומיים, והגרמנים הקציבו לכל אדם בו 50 גרם לחם ליום, תוך שלעיתים לא סיפקו מזון לגטו במשך מספר ימים. מעת לעת הוציאו הגרמנים להורג יהודים מהגטו, והשוטרים המקומיים שדדו את יושביו.
ב-20 בדצמבר 1941 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי ס"ס ושוטרים מקומיים, ורצחו את כ-800 יושביו בסמוך לבית העלמין היהודי הישן ביישוב. לאחר מכן, נערך מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, והם הוצאו להורג יחד עם ילדים ממשפחות מעורבות ביישוב.
פרנסיסטאון

היסטוריה

נוכחות אנושית קיימת באזור מלפני 10,000 שנה. בשנות השלושים של המאה ה-19 יושב האזור על ידי עם הנדבלה (Ndebele) בדרכם לאזור העיר בולאוויו (Bulawayo) שבזימבבואה שהשפיעו על תרבותם של עם הקלנגה (Kalanga) המקומי. האירופאי הראשון שביקר באזור היה המיסיונר רוברט מופט (Robert Moffat), חותנו של דייוויד ליווינגסטון. אחריו הגיע לאזור ב-1867 מחפש הזהב הגרמני קארל מאוך (Karl Mauch) שמצא זהב על גדות נהר טאטי.
העיר נוסדה בשנת 1897, על ידי עם הקלנגה כישוב הסמוך למכרה זהב שנקרא על שמו של דניאל פרנסיס (Daniel Francis), מחפש זהב אנגלי שקיבל רישיון כריה באזור ב-1869. בימיה הראשונים היה בעיר רחוב ראשי אחד שהשתרע ממזרח ובמקביל למסילת הברזל. רחוב זה היה משכנם של כמה חברות ועסקים, כולל מלון, חנויות ובנקים. מאחורי עסקים אלה שכנו בתיהם של הלבנים המעטים שגרו במקום. כיום זהו רחוב טאינטון (Tainton). 
קודם לקבלת העצמאות, הייתה פרנסיסטאון המרכז המסחרי הגדול של בוצוואנה. בשלושת העשורים האחרונים של המאה ה-19 ובשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 היה הזהב הציר המרכזי של כלכלת האזור. רחוב האסקינס בעיר היה הרחוב הסלול הראשון בבוצוואנה. מאז 1966 גדלה העיר באופן משמעותי בעיקר עקב קרבתה לגבול עם רודזיה וזימבבואה. ב-1997 קיבלה פרנסיסטאון מעמד של עיר, השנייה במדינה לאחר הבירה גאבורון.

כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על ענף הכריה (קובלט, נחושת וניקל), ועל חקלאות.

תיירות

בפרנסיסטאון שוכן מוזיאון בו שמורים מוצגים המתייחסים להיסטוריה ולמורשת של האזור. המוזיאון מוחזק על ידי הממשלה. שמורת טבע חדשה נפתחה במרחק 5 ק"מ ממרכז העיר ואמורה להיות אבן מושכת לתיירים. מלונות ובתי הארחה ברמה יחסית גבוהה מספקים אפשרויות לינה לתיירים. כמו כן קיים בעיר מגוון של מסעדות ממטבחים שונים ומועדונים.

דת

בעיר שוכנת קתדרלת "גבירתנו של המדבר" (Cathedral of Our Lady of the Desert) שהיא מקום מושבה של הנציגות האפוסטלית של פרנסיסטאון. בקרבת מרכז העיר שוכן מסגד המשרת את האוכלוסייה המוסלמית. לא רחוק משם שוכנת הכנסייה העצמאית של פרנסיסטאון. כנסיות נוספות מזרמים שונים פועלות גם הן בעיר.

חינוך

בתי ספר יסודיים פזורים ברחבי העיר ורובם ככולם מנוהלים על ידי העירייה. בנוסף פועלות חטיבות ביניים, שני בתי ספר תיכון וכמה בתי ספר פרטיים. בעיר פועל בית הספר להכשרת מורים בחסות אוניברסיטת בוצוואנה. מוסדות נוספים להשכלה גבוהה בעיר הם: הקולג' לחינוך טכנולוגי ומקצועי והמכון למדעי הבריאות שמציע הכשרה בסיעוד.

תחבורה

פרנסיסטאון היא צומת תחבורתי חשוב. דרך רשת הרכבות היא מקושרת להארארה בירת זימבבואה. כמו כן היא מקושרת בקו רכבת לבירה גאבורון וללובאסטה (Lobatse) שבדרום. כמו כן מהווה העיר צומת כבישים חשובה.
את העיר משרת שדה תעופה לטיסות פנים ובו שני מסלולי המראה. השדה ממוקם 2 ק"מ מהעיר. ב-2011 נפתח נמל התעופה הבינלאומי של פרנסיסטאון. טרמינל גדול נבנה בנמל התעופה החדש והקיבולת שלו אמורה להספיק לקיבולת הנוסעים הצפויה עד שנת 2025. שדה התעופה הישן אמור לעבור לרשות חיל האוויר של בוצוואנה.
שלושה דברים שהאל לא היה צריך לברוא: פרסים, יהודים וזבובים

שלושה דברים שהאל לא היה צריך לברוא: פרסים, יהודים וזבובים (בערבית: ثلاثة كان على الله ان لا يخلقهم: الفرس، اليهود والذباب) הוא מאמר שנכתב בשנת 1940 על ידי ח'יראללה טולפאח, דודו, חותנו ופטרונו של סדאם חוסיין וחבר מפלגת הבעת'. המאמר זכה לתפוצה רחבה בעיראק בתקופת שלטונו של סדאם. בשנת 1981 לאחר פרוץ מלחמת איראן-עיראק בית הדפוס של הממשלה העיראקית "דאר אל-ח'וריא" פרסם את המאמר מחדש. ומשרד החינוך העיראקי לימד אותו בבתי הספר כתעמולה.

תוכן המאמר

המאמר הציג את הפרסים כ"חיות שהאל יצר בצורת אדם", את היהודים כ"תערובת של עפר ושאריות מגוונות של אנשים" ואת הזבובים כיצורים מסכנים ובלתי מובנים שלגביהם "איננו מבינים את מטרת אלוהים ביצירתם".

השפעה

לדברי קון קופלין למאמר זה הייתה השפעה על קביעת מדיניותו של סדאם חוסיין, וכי מדיניות החוץ של סדאם נקבעה רבות על בסיס השנאה לפרסים, או האיראנים כפי שהם ידועים יותר, והיהודים.
ביטוי זה "שלושה דברים שהאל לא היה צריך לברוא: פרסים, יהודים וזבובים" היה חרוט על שלט שהחזיק סדאם חוסיין על שולחנו.
ניקוד טברני

הַנִּקּוּד הַטַּבְרָנִי (וגם טְבֶרְיָנִי) הוא שיטה גרפית לסימון ההגייה של הטקסט המקראי בפי יהודי העיר טבריה בראשית ימי הביניים.
העברית בת ימינו משתמשת בסימנים הגרפיים שהמציאו מפתחי השיטה הטברנית, אולם משמעות סימני הניקוד וכלליהם בעברית בת ימינו שונים מהשיטה הטברנית המקורית. לשימוש המודרני בסימני הניקוד ראו: ניקוד העברית בת ימינו.

התפתחות הניקוד הטברני

כל עוד הייתה העברית שפה מדוברת, נשתמרה הגיית הטקסט המקראי גם ללא מנגנון גרפי שיסמן את ההגייה. אולם בתחילת ימי הביניים נוצר חשש ממשי שהגיית הטקסט תישכח. מספר חכמים מהעיר טבריה מצאו פתרון לבעיה זו בדמות פיתוחה של מערכת סימני ניקוד וטעמים, שהוספו על גבי הטקסט העיצורי. נראה שבכך אימצו חכמים אלו שיטה שכבר הייתה קיימת אצל שכניהם ממזרח, המדקדקים הסורים, שהם בתורם אימצו מהמדקדקים היוונים.
על פי המסורת, הניקוד נמסר למשה מסיני, וכמפורש בתלמוד שנמסרה בעל פה ממשה עד עזרא הסופר. כתבי היד המנוקדים הקדומים ביותר, הנושאים את תאריך כתיבתם, הם מהמאה העשירית (כתר ארם צובא ועוד), והם מציגים כבר שיטת ניקוד מגובשת.
בתוך השיטה הטברנית התקיימו שתי אסכולות מרכזיות, זו של אהרן בן משה בן אשר וזו של משה בן דוד בן נפתלי. ההבדלים בין שתי האסכולות נוגעים ברובם להבדלי ניקוד והטעמה מזעריים של הטקסט המקראי. הבדלים אלו נאספו על ידי מישאל בן עוזיאל בספרו כתאב אלכ'לף ("ספר החילופים") שנכתב במחצית השנייה של המאה ה-11. אסכולת בן אשר דחקה את רגליה של אסכולת בן נפתלי ושל אסכולות אחרות, והיא זו שהתקבלה לבסוף.
למסורת ההגייה הטברנית יצא שם של מסורת הגייה מדויקת ביותר, ושיטת הניקוד שלה אומצה כמעט על ידי כל קהילות עם ישראל בתפוצות (למעט קהילות בבל ותימן, אשר המשיכו להשתמש גם בניקוד הבבלי), וזאת חרף העובדה שאף אחת מקהילות אלו לא הגתה את העברית במסורת הטברנית.
לקראת סוף ימי הביניים, עם הידלדלות היישוב היהודי בטבריה, נכחדה מסורת ההגייה הטברנית, ונוצר המצב המוזר - הקיים עד ימינו - שכמעט כל קהילות ישראל משתמשות בשיטת ניקוד של הגייה שאינה קיימת עוד.

עדויות לשיטת הניקוד

שיטת הניקוד הטברנית השתמרה במספר רב של כתבי יד מקראיים מימי הביניים ששרדו עד ימינו. שני כתבי היד הידועים ביותר הם כתר ארם צובא (אשר נוקד על ידי אהרן בן משה בן אשר עצמו במאה ה-10 לספירה) וכתב יד לנינגרד אשר נוקד בשנת 1008.
בנוסף לשני כתבי היד הללו נשתמרו מספר חיבורים מימי הביניים, המתארים את השיטה ואת כלליה. ראש וראשון לחיבורים אלו הוא "ספר דקדוקי הטעמים" שכתב מפתח השיטה הטברנית, אהרן בן משה בן אשר. חיבורים ידועים נוספים הם "ספר הוריית הקורא" מאת אבו אל-פרג' הארון, "המאמר על השווא" שמחברו אינו ידוע, ו"ספר צחות לשון העברים" לרב סעדיה גאון.
מקורות אלו מאפשרים לנו כיום, אף על פי שחלפו למעלה מאלף שנים, לשחזר את ערכם הפונטי של סימני הניקוד הטברניים.

סימני הניקוד הטברני

מערכת התנועות של העברית הטברנית כללה שבע תנועות רגילות ושבע תנועות קצרות. את מערכת התנועות מקובל לחלק לשתי קבוצות - תנועות ארוכות/מלאות ותנועות קצרות/קטנות/חטופות. ספרי הדקדוק ההיסטוריים מוסיפים תת-חלוקה נוספת של התנועות הארכות לתנועות ארוכות מיסודן ותנועות בינוניות.
אוסוואלד בוסקו

אוסוואלד בוסקו (גם בואסקו, בוסקה, בגרמנית: Boska, Oswald Bosko  או Bouska, ‏ 1907 - נרצח בספטמבר 1944) היה חסיד אומות העולם מאוסטריה שנרצח על ידי הנאצים.

קורות חיים

בצעירותו היה בוסקו מלצר בווינה.] הצטרף בשלב מוקדם למפלגה הנאצית האוסטרית, אך התפכח בהמשך מתמיכתו בנאציזם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בוסקו סמל בכיר בכוח המשטרה הגרמני ששמר על גטו קרקוב. יחד עם שוטרים נוספים בכוח זה, שחלק מהם היו ילידי וינה, כמותו, הוטל עליו לספור את העובדים היהודים עם שובם מהמפעל של יוליוס מדריץ' בקרקוב בחזרה לגטו בתום כל יום עבודה. בוסקו ועמיתיו התעלמו מהיעדרם של חלק מהעובדים וכך אפשרו את הימלטותם.
בוסקו סייע למדריץ' ולעוזרו, ריימונד טיץ', להבריח חלק מעובדיהם מהגטו ולאפשר להם להיטמע באוכלוסיית קרקוב הנוצרית. כמו כן סייע בוסקו למדריץ' להבריח את הילדים של עובדי המפעל ואת אמהותיהם מגטו קרקוב למפעלו של מדריץ', כשנודע למדריץ' בסוף 1942 שכל הילדים מגטו קרקוב אמורים להישלח מהגטו למחנות ריכוז. למחרת נמלטו העובדים ובני משפחותיהם לאזור טרנוב. לאחר יומיים נורו כל הילדים שנותרו בגטו, או נשלחו לאושוויץ.
לאחר חיסול גטו קרקוב ב-13 במרס 1943 המשיכו מאות משפחות יהודיות להתחבא בבונקרים ובמרתפים בשטח הגטו. בסיועו של בוסקו הועברו רבים מיהודים אלה, בהם ילדים, למפעל של מדריץ'. חלקם המשיכו משם למקומות מחבוא בקרב משפחות פולניות, וחלקם נמלטו לאזור טרנוב ומשם לסלובקיה ולהונגריה. 
ב-1944 נמלט בוסקו, שחשש שיישלח לחזית. הוא נתפס בידי הגסטאפו והוצא להורג ב-18 בספטמבר 1944.

הנצחה

בשנת 1964 הכיר יד ושם באוסוואלד בוסקו כחסיד אומות העולם. גם ריימונד טיץ' ויוליוס מדריץ' הוכרו באותה שנה בתור חסידי אומות העולם.
Multitenancy

Multitenancy הוא מושג בארכיטקטורת תוכנה, המתאר מצב בו מופע אחד של תוכנה משרת במשותף מספר מופעים בלתי תלויים של יישום מחשב. המופעים עשויים להיות בתוך ארגון או משותפים למספר ארגונים. המושג מתייחס בעיקר למערכות SaaS. לדוגמה מערכת CRM של ארגון מתבצעת במרכז מחשבים של ספק SaaS, בה מופע יחיד של התוכנה ובסיס נתונים אחד משרת מספר ארגונים. שימוש ב-Multitenancy מאפשר הוזלת עלויות יישום מחשב.

היבטים טכנולוגיים

שימוש ב-Multitenancy הוא מרכיב חשוב במימוש ענן מחשוב. הוא חשוב גם במימוש ענן ציבורי (באנגלית: Public Cloud) וגם במימוש ענן פרטי (באנגלית: Private Cloud). הוא חשוב במימוש תוכנה כשירות ובמימוש שירותי ענן אחרים. בהקשר של תוכנה כשירות, Multitenancy מתייחס ללוגיקה עסקית, בסיסי נתונים, ממשק משתמש וזרימת תהליכים. כך למשל, במקום שימוש בבסיס נתונים נפרד עבור כל ארגון הצורך תוכנת SaaS באתר ספק התוכנה, חולקים כמה ארגונים את אותו בסיס נתונים ואת אותו מופע של קוד תוכנה. הפרדת הגישה לנתוני כל ארגון ומנגנון ההרשאות לנתוני כל ארגון בבסיס נתונים, נעשים באמצעות תוכנת ה-SaaS.

תשתיות

קבוצה של משתמשים שונים השותפים לאותו Tenant משתמשת בתשתיות חומרה משותפות, למשל: שרתים, אחסון, תקשורת ובתשתיות תכונה משותפות, למשל: מערכת הפעלה, בסיס נתונים, שרת תוכנה וכיוצא בזה.
אין גישה סטנדרטית להפרדת מידע השייך למשתמשים שונים באותו בסיס נתונים. יצרני מוצרי SaaS שונים משתמשים בתפיסות שונות ובמימושים טכניים שונים, על מנת לטפל בהפרדת מידע בין משתמשים שונים.
באמצע שנת 2013,חברת אורקל, הייתה הראשונה שהוסיפה תמיכה ב-Multitenancy כמאפיין של בסיס הנתונים, החל מגרסה 12c של בסיס הנתונים שלה. שימוש ביכולת זו, עשוי לגרום לסטנדרטיזציה של מימוש בקרב משתמשי Multitenancy המשתמשים בבסיס הנתונים של החברה.

אבטחת מידע

אנשים נוטים לראות בסביבת Multitenancy כסביבה עם סיכונים גדולים יותר של אבטחת מידע בהשוואה לסביבת Singletenancy. הסיבה לכך היא שמשתמשים אחרים המשתמשים בתשתיות ובבסיס נתונים משותף, עלולים בשוגג או במזיד לגשת לנתונים של אחרים. הטענה נכונה בהנחה שננקטים אותם צעדי הגנה בסביבת Multitenancy ובסביבת Singletenancy. במציאות, הספקים משקיעים מאמץ רב יותר באבטחת מידע של סביבות Multitenancy. הסיבה לכך היא שחשיפת מידע של לקוח אחד על ידי לקוח אחר, עלולה לפגוע בעסקים ובמוניטין של הספק.
יחסי טאיוואן–פלאו

היסטוריה

פלאו היא אחת מהמדינות המעטות בעולם שמכירות ברפובליקה הסינית ומנהלות עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים. הרפובליקה הסינית מקדמת בברכה תלמידים פלאואנים ומעניקה מלגות ללימודים באוניברסיטאות טאיוואניות נחשבות.
בשנת 2008 אמר שר החינוך הפלאואני מריו קאטוסנג כי טאיוואן תרמה רבות למערך הטכנולוגי-חינוכי בפלאו כשנתנה מאה יחידות של מחשבים ניידים עם Windows XP למשרד החינוך במקום מחשבי המקינטוש הישנים משנות השמונים של המאה העשרים שבהם השתמשו בפלאו עד כה.
בשנת 2018 החלה הרפובליקה העממית של סין בלחץ אדיר על הרפובליקה של פלאו על מנת שתנתק את יחסיה עם הרפובליקה הסינית ותכונן יחסים עמה. בחודש מאי באותה השנה סירבה פלאו ללחצים הסינים בהצהרתו של נשיא פלאו טומי רמנגסאו: "היינו שמחים להכיר גם ברפובליקה הסינית וגם ברפובליקה העממית של סין אפילו מחר...אך, בהתחשב ביחסים ובחפיפה באידיאלים ובערכים בינינו לבין טאיוואן אנחנו מעדיפים להמשיך את היחסים עם הרפובליקה הסינית."
באותה השנה החלו חיכוכים בין הרפובליקה העממית של סין לפלאו כאשר הרפובליקה הסינית מגבה את פלאו.