שריפת יער

שריפת יער, ובניסוח כללי יותר שריפת ענק בשטח פתוח (באנגלית: Wildfire), היא שריפה המתרחשת ביער או בשטח פתוח אחר.
שריפות אלה מאכלות יערות, בתי מגורים (הן אלו המרוחקים ממקום יישוב והן אלו הבנויים בגבול היישוב והיער) ושדות חקלאיים. הסיבות הנפוצות לשריפות אלה הן ברק, רשלנות של האדם, הצתה מכוונת, התפרצות הר געש וזרם פירוקלסטי הנוצר מהרי געש. הסכנה להתקיימותן מושפעת מגורמים נוספים כגון גלי חום גבוה, בצורות ושינויים אקלימיים מחזוריים כגון אל ניניו. שרפת יערות, בטווח הרחוק, תורמת להתחדשות היער ולחיזוקו.

אקולוגיה

התפיסה הראשונית במדיניות ניהול הקרקעות של ארצות הברית הייתה שכל שריפות היער הן רעות, בהיותן איום על פארקים ויערות. האש נתפסה ככוח הרסני, וחלקה במערכת האקולוגית לא היה מובן. כתוצאה מכך, עד לשנות ה-70, כאשר התפתחה הבנה טובה יותר של השריפה, כל השריפות כובו. מדיניות זו גרמה להצטברות באזורים מיוערים מתים וגוססים, שמאוחר יותר סיפקו דלק לשריפות קשות יותר, ובחלק מהמקרים לכאלה שלא ניתן היה לשלוט בהן. תוצאה נוספת הייתה הצטברות של עצים וצמחים שמתו או נרקבו, שאילולא כן היו עולים באש. כיום הסברה היא כי מינים רבים של צמחים קטנים ועשבים נזקקים הן לשטח הגידול המתפנה בשריפה והן לתוצרי השריפה להזנת הקרקע. על כן, תוכנית בקרת השריפות של הפארק הלאומי גליישר שבמדינת מונטנה שבארצות הברית גורסת כי שריפות הנגרמות כתוצאה מפעילות אנושית יכובו כבעבר, אך במקרה של שריפה טבעית תהייה האש נתונה לבקרה וכיבויה יהיה תלוי בגודל האיום על בטיחות האדם והתשתיות. גם בפארק הלאומי ילוסטון המדיניות היא לכבות את כל השריפות הנגרמות על ידי האדם ולהעריך את היתרונות והחסרונות של השריפות הטבעיות ביחס למערכת האקולוגית של הפארק. אמצעי הכיבוי מופעלים אם הוחלט כי האש מהווה סכנה מיידית לאדם או למבנים, או שהיא עשויה לצאת מכלל שליטה.
צמחייה הסתגלה לשריפות במגוון דרכים. לאשוח דאגלס יש קליפת עץ עבה המגינה על חלקיו הפנימיים מפני רוב השריפות. אורן מפותל - שהוא מין העץ הנפוץ ביותר בפארק ילוסטון - מתגונן באמצעות אצטרובלים הנפתחים רק בתגובה לחום. זרעיהם מוחזקים במקום על ידי שרף קשיח, והאש גורמת להתמוססותו של השרף ובאופן זה הזרעים יכולים להתפזר. האש מסלקת את החומר העצי המת, ובכך מגדילה את שטח המחיה של עצי האורן. עצי הצפצפה יכולים לצמוח מחדש מהשורשים, וגם אם האש מכלה את העצים הגדלים מעל פני הקרקע, השורשים שורדים ברוב המקרים כיוון שהם מבודדים מהחום.

שריפת צמרות

שריפה צמרות נוצרת לרוב כשלב מתקדם של שריפת קרקע רגילה, בעקבות תנאי מזג אוויר יבש ורוחות חזקות. שריפת צמרות מתפשטת לרוב במהירות גדולה בהרבה משריפת קרקע רגילה. בשריפה הגדולה בכרמל של שנת 2010 דיווח קצין כבאות על התפשטות אש במהירות של 1,500 מטר ל-3 דקות (8.3 מטר לשנייה או 30 קמ"ש). שריפה זו קשה יותר לעצירה מכיוון שהיא מסוגלת לדלג מעל מחסומים מלאכותיים העוצרים שרפות קרקע כדוגמת כבישים ושבילי אש, וגם מכיוון שטמפרטורת השרפה גבוהה יותר משרפת קרקע. טמפרטורת האוויר במהלך שרפת צמרות יכולה להגיע עד למעל ל־800 מעלות, דבר הגורם להצתת עצים וחומרים דליקים אחרים אף ללא מגע אש ישיר. למרות החום הגבוה בשרפה זו, לעיתים פני הקרקע בשרפה זו נפגעים בצורה קלה יותר מאשר בשריפת קרקע, והיער מסוגל לחדש עצמו בצורה מהירה יותר, מאחר ששרידות הזרעים והשורשים בקרקע גבוה יותר.

שריפת קרקע

שריפה כזאת שורפת חומרים המונחים על הקרקע, כגון: נשל של צמחים, שרידים של צמחים עשבוניים יבשים ושל צמחים נמוכים אחרים, גזם שהושאר בשטח וכדומה. אם החומר הבוער מורכב מענפים גדולים או מגזעי עצים, השריפה עלולה להימשך ימים אחדים, והטמפרטורה של האש עולה. הטמפרטורות של שריפות קרקע הן, בדרך כלל, בתחום שבין 300 לבין 500 מעלות צלזיוס.
שריפת עשב היא שריפה מהירה, בכל נקודה היא נמשכת רק זמן קצר, כי לאחר ששרפה את כל החומר הדליק באותו המקום היא מתקדמת הלאה. הנזק שלה מועט. שריפות כאלה נפוצות מאוד, אך השפעתן על השטח כמעט אינה משמעותית.

כיבוי שריפות יער

בנוסף לאמצעי כיבוי קרקעיים, כגון כבאיות, לכיבוי שריפות יער גדולות משמשת כבאות אווירית - באמצעות מטוסים, מסוקים או כלי טיס ייעודיים, הנושאים עמם כימיקלים, כגון מים, קצף, ותקרישים או חומרים מעכבי בעירה שפותחו במיוחד למטרה זו. שימוש בכלי טיס ייעודי לכיבוי שריפות יער רחבות היקף קיים מאז שנת 1953, שכן זו הדרך היעילה ביותר (ובפועל - היחידה) לנשיאה ופיזור של חומרי כיבוי בתנאי שטח קשים. בארצות הברית, שוכר משמר היערות או מחזיק בבעלותו כ-1,000 מטוסים ומסוקים מדי 'עונת אש', המגיעות יחד להוצאה שנתית של מעל 250 מיליון דולר.

שיקום יער לאחר שריפה

שרפות יער קיימות מאז התפתחות החיים על היבשה. על כן, באזורים המועדים יותר לשרפות, הצמחייה והחי מותאמים אבולוציונית להתמודדות עם שרפות. חלק מההתאמה היא ברמת המין, למשל רקמות קשות יחסית להצתה בגזע העץ, יכולת שיקום הצמח משורש עמוק או התנהגות בריחה בעת חישת עשן בדבורים. חלק אחר מן ההתאמות הוא ברמת האוכלוסייה, למשל ייצור זרעים שחלק מהם יכול לשהות באדמה במשך עשרות שנים ולנבוט רק לאחר שרפה.
בעשורים שאחרי השרפה, הצמחייה משתקמת ובעקבותיה מגיעים אל שטח היער, בחזרה, בעלי החיים. אולם, הן הרכב הצמחייה והן הרכב חברת החי לא בהכרח יהיו זהים לאלה שלפני השרפה. השרפה מהווה הזדמנות לחדירת מינים חדשים אל השטח מחד ומאידך, לא כל המינים הישנים יצליחו להשתקם אחריה.