google/wiki40b huggingface dataset:
רון לשם

ביוגרפיה

לשם גדל בגבעתיים, כנער שימש במגוון תפקידים בתוכניות טלוויזיה, שירת בצה"ל בחיל המודיעין ביחידה 8200. בשנים 1998 - 2002 שימש חבר מערכת העיתון "ידיעות אחרונות". כיהן כרכז הכתבים של העיתון ומילא שורה של תפקידי עריכה וכתיבה. במסגרת המגזין "שבעה ימים" ליווה את האינתיפאדה השנייה בסדרת כתבות צבע נוקבות שזכו להד ציבורי נרחב והביאו את צלקות הלחימה מהשטח, דרך עיני גיבורים וקורבנות.
בספטמבר 2002 הצטרף ל"מעריב", שימש סגן העורך הראשי וראש אגף החדשות, וכן ערך את אתר האינטרנט של העיתון. 
בטורים שכתב הצביע על כוחו וחובתו של העיתונאי להיאבק על אמת סובייקטיבית ערכית ולנסות להסיט את ההיסטוריה ממסלולה. הוא ניתח את הצלחתן של העיתונאיות שלי יחימוביץ' וכרמלה מנשה במהלך שהביא ליציאת צה"ל מלבנון, וכתב על עצמו "אני הייתי מאלה שטעו, השליטה בדרום לבנון נראתה אז בעיניי כמחיר שמוכרחים לשלם". מאמרים אחרים הקדיש לפערים החברתיים המעמיקים בחברה הישראלית. תחת הכותרת "את מי אנחנו שולחים למות למעננו?", תיאר את התרחקותה המתמשכת של "ישראל הראשונה" מצה"ל, בעוד יחידות השדה בצבא הולכות ונשענות בהדרגה, לדבריו, על עניים וילדי פריפריה, עולים חדשים, ודתיים. 
בשנת 2005 יצא לאור, בהוצאת זמורה-ביתן ובעריכתה של נועה מנהיים, ספר הביכורים שלו, "אם יש גן עדן", המגולל את סיפורו של סג"ם (אחר כך סגן) לירז ליברטי, המכונה "ארז", מפקד צוות בפלוגת ההנדסה בחטיבת חי"ר (לאורך הספר נרמז לא פעם שמדובר בפלוגת ההנדסה של חטיבת גבעתי) המוצב עם צוותו במוצב הבופור בשנה האחרונה לשהות צה"ל בדרום לבנון. הספר, שנכתב דרך עיני דור החיילים של סוף שנות התשעים, בא להכות על חטא, לסגור את החשבון הפתוח, תוך הארה ביקורתית של הסתמיות, האבסורד, והמחיר הקשה מנשוא של הקיבעון. גישה זו עומדת לניתוח ביקורתי במסגרת קורסים אותם הוא מעביר במרכז הבינתחומי הרצליה, בתחומי העריכה העיתונאית.
על הרומן "אם יש גן עדן" זכה לשם בפרס ספיר לספרות לשנת 2006. הספר זכה גם בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2006,כמו כן שירו של אייל גולן "אם יש גן עדן" נכתב על ידי דורון מדלי בהשראה מהספר. בשנת 2007 יצא סרט הקולנוע "בופור" בבימויו של יוסף סידר, המבוסס על רומן זה. הסרט זכה בפברואר 2007 בפרס היוקרתי "דב הכסף" בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין ובפברואר 2008 היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה גרסה בימתית של הספר, במסגרת הצגת התיאטרון הנושאת את שם הספר, "אם יש גן עדן", בבימויו של משה קפטן ובכיכובם של השחקנים עוז זהבי, עופר שכטר, יוסף סוויד ואחרים. בשנת 2012 יצר וכתב את סדרת הטלוויזיה "אופוריה".
בשנת 2006 הצטרף לשם ל"קשת" כסמנכ"ל התוכניות ופרש במרץ 2008 לצורך כתיבת ספרו השני.
בשנת 2019 כתב ביחד עם הבמאי ירון זילברמן את התסריט לסרט הקולנוע ימים נוראים.
רון לשם הוא הומוסקסואל מוצהר.
תאורה

תאורה היא שימוש באור כדי להשיג אפקט מעשי או אסתטי. מכיוון שהראייה היא תוצאה של החזרת אור ממשטחים, הרי שמטרת התאורה היא לייצר ולכוון קרני אור כך שיוחזרו מהמשטחים המוארים להשגת התוצאה המבוקשת. השגת מטרות התאורה מתבצעת באמצעות מקורות אור מלאכותיים כמו נורה חשמלית וגוף תאורה, או טבעיים כמו אור יום.

שימושים עיקריים של תאורה

נהוג לחלק את התאורה לשני סוגים עיקריים: תאורת פנים, המשמשת בחללים שחוסמים באופו מלא או חלקי את אור היום, ותאורת חוץ, המשמשת לשטחים פתוחים לחלוטין. חלוקה זו אינה "מוחלטת" היות שקיימים מקרים בהם תאורה שנחשבת "תאורת חוץ" מיושמת בחללים סגורים (למשל תאורת כבישים בתוך מנהרות).

תאורת חוץ מיועדת לשעות החשיכה ובאה להחליף את אור היום. לתאורת חוץ שני שימושים עיקריים: התמצאות וביטחון (כלומר הרתעת פשיעה).

תאורת פנים, כאמור, היא תאורה שיעודה לפצות על מחסור באור יום. הדבר יכול להיות מיושם כאמור על ידי תאורה מלאכותית, אך גם על ידי עיצוב החלל כך שאור היום ינותב על מנת להגדיל את יעילותו. בכל מקרה, כמו בתאורת החוץ, בשעות החשיכה התאורה כולה מושגת באמצעים מלאכותיים.
תאורת פנים משמשת להתמצאות, לביטחון, וכתאורת עבודה המאפשרת ביצוע משימות.

סוג נוסף של תאורה הוא תאורה אסתטית, שיעודה שיפור המראה של האלמנט המואר - למשל הארת חזית של מבנה או תאורת במה בתיאטרון. תאורה אסתטית יכולה להיות מיושמת בחללים סגורים או פתוחים, אם כי בחללים פתוחים היא ניתנת לישום אך ורק בשעות החשיכה.
דן זכריה

קורנליוס (נלו) נוֹבַק (ברומנית: Cornelius Novak;‏ 24 בפברואר 1928 – 6 בדצמבר 1978), שנודע בשם העט דן זכריה, היה עיתונאי, עורך, סופר, מחזאי ופעיל תרבות רומני-ישראלי.

קורות חיים

קורנליוס (קורנליו, נלו) נובק נולד ב-1928 בבוקרשט בירת רומניה, בנם של יוהאנה לבית גרֶטֶר וד"ר סינַי נובק, רופא ידוע בבוקרשט, מבכירי הבונים החופשיים בעיר.
בשנים 1945–1949 למד כלכלה באקדמיה ללימודים גבוהים במסחר ותעשייה בבוקרשט  ומשפטים באוניברסיטת בוקרשט. בעת לימודיו כיהן כמזכיר אגודת הסטודנטים היהודים בעיר.
בשנת 1949 התגייס לצבא רומניה ושירת בו כעיתונאי ומתרגם עד 1951. בשנים 1950–1951 למד עיתונאות באקדמיה הצבאית של רומניה . בשנות ה-50 לחם למען האידיאליים הסוציאליסטיים עד שהגיע לכדי עימות עם המפלגה הקומוניסטית הרומנית, והוגלה למחנה כפייה למשך שנתיים.
ב-21 במרץ 1953 נישא לאווה רוֹזנֶר (חוה נובק), עיתונאית, סופרת, מחזאית, עורכת ומבקרת תיאטרון.
עסק בכתיבה עיתונאית, התמסר ליצירה ספרותית ומחזאות וזכה לפרסום יצירותיו ולהערכה.
היה חבר אגודת הסופרים של רומניה.
בשנת 1959 עלה לישראל עם אשתו. השניים השתקעו בתל אביב, ברחוב חיים סוטין 10.
בשנים 1963–1964 כיהן כמנהל מרכז הדוקומנטציה בע"מ בתל אביב.
משנת 1970 ועד 1978 עבד במכון הישראלי לנפט ואנרגיה בדוקומנטציה וביבליוגרפיה.
בארץ פרסם סיפורים, מחזות, קטעי רומן ורשימות בעיתונות העברית והלועזית. כתב ביומון הרומני הישראלי "ויאצה נואסטרה" (Viaţa Noastră - חיינו) ובשבועון הרומני הישראלי "אדוורול" (Adeverul - האמת), במוספים הספרותיים בעיתונים ובכתבי העת העבריים "דבר", "דבר הפועלת", "משא", "היום", "מן היסוד", וכן כתב ל-"Burda-Verlag" ול-"Stern". ב"דבר לילדים" פרסם סדרת סיפורים מהמיתולוגיה. תסכיתים מפרי עטו שודרו ב"קול ישראל".
ערך את כתב העת לכלכלת בית "למענך גברתי", שהופיע בשנת תשכ"ח (1967-68).
כאביו, היה פעיל בלשכת הבונים החופשיים בישראל. ב-1969 ייסד וערך את ביטאון המסדר, הירחון "השחר".
לחם לקידומם של הסופרים העולים הכותבים בשפות לועזיות.
כיהן כמזכיר הוועדה לטיפול בסופרים עולים שליד אגודת הסופרים העבריים בישראל, ולקח חלק מרכזי בהוצאת אנתולוגיה מיצירותיהם של 41 סופרים ומשוררים מאלה, שתורגמו לעברית, בשם "בגבולם", שראתה אור בשנת תשל"א-1970 בהוצאת "עקד" בשיתוף עם משרד הקליטה והוועדה שבראשותו.

כן היה מזכיר מועדון התרבות ע"ש אליעזר שטיינברג בתל אביב, וחבר איגוד העיתונאים הבינלאומי .
ברומניה פרסם (ברומנית) את "האיכרים הטרנסילבניים" (1955), והיה ממחברי קובץ מחזות קצרים (1957).
עם אשתו כתב את המחזמר "חי, חי וקיים, או: סיוט ליל חמסין", שתורגם לעברית על ידי אוריאל אופק (1965).
ב-1967 פרסם בעברית קובץ שערכו אשתו ודקלה גולומב, ובו שני מחזות מיזוגיניים פרי עטו: "מה אתה יודע על ניוחין?" (על בסיס צ'כוב) ו"מוח הזהב" (על בסיס אלפונס דודה), שבשניהם גבר הנתון בין שתי נשים.
מחזהו הקצר "מוח הזהב" הועלה ב-1969–1970 (בהופעת הביכורים של דן זכריה על במה בישראל) בקריאה אמנותית עם רמזי משחק בבימוי משה יסעור ובהשתתפות השחקנים יהודה גבאי, אביבה אורגד ורודיקה קרמניצר, במסגרת ערבים שהוקדשו ליצירות סופרים עולים בבית ציוני אמריקה ובמועדון "מילוא" בתל אביב וכן בכמה מקומות פרטיים.
במוספים הספרותיים פרסם קטעים מהרומן "דמדומים", שעלילתו מתרחשת ברומניה של שנות ה-40 וה-50, על רקע התסיסה החברתית והפוליטית במדינה.
דן זכריה (קורנליוס נובק) נפטר בתל אביב בראשית חודש דצמבר 1978, בגיל 50.
נקבר בבית העלמין הדרום.
הותיר את אשתו, חוה נובק.
כס האש

העלילה

לאחר האירועים שתוארו בספר הקודם בסדרה, בו סיידי וקרטר גילו כי אל הנחש המרושע אפופיס מתכנן להשתלט על העולם, הגיעו אל ביתו של איימוס, דודם של סיידי וקרטר, עשרות חרטומים (קוסמים מצריים) צעירים, כדי ללמוד מקרטר וסיידי. קרטר וסיידי תכננו להעיר את האל החזק רע, אל השמש בליל שוויון האביב (21 במרץ), שיעזור להם בלחימה נגד אפופיס. פפירוס שמספר איך להעיר את רע, נמצא במוזיאון ברוקלין ולכן קרטר וסיידי הסתננו יחד למוזיאון עם שני חרטומים צעירים בשם וולט וג'אז.
ארבעת החרטומים מגיעים למוזאון. במוזאון סיידי לקחה את הפפירוס מגומחה בפסל, ושחררה בטעות את חצי סחמת, יצורים מרושעים שנוצרו כדי להגן על הפפירוס. ג'אז הרגה את כולם ונכנסה לתרדמת בתהליך. לפני שהיא הרגה אותם היא נתנה לסיידי בובת שעווה המיועדת לריפוי בצורה של קרטר. על ערש דווי, אחד החצים סיפר לקרטר שזיה, חברתו מהספר הקודם, נקברה במקום ששמו 'החולות האדומים'. אחרי שהם יצאו מהמוזאון, סיידי מבינה שהפפירוס שהיא לקחה הוא רק אחד מתוך שלושה פפירוסים, שמרכיבים את 'ספר רע', שהוא ספר שמספר איך להעיר את רע.
סיידי מגיעה לביקור אצל סבה וסבתה, ומגלה שהאלים המרושעים נח'בת אלת הנשרים ובאבי אל הבבון, השתמשו בסבה וסבתה של סיידי בתור פונדקאים. האלים המרושעים החלו לרדוף אחרי סיידי. באמצע המרדף, סיידי נפגשה עם אהוב לבה, אל-מוות בשם אנוביס. לאחר הפגישה, סיידי המשיכה לברוח מנחבת' ובאבי. גמד בשם בס עזר לסייד והבריח את נח'בת ובאבי ולאחר מכן אסף אותה עם מכוניתו.
סיידי וקרטר גילו שהפפירוס השני נמצא אצל החרטום השלישי בעוצמתו בעולם, ולדימיר מנשיקוב. סיידי וקרטר הגיעו לוולדימיר וגנבו ממנו את הפפירוס, שבכלל לא היה מוחבא. ולדימיר שלח אחריהם מפלצת בצורת נחש, שפצעה את קרטר. סת, הנבל מהספר הקודם, סיפר ולסיידי איפה נמצא הפפירוס האחרון וכיצד לרפא את קרטר, ובתמורה סיידי ויתרה על שמו הסודי של סת. סת גם סיפר לסיידי היכן נמצאים החולות האדומים שבהם קבורה זיה. סיידי גילתה את שמו הסודי של קרטר, וריפאה אותו מהפציעה שפצעה אותו המפלצת ששלח ולדימיר. לאחר שסיידי ריפאה את קרטר בעזרת הפסל שג'אז נתנה לה במוזיאון, וולט סיפר לסיידי שהוא חולה, ושמותו קרב. קרטר ובס העירו את זיה, שלא זכרה כלום מעברה. הם שכנעו אותה לעזור להם, והיא הסכימה.
סיידי וקרטר ירדו לדואת (עולם מיתולוגי שמקביל לשאול במיתולוגיה היוונית) יחד עם בס הגמד, כדי להביא משם את רע. הם עברו בשמונה בתים בדואת וחיפשו שם את רע. הם מצאו אותו בבית השמיני, אך לא הספיקו לצאת ממנו בזמן, ולכן הם לא היו יכולים להתקדם הלאה מהבית השמיני, אלא רק לחזור אחורה. הם חזרו עם רע לבית השביעי, ונפגשו שם עם אל הירח, ח'ונסו, שיכול להחזיר את הזמן אחורה.
ח'ונסו החזיר את הזמן אחורה בשלוש שעות, תוך כדי משחק סנת שעל כל כלי שיעבירו יקבלו שעה אחת ועל כל כלי שיעביר ח'ונסו יבלע שם (זהות) של אחד מהם, כך שבס איבד את זכרונו (ח'ונסו הצליח להעביר את אחד מכליו). כשהם יוצאים מהדואת, הם מגלים שאפופיס השתחרר מכלאו. הם חזרו לביתו של דודם איימוס, וגילו שם חרטומים רשעים רבים שמתקיפים אותם. קרטר וסיידי, ושאר החרטומים המתלמדים נלחמו נגדם, וניצחו אותם. רע עלה למקומו בשמיים, ואיימוס נהפך ללקטור הראשי, תואר שמשמעו החרטום החזק ביותר בעולם.
במהלך הספר סיידי חוגגת יום הולדת 13- ב-17 במרץ.
פלא יועץ

פלא יועץ, הוא ספר מוסר, המכיל עצות להנהגות בכל תחומי החיים, שנכתב על ידי רבי אליעזר פאפו, ונדפס לראשונה בקושטנדינא בשנת 1824, ולאחר מכן חזר והודפס בעוד 16 מהדורות. באחדות מן המהדורות ניכרת חתימת ידו של הצנזור, אשר הורה למחוק מהן קטעים מסוימים.
המחבר היה אחת הדמויות הנערצות על יהודי ההאימפריה העות'מאנית וחבל הבלקן, והמשפיעות בהרבצת תורה ומוסר. פאפו שהיה רבה של סיליסטרה שבבולגריה, נלחם ללא חת בכל פרצה שנפרצה בחומת היהדות, אך עשה זאת בדרכי נועם, תוך שהוא משתמש בדברים היוצאים מן הלב, ונכנסים אל הלב. בסגנון זה השתמש גם בכותבו את הספר הנידון.
על כוונתו לפרסם את הספר "פלא יועץ", מודיע המחבר בהקדמתו לספרו "אורות אלים", שם הוא מתחייב כי כל ההכנסות ממכירת ספר זה, ישמשו להדפסת הספר החדש.
שמו של הספר ניתן לו על פי הפסוק בספר ישעיהו "כִּי-יֶלֶד יֻלַּד-לָנוּ בֵּן נִתַּן-לָנוּ וַתְּהִי הַמִּשְׂרָה עַל-שִׁכְמוֹ וַיִּקְרָא שְׁמוֹ פֶּלֶא יוֹעֵץ אֵל גִּבּוֹר אֲבִי-עַד שַׂר-שָׁלוֹם". יועץ - על שום שהספר גדוש בעצות טובות, ופלא - ראשי תיבות של שם המחבר אליעזר פאפו' מן הסוף להתחלה.
הספר כולל 2 חלקים. בראשון 196 ערכים שונים, המסודרים בסדר אלפביתי, ובשני 195 ערכים נוספים. בסוף הספר העתיק המחבר את הקונטרס "אלפא ביתא - אותיות מחכימות" מאת רבי צבי הירש מנדבורנה. תוך שהוא מבטיח כי מי שישקוד על הקונטרס לקוראו פעם בשבוע, או פעם בחודש, ימצא חיים.
יחסי עיראק–שוודיה

סחר

שוודיה ביססה במשך שנים רבות את קשרי המסחר עם עיראק. במהלך שנות ה-80 מספר גדול של חברות שוודיות נכחו בעיראק. מאז, לחברות שוודיות רבות קיים ידע רחב היקף על השוק העיראקי, ויש להן מוניטין טוב בתחום.
היצוא השוודי לעיראק במהלך השנים האחרונות כלל בעיקר מוצרים הנדסיים. היצוא לעיראק היה כמעט 444 מיליון קרונות שוודיות ב-2008, מהם 384 מיליון קרונות היו עבור מוצרים הנדסיים. היבוא השוודי מעיראק גדל ל-9 מיליון קרונות ב-2008, לאחר גדילה מהשנים הקודמות.

פליטים עיראקיים

מאז 2003, 36,700 עיראקים הגישו בקשות לקבלת מקלט מדיני בשוודיה. שנת השיא הייתה 2007 עם 18,600 בקשות. כ-50 אחוזים מכלל הבקשות למקלט של עיראקים במדינות אירופה, ב-2006 וב-2007, היו בשוודיה. מאז 2003, כ-38,000 עיראקים קיבלו אשרת שהייה בשוודיה; יותר מ-20,000 מהן ניתנו לאחר בקשה למקלט, יותר מ-15,000 לצורך איחוד משפחות, ומעל 1,000 ליישוב מחדש.
קוצן (יונק)

מאפיינים

מיני הקוצן נפוצים באסיה, באפריקה ובאמריקה הצפונית. זנבו של הקוצן קצר ולעיתים ניתן להבחין בקוצנים שאיבדו את זנבם לאחר שעברו מאבק עם קוצן או מכרסם אחר. חלק משערות הגב של הקוצן התקשו לכדי קוצים המתפקדים בדומה לקוציו של קיפוד. ראשו של הקוצן מחודד בקצהו.
קוצנים ניזונים מזרעים, חרקים וחלזונות. הקוצנים שוהים במחילות טבעיות בינות לסלעים בזמן שאינם פעילים. משך החיים של הקוצן בטבע הוא פחות משנה בדרך כלל, אם כי יש המאריכים חיים.
הקוצן מתרבה כל השנה, אך בעיקר בקיץ ובאביב. הריון הנקבות נמשך כ-40 יום. כבין אחד לארבעה גורים נולדים בהמלטות. נקבות מסוגלות להמליט מספר פעמים בשנה. הקוצן הנולד נחשב לעוזב-קן (בניגוד לרוב העכבריים שהם חובשי-קן), הוא בעל פרווה קצרה ועיניו נפתחות במהרה.
בישראל נפוצים שני מיני קוצן: קוצן מצוי הנפוץ באזורי סלעים בכל הארץ, וקוצן זהוב הנפוץ במדבר יהודה ואזורי סלעים בנגב. שני המינים פעילי לילה בדרך כלל, אולם באזורים בהם חופפים שטחי המחיה שלהם, פעיל הקוצן המצוי בשעות הלילה והקוצן הזהוב בשעות היום. עם הרחקת הקוצן המצוי מבית הגידול הטבעי מרחיב הקוצן הזהוב את שעות פעילותו גם לשעות הלילה.
למרות קוי דמיון לתת משפחת העכבריים (Murinae), מדענים סבורים כי הקוצן קרוב יותר לתת משפחת הגרביליים.
יש במדינות מערביות המגדלים קוצנים כחיות מחמד אקזוטיות, בעיקר מינים שמקורם מאפריקה. גידולם מצריך סביבה חמה, ובמידת האפשר יש להחזיקם בקבוצה ולא כבודדים, מטבע היותם חיות חברותיות.
הקוצן חי בין סלעים, כדי לקבל הגנה מטורפים אחרים. הוא אוכל בעיקר חלזונות, ועל כן ניתן לזהות את ביתו של הקוצן על ידי קונכיות רבות ריקות הנמצאות בפתחי המערות שלהם.
אסטרונום

אסטרונום או תוכן הוא מדען החוקר את מיקומם ואת תכונותיהם של גרמי השמיים. כמו כן, הוא מודד את תנועתם של גרמי השמיים ואת תפוצתם ביקום. 
מקצוע האסטרונומיה נחשב למדע העתיק בעולם. ישנה חפיפה מסוימת בין עבודתם של אסטרונומים לעבודתם של אסטרופיזיקאים ומתקיים ביניהם שיתוף פעולה. במסגרת זו, מנסים האסטרונומים למצוא עדויות לתהליכי ההיווצרות וההתפתחות של גרמי השמיים, ושל היקום בכלל.
אקשן קומיקס מס' 1

אקשן קומיקס מס' 1 (באנגלית: Action Comics No. 1, בתרגום לעברית: קומיקס פעולה מס' 1) היא החוברת הראשונה בכותר "אקשן קומיקס" של חברת DC קומיקס.
החוברת, שיצאה לאור ב-18 באפריל 1938 (על שער החוברת כתוב "יוני 1938") ונחשבת לאחד האירועים המכוננים של תור הזהב של הקומיקס היא אנתולוגיה של 11 סיפורים שונים, בהם הופיעו לראשונה מספר דמויות קומיקס אשר הידועה שבהן היא דמותו של סופרמן.
ב-24 באוגוסט 2014 נמכר באיביי עותק מקורי של החוברת בסכום של 3,207,852 דולר. זהו הסכום הגבוה ביותר ששולם עבור עותק מקורי בודד של חוברת קומיקס.

הרקע לייצירת החוברת

בשנת 1933 פרסמו באופן עצמאי ג'רי סיגל וג'ו שוסטר סיפור קצר בשם "שלטונו של העל-אדם (סופר-מן)", אודות מדען המבצע ניסוי באדם אשר אסף בבית תמחוי ומעניק לו כוחות על, אותם הוא מנצל לרעה. לאחר פרסום הסיפור הקצר אשר היווה את השימוש הראשון בשם "סופרמן" ביצירתם המשותפת, פיתחו סיגל ושוסטר את דמות הנבל שייצרו למספר רצועות קומיקס אודות גיבור-על הנשלח אל כדור הארץ מעולם אחר, אותן ניסו ללא הצלחה למכור לחברות הוצאה לאור. 
מספר שנים מאוחר יותר, חיפשה חברת National Comics (כיום DC קומיקס) להיט חדש להמשיך עמו את ההצלחה של סדרת "קומיקס בלשי". לוח הזמנים הצפוף לא איפשר ייצירת דמויות חדשות והחוברת התבססה על אוסף סיפורים קיימים אשר לא פורסמו קודם לכן. בחיפוש אחר סיפור בולט אשר יעמוד במרכז החוברת, מצאו מנהל החברה ג’ק ליבוביץ, העורך וין סאליבן ועמיתם שלדון מאייר את רצועות הקומיקס של סיגל ושוסטר אשר נדחו על ידם בעבר. לבקשת סאליבן ערכו מחדש סיגל ושוסטר את רצועות הקומיקס לסיפור אחד אשר מהווה את עלילתו הראשונה של סופרמן כפי שהוא מוכר כיום.
נקודת השוויון

נקודת שוויון  היא מושג אסטרונומי שמשמעו הזמן בשנה שבו חצי כדור הארץ הדרומי והצפוני מוארים במידה שווה, ולפיכך אורך היום ואורך הלילה שווים. בצהריי היום לאורך קו המשווה בעת נקודת השוויון השמש נמצאת בזנית. גאומטרית, נקודת השוויון היא הזמן היחיד שבו יש זווית ישרה בין ציר הסיבוב של כדור הארץ לבין הקו המחבר את מרכז השמש עם מרכז כדור הארץ. נקודות השוויון מתרחשת בחודש מרץ ובחודש ספטמבר, בכל שנה.
ניתן להתייחס לנקודות השוויון גם כאל נקודות וירטואליות המונחות על מישור המילקה. מזלות האסטרולוגיה למשל, נמדדים בהתאם לנקודות שוויון אלו.

שוויון יום

בעת מיקום השמש בנקודות השוויון, מספר שעות היום שווה למספר שעות הלילה. לצורך מדידת אורך יום, זריחת השמש מתרחשת כאשר מחצית מגוף השמש נצפה מעל לאופק המזרחי, ושקיעת החמה מתרחשת כאשר מחצית מגוף השמש נצפה יורד אל מתחת לאופק המערבי. בהתחשב בהגדרה זו, אורך היום (והלילה) הוא בדיוק 12 שעות בנקודת השוויון. עם זאת, שכיחה יותר הגדרת יום כמשך הזמן בו אור השמש מגיע אל האדמה בהיעדר מכשולים מקומיים. מאחר שהשמש אינה נקודה אלא עיגול, ואור השמש נשבר באטמוספירה ומשתקף בחזרה אל הארץ, היום בהגדרה זו יהיה ארוך יותר מהלילה בכמה דקות (כמעט 14 דקות בקו המשווה, ואף יותר לקראת הקטבים), לכן השוויון הלכה למעשה מתרחש כמה ימים לפני נקודת השוויון האביבית וכמה ימים אחרי נקודת השוויון הסתווית.
בצהרי יום השוויון מצויה השמש בזווית ישרה מעל קו המשווה. ביום זה הזריחות והשקיעות מהירות מבשאר ימות השנה, ובקו המשווה כמעט שאין דמדומי בוקר או ערב.
בין יום השוויון החל בחודש מרץ ליום השוויון החל בספטמבר, קווי הרוחב הצפוניים נוטים כלפי השמש עד לקו הרוחב 23.5° צפון הקרוי חוג הסרטן, הנקודה הצפונית ביותר שבה ניתן לצפות בשמש ישירות ממעל. הקו הדרומי המקביל נקרא חוג הגדי ומיקומו 23.5° דרום, ובו קווי הרוחב הדרומיים נוטים כלפי השמש בתקופה שבין ימי השוויון של ספטמבר ומרץ. האזור משני צדי קו-המשווה בין חוג הסרטן לחוג הגדי קרוי האזור הטרופי.
בחצי הכדור הצפוני, נקודת השוויון בחודש מרץ היא נקודת השוויון האביבית, ונקודת השוויון בחודש ספטמבר היא נקודת השוויון הסתווית. בחצי הכדור הדרומי המצב הפוך.
נקודת השוויון בחודש מרץ מתרחשת בדרך כלל בין היום ה-20 ליום ה-21 בחודש, ונקודת השוויון בחודש ספטמבר בין היום ה-22 ליום ה-23 בחודש. התאריכים משתנים משום שהשנה הטרופית אינה מורכבת ממספר ימים שלם, ומשום שמסלול כדור הארץ הוא אליפטי, לכן המועד בו מתרחשות נקודות השוויון אינו מחלק את השנה באופן שווה.

נדידת נקודות השוויון

נדידתן האיטית של נקודות השוויון (Precession of the Equinoxes - "פרצסיה") קשורה ישירות לנקיפתו של ציר כדור הארץ סביב קוטבי מישור המילקה. 
ציר כדור הארץ משלים מחזור נקיפה כל 25,800 שנים לערך. במשך זמן זה משתנים לאיטם מיקומי הכוכבים כפי שהם נמדדים במערכת הקואורדינטות השמימית המשוונית. שינוי הקואורדינטות נובע ישירות מנדידתה של מערכת הקואורדינטות עצמה. שינוי הקואורדינטות של נקודות השוויון הוא בקצב של כמעלה אחת מדי 72 שנים (בכיוון השעון במבט מלמעלה, כלומר מעל קוטבו הצפוני של כדור הארץ).
בתרבות המערבית, היה זה האסטרונום היפרכוס שגילה בשנת 130 לפנה"ס, את נדידת נקודות השוויון. כיום משערים כי תרבויות עתיקות יותר (כגון מצרים העתיקה ובבל) הקדימו אותו.
פוליטיקה והשפה האנגלית

פוליטיקה והשפה האנגלית (באנגלית: Politics and the English Language) הוא מאמר מאת ג'ורג' אורוול שפורסם בשנת 1946. זהו אחד מהמאמרים הידועים ביותר של אורוול, וניתן לגלות בו רבות ממחשבותיו על פוליטיקה ושפה. חלק מרעיונות אלו היוו את הרקע לרומן 1984. המושג "שיחדש", מושג שנטבע על ידי אורוול ומתאר את השפה הפוליטית שהמשטר הטוטליטרי העתידי כופה על נתיניו, שואב את מקורותיו היישר ממאמר זה.

תוכן המאמר

אורוול בוחן מספר דוגמאות לשימוש גרוע באנגלית, וטוען ששתי תכונות משותפות לכולן: "האחת היא השימוש בדימויים מיושנים; השנייה היא חוסר הדיוק". הוא עובר לסקירה משעשעת של דוגמאות ל"כמה מהתחבולות השונות שבאמצעותן נהוג להתחמק ממלאכת ייצור הפרוזה": מטאפורות גוססות, 'אופרטורים' או איברים מלאכותיים של הפועל, סגנון יומרני, מילים חסרות משמעות. אורוול מדגים איך התחבולות האלה משמשות על מנת "לגרום לשקרים להישמע אמיתיים ולרצח להיראות מכובד, ולהקנות חזות מוצקה לְאוויר". הוא מסיים את המאמר במספר עצות וכללים כיצד להימנע מכתיבה בסגנון הרווח.
אוריאל אופק

ביוגרפיה


אופק נולד בשם אוריאל פּוֹפּיק בתל אביב, לאביו המשורר היידי אריה לייב פופיק (פּאָפּיק) ולברוניה לבית פוֹגֶל, גננת. גדל בשכונת בורוכוב בגבעתיים, ולמד בבית-הספר העממי בגבעתיים ואחר כך בגימנסיה העברית הרצליה.
הוא שירת כחובש גדודי בפלמ"ח בשנים 1944–1949 (בשנת 1949 עִברת רשמית את שם משפחתו), ובמלחמת השחרור שירת בגוש עציון ונפל בשבי הירדני, שם שהה כתשעה חודשים. בשנת 1952 נישא לחברתו בינה לבית דלמן, והשניים נמנו על ראשוני הדיירים בשכונת נוף ים שבהרצליה.
אופק היה עורך משנה ועורך העיתון "דבר לילדים" בשנים 1951–1976. בשנת 1955 קיבל תואר שני במחלקה למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשל"ו (1976) קיבל בה תואר דוקטור בספרות ילדים (כותרת הדיסרטציה: "ראשיתה של ספרות הילדים העברית").
הוא חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער תשל"ו (1976) על ספרו "אין סודות בשכונה".
הניח את היסוד לביבליוגרפיה של ספרות הילדים היהודית, עברית ויידיש, וספרות הילדים העולמית, בשני כרכיו של לקסיקון אופק לספרות ילדים.

רבים מספריו מבוססים על חוויות ילדותו ונעוריו בשכונת בורוכוב ומתארים נופים, אירועים ודמויות מהשכונה בתקופה שקדמה לקום המדינה – הסליק של אלדמע, קרבות בוואדי מוסררה, שבע טחנות ועוד.
ב-1964 כתב את התסריט לסרט שמונה בעקבות אחד וב-1968 כתב את התסריט לסרט נס בעיירה המבוסס על סיפורים של שלום עליכם.
בשנות ה-70 חלה בסרטן הדם, וכשהחלים ממחלתו חיבר את הספר "תמונת דם". כעבור מספר שנים חלה בשנית ונפטר, בגיל 60. נקבר בבית העלמין בהרצליה. אלמנתו היא הסופרת והעורכת בינה אופק, ובנותיהם הן העורכת הסופרת והמתרגמת עטרה אופק ואמירה חכמוביץ, אף היא עורכת וכותבת לילדים, במגזר החרדי.

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים – אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
אסתר ייבין

אסתר (יוניס) יֶיבין (2 במרץ 1877, י"ד באדר תרל"ז, מחוז אקרמן, בסרביה, רוסיה – 28 ביולי 1975, חיפה) הייתה פעילה פוליטית ישראלית, מחלוצות המאבק לשוויון זכויות לנשים בארץ ישראל, וחברת אספת הנבחרים והוועד הלאומי.

ביוגרפיה

אסתר ייבין נולדה בכפר טָארוּטין  שבמחוז אקרמן (רו'), בפלך בסרביה  שברוסיה, בתם של חיה פייגה לבית ליפשיץ מקישינב (ממשפחת הבעל שם טוב) ושלמה יוניס (משכיל עברי וחובב ציון). קיבלה חינוך מסורתי ועברי לאומי, ב"חדר" (כשומעת חופשית בשיעורי אחיה הבכור) ובבית אצל מורה פרטי, בעברית, ולאחר מכן למדה בגימנסיה ממשלתית (עד הכיתה השישית) והייתה חברה ב"בנות ציון". עברה עם משפחתה לעיר לאודסה. באחד הימים, בגיל 15, קראה לה חברתה הנוצרייה בכינוי הגנאי "ז'ידובקה", וכאשר התלוננה אסתר בפני המנהלת וזו לא עשתה דבר, כעסה, אמרה כי אין ברצונה להתחנך במוסד כזה והלכה הביתה. היא המשיכה ללמוד בעזרת מורה פרטי ובין השאר למדה אצל הסופר י"ח רבניצקי.
ב-1894 נישאה לניסן ייבין והמשיכה ללמוד, קיבלה תעודת בגרות ותעודת הוראה. היא לימדה עברית באודסה והייתה חברה בקבוצת דוברי עברית בשם "שפתנו אתנו", שעמה נמנה גם שאול טשרניחובסקי. לבקשתה כתב טשרניחובסקי ב-1896 את שיר הערש העברי "ניטשו צללים" והקדישוֹ לבנה שמואל (לימים הארכאולוג שמואל ייבין), שנולד באותה השנה.
כשהחלו הפרעות ביהודי רוסיה ב-1905, החליטו בני הזוג ייבין שהיא תיסע עם שלושת ילדיהם לארץ ישראל, וכך עשתה בסוף אותה שנה. בעלה עלה ב-1908, והם רכשו משק חקלאי במושבה גדרה. כעבור חמש שנים עברו לעיר תל אביב, ושם למדו ילדיהם בגימנסיה העברית "הרצליה". בשנת 1931 עברה לחיפה.
אסתר ייבין נפטרה ב-1975, בגיל 98.
אחותה הצעירה של ייבין, בת שבע יוניס גוטמן (1880–1947), הייתה הרופאה הראשונה בתל אביב ובגדרה.

פעילות פוליטית

בתל אביב עסקה ייבין בפעילות ציבורית ופוליטית. היא הייתה אחת משתי חברות ועד הקהילה הראשונות בעיר. ב-21 במרץ 1918 ייסדה את "אגודת נשים" היפואית, להגנה על זכויותיהן והאינטרסים החומריים שלהן. כן הייתה ממקימות התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, שנוסדה ב-1919 ולחמה למען זכות בחירה לנשים במוסדות היישוב, בסיסמה "משפט אחד וחוקה אחת לאיש ולאשה בישראל", ונבחרה לוועד הראשון שלה.
נבחרה כצירה באספת הנבחרים הראשונה (1920) מטעם אגודת נשים ואספת הנבחרים השנייה (1925) וכיהנה כחברת הוועד הלאומי.

בעניין זה כתבה ייבין: 
"במלחמה זו [על זכות הבחירה] למדה האשה לקח חשוב שאין לדחות פתרון שאלות חשובות לזמנים אחרים ושאין לסמוך על תמיכת הזולת, אלא תמיד לזכור: 'אם אין אני לי מי לי? ואם לא עכשיו אימתי'"
חברות ההתאחדות הקימו רשימה פוליטית עצמאית שתתמודד בבחירות לאספת הנבחרים – צעד יוצא דופן לזמנו. הן הדגישו כי מטרתן אינה רק זכות הצבעה לנשים אלא שיווי זכויות כולל. ב-1920 הן הצטרפו לברית בינלאומית של הסתדרויות נשים, שכללה 53 מדינות ומרכזה היה בלונדון.
ב-1926, לאחר שנחלו הצלחה במאבק זה למען זכות הבחירה, ייסדו ייבין וחברותיה להתאחדות לשכות משפטיות שסייעו לנשים. ייבין הופיעה בבתי הדין הרבניים והגנה על נשים בענייני גירושים, חליצה, עגינות, ירושה וכו'. וכך כתבה: "אני נושאת בלבי רעיון על מינוי שופטות בכל אתר ואתר במידה שווה עם השופטים; פעם אחת לשים קץ להופעתה של האשה בתופעה זו או אחרת בתור פטרוזיליה לייפוי הסלט".
ייבין גם הייתה ממייסדות קרן היסוד בארץ, פעילה בענייני הקרן הקיימת לישראל וחברת ועד הקהילה בחיפה. כמו כן פעלה למען גיוס נשים לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי והייתה מרצה בפני החיילות לפני צאתן למחנה. היא כתבה מאמרים בעיתונים, בין השאר למען תוצרת הארץ ולמען גיוס נשים.
יאכטה

יאכטה היא סירה או ספינה מעל גודל של מטרים בודדים המשמשת למטרות הנאה. במקור, יאכטה הייתה כלי שיט קל ומהיר לשימוש אנשים חשובים.