google/wiki40b huggingface dataset:
אוטו היינריך ורבורג

ילדותו ושנות לימודיו

ורבורג נולד ב-8 באוקטובר 1883 בעיר פרייבורג. אביו, אמיל ורבורג, היה פיזיקאי, פרופסור באוניברסיטת פרייבורג. הוריו של אמיל, דניאל מרכוס ורבורג (בן למשפחת ורבורג) ואידה לבית כהן, היו יהודים אורתודוקסים, אך הוא המיר את דתו לנצרות לותרנית, והתחתן עם צעירה גרמניה, נוצרית לותרנית. 
בילדותו עבר אוטו ורבורג עם הוריו לברלין, בה התמנה אביו לראש החוג לפיזיקה של המכון הקיסרי לפיזיקה ולטכנולוגיה. אוטו גדל בסביבה אקדמית, הוא סיים לימודי דוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת ברלין ב-1906, ולימודי רפואה באוניברסיטת היידלברג ב-1911. בהמשך שהה כמה פעמים בתחנה הזואולוגית על שם אנטון דוהרן בנפולי, שם עסק במחקרים בקיפודי ים, ובתהליכי נשימה בתאים נורמליים ובתאים מתפתחים. בשנת 1914 עבר לעבוד באוניברסיטת ברלין במכון ע"ש הקיסר וילהלם (שנקרא לימים ע"ש מקס פלאנק). 
במלחמת העולם הראשונה התנדב ורבורג לשרות בחיל הפרשים הפרוסי ובהמשך כקצין במטה הכללי של הצבא הגרמני. בשנת 1918 מונה לפרופסור במכון הקיסרי (לימים מכון מקס פלאנק). הוא נפצע וזכה בעיטור צלב הברזל, דרג ראשון. החל מ-1931 הוא עמד בראש מכון מקס פלאנק לפיזיולוגית התא בברלין, והמשיך לשרת בצבא עד אמצע שנת 1918.

פעילותו המדעית

במסגרת המכון ע"ש הקיסר וילהלם מונה ורבורג לבסוף לראש מעבדת המחקר של פיזיולוגיית התא, במימון קרן רוקפלר. 
פרסומו הראשון בא ממחקריו בתחום המטבוליזם של סוגי תאי ביציות שונים, בתחנה למחקר ביולוגי ימי בנפולי. בשנות העשרים החל לחקור את צריכת החמצן בתאי אורגניזם חי. הוא היה חלוץ השימוש במנומטר (המודד שינויים בלחץ גז) להבנת כמות החמצן הנצרכת על ידי פרוסות של רקמות חיות. בחיפושו אחר מרכיבי התא האחראים לצריכת החמצן גילה את הציטוכרומים, קבוצת חלבונים מכילי ברזל הנקשר מולקולרית לחמצן, בדומה למה שקורה בתאי ההמוגלובין. בשנת 1931 קיבל פרס נובל על מחקריו בתחום החלבון האחראי לצריכת החמצן בתא. בשנת 1944 הועלה שמו כמועמד לזכייה נוספת בפרס נובל, אך הפרס לא הוענק לו. אחת ההשערות היא שגרמניה הנאצית סירבה לאפשר באותה תקופה לאזרחיה לקבל פרסים בינלאומיים, וכלל לא הייתה מרשה לו לצאת מגבולות המדינה.
ורבורג חקר גם את תופעת הפוטוסינתזה והיה הראשון שהצביע על כך שתאים ממאירים משגשגים בסביבה דלת חמצן, בניגוד לתאים רגילים, ומפיקים את האנרגיה שלהם בתהליך של תסיסת סוכרים (תופעה הקרויה על שמו תופעת ורבורג). הוא פרסם מאמרים רבים על תחומי מחקריו.
אוטו ורבורג התמנה, באופן חריג, כחבר שאינו אזרח בריטי בחברה המלכותית בלונדון, בשנת 1934, וכחבר באקדמיות למדעים של ברלין קופנהגן, רומא, והודו. זאת, בין שאר העיטורים והאותות האחרים אותם קיבל.

חייו הפרטיים

הוא נותר רווק כל חייו. ורבורג חי לאחר שובו מן השירות הצבאי במלחמת העולם הראשונה עם יאקוב הייס בווילה שלו בברלין-דאהלם. באופן רשמי, שימש הייס כמזכירו האישי עד מותו של ורבורג. הוא טיפל בכל עסקיו של ורבורג, שכללו את משק הבית וקבלת אורחים וכן התלווה לוורבורג בנסיעותיו. בשנת 1943 הוגשה תלונה אנונימית במשטרה על ורבורג, בטענה שהוא מקיים יחסים הומוסקסואליים. המשטרה בחרה שלא לפתוח בחקירה. הייס שימש כמזכיר ואמרכל של המכון.
בשנת 1968 בעקבות שבר בירך, לקה בפקקת ורידים עמוקה ונפטר כעבור שנתיים, בשנת 1970 מתסחיף ריאתי. הובא לקבורה בבית קברות לותרני בדאהלם.
פיט ריקטס

ביוגרפיה

ריקטס נולד ב-19 באוגוסט 1964 בדרום מזרח נברסקה, הבכור מבין ארבעה ילדים. אביו של ריקטס היה איש עסקים ואמו הייתה מורה. ריקטס גמר את לימודיו התיכוניים בשנת 1982. בשנת 1986 סיים לימודי תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת שיקגו, שם למד גם תואר שני בשיווק ובמנהל עסקים ב-1991. לאחר לימודיו, חזר ריקטס לאומהה והחל לעבוד כיועץ עסקי. התחתן בשנת 1997. בשנים 2007–2013 עבד בארגון AEI ובוועדה הרפובליקנית הלאומית שבה היה חבר במועצה הארצית.
בשנת 2006 ניסה להתמודד על מקום בסנאט של ארצות הברית. הוא אמנם ניצח בפריימריז המפלגתיים וזכה לתמיכה מנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וסגנו דיק צ'ייני, אך הפסיד בבחירות הכלליות. הקמפיין שלו התאפיין במצע שמרני- ליברליזם כלכלי, התנגדות לנישואים חד-מיניים ולהפלות. קמפיין זה היה היקר ביותר בתולדות נברסקה.
בבחירות למושל נברסקה שנערכו בנובמבר 2014 זכה ריקטס ברוב של כ-57%. הוא נכנס לתפקידו ב-8 בינואר 2015. כמושל, ניסה ריקטס למנוע את ביטול עונש המוות. בסופו של דבר רוב תושבי נברסקה הכריעו במשאל עם בעד שמירת עונש המוות.
אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג

ביוגרפיה

אוגוסט נולד ב-13 ביולי 1783 בטירת ראסטדה שליד אולדנבורג, לפטר, נסיך הולשטיין-גוטורפ ולפרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1785 מונה אביו לבישוף ליבק, ובנוסף מונה לעוצר דוכסות אולדנבורג במקום וילהלם, דוכס אולדנבורג, שהיה נכה ורפה שכל. אוגוסט התחנך יחד עם אחיו גאורג, דוכס אולדנבורג, ובשנת 1803 למדו באוניברסיטת לייפציג. בין השנים 1805–1807 ביקרו השניים באנגליה ובסקוטלנד, ובשנת 1808 ליווה אוגוסט את אביו לארפורט, שם נפגשו נפוליאון ואלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה. בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי הצרפתים, ואוגוסט ואביו יצאו לגלות ברוסיה, שם מונה אוגוסט בשנת 1811 למושל אסטוניה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1816.
בשנת 1829 מת אביו פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ואוגוסט עלה לשלטון במקומו. במהלך מהפכות 1848 התעוררה מעט תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובשנת 1849 חוקק אוגוסט חוקה מאוד ליברלית. בשנת 1852 הוכנסו כמה שינויים לחוקה, ובכל זאת היא נשארה אחת המתקדמות ביותר מבין מדינות הקונפדרציה הגרמנית. ב-27 בפברואר 1853 מת אוגוסט, ובנו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
מלאכת מבעיר

מְלֶאכֶת הַמַּבְעִיר היא אחת מל"ט מלאכות שבת, ומהותה הדלקת אש בשבת. ככל ל"ט המלאכות, גם מלאכה זו אסורה מכיוון שהייתה נעשית במשכן. אב המלאכה במשכן היה הבערת אש לצורך יציקת כלי המשכן והאדנים, ולצורך בישול הסממנים.
הגדרת המלאכה היא הדלקת אש או הגדלתה.

האיסור

למרות שעשייתה בעבודת המשכן הביאה להכללתה בל"ט אבות המלאכה ממילא, מלאכה זו נאסרת בתורה באופן מפורש:
לֹא-תְבַעֲרוּ אֵשׁ בְּכֹל מֹשְׁבֹתֵיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת.
— שמות, פרק ל"ה, פסוק ג'
חז"ל נחלקו, לשם מה נכפל פסוק זה ונכתב למרות שמלאכה זו אסורה במילא. יש שאמרו, שפסוק זה "לחלק יצאת", כלומר לחלק ולומר שכל מלאכה נחשבת לחילול שבת באופן עצמאי, ולכן אדם שעבר על כל ל"ט מלאכות שבת חייב להביא קרבן חטאת על כל אחת ואחת, אם נעשה בשוגג. ישנה דעה אחרת האומרת כי "הבערה ללאו יצאת", כלומר התורה כפלה פסוק זה כדי לומר לך שהבערה אינה אב מלאכה, אלא איסור לאו כמשתמע מהלשון "לא תבערו".
בין שתי הדעות יש חילוק להלכה, בהלכות יום טוב. האיסורים שאסורים ביום טוב, הם רק איסורי שבת שנחשבים למלאכה, שכן התורה אמרה "לא תעשו כל מלאכה" על יום טוב, ולכן אם הבערה נחשבת לאיסור לאו, היא מותרת ביום טוב, אם כי אין להתירה שלא לצורך.
לעומתם, לדעת רבי ישמעאל הפסוק מלמד על כך שאין לבצע עונש מוות, בשבת, לדעת הרמב"ם איסור זה נמנה אף בתרי"ג מצוות

יישומים

הדלקת נורת להט בשבת נחשבת להבערה. גם הדלקת נורה פלואורסצנטית אסורה באותה חומרה כיוון שהיא מכילה חוטי להט בקצותיה. לעומתן, נורת לד אינה מכילה חוט להט והדלקתה אינה נחשבת הבערה, אך אסורה מדרבנן ככל שימוש בחשמל בשבת.
לילית ממושקפת

מאפיינים

לילית זו מגיעה לגודל 41-52.3 ס"מ. במין זה הנקבות גדולות מהזכרים שמגיעים למשקל 453-1,075 גרם, בעוד הנקבות מגיעות למשקל 680-1,250 גרם ואולם שני הזוויגים נראים דומה מאוד. הלילית בעלת נוצות בטן וחזה צהובות-לבנות, צווארון רחב דמוי-קולר בצבע סגול כהה וראש כהה לאורך כיפת הראש ופרצוף השמע. המקור אפור ומוקף בזוג פסים דמויי-"קרניים" לבנים החוצים את העיניים והמקור. דבר זה נתן ללילית את שמה הממושקף. הסנטר כהה אך תחתיו אזור לבן המשתרע לאורך תחתית הפנים. הלילית בעלת נוצות כנפיים וזנב גדולים בעלי צבע כהה ובעלת טפרים אפורים.
זוהי לילית ווקאלית המשמיעה קולות רמים כדי להכריז על טריטוריה. זוג ליליות גם יבצעו קריאות רמות, בהם הזכר משמיע קריאות רמות בהרבה משל הנקבה. קריאות אלה פחות מזכירות ינשופים ודומים יותר לקריאות נצים.
הלילית חיה ביערות גשם ופעילה בלילות אך גם באזור בין הערביים. מין זה הוא יחידאי ורק בעונת הרבייה נראה בזוגות. היא חיה על הענפים הגבוהים ויורדת לקרקע לעיתים רחוקות. הלילית היא טורפת חזקה הניזונה ממגוון יונקים קטנים כמו מכרסמים, אוכלי חרקים, אופוסומיים, עטלפים ואפילו עצלני תלת אצבע וכן ממיני צפרדעים, זוחלים ועופות כמו יונים, פזאיים, מוטמוטיים ועורבים. אם לא תמצא טרף גדול היא תגוון בחלזונות, סרטנים וחרקים גדולים.
תפוצת הלילית בטבע היא "ללא חשש" בשל תחום תפוצתה הגדול. עם זאת באזורים מסוימים, ובעיקר בטרינידד הלילית מצויה בסיכון מקומי עקב פגיעה ביערות בהם חיה או עקב התנגשותה במכוניות.
פודינג שחור

היסטוריה ומתכונים

נקניקיות דם הן הצורה העתיקה ביותר של הנקניקיה. החיות שנשחטות מדממות, ומאחר ולא ניתן לשמר את הדם לפרק זמן ארוך הפיכתו לנקניק היא צורת שימור יעילה. כיום, רוב מנות הפודינג השחור מכילות דם חזיר, אך זה לא תמיד היה המקרה, בעבר המאכל הוכן בעזרת דם כבש או פרה ואף מדמם של דגים. עד למאה ה-19 דם פרה או דם כבש היה המרכיב העיקרי במתכון.
אלקטרה (אוריפידס)

אלקטרה (ביוונית עתיקה:  Ἠλέκτρα) היא טרגדיה יוונית מאת המחזאי היווני אוריפידס. הטרגדיה נכתבה בשנת 413 לפנה"ס לערך. לא ברור אם גרסה זו של המחזה הוצגה לפני מחזהו של סופוקלס הנקרא אף הוא אלקטרה. המחזה מתאר את סיפורה של אלקטרה מהמיתולוגיה היוונית.

רקע

כמה שנים קודם לתחילת עלילת המחזה, בתחילתה של מלחמת טרוייה, מנהיג צבא יוון העתיקה, אגממנון, נדרש להקריב את בתו איפיגניה לאלה ארטמיס, על מנת שזו תאפשר לרוחות לנשוב ולספינות הצי היווני להפליג. האלה ארטמיס הצילה את איפיגניה והביאה אותה לטאוריס. קליטמנסטרה אשת אגממנון מעולם לא סלחה לו, ועם שובו מטרויה היא ומאהבה אייגיסתוס רצחו אותו.
אלקטרה, בתם של קליטמנסטרה ואגממנון, נישאה לחקלאי פשוט בשל חששה שאם תישאר בחצר המלוכה ותינשא לאציל, יגדלו ילדיה וילמדו את מה שאירע, הם ינסו לנקום את מותו של אביה על ידי הרג אימה.
אלקטרה נותרת בתולה כיוון שלבקשתה החקלאי לא מימש את נישואיהם.
אחיהן של אלקטרה ואיפיגניה - אורסטס נשלח לפוקיס וגדל בבית המלוכה שם, יחד עם בן מלך פוקיס - פילאדס.

תקציר עלילה

אורסטס וחברו פילאדס מגיעים לארגוס בכוונה לנקום את מותו של אביו של אורסטס. הם מגיעים לביתה של אלקטרה כאשר הם מחופשים, במטרה להשיג מידע. הם טוענים כי הם שליחים של אורסטס, אולם המשרת הזקן שהבריח את אורסטס בילדותו מזהה אותו ומגלה לאלקטרה את זהותו.
אלקטרה רוצה לעזור לאחיה לנקום באמה ובמאהבה אייגיסתוס את רצח אביה.
המשרת הזקן מפתה את קליטמנסטרה לבוא לבית אלקטרה כשהוא מספר לה שנולדה לה נכדה. אורסטס הורג את אייגיסתוס וחוזר עם הגופה. עם שובו אורסטס משנה את דעתו ומחליט שלא להרוג את אמו. בינתיים קליטמנסטרה מגיעה אל אלקטרה ואלקטרה רוצחת אותה.
בסוף המחזה מגיעים אחיה של קליטמנסטרה - קסטור ופולידאוסס שהפכו לאלים, ומספרים שקליטמנסטרה אכן קיבלה את העונש המגיע לה, אולם האחים חטאו בכך שרצחו את אמם, ועליהם לטהר את עצמם בשל המעשה.

תרגומים

המחזה תורגם לעברית בידי אהרן שבתאי ויצא לאור בהוצאת שוקן. בשנת 1964 הוא הוצג בתיאטרון הקאמרי
טוסטלה גוטיירס

היסטוריה

לאחר כיבוש מקסיקו על ידי ספרד בחצי הראשון של המאה ה-16 הוקמו באזור מנזרים וכנסיות אשר סביבן נוצרו קהילות שהורכבו בעיקר מהאוכלוסייה הילידית המקומית, כמו למשל טוסטלה. במשך מרבית התקופה הקולוניאלית טוסטלה נותרה קטנה ומשנית באזור.
ב-1813 טוסטלה קיבלה מעמד רשמי של עיירה, וב-1829, לאחר קבלת העצמאות של מקסיקו מספרד ויצירת מדינת צ'יאפס בתוכה, היא קיבלה מעמד של עיר. בעשורים שלאחר מכן השלטון במקסיקו לא היה יציב והבירה של צ'יאפס עברה לסירוגין בין סן קריסטובל דה לאס קאסאס וטוסטלה. ב-1848 נוסף לעיר השם "גוטיירס", כאות הוקרה לפוליטיקאי המקומי חואקין מיגל גוטיירס. ב-1892 נשיא מקסיקו פורפיריו דיאס קבע סופית שהבירה תהיה בטוסטלה גוטיירס.
למרות שמרבית הפעילות שמרבית הפעילות של הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי במהלך המרד בצ'יאפס בשנות ה-90 של המאה ה-20 התרחשה בעיקר באזורים הכפריים של צ'יאפס, גם טוסטלה גוטיירס הושפעה ממנו.

כלכלה

הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על מסחר, ובמידה מועטה יותר על תעשייה וחקלאות, הכוללת גידול מקנה וכן גידול תירס, שעועית ופירות.

חינוך

בעיר פועלים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם המכון הטכנולוגי של טוסטלה גוטיירס.

תחבורה

את טוסטלה גוטיירס, ולמעשה את כלל צ'יאפס, משרת נמל התעופה הבינלאומי אנחל אלבינו קורסו, הנמצא בעיר הקרובה צ'יאפה דה קורסו.
העיר נמצאת על הכביש הפאן-אמריקאי.
פרארי 360

360 ספיידר

שנתיים לאחר יציאת המודנה הוציאה פרארי את דגם הקבריולט 360 ספיידר, שהיה לדגם הקבריולט ה-20 שמוציאה החברה. למעט המשקל, שאר הנתונים של הספיידר היו זהים למודנה.

Challenge Stradale

בינואר 2003 הציגה פרארי את גרסת "Challenge Stradale", שמה של המכונית נגזר מליגת מרוצי פרארי (Ferrari Challenge) והמילה "כביש" באיטלקית (Stradale).
יחסי יפן–ליטא

התקופה שבין שתי מלחמות העולם

ב-3 בינואר 1919 הכירה יפן בליטא דה פקטו, ותאריך זה נחשב לתאריך בו נוסדו היחסים בין שתי המדינות. ב-8 בפברואר 1929 נחתם הסכם שביטל את הצורך באשרות בין שתי המדינות ובשנת 1930 נחתם הסכם סחר ומשלוח.

בתקופת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב

ב-23 בנובמבר 1939 הוקמה הקונסוליה היפנית בקובנה שבליטא בראשות הקונסול צ'יאונה סוגיהארה, עם זאת, בשל הכיבוש הסובייטי של המדינה הקונסוליה נסגרה לאחר שנה בלבד. ב-1940 סייע סוגיהארה להימלטות יהודים על ידי הנפקת אשרות מעבר בקובנה. סוגיהארה היה אז הקונסול במשלחת הדיפלומטית של יפן והתעלם מהוראות ממשלת יפן וסייע בהצלת 10,000 פליטים.

היחסים כיום

בשנת 1989 נוסדה שותפות הדוקה בין העיר קוג'י שביפן לקלייפדה שבליטא.
יפן הכירה מחדש בליטא ב-6 בספטמבר 1991, וחודש לאחר מכן שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן. בשנת 1997 הוקמה שגרירות יפן בליטא ובשנת 1998 הוקמה שגרירות ליטא בטוקיו. 
במרץ 2016 שתי המדינות סיכמו על שיתוף פעולה בתחום הבטיחות הגרעינית.

יחסים צבאיים

באוגוסט 2016 שלוש ספינות הדרכה של חיל הים של יפן הפליגו לנמל קלייפדה על מנת לחגוג 25 שנים של יחסים דיפלומטיים. שר החוץ של ליטא לינאס אנטאנאס לינקביצ'יוס קידם בברכה את כלי השיט היפנים ואת השותפות האיתנה של שתי המדינות המבוססת על ערכי יסוד זהים וציין את הדיפלומט סוגיהארה.

ביקורים רשמיים

באפריל 2001 ערך נשיא ליטא, ולדאס אדמקוס ביקור רשמי ביפן, ובמהלך ביקורו, ב-11 באפריל נפגש עם ראש ממשלת יפן יושירו מורי ושוחח עמו על השקפותיהם בנושאים שונים, הכוללים את היחסים בין שתי המדינות, היחסים עם רוסיה והצטרפות ליטא לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
במאי 2007 הקיסר והקיסרית של יפן אקיהיטו ומיצ'יקו, קיסרית יפן.
באסטר

היסטוריה

העיר באסטר נוסדה בשנת 1627 על ידי מתיישבים צרפתיים שבראשם עמד פייר בלן ד'אסנאמבו (Pierre Belain d'Esnambuc). העיר שימשה כבירת המושבה הצרפתית סט כריסטוף (St. Christophe) שכללה את חלקיו הצפוניים והדרומיים של האי סנט קיטס (מרכז האי היה בשליטת בריטניה. פיליפ דה לונגוילייה דה פוינסי, מושל העיר, בנה בשנת 1639 את נמל האי, שהפך להיות מרכז הסחר והקולונזציה של האיים באזור.
בשנת 1713 עם כיבוש חלקי האי הצרפתיים על ידי הבריטים, הפכה העיר לבירת כל האי.
העיר נבזזה ונשרפה פעמים רבות בשל המלחמות בין המעצמות הקולוניאליות על השליטה באיים, וכן נהרסה פעמים רבות על ידי רעידות אדמה, שטפונות והוריקנים.
על אף גודלה הקטן, מהווה העיר מרכז תרבות אזורי, ובשנת 2000 נערכה בעיר הקריפסטה (Carifesta) השביעית - פסטיבל האמנות של האיים הקריביים.
כמו כן העיר נבחרה לארח את גביע הקריקט העולמי בשנת 2007, ואף גברה על ערים בארצות הברית שהתמודדו על אירוח אירוע הספורט.

גאוגרפיה

העיר נמצאת לחוף מפרץ באסטר (בעבר - מפרץ ספוונפוס - Spawnapuss Bay) על האי סנט קיטס, ובתוך עמק באסטר (Basseterre Valley). בשל המישור הנמוך ביחס לגבעות סביבו נתנו המתיישבים הראשונים שם זה לעיר (באסטר בצרפתית משמעו "ארץ נמוכה"). בעיר עוברים שני נחלי אכזב - נחל קולג' (College River) ונחל ווסטבורן (Westbourne River). 
רחובות מסודרים שתי וערב. בעיר ארבעה רחובות ראשיים החוצים אותה ממערב למזרח והם, מדרום לצפון: דרך המפרץ (The Bay Road), דרך ליברפול (Liverpool Row), הרחוב המרכזי (Central Street) ורחוב קניון (Cayon Street). הרחוב הראשי החוצה את הצעיר מצפון לדרום הוא רחוב בנק (Bank Street) בו מצויים מרבית המוסדות הפיננסיים של האי. בעיר שני מרכזי מסחר - האחד מכונה "The Circus" והשני - "כיכר העצמאות" (Independence Square) בו מצויים הקתדרלה של האי ובתי המשפט.

דת

בעיר מספר רב של כנסיות נוצריות יחסית לגודלה ומספר תושביה. מרבית התושבים אנגליקנים בשל הכיבוש הבריטי של האי. כמו כן באי מספר רב של כתות פרוטסטנטיות אחרות: מתודיסטים, עדי יהוה פנטקוסטילים, בפטיסטים ועוד.

כלכלה

עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצוא רום, בירה, מוצרי מזון אחרים ועל מוצרי אלקטרוניקה, וכן על תיירות.
תעשיית הסוכר שהיוותה בעבר מרכיב חשוב בכלכלת העיר הפסיקה להיות בעלת חשיבות בשל הורדת המחירים של הסוכר באיחוד האירופי.
בעיר מצויה הבורסה של מזרח האיים הקריביים.
בין הבנקים הפועלים בעיר ניתן למנות את הבנק הלאומי של סנט קיטס, נוויס ואנגווילה, הבנק המרכזי של מזרח האיים הקריביים וכן בנקים קנדיים כגון בנק נובה סקוטיה, הבנק המלכותי של קנדה.

תחבורה

באסטר מהווה מרכז התחבורה של האי.
בעיר חמישה קווי אוטובוסים ציבורים ותחנת מוניות אחת.

נמל

נמל המים העמוקים של באסטר משמש הן אוניות מסחריות והן ספינות טיולים. הנמל ממוקם בצידו המסחרי של מפרץ באסטר. נמל זאנטה, הממוקם במרכז המפרץ משמש ספינות טיולים בלבד. בהנל זנטה מצויה מרינה לספינות מפרש ויאכטות.

שדה תעופה

בעיר ממוקם שדה התעופה הבינלאומי רוברט ל. ברדשו, המשמש את האי כולו. לשדה התעופה מגיעות טיסות ישירות מלונדון ומיאמי.

מסילות ברזל

באי 58 ק"מ של מסילות ברזל שמרכזם בעיר באסטר. מסילת הברזל מקיפה את האי ותחנה המרכזית מצויה בעיר.
דגל טוקלאו

הצעת 1989

דגל לא רשמי ואלטרנטיבי לדגל ניו זילנד הופיע כהצעה לדגל לאיים. שלושת הכוכבים והטבעות הצהובות מייצגים את שלוש שוניות האלמוגים אשר מרכיבות את איי טוקלאו.

הצעת 2007

ביוני 2007 הפרלמנט המקומי (הגנרל פונו) החליט על דגל, המנון וסמל לאומי עתידיים לאיי טוקלאו. הדגל המוצע מתאר קנו פולינזי מסוגנן וארבעה כוכבים. הכוכבים מייצגים את שלושת האיים המרכזיים ואת האי סוואן אשר בשליטת ארצות הברית אך על בעלותו טוענת טוקלאו. כיוון וסוגיית הממשל העצמי לא נפתרה במשאל העם בשנת 2007 הדגל לא אומץ רשמית.

ההצעה הסופית 2008

במאי 2008, הפרלמנט אישר את הגרסאות הסופיות של הסמלים הלאומיים של טוקלאו. עיצובו של הדגל מתבסס על ההצעה מ-2007 עם שינוי מזערי במיקומם של הכוכבים, הצלב הדרומי משמש כאזכור למיקומה הדרומי של קבוצת האיים.
קונסטנטינוב

תולדות היישוב

היישוב נזכר מהמאה ה-17, עת נקרא בשם "קוזירדזי". בשנת 1774 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ושמו שונה לשמו הנוכחי. באמצע המאה ה-19 התפתח היישוב, עם חיבורו לקו מסילת הברזל ורשה-לובלין.
מאמצע המאה ה-18 התקיימה ביישוב קהילה יהודית מבוססת, בה התכנס מעת לעת ועד ארבע הארצות. באותה עת התקיימה ביישוב גם ישיבה.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,200 יהודים, שהיוו כ-90% מתושביו, ובמקום התקיימה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.

בשואה

בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ונקבע כנקודת גבול עם שטחי כיבוש הסובייטים. בתקופה הראשונה לכיבוש גורשו מהכפר מספר משפחות יהודיות למחנה הריכוז נוינגמה, בו נספו.
בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, בו הועסקו בעבודות כפייה, תוך התעללות מצד שומריהם. בחורף 1942-1941 מתו רבין מיושבי הגטו מקור, מרעב וממגיפות, וחלקם נרצחו באופן אקראי בידי הגרמנים. במאי 1942 רוכזו כל הגברים היהודים מהגטו בגילאים 15 עד 60 בכיכר השוק ביישוב, ושם הושפלו ועונו בפומבי בידי הגרמנים, תוך שליחת כ-100 מהם למחנה עבודה.
בספטמבר 1942 חיסלו הגרמנים את הגטו שביישוב, עם העברת כל יושביו לגטו ביאלא פודולסק, תוך רצח הנמלטים והמסתתרים. משם הועברו תוך זמן לא רב לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, תוך רצח הזקנים במהלך האקציה, וממנו שולחו באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך דחיסת 250 איש בכל קרון משא. אחר יהודים בודדים שהסתתרו ביערות בסביבת היישוב ערכו הגרמנים ופולנים לאומנים מצוד.
אלכסנדר מנקוב

ביוגרפיה

מנקוב נולד במינוסינסק שבדרום מחוז קרסנויארסק.
באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה בנובי סאד שבסרביה בסוף יולי 2009 זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.98 מטר. שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום 32 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.72 מטר. 
באליפות אירופה לקבוצות שנערכה בסטוקהולם שבשוודיה ביוני 2011 זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.20 מטר. חודש לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23, שנערכה באוסטרבה שבצ'כיה ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.08 מטר וחודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בתחילת ספטמבר אותה שנה הוא סיים במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול שבטורקיה במרץ 2012 זכה מנקוב במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.22 מטר, אחרי מאורו ויניסיוס דה סילבה מברזיל והנרי פריין מאוסטרליה שניהם קפצו למרחק של 8.23 מטר. באולימפיאדת לונדון (2012) הוא סיים במקום 11 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.78 מטר. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 8.09 מטר ועלה מהמקום השלישי.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה במרץ 2013 זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 8.31 מטר. באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן שברוסיה בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בשיא אישי חדש של 8.42 מטר, אחרי לואיס ריוורה ממקסיקו שקבע שיא מדינה ושיא אוניברסיאדה חדש של 8.46 מטר.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט אותה שנה זכה מנקוב במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא רוסיה חדש של 8.56 מטר, בקפיצתו החמישית, לפני איגניסיוס גייסה מהולנד שקבע שיא מדינה חדש של (8.29 מטר) ולואיס ריוורה (8.27 מטר). כבר בקפיצתו השלישית, הוא קבע שיא אישי חדש של 8.52 מטר.
דניאל יו

ביוגרפיה

יו סיים ב-1984 תואר ראשון מאוניברסיטת המדינה של אריזונה. הוא התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, עבר קורס קצינים ושובץ בדיוויזיית הנחתים הראשונה. 
שימש מפקד מחלקה רובאית, מפקד מחלקת מקלעים כבדים, סגן מפקד פלוגה מסייעת ומפקד פלוגה רובאית בגדוד השני של רגימנט הנחתים התשיעי. שימש מפקד מחלקת סיור ומפקד פלוגת בגדוד הסיור השלישי של דיוויזיית הנחתים השלישית באוקינאווה שביפן, וחונך בכוח הסיור הרביעי של הנחתים. לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצי שירת במטה כוח המשלוח השני של הנחתים, ובתפקידו הבא שימש קצין מבצעים ביחידת המשלוח ה-26 של הנחתים. 
בשנים 2002–2004 פיקד על גדוד אימונים בבית הספר לחי"ר (מזרח). במהלך "מבצע חופש לעיראק", פיקד על כוח מיחידת המשלוח ה-26 של הנחתים שהוטסה לצפון עיראק במטרה להשליט סדר בעיר מוסול ואבטחת שדה התעופה המקומי. בהמשך שירותו ביצע תפקיד מטה באגף המבצעים של המטות המשולבים ושימש עוזר קצין אג"ם בפיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים. 
מיולי 2008 עד יוני 2010 פיקד על רגימנט הנחתים הרביעי בדיוויזיית הנחתים השלישית, במסגרת זו שימש גם מפקד כוח חונך לצבא אפגניסטן. לאחר מכן שימש נציג הנחתים במועצה ליחסי חוץ. 
ב-2011 קודם לדרגת בריגדיר גנרל והיה בכך לאמריקאי-קוריאני הראשון לכהן בדרגה זו. הוא מונה למפקד לשכת הגיוס של הנחתים בסן דייגו האחראית על אזור מערב ארצות הברית. ביולי 2013 מונה למפקד השלוחה הקדמית של כוח המשלוח הראשון של הנחתים. ביולי 2015 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה ושירת בתפקיד עד ספטמבר אותה שנה, עת מונה לקצין המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים. 
במאי 2017 מונה למפקד המבצעים המיוחדים בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית, הוא הנחת הראשון לפקד על מפקדת מבצעים מיוחדים באחד מהפיקודים הקרביים המאוחדים. באוגוסט 2018 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של חיל הנחתים.
היפרפלזיה

תסמינים

היפרפלזיה היא תגובה פארא-נאופלסטית שכיחה לגירוי. בראייה מיקרוסקופית, התאים מדמים תאים רגילים אבל מספרם גדל. לפעמים התאים גם גדלים בנפחם (היפרטרופיה).
היפרפלזיה נחשבת לתגובה פיזיולוגית לגירוי ספציפי, והגדילה של התאים ההיפרפלסטיים נשארת תחת פיקוח מנגנוני הגוף הרגילים. זאת להבדיל מנאופלזיה (התהליך הגורם לסרטן וגידולים שפירים).

גורמים

היפרפלזיה עלולה להיגרם ממגוון סיבות וגורמים. למשל דרישה מוגברת לסוג התאים הספציפי (למשל לאחר פציעה בעור), דלקת מקומית, פגיעה הורמונלית או כפיצוי לנזק באיבר אחר בגוף עקב פציעה או מחלה.
היפרפלזיה יכולה להיות לא מזיקה ולהיחשב נורמלית. למשל גדילה של בלוטות החלב בשד בזמן ההריון, זאת לטובת הנקה עתידית.
דוגמה נוספת היא שפקטורי גדילה דמויי אינסולין גורמים לצמיחה מואצת של סחוסים ועוזרים בתהליך הגדילה של ילדים. בתהליך זה ישנה התרבות ממשית של התאים ולא גדילה שלהם. דוגמה לתהליך גדילה היפרפלזי הוא תאי שריר אשר עקב אימון גדלים בנפחם.
ג'יימס מק'יואן

חייו

מק'יואן החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל בוטל (Bootle), לפני שעבר דרומה והצטרף ללוטון טאון. לאחר עונה אחת הוא הצטרף למועדון גלוסופ נורת' אנד ששיחק לראשונה בפוטבול ליג. בסיום העונה המועדון העפיל לליגה הראשונה. לאחר מכן שונה שם המועדון לגלוסופ, ובעונת 1899/1900 הוא סיים בתחתית הטבלה.
לאחר מכן מק'יואן עבר למועדון ברי, עמו זכה בגביע ה-FA ב-1903 לאחר ניצחון 6 - 0 בגמר נגד דרבי קאונטי. לאחר שלוש שנים בברי הוא חזר למשך תקופה קצרה ללוטון טאון (כעת בליגה הדרומית, לפני שהצטרף לנוריץ' סיטי כשחקן ומאוחר יותר כמאמן. מק'יואן היה המאמן השני של נוריץ', ואימן את המועדון ב-43 משחקים בין 1907 ל-1908. מאזן המועדון במשחקים הללו היה 13 ניצחונות, 20 הפסדים ו-10 תוצאות תיקו.
לאחר שעזב את נוריץ' הוא חזר לשחק בגלוסופ בעונת 1911/1912. לאחר מכן הוא החל לעבוד פולהאם כמגלה כשרונות, ובשנת 1914 הצטרף לצוות האימון של ארסנל בראשותו של ג'ורג' מורל. לאחר התפטרותו של מורל ב-1915 מק'יואן לקח על עצמו את הטיפול בנושאים הקשורים לסגל הבכיר של המועדון, עד לסיום מלחמת העולם הראשונה, והפך דה פקטו למאמן המועדון ששיחק אז בליגה הלונדונית. לאחר שהמלחמה הסתיימה הוא הוחלף על ידי לזלי נייטון בתחילת עונת 1919/1920, אך למרות זאת המשיך לעבוד בארסנל כאחראי על חדר ההלבשה וכמאמן תחת הרברט צ'פמן.