google/wiki40b huggingface dataset:
הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל

הארגון לחקלאות ביולוגית אורגנית בישראל הוא הארגון המרכזי בישראל של חקלאים ואנשי תעשייה ישראלים העוסקים בגידול וייצור מוצרי חקלאות אורגנית תוך שמירה על ערכי הסביבה. הארגון לחקלאות אורגנית מאגד בתוכו מאות יצרנים, עוסקים ופעילים במגוון עיסוקים בתחום הייצור האורגני, התעשייה, המסחר והסביבה. במסגרת הארגון פועלים מומחים, חוקרים, עובדי אדמיניסטרציה ומנהל ומספר רב של מתנדבים. שווי התעשייה האורגנית בישראל הוערך בשנת 2012 בכמילארד ש"ח.
הארגון הוקם כאגודה שיתופית בשנת 1982 על ידי מספר חברים מקיבוץ יודפת ושדה אליהו, בהם: מריו לוי, חקלאי מקיבוץ שדה אליהו. עד אז נהגו החקלאים בישראל להשתמש בכמויות גדולות של חומרי הדברה כדרך היחידה להתמודדות עם מחלות קרקע, מחלות צמחים, עשבים רעים ומזיקים. כמו כן, נעשה שימוש נרחב בדשן כימי ובשימוש בהורמונים לצורך השאת והשבחת היבולים החקלאיים. לוי יזם את איגודם של החקלאים מכל רחבי הארץ שדגלו בחקלאות אורגנית, הנקייה מכימיקלים והורמונים. עיסוקו המרכזי של הארגון הוא בחקלאות הצומח, אך הוא עוסק גם בחקלאות אורגנית בתחום חקלאות בעלי חיים.
נכון ל-2008, עמדו השטחים האורגניים בישראל על כ-1.9 אחוז מכלל שטחי חקלאות הצומח בישראל. כיוון שהגידולים הצמחיים האורגניים בישראל הם מוטי יצוא (בעיקר לשוק האירופי המשותף) עמד ב-2008 נתח היצוא של המוצרים האורגניים הצמחיים על כ-10.6% מכלל יצוא המוצרים הצמחיים מישראל.‏
כיום מונה הארגון מאות חברים שהם מגדלים חקלאיים. כמו כן שותפים לו מאות איש מתחום התעשייה האורגנית: משווקים, יצרני חומרים, אנשי הדרכה ומחקר.
מ-2003 ועד 2007 עמד בראש הארגון אילן אשל.‏ מ-2007 ועד 2013 עמדה בראש הארגון ד"ר אורנית רז. תחת ניהולה המשיך הארגון בקידום "החוק האורגני"‏ ובקידום חקיקה נוספת בנושאים סביבתיים. החל מספטמבר 2013 עומד בראש הארגון ד"ר רועי בורוכוב.‏ הארגון עוסק בקביעת תקנים אורגניים, הדרכת חקלאים וכן בפרויקטים חינוכיים, סביבתיים והסברתיים בנושא הגנת הסביבה.
הארגון ממומן על ידי מיסי חבר המשולמים על ידי חבריו. בבעלות הארגון המותג "טוב-השדה" והוא מאפשר לחבריו לסמן את תוצרתם במותג זה. הארגון היה המייסד והבעלים של חברת "אגריאור" העוסקת בפיקוח על העוסקים האורגניים השונים וב-2011 מכר את החברה לד"ר צחי סקלסקי.‏
EMD GT26CW-2

EMD GT26CW-2 היא סדרת קטרי משא דיזל-חשמליים המשמשים חברות רכבות באיראן, ישראל, מרוקו, פקיסטן, פרו, קוריאה הדרומית, טורקיה ויוגוסלביה.

בשימוש רכבת ישראל

החל משנת 1989 פועל קטר אחד מסדרה זו ברכבת ישראל.
בין השנים 2015 ו-2017 נרכשו עשרה קטרים מחודשים מסדרת NGT26.
סיינפואגוס

היסטוריה

קולומבוס הגיע למפרץ שלחופו נבנתה לימים סיינפואגוס כבר במסעו השני ב-1494. ב-1738 הוקם מבצר חגואה בפתח המפרץ, לשם הגנה מפני שודדי ים, אך העיר עצמה הוקמה רק ב-1818.
ראשוני המתיישבים היו צרפתים שהגיעו מבורדו, ובעקבותיהם הגיעו גם פליטים מלואיזיאנה, שזמן קצר קודם לכן נמכרה לארצות הברית. העיר נקראה בתחילה פרננדינה דה חגואה, על שם מלך ספרד, פרננדו השביעי. בשנת 1830 הוחלף שמה, והיא נקראה על שמו של חוסה סיינפואגוס, מושל קובה בין השנים 1819-1816 (פירוש השם המילולי: מאה להבות).
ב-1850 הגיעה לעיר מסילת הברזל מהוואנה, והתפתחות העיר הואצה. בשלב זה, טרם הושלמה בנייתה של מסילת הברזל לסנטיאגו דה קובה, וסיינפואגוס היוותה צומת חשוב, בו עברו הנוסעים מרכבת למעבורת. במקביל התפתחה בעיר תעשיית הסוכר, ועד 1895, 15% מהסוכר שייצאה קובה הגיע ממנה. נוסף על סוכר, היווה האזור מרכז לגידולי קפה, מנגו וטבק.
ב-11 במאי 1898, במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד, התרחש בסמוך לעיר קרב ימי, כאשר כוח של חיל הנחתים האמריקני הגיע למקום על מנת לנתק כבלי טלגרף. הנחתים הצליחו, תחת הפגזות כבדות, לנתק שניים מתוך שלושת הכבלים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התפתח המסחר עם ארצות הברית. כתוצאה מכך, הנמלים שבצפון האי שגשגו, ואילו נמלי הדרום, בהם נמלהּ של סיינפואגוס, דעכו. בשנות ה-70 שופץ הנמל, ונבנה בו טרמינל מיוחד לייצוא סוכר, הגדול מסוגו בעולם.
ב-1982 הוחל בהקמתו של כור גרעיני בסמוך לעיר, אך עם התפרקותה של ברית המועצות, הופסקה תמיכתה של זו בפרויקט, ובנייתו מעולם לא הושלמה.

כלכלה

מלבד סוכר, מהווה סיינפואגוס מרכז לגידול חסילונים. התעשייה בעיר כוללת דשנים, מלט, נייר ובניית אוניות. כן יש בעיר בית זיקוק ותחנת כוח.

פונטה גורדה

כ-3 ק"מ דרומית למרכז העיר שוכנת שכונת פּוּנטָה גוֹרדָה, שבעבר הייתה הרובע האריסטוקרטי של העיר.
אחד המבנים הבולטים בשכונה זו הוא פָּלאסיוֹ דה ואיֶה, שנבנה ב-1917 על ידי גליסיאני בשם אוֹקְליקוֹ ואיה בלאנקו. נשיא קובה לשעבר, פולחנסיו בטיסטה, תכנן להקים במקום קזינו, אך תוכניותיו לא יצאו אל הפועל. כיום שוכנים בפלאסיו דה ואיה מסעדה ומוזיאון קטן.

תחבורה

כ-5 ק"מ צפונית לסיינפואגוס שוכן נמל התעופה הבינלאומי חיימה גונסלס. הנמל של סיינפואגוס משרת בדרך כלל ספינות משא, אך הוא ערוך גם לטיפול ביאכטות שפוקדות אותו. מסילת ברזל מקשרת את סיינפואגוס עם סנטה קלרה, סנקטי ספיריטוס, הוואנה וערים נוספות.
Es reißet euch ein schrecklich Ende, רי"ב 90

Es reißet euch ein schrecklich Ende (בעברית: נכון לכם קץ איום), רי"ב 90, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה ביום ראשון ה-25 שלאחר חג השילוש הקדוש, ב-14 בנובמבר 1723.

רקע

באך עבד כנגן עוגב בעיר מילהאוזן בין 1707 ל-1708, אך שלח ידו גם בהלחנת קנטטות. לאחר מכן היה מלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708 עד 1717, וחיבר שם כ-20 קנטטות "דתיות" שנועדו לביצוע כחלק מתפילת יום ראשון בכנסייה. לאחר מכן עבר לעיר קטן, התמנה לקאפלמייסטר וחיבר שם מוזיקה בסגנון חופשי ולא דתי.
במאי 1723 התמנה באך לתפקיד מנצח המקהלה ואחראי על המוזיקה בכנסיות המרכזיות בלייפציג. הוא חי ופעל בעיר כ-27 שנים, עד מותו. שם כתב את רוב הקנטטות שלו: מתוך יותר מ-200 קנטטות שידוע עליהן כיום, פחות מ-40 נכתבו עד הגיעו ללייפציג וכל השאר נכתבו בעיר; בדומה לעבודתו בוויימאר, מטרתו הייתה להלחין קנטטה עבור כל מועד בשנה הליטורגית, כלומר ימי ראשון וחגים, תוך כמה שנים. עם זאת, בגלל העומס הגדול והקושי בהלחנת יצירות כה רבות, נהג מדי פעם לבצע שוב קנטטות ישנות שלו, לעיתים עם עריכות ושינויים קלים או הרחבות.
קנטטה זו הייתה העשרים ושתיים שהלחין באך מאז החל למלא את תפקידו בלייפציג. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 60.
ב-1872 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 20 של פרסומיה.

הקלטות

היצירה הוקלטה במלואה 12 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את גוסטב ליאונהארדט (ב-1978), טון קופמן (ב-1998), מסאקי סוזוקי (ב-2000) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
מנדרליי

נושאים ופרשנויות

פון טרייר מציג את הסיפור כך שבמהלכו גרייס מנסה לתקן את מה שנראה לה כשגוי, שהיא החברה הקומוניסטית הקודמת - כל נושא לרוחו; אבל בסופו היא מגלה שכל מה שניסתה לעשות היה שגוי ושהדרך הנכונה ביותר לנהל את מנדרליי היא כפי ש'האישה הזקנה' ניהלה אותו.

כסף

בתחילת הסרט גרייס מגלה כי אף עבד אינו מחזיק בכסף, היא מזועזעת מכך מכיוון שהיא סבורה שלכל אדם באשר הוא יש זכות לרכוש ולקניין, כפי שהקפיטליזם המערבי קובע. בלילה פעם בשבוע, העבדים משחקים בפוקר אך באמצעות כספי מונופול. 
בסוף הסרט גרייס מגלה, כי היותם ללא כסף נועד להגן על כבוד המשפחה אם יפסידו בהימורים, ולמנוע תיגרות שיתבצעו בעקבות התרחשויות כאלה.

הגינה

הגברת הזקנה, אשר ניהלה את היישוב לפני בואה של גרייס, החזיקה בגינה לצד ביתה, אשר כונתה בשם 'גינתה של האישה הזקנה'. גרייס חששה כי הגינה הייתה שם משום סיבות של יופי והדרה, ויש לנצלה בהכנת מזון על ידי המשאבים שבנמצא, כי הרי האנשים במנדרליי גוועים ברעב וזה לא יהיה הוגן כלפיהם.
בסוף הסרט, גרייס מגלה כי הגינה הייתה שם על מנת להדוף את סערות האבק אשר פקדו את המקום, ויכלו להרוס את כל היישוב. כמו שאכן קרה.
ג'יימס דה רוטשילד

ג'יימס (יעקב) ארמנד אדמונד דה רוטשילד (James Armand de Rothschild;‏ 1 בדצמבר 1878 – 1957) היה פוליטיקאי בריטי ממוצא יהודי-צרפתי, בן למשפחת רוטשילד המפורסמת, אוהד הרעיון הציוני, קצין בגדודים העבריים, חבר הפרלמנט של בריטניה, יו"ר פיק"א ונדבן.

השנים הראשונות

דה רוטשילד הוא בנם של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, "הנדיב הידוע" ושל אדלאידה. הוא קיבל את חינוכו הבסיסי בבית הספר התיכוני "לואי דה גראנד" בפריז שבצרפת ובהמשך למד באוניברסיטת קיימברידג'. ב-1905, לאחר פרעות קישינב, פעל להגשת עזרה לפליטים היהודים שהגיעו לפריז. במקביל קרא לבני משפחת רוטשילד להחרים את רוסיה על מנת להפעיל לחץ על ממשלת הצאר להיטיב את תנאי חייהם של היהודים שם.

ניהול פיק"א

בשנת 1919 קיבל אזרחות בריטית, ושלוש שנים אחר כך ירש מאליס דה רוטשילד אחוזה באנגליה בשם אחוזת ודסדון שהייתה שייכת לדודו, הברון פרדיננד דה רוטשילד, שהיה חבר הפרלמנט הבריטי בסוף המאה ה-19. בשנת 1924 הוקמה פיק"א ובראש החברה העמיד הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד את בנו ג'יימס ארמנד דה רוטשילד. החברה קיבלה לידיה את כל הנכסים של הוועדה הארצישראלית של יק"א שהועברו ליק"א על ידי רוטשילד.  רוטשילד כיהן כנשיא פיק"א עד יום מותו.

פעילות פוליטית

ב-1929 נבחר לפרלמנט של בריטניה מטעם מפלגה הליברלית בבריטניה ושירת מטעמה בפרלמנט מטעם מחוז האי אלי (שימש בתפקידו עד 1945). במסגרת תפקידו זה פעל למען הציונות ויצא נגד הספר הלבן של פאספילד. בנאום שנשא ב-1930 נגד ספר זה אמר: "אם הספר הלבן ישאר קיים ועומד לא רק בלשונו אלא גם ברוחו, אזי באמת יאמר בעולם כי יש מאורה לשועל ועוף השמיים מצא קן לו אך לעם העברי אין מקום להניח עליו את ראשו"
ב-1936 ביקר בארץ כדי לבחון חלופות לקליטת פליטים מגרמניה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כסגן שר במשרד האספקה וכמזכירו הפרלמנטרי של שר האספקה, וכן כנציב מחוז לונדון.

קבורת הוריו

על פי בקשת הוריו פעל רוטשילד להכשיר גבעה הסמוכה לזיכרון יעקב שתשמש כמקום קבורתם. ב-5 באפריל 1954 ליווה את הבאת ארונם מבריטניה על גבי אח"י מבטח וקבורתם ברמת הנדיב.

חייו הפרטיים

רוטשילד נישא לדורותי מתילדה פינטו בגיל 35 בשנת 1913. לזוג לא נולדו ילדים. נפטר בלונדון ב-1957. דורותי נפטרה ב-1988.

פילנתרופיה

רוטשילד היה אוהד נלהב של הרעיון הציוני, ותרם סכום של מיליון לירות שטרלינג (למעלה משישה מיליון לירות ישראליות בערכי שנת 1957) לבניית בניין הכנסת. הוא לא זכה לראות את הנחת אבן הפינה, אולם רעייתו נכחה בטקס ב-1958 ובחנוכת המבנה ב-1966.
במקביל להודעה על תרומה זו לבניין הכנסת הודיע רוטשילד על הפסקת פעילות חברת פיק"א.
לאחר פטירתו המשיכה אלמנתו לתרום לבניין הארץ (מרכז צעירים בחיפה, מגרש גולף בקסריה, שיקום בית כנסת הרמב"ן, שיחזור התיאטרון הרומי בקיסריה ועוד).
קתדרלת פאולוס הקדוש (ולטה)

קתדרלת פאולוס הקדוש (במלטזית: Il-Pro katridral ta San Pawl, באנגלית: St Paul's Pro-Cathedral) בוולטה בירת מלטה, היא קתדרלה אנגליקנית, השייכת לדיוקסיה של גיברלטר, ומעמדה הוא של פרו-קתדרלה (כנסייה המשמשת כקתדרלה באופן זמני או במשותף עם קתדרלה אחרת). הקתדרלה מוקדשת לפאולוס הקדוש, אשר ביקר במלטה בשנת 60 לערך, והחל בניצורה.
הקתדרלה הוקמה ביוזמתה של המלכה אדלייד, אשתו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, אשר נוכחה בעת ביקורה באי, כי אין בו כנסייה אנגליקנית. היא ניצבת במקום בו עמדה קודם לכן "אכסניית גרמניה" שתכנן האדריכל ג'רולאמו קסאר עבור האבירים ההוספיטלרים יוצאי גרמניה (Auberge d'allemagne), ואשר נהרסה כדי לפנות מקום למבנה החדש. הקמת המבנה בסגנון האדריכלות הנאו-קלאסית החלה ב-20 במרץ 1839 והסתיימה חמש שנים לאחר מכן, בשנת 1844. הקתדרלה ניצבת סמוך לחופי נמל מרסמשט בצפונה של ולטה, והיא ניכרת במגדל פעמונים הנושא צריח מחודד, והמתנשא לגובה של 61 מטרים.
עלי כרימי

קריירה

כרימי החל את דרכו במועדון הכדורגל פאת טהרן. בגיל 20 עבר לקבוצת פרספוליס, עמה זכה פעמיים באליפות המדינה, ופעמיים במקום השלישי באליפות אסיה לקבוצות. במקביל, הצטרף ב-1998 לסגל נבחרת איראן בכדורגל. ביצועיו במסגרת הנבחרת במוקדמות מונדיאל 2002 הביאו להתעניינות מצד קבוצות שונות מחוץ לאיראן, בהן קבוצות אירופאיות כאתלטיקו מדריד. כרימי העדיף להישאר קרוב לאיראן, וב-2001 הצטרף לקבוצת אל-אהלי מדובאי, בשורותיה שיחק במשך ארבע עונות. בשנת 2004 הוענק לו תואר כדורגלן השנה באסיה.
בסופו של דבר הגיע כרימי גם לאירופה, כשהצטרף ב-2005 לשורותיה של באיירן מינכן מהבונדסליגה הגרמנית. כרימי הרשים כשהבקיע שער כבר במשחקו הראשון במדי הקבוצה, נגד באייר לברקוזן, וכן במשחקו הראשון בליגת האלופות, נגד ראפיד וינה. הוא המשיך להצטיין במדי הקבוצה, אך בשל פציעה שסבל ממנה במחצית 2006 נאלץ להיעדר במשך שישה שבועות מהמגרשים, ואף החמיץ את מונדיאל 2006 בו השתתפה נבחרת איראן. עזיבתו של מיכאל באלאק בראשית עונת 2006/07 יצרה עבור כרימי הזדמנות לחזק את מעמדו בקבוצה, אך הוא לא הצליח לחזור לכושרו לאחר הפציעה. מעמדו בקבוצה נחלש בהדרגה, במיוחד לאחר פיטורי המאמן פליקס מגאת ומינויו של אוטמאר היצפלד. בסיום העונה עזב כרימי את באיירן.
לאחר שקיבל הצעות ממספר קבוצות באירופה ובמפרץ הפרסי, הצטרף כרימי ב-2007 לקבוצה הקטרית מועדון ספורט קטאר. כעבור עונה אחת בקבוצה זו שב לפרספוליס, ובשנת 2010 הצטרף לסטיל אזין, קבוצתו הנוכחית. באוגוסט אותה שנה השעתה אותו הקבוצה וקנסה אותו ב-40 אלף דולר, מאחר שלא הקפיד לצום בחודש הרמדאן.

נבחרת איראן

משחק הבכורה של כרימי בנבחרת איראן היה באוקטובר 1998, במשחק נגד נבחרת כווית. באותה שנה זכה עם הנבחרת במקום הראשון במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק. במשחקי גביע אסיה בכדורגל שנערכו ב-2004, בהם סיימה איראן במקום השלישי, הבקיע לזכותה כרימי חמישה שערים, והוא סיים כמלך השערים של הטורניר ביחד עם הבחרייני עלא חובייל. נכון לשנת 2010, שיחק כרימי 112 משחקים במדי נבחרת איראן (שני בכל הזמנים), והבקיע לזכותה 36 שערים (שלישי בכל הזמנים).
בשנת 2008 הושעה כרימי מהנבחרת, לאחר שמתח ביקורת על פדרציית הכדורגל האיראנית, אך הוא הושב אליה בהתערבותם של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ושל נכדו של רוחאללה ח'ומייני, חסן. באוקטובר אותה שנה הודיע בעצמו על פרישתו מהנבחרת, אך הוא שב אליה בסופו של דבר בפברואר 2009. ביוני 2009 שוב נדרש לפרוש מהנבחרת, לאחר שבמשחק נגד נבחרת קוריאה הדרומית במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 ענד צמיד ירוק, כאות הזדהות עם המחאה העממית נגד תוצאות הבחירות באיראן. יחד עם כרימי הורחקו מהנבחרת שלושה כדורגלנים נוספים שביצעו אקט דומה, מהדי מהדוויקיה, חוסיין קעבי ווחיד האשמיאן. לאחר הבהרות שביקשה פיפ"א, הודיעה התאחדות הכדורגל האיראנית כי לא ננקטו כל צעדים משמעתיים נגד אף אחד מהשחקנים. במרץ 2010 שב לשחק במדי הנבחרת, במשחק נגד תאילנד במסגרת מוקדמות גביע אסיה בכדורגל 2011.
קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה

קרלו סיג'יסמונדו קאפצ'ה (באיטלקית: Carlo Sigismondo Capece;‏ 21 ביוני 1652, רומא - 12 במרץ 1728 בפוליסטנה, קלבריה) היה לבריתן איטלקי.

ביוגרפיה

קאפצ'ה למד פילוסופיה ומשפטים בספרד. בשנות ה-90' של המאה ה-17 מונה למושל טרני ובהמשך למושל קאשה ואסיזי.
בין 1703 ל-1714 שימש "מזכיר למכתבים באיטלקית ובלטינית" אצל מריה קז'ימייז'ה, אלמנת מלך פולין יאן סובייסקי, שחיה בגלות ברומא. בשנות עבודתו בארמון המלכה הגולה כתב לבריות לשבע אופרות של דומניקו סקרלטי, שאת נושאיהן לקח מכתבי אאוריפידס, אובידיוס, אריסטו פייר קורניי וראסין, כדי לשוות לדמויותיו הכפריות והמלכותיות את האופי הרצוי לפי דרישות האקדמיה של ארקדיה ואקדמיות אחרות, שנטו לאופרה סריה של המאה ה-18. קאפצ'ה, שהיה חבר באקדמיה של ארקדיה, בשם "מטיסטו אולביאנו" שאימץ לו כמקובל בארקדיה, התאים עצמו לדרישות אלה. 
הלברית האחרונה שחיבר, בשנת 1718, הייתה לאופרה "טלמכוס" של אלסנדרו סקרלטי. נוסף ל-13 לבריות אופרה כתב גם 28 קומדיות בפרוזה, שארבע מהן כללו קטעים מושרים, וכן טקסטים לקנטטות, סרנדות ואורטוריות, בהן "התחייה" (La Resurrezione) של הנדל.
הלן גארדנר

הלן גארדנר (באנגלית: Helen Gardner‏; 1878–1946) הייתה היסטוריונית של האמנות ומחנכת אמריקאית. ספרה האמנות מראשיתה עד ימינו נחשב, עדיין, לספר הלימוד הסטנדרטי לתלמידי תולדות האמנות באמריקה.

ביוגרפיה

גארדנר נולדה במנצ'סטר (ניו המפשייר) אך עברה בגיל מוקדם לשיקגו, שם למדה בבית הספר. בשנת 1901 היא קיבלה תואר ראשון בלימודים קלאסיים מאוניברסיטת שיקגו. אחרי הפסקה מלימודים בה עבדה כמורה היא חזרה לאוניברסיטה ולמדה תואר שני בהיסטוריה של האמנות. היא סיימה ללמוד ב-1918. ב-1920 התחילה ללמד במכון האמנות של שיקגו שם שהתה במשך כל הקריירה שלה, מלבד תקופות קצרות בהן לימדה ב- UCLA ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1919 היא מונתה להיות מנהלת המחלקה לצילום ושיקופיות בספרית ריירסון במכון לאמנות בשיקגו. שנה מאוחר יותר היא התחילה ללמד קורס בתולדות האמנות בבית הספר של המכון לאמנות. ב-1922 היא החליטה להתפטר מתפקידה בספרייה כדי לפנות יותר זמן להוראה. בגלל התסכול על שלא מצאה ספר לימוד מקיף דיו לכסות את תולדות האמנות היא פתרה את הבעיה על ידי כתיבת הספר בעצמה. הספר שכתבה היה לספר לימוד פופולרי בתולדות האמנות והשתמשו בו במשך עשרות שנים - Art through the ages (האמנות מראשיתה עד ימינו).
ספרה זה שפורסם ב-1926 היה הספר היחיד שכיסה את כל נושא ההיסטוריה של האמנות מנקודת מבט גלובלית. ספר זה הוא אחד הראשונים שדן גם באמנות שאינה מערבית.
הוא מעודכן לעיתים תכופות ונשאר ספר הלימוד הסטנדרטי בבתי ספר ובאוניברסיטאות אמריקאיות. ב-1932 היא פרסמה את הספר להבין את האמנויות (Understanding the Arts) ספר לימוד שנועד למחנכים. האיורים שבני הספרים צוירו על ידי האמנית קת'לין בלאקשיר (Kathleen Blackshear) . בשנת 1936 היא פרסמה מהדורה שנייה ומורחבת של האמנות מראשיתה עד ימינו.
במהדורות המאוחרות שינו את מבנה הספר שלה. הוציאו את החלק על האמנויות הקישוטיות והאומנויות השימושיות ואת ניתוח התרבות שהיה אחת החוזקות של גארדנר.
בשנת 1946, בגיל 68, מתה מסרטן. למרות מחלתה היא המשיכה לעבוד כיועצת במכון לאמנות.
אהביני או עזביני

תקציר העלילה

במועדון לילה בשיקגו בשנות ה-20, רוקדות בחורות לפני גברים מיוחמים ולאחר הריקוד בוחר לו כל אחד לרקוד עם הבחורה שמוצאת חן בעיניו תמורת תשלום. בין הרוקדות נמצאת גם רות אטינג (דוריס דיי).
למועדון מגיע בצליעה מהירה מרטין "הצולע" סניידר (ג'יימס קגני) ביחד עם עוזריו. סניידר הוא בעל עסק חוקי של מכבסה אבל את רוב הונו הוא עושה מגביית דמי חסות. הוא שם עינו על רות וכאשר היא רבה עם אחד הלקוחות הוא מתערב לטובתה ומכריח את בעל המועדון לא לפטר אותה.
רות מחבבת את הפסנתרן המלווה שלה, ג'וני אלדרמן (קמרון מיצ'ל) אך נאלצת להיענות לחיזוריו של סניידר שממנה את עצמו למנהל שלה ובעזרת קשריו הוא משיג לה הופעות במקומות גדולים ומכובדים ולבסוף גם ברדיו.
רות מתפרסמת וסניידר מסדר לה הופעות בשיגיונות זיגפלד בניו יורק. רות נמצאת בשיא הצלחתה ובתמורה היא מסכימה להתחתן עם סניידר.
סניידר מתערב בתהליך ההפקה ורב עם הבמאי. לבסוף הוא משיג לרות חוזה להופיע בסרט בהוליווד. הוא גם מקים מועדון לילה שבו תופיע רות.
העניין מסתבך כשמתברר שהפסנתרן והאחראי על המוזיקה בסרט הוא ג'וני אלדרמן, אהובה לשעבר של רות. סניידר מקנא לרות באופן כפייתי. הוא שונא את אלדרמן ועוקב אחרי שניהם כל הזמן.
רות מבקשת מאלדרמן לעזוב אותה אבל הוא מגיע אליה ובפתח ביתה הם מתנשקים. סניידר אורב להם, יורה באלדרמן ופוצע אותו.
אלדרמן מאושפז אבל מחלים. רות מחליטה לעזור לסניידר ולשחרר אותו ממעצר בערבות. הוא מגיע למועדון ומתרכך כשהוא רואה את רות ששרה "אהביני או עזביני".
אוליצ'ים

אוליצ'ים, אולוצ'ים  או אוגליצ'ים (ברוסית:Уличи (Угличи), באוקראינית:Уличі (Угличі) היו איחוד שבטים קדום של סלבים מזרחיים, שאיכלסו במאות 10-8  יחד עם הטיברצים את חבל בסרביה של ימינו ועוד שטחים לאורך הדנייפר התחתי והבוג הדרומי והחוף הצפוני והצפון-מערבי של הים השחור. שם השבט מיוחס לאזור בדרום בסרביה הקרוי "אוּגוֹל" (כלומר - "פינה", בשפות סלביות, או אוֹגלוֹס (ογλος) מילה בעלת אותה המשמעות ביוונית, בין הדנייסטר לדנובה התחתית.
לפי השערה אחרת מקור שמם מקורב למילה הרוסית "лука" (לוקה), כלומר "עיקול" של נהר.
האוליצ'ים נאבקו תקופה ארוכה בעד עצמאותם נגד הנסיכים של קייב 
אולג, איגור וסוויאטוסלב איגורביץ', עד לבסוף מפקד קייבי בשם סוונבלד כבש בסביבות שנת 940 את בירתם, פרסצ'ן (על יד אורחיי של ימינו). ידוע שבאמצע המאה ה-10 שילמו ארצות האוליצ'ים מס חסות לסוונלד. האוליצ'ים מוזכרים לאחרונה בתעודות בשנות ה-970.

אזור התיישבותם

הכרוניקה של נסטור מציינת כי האוליצ'ים התיישבו על גדות הדנייפר התחתי ומשם פשטו אל האזור שבין הבוג הדרומי ולדנייסטר. בשלב מסוים בירתם הייתה פרסצ'ן, שמיקומה אינו ידוע. יש סבורים שהיא הייתה בקרבת אורחיי של ימינו, לפי דעות אחרות באתר שנתגלה על ידי דנייפרופטרובסק.
על הדנייפר היו האוליצ'ים שכיניהם של הפוליאנים לא רחוק מקייב. משום כך סבלו התקפות חוזרות מצד נסיכי קייב.
במקום אחר ציינה כרוניקת נסטור שהאוליצ'ים התנחלו יחד עם הטיברצים לאורך הדנייסטר התחתי. לא ברור מתי התרחש הדבר, אולי נדחפו על ידי פלישת הפצ'נגים מערבה וצפונה.
על התנועה של האוליצ'ים מערבה נכתב בכרוניקה הידועה כ"קרוניקה של ניקון", שנכתבה במאה ה-16.

תולדותיהם

הגאוגרף הבווארי מציין במאה ה-9 את שבט ה"אונליצים" ו-418 יישובים שלהם. הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס ציין אותם באמצע המאה ה-10 בספרו "De Administrando Imperio", תחת השם "אולטינויס" (Ο'υλτίνοις).  
בשנת 885 האוליצ'ים מוזכרים על ידי כרוניקנים רוסים, בימי מלחמתם בנסיך אולג של קייב. הם לא השתתפו במסע של אולג נגד קונסטנטינופול בשנת 907. בשנים 922 ו-940 נלחמו האוליצ'ים בנסיך איגור. רק ב-942 הובסו והפכו לבני חסות של רוס של קייב. שמם הוזכר לאחרונה בשנת 1197. אולם היסטוריונים אחדים - הונגרים, בולגרים ורוסים - סברו שהאוליצ'ים המשיכו להתקיים באזור גם מאוחר יותר תחת השם "ברודניקים". 
יש משערים כי התבוללו לבסוף בתוך העמים במולדובה ובבולגריה.

מחקרים ארכאולוגים

האוליצ'ים נקשרו ל"תרבות פנקובקה". אזור האוליצ'ים נחקר בחפירות ארכאולוגיות מרוס (דנייפר) בצפון ועד לדנייסטר במערב.
קיי מדפורד

ביוגרפיה

מדפורד נולדה וגדלה בניו יורק סיטי לזוג הורים איריים אמריקאיים ג'יימס ומרי או'ריגן שמתו כאשר הייתה בת 15. לאחר מכן אימצה את השם קיי מדפורד, סיימה את לימודייה במוסדות לימוד קתולים ועבדה לפרנסתה כמלצרית במועדון לילה.
בתחילת דרכה זכתה לביקורות מצוינות על הופעתה בברודוויי במחזמר "ביי ביי בירדי" בתפקיד מאמא. את דרכה בהוליווד החלה בשנת 1958 בסדרת הטלוויזיה "קיטי פויל" ברשת NBC, הסדרה שמבוססת על תכנית רדיו באותו שם שודרה בטלוויזיה למשך חמישה חודשים. בשנת 1960 בדרמה "באטרפילד 8" ולאחר מכן בסרטו של הבמאי והמחזאי המצליח ג'ושוע לוגן "Ensign Pulver" ובסרטו של ארווין קרשנר "שיגעון טוב".
בשנת 1964 הופיעה מדפורד במחזמר "מצחיקונת" והייתה מועמדת לפרס טוני על תפקיד רוז ברייס, אמה של גיבורת העלילה השחקנית פאני ברייס (ברברה סטרייסנד). כארבע שנים לאחר מכן חזרה מדפורד על התפקיד גם בגרסה הקולנועית המפורסמת של ויליאם ויילר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. ב-1969 השתתפה מדפורד בסרטו השלישי של ריצ'רד דונר "טווינקי" בתפקיד אמו של הסופר סקוט וורדמן (צ'ארלס ברונסון).
מדפורד מעולם לא נישאה. נפטרה בשנת 1980 בגיל 61 בביתה שבמנהטן ממחלת סרטן צוואר הרחם.
רחל אשד

רחל אשד  (נולדה ב-31 במרץ 1951) היא משוררת וציירת ישראלית.

ביוגרפיה

אשד נולדה בדגניה א' להורים ניצולי שואה שעלו לארץ בשנת 1947. כשהייתה בת שנתיים וחצי עברה משפחתה לרמת החייל בתל אביב. למדה בבית הספר היסודי ברמת החייל ולאחר מכן בגימנסיה העברית "הרצליה" במגמה דו-לשונית.
בתקופת מלחמת ההתשה התגייסה אשד לצה"ל ושירתה שירות מלא כחובשת תעופתית בחיל האוויר בבית הספר לטיסה בחצרים.
עם תום שירותה הצבאי למדה תפאורה ותלבושות בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. בקיץ 1972 עברה ללמוד ציור באקדמיה לאמנות Central School of Art & Design בלונדון.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים חזרה אשד לארץ והתנדבה ככוח עזר סיעודי במחלקת כוויות בבית החולים תל השומר. בעקבות המראות הקשים שראתה בבית החולים חוותה טראומה ונאלצה להפסיק את לימודיה, היא עזבה את תחום הציור והתמקדה בכתיבת שירה. שיריה של אשד התפרסמו בכתבי העת עתון 77, שבו ופסיפס, בעיתונים הארץ, דבר, ידיעות אחרונות וישראל היום, וכן בכתבי עת בארצות הברית.
בשנת 2003 חזרה לצייר, ועד כה הוצגו ציוריה בשתי תערוכות יחיד, בצוותא - בשנת 2008, ובגלריית מחניים - בשנת 2013 ובעוד מספר תערוכות קבוצתיות. ציוריה מעטרים את כריכות מרבית ספריה.
שחור (סרט)

עלילה

חלי (חנה אזולאי-הספרי) היא מגישת תוכנית ראיונות לילית בערוץ טלוויזיה מסחרי. במהלך שידור חי של תוכניתה היא מקבלת טלפון מאחיה (יעקב כהן), המבשר לה כי אביהם (עמוס לביא) נפטר. רחל, בליווי ביתה רות, מוציאה את אחותה הגדולה פנינה (רונית אלקבץ) ממוסד לחולי נפש בו היא מאושפזת, ושלוש הנשים נוסעות יחדיו, לטקס ההלוויה של האב. לאורך הדרך צפים ועולים ברחל זיכרונות מילדותה בישראל: כיצד כילדה בת שלוש-עשרה בשנת 1972 - אז כונתה בשמה המלא רחל (אורלי בן-גרטי) - התקשתה לקבל בהיגיון את הכישוף הלבן, השחוּר, טקס קסמים הנערך באופן קבוע על ידי משפחתה המרוקאית-מסורתית כפתרון לבעיות יומיומיות. רחל הצעירה עוברת תהליכים בהבנת סוג כישוף זה, בעודה עוקבת בפחד אחר כוחותיה המאגיים של פנינה, וכן אחר המסורת המשפחתית העל-טבעית של אמה (גילה אלמגור) ושל אביה אליהו.
יוסף הרמלין

חייו

הרמלין נולד בשנת 1922 בווינה שבאוסטריה והיה חבר בתנועת הנוער המכבי הצעיר ובאגודת הכח וינה. הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער, היה חניך כפר הנוער בן שמן וחבר בגרעין גורדוניה מעפילים שהקים את קיבוץ נוה ים, הצטרף לארגון ההגנה וסיים קורס מפקדי כיתות. ב-1942 התנדב לצבא הבריטי ושירת בשורותיו במשך חמש שנים. עם שובו לארץ ישראל גויס שוב להגנה על ידי חיים לסקוב ועסק בהדרכה והכשרה צבאית. במלחמת העצמאות השתתף במבצע נחשון ופיקד על הפלוגה המסייעת של גדוד 58 בחטיבת גבעתי.
בפברואר 1949 גויס הרמלין לשב"כ על ידי איסר הראל. הוא התקדם בשירות, מונה לסגן ראש השב"כ ב-1960, ועמד בראשו בשנים 1964–1974. לאחר פרישתו היה שגריר ישראל באיראן (1978–1979), אך לא הספיק להגיש את כתב האמנתו לפני סגירת השגרירות בעקבות המהפכה האיראנית. בשנים 1979–1981 שימש כשגריר ישראל בדרום אפריקה. כמו כן כיהן כממונה על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
עם התפטרותו של אברהם שלום מראשות השב"כ, בעקבות פרשת קו 300, נקרא הרמלין לעמוד בשנית בראש הארגון, בשנים 1986–1988.
מאשתו הראשונה נולדו לו שתי בנות. אשתו השנייה, שרה (שריקה) גרבר, אחותו של השחקן יוסי גרבר, הייתה יקירת תל אביב.
לזכרו של הרמלין הוקמה קרן מלגות לאנשי שב"כ.
הרמלין שימש כיו"ר חברת תשתיות נפט ואנרגיה, ובניין הנהלת החברה בהרצליה קרוי על שמו.
הליודורוס

הליודורוס (ביוונית: Ηλιόδωρος) היה המשנה למלך הסלאוקי סלאוקוס הרביעי, אשר נודע בשל ניסיונו להחרים כספים מאוצר בית המקדש בירושלים.

הליודורוס ושוד בית המקדש

הליודורוס הוא האדם המוזכר בספר מכבים ב', פרק ג', שם מסופר כי המלך סלאוקוס הרביעי שלחו לירושלים כדי שיחרים כספים מאוצר בית-המקדש. אולם כתוצאה מהתערבות אלוהית, הופיע פתאום פרש מסתורי רכוב על סוסו, ושני מלאכים תפסו את הליודורוס, הפילוהו ארצה והכו אותו נמרצות. הליודורוס שנפל, מן-הסתם, למארב מתוכנן, הוצא מן המקדש מחוסר הכרה; ורק בזכות התערבותו של הכוהן הגדול חוניו השלישי, ניצלו חייו.
הסיפור המופיע בספר מכבים ב' מעיד, ככל הנראה, על ויכוח בין פקידי המלך לנציגי היהודים, וכי הפשרה שאליה הגיעו נתפסה בעיני מחבר הספר כניצחון יהודי.

אזכורים נוספים להליודורוס

הליודורוס נזכר בחיבורו של אפיאנוס מאלכסנדריה כאחד מאנשי חצרו של סלאוקוס הרביעי שקשר קשר ורצח את סלאוקוס הרביעי. הוא ניסה להפוך למלך אולם עד מהרה נתפס ונהרג על ידי אנטיוכוס הרביעי בסיוע של מלך פרגמון אאומנס השני (Eumenes II). הליודורוס מופיע גם בחיבור הביוגרפי "חיי פילונידס". החיבור נשתמר חלקית על פפירוס שהתגלה בעיר הרקולנאום שבאיטליה, ובמספר כתובות ביוונית.