google/wiki40b huggingface dataset:
ישיבת כנסת יצחק (מודיעין עילית)

הקמת הישיבה

הישיבה נוסדה על ידי הרב אבא מרדכי ברמן, ונקראה אז בשם ישיבת "עיון התלמוד". בשנת ה'תשס"ב (2002) הישיבה עמדה על סף סגירה בשל חולשתו של הרב ברמן. בעקבות כך ביקש הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, מהרב יהושע גרשון ארנברג, ראש ישיבת כנסת יצחק בחדרה, שייקח את הישיבה תחת חסותו. הרב ארנברג שלח למקום צוות חדש בראשות הרב שמעון נוביק, וכן בחורים מישיבתו. לצד הרב ארנברג המשיך הרב ברמן להעביר את ה"שיעור הכללי", עד לפטירתו בשנת ה'תשס"ה (2005).
בשנותיה הראשונות תפקדה הישיבה כסניף של הישיבה בחדרה. קבלת בחורים חדשים נעשתה בידי הרב ארנברג, אנשי צוות ותלמידים היו עוברים בין הישיבות באופן שוטף לפי שיקולי ההנהלה.
לאחר חמש שנות פעילות מינה הרב ארנברג בתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ח (2008) את הרב יעקב קרפ ששימש עד אז ר"מ בחדרה, לכהן כראש הישיבה. מאז החלה הישיבה להתגבש באופן עצמאי, בראשות הרבנים נוביק וקרפ. בשנת ה'תשע"ב (2012) הושלמה ההתנתקות בין שתי הישיבות, עם כניסת הישיבה במודיעין עילית לבנייני הקבע החדשים שלה.

צוות הישיבה

הרב יעקב קרפ פרש בסיוון ה'תשע"ז (2017) מתפקידו כראש הישיבה לאחר שנקרא לעמוד בראשות ישיבת קריית מלך, בעקבות פטירת הרב שמואל יעקב בורנשטיין.
ראש הישיבה כיום הוא הרב שמעון נוביק; המשגיח הוא הרב יהושע עלזאס. צוות הרמי"ם: הרב יחיאל פישהוף - מחבר סדרת הספרים "טעם ודעת" על סדר טהרות; הרב מנחם בראך; הרב אליעזר שטיינהויז; הרב דוד מרדכי מרגליות; הרב ישראל אלתר והרב ישראל משה יגלניק.
בעבר כיהנו כרמי"ם: הרב שמואל יהודה מלר, שפרש בקיץ ה'תש"ע (2010) עם מינויו לר"מ בישיבת פוניבז'; הרב איסר זלמן שוורצמן, שפרש בחורף ה'תשע"ז (2017); הרב אהרן ולדמן, שפרש בקיץ ה'תשע"ז (2017).

משכן הישיבה

עם הקמתה שכנה הישיבה במבנה ישיבת "עיון התלמוד" ברחוב שדי חמד במודיעין עילית. בשנה הראשונה נדדה הישיבה בין בתי מדרש שונים בעיר, ואף שכרה במשך תקופה את קומת המרתף של ת"ת "דעת זקנים".
באלול ה'תשס"ג (2003) הוקצה עבור הישיבה שטח ברחוב מסילת ישרים בעיר, שבו הועמדו קראוונים. מבנה בית המדרש הורחב מספר פעמים עם הגידול במצבת התלמידים.
באלול ה'תשע"ג (2013) נכנסה הישיבה למבני הקבע שלה ברחוב שערי תשובה 4 בעיר. באלול ה'תשע"ו (2016) נוספה קומה תשיעית לבניין הישיבה.

מוסדות הישיבה

לצד הישיבה הגדולה שבה כ-400 בחורים, מוסדות הישיבה כוללים גם כולל אברכים המונה כ-150 אברכים. עד לקיץ ה'תשע"ז (2017) שכן הכולל בעזרת הנשים של הישיבה. בקיץ ה'תשע"ז (2017) עבר הכולל למבנה קבע ברחוב שערי תשובה בעיר. בראשות הכולל עומד הרב אלכסנדר שטרנבוך ובנשיאות הכולל עומד הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון.
באלול ה'תשע"ד (2014) נוספו למוסדות הישיבה שתי ישיבות קטנות, "משכן עזרא" ו"אבן האזל".
קבוצות המאבק של מעמד הפועלים

קבוצות המאבק של מעמד הפועלים (בגרמנית: Kampfgruppen der Arbeiterklasse) הייתה הזרוע הצבאית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי נוכחה לדעת שהיא זקוקה לכוח צבאי מפלגתי נאמן לאחר אירועי המרד המזרח גרמני ביוני 1953, והקימה את קבוצות המאבק של מעמד הפועלים. השימוש הגדול ביותר בקבוצות המאבק נעשה בשנת 1961 בזמן בניית חומת ברלין. קבוצות המאבק שנחשבו הכי אמינות מבחינה אידאולוגית השתתפו בבנייה ובשמירה על החומה. כ-8,000 איש, שהיו 20% מקבוצות המאבק, השתתפו במאמץ הבנייה. כעדות לנאמנותם האידאולוגית תעיד העובדה שרק 8 חברים ניצלו את ההזדמנות כדי לערוק לגרמניה המערבית.
המפלגה נמנעה משימוש בקבוצות המאבק כדי לדכא את ההפגנות שפרצו בשנת 1989 מכיוון שרבים מחבריה הזדהו עם המפגינים, וכמה אף השתתפו בהפגנות. עם נפילתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי והדמוקרטיזציה בגרמניה המזרחית קיומם של קבוצות המאבק איבד את הצדקתו, ובדצמבר 1989 החליט הפולקסקאמר לפרקן. תהליך הפירוק התחיל באותו החודש והושלם במאי 1990.
קבוצות המאבק היו כפופות באופן ישיר לפיקודו של הפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי. יחידות קבוצות המאבק היו מאורגנות לפי מקומות העבודה של חבריהם, ופעילותם הייתה מוגבלת לרמה האזורית מלבד יחידות מיוחדות שיועדו לכך. מספר החברים בקבוצות המאבק היה בערך 210,000 איש, מתוכם 187,000 איש בשירות פעיל והשאר בשירות מילואים. החברים נדרשו להיות חברי מפלגה או לחלופין להיות חברים באיחוד האיגודים המקצועים החופשי גרמני.
אימונם של חברי קבוצות המאבק נעשה על ידי הפולקספוליציי, ומחנות אימונים נערכו אחד לשנה למען ריענון מוכנות הקרב. קבוצות המאבק היו מצוידות בנשקים לפיזור הפגנות של המשטרה. את האינדוקטרינציה הפוליטית חברי קבוצות המאבק קיבלו מהסניף המקומי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
ז'יל גוז'ון

ז'יל גוז'ון (בצרפתית: Gilles Goujon; נולד ב-10 בדצמבר 1961) הוא שף צרפתי שמסעדתו "ל'אוברז' דו וייה פוי" (L'Auberge du Vieux Puits) בפונז'ונקוז (Fontjoncouse) שבאוד זכתה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום לשנת 2010.
ז'יל גויון נולד בבורז' שבשר (Cher). אביו היה טייס, הוא חי במרקש שבמרוקו, בגרמניה ובמץ שבגרמניה, מקומות אליהם עברה המשפחה בעקבות עבודת האב. לאחר מותו של אביו עברה המשפחה לבזייה. הוא לא אהב ללמוד והיה תלמיד גרוע. הוא פנה לעבוד כמלצר במסעדה, כעבור זמן החליט להפוך לשף.

רקע מקצועי

ב-1977 היה שוליה בחברה הדרומית (מידי) במסעדה לשעבר בגאר דה בזייה, שם רכש את יסודות המקצוע. הוא היה עובד בהתלהבות רבה כל-כך, עד שזכה בתואר השוליה הטוב ביותר של לנגדוק-רוסיון.
ב-1981 הוא התלמד בבזייה כקומיס.
ב-1983 הוא פגש את מורהו החשוב רוז'ה ורז'ה, שהיה השף והבעלים של מסעדת "מול דה מוז'ן", שהחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום. בתחילה עבד כשוליה, ארבעה חודשים אחרי-כן קודם לדרגת שף מחלקה. הוא נשאר במסעדה ארבע שנים עד שלמד את כל צפונות המטבח.
ב-1987 החליט להחליף מקום ועבר למרסיי, שם נהיה סגנו של ז'אן-פול פאסדה במסעדת "פטי ניס", שהחזיקה בשני כוכבי מישלן. שם למד לנהל מסעדה.
שנתיים אחרי-כן הוא נעשה סגנו של ז'ראר קלו במסעדת ל'אסקאל, לה כוכב במישלן, בקארי-לה-רואה. שם שהה שלוש שנים וסייע לקבלת הכוכב השני במישלן.
הוא גם התלמד זמן קצר אצל מארק מנו.
ב-1992 יצא לדרך עצמאית.

ל'אוברז' דו וייה פוי

פונז'ונקוז הוא כפר קטן, הממוקם באוד, 35 ק"מ מנרבון, השוכן בגבעות בפנים היבשת, ובו מתגוררים כמאה איש. ראש הקומונה החליט שכדי שהיא תשרוד עליה להקים אוברז'. לכן הוא נעזר בהון המוניציפלי על מנת לבנות מקום שיפיח רוח חיים בכפר. הוא הסב אסם ישן לאתר תיירותי. אולם, אלו שהתיישבו במקום נקלעו לפשיטת רגל.
בזמן זה הגיע ז'יל שרצה מסעדה משלו. הוא הבטיח לעצמו שכשימלאו לו שלושים תהיה לו מסעדה משלו. ז'יל ואשתו מארי-כריסטין תרו אחר מקומות מיוחדים. אך הם נוכחו לדעת שמקומות טובים היו יקרים מדי.
לכן כשראש העיר פונז'ונקוז טילפן אליהם, והציע להם הזדמנות להתיישב בעיר באוברז', היה זה בדיוק בזמן הנכון. הם ביקרו באתר, הוקסמו ממנו והתיישבו במקום. זמן רב ארך עד שהם הצליחו לשקם את האתר הנטוש ולהפוך אותו למסעדה. מספר שנים חלפו וסועדים מיעטו לפקוד את המסעדה, שהייתה בכפר מרוחק ממקום יישוב, אולם הזוג היה עיקש ונשאר במקום.
עמיתיו של גויון יעצו לו לגשת לבחינות של Meilleur Ouvrier de France, תואר אותו השיג ב-1996 והיה כרטיס כניסה שפתח לו דלתות. ב-1997 הוא קיבל 14/20 נקודות ממדריך גו מיו ועוטר בכוכב במדריך Bottin Gourmand. באותה שנה זכה בכוכב ראשון ממדריך מישלן האדום. ב-2001 הוא קיבל את הכוכב השני במישלן. ב-2010 זכה בשלושה כוכבים במישלן, והוא השף היחידי שזכה בשלושה כוכבים בשנה זו,

הוא עדיין מחזיק בהם בשנת 2011.

המטבח

מטבחו של גויון נשען בעיקר על בישול אזורי, תבשיליו מורכבים ממוצרים פשוטים כמו כרוב, עגבניות, וירקות עונתיים, טלה, בשר ציד של העונה (חזיר בר, ארנבת, שליו, חרטומן יערות), חזיר ביגור שחור, יונים, זיתי פיקולין, רוזמרין, בזיליקום, תפוחי אדמה ותאנים.
קריפטוגרפיה ויזואלית

קריפטוגרפיה ויזואלית היא שיטת הצפנה אשר מאפשרת הצפנת מידע ויזואלי (כדוגמת טקסט או תמונה) באופן שבו שחזור המידע המוצפן יכול להתבצע בפשטות יחסית וללא עזרת מחשב, על ידי הנחת מספר תמונות זו על זו.
שיטת ההצפנה הוויזואלית הראשונה הוצעה על ידי מוני נאור ועדי שמיר בשנת 1994, והיא מהווה דוגמה לשיטת חלוקת סוד קריפטוגרפית: על פי שיטתם, ניתן "לחלק" תמונה בשחור-לבן שמעוניינים להצפין ל-n חלקים שונים, כשכל חלק גם הוא תמונה בשחור-לבן מאותו הגודל, ושחזור התמונה מתבצע על ידי הדפסת החלקים השונים על שקפים והנחתם זה על זה. בשיטה זו, לא ניתן להפיק שום מידע מ-n-1 מהתמונות; חייבים את כולן כדי לשחזר את התמונה המקורית.

תיאור בסיסי

תמונות מיוצגות במחשב בתור אוסף של ריבועים בסיסיים שצבע כל אחד מהם אחיד, המכונים פיקסלים. בקריפטוגרפיה ויזואלית בסיסית, מתחילים מתמונה בשחור-לבן שאותה מעוניינים להצפין, ומחלקים אותה למספר תמונות שונות מגודל זהה לגודל המקורי, שכל פיקסל בהן הוא שחור או שקוף (בתוכנות ציור ניתן להגדיר צבע "שקוף", וגם ניתן להשתמש בצבע הלבן בתור צבע שקוף ביישומים מסוימים. תמונה שמודפסת על שקף גם היא יכולה להכיל צבע "שקוף").
הנחת שני שקפים זה מעל זה היא בעלת פעולה דומה לפעולת OR לוגית על הפיקסלים של התמונות, כאשר 0 הוא צבע שקוף ו-1 הוא צבע שחור: רק פיקסל שקוף שהונח על פיקסל שקוף ייתן פיקסל שקוף בתוצאה - בכל המקרים האחרים יתקבל פיקסל שחור. בשל כך האתגר המרכזי בקריפטוגרפיה ויזואלית הוא מציאת שיטות חלוקת סוד שמאפשרות פענוח על ידי ביצוע פעולת OR לשתפים השונים.

דוגמאות

סכימת חלוקת הסוד הבסיסית ביותר מבוססת על פנקס חד פעמי: היא מייצגת את הסוד שאותו רוצים לחלק (במקרה זה, התמונה) בתור רצף של 0 ו-1. כעת מייצרים שני שתפים - הראשון הוא רצף אקראי של 0 ו-1 והשני הוא תוצאת ביצוע פעולת XOR של השתף הראשון עם הסוד. ניתן להוכיח כי שיטה זו מבטיחה סודיות מושלמת. בהינתן שני השתפים ניתן לקבל מהם את הסוד על ידי ביצוע XOR לשניהם.
הקושי היחיד בתרגום הסכימה לקריפטוגרפיה ויזואלית הוא שהפעולה שמבוצעת על שני השתפים בקריפטוגרפיה ויזואלית היא OR ולא XOR. כדי לעשות זאת, נוקטים בגישה הבאה: כל פיקסל בתמונות מחולק לשני חלקים - "תת פיקסלים". בכל אחד מהשתפים, כל פיקסל יורכב מחצי שחור וחצי שקוף, כאשר הבחירה בתת-הפיקסל שיהיה שחור תלויה במספר שהפיקסל כולו אמור לייצג (למשל, אם הפיקסל אמור לייצג 0 תת-הפיקסל השחור יהיה שמאלי, ואם הוא אמור לייצג 1 תת-הפיקסל השחור יהיה ימני). בצורה זו, שני פיקסלים זהים שיונחו זה מעל זה יניבו פיקסל שחציו לבן וחציו שחור, ואילו שני פיקסלים שונים שיונחו זה מעל זה יניבו פיקסל שכולו שחור.
בשיטה זו, השחזור של תמונת הסוד יורכב מפיקסלים שחורים לגמרי במקום בו היו במקור פיקסלים שחורים, ופיקסלים שחורים למחצה במקום בו היו קודם פיקסלים לבנים. ההבדל בין רמות הכהות של הפיקסלים עדיין מאפשר את ראיית התמונה המקורית.
הכללה פשוטה של שיטה זו מאפשרת לשני השתפים להכיל בעצמם תמונה (שאינה קשורה לתמונת הסוד) ולא רק מידע אקראי, ובכך מתקשרת השיטה גם לסטגנוגרפיה.
מפלט נ'

עלילה

במהלך המלחמה הבין-כוכבית הראשונה של כדור הארץ, חללית אזרחית הטסה לכדור הארץ נלכדת על ידי קלורוסים, גזע תבוני הנושם כלור. לאחר ההשתלטות על הספינה משאירים הקלורוסים רק שניים מבני מינם לשמור על שישה בני אדם הנלקחים כשבויי מלחמה. בני האדם מתווכחים ביניהם, ואף מגיעים לחילופי מהלומות, בנוגע לשאלה מה צריך להיעשות. הדעות נעות בין מתקפה אלימה עד קבלה סבילה של מצבם. סטיוארט, שבילה בעבר זמן תחת שלטון של הקלורוסים, אשר סיפקו לו ידיים תותבות לאחר שידיו ניזוקו על ידי כלור, טוען כי הקלורוסים הם מומחים בכימיה (ולכן הם יכולים לשמור בקלות על הרכב האוויר ולספק אוכל לשבויים), אך לא מיומנים בהנדסה, ולכן הם גונבים ספינות של בני אדם כדי להשתמש במלחמה.
רק מולן, מנהל חשבונות ביישן, נעים הליכות ונמוך, מוכן לנקוט בפעולה, כדי להחזיר לבני האנוש את השליטה על הספינה. הוא עושה זאת על ידי יציאה דרך מפלט נ' (קיצור של מפלט נפטרים, המשמש לפליטת גופות של מתים לקבורה בחלל. במקור:"C-Chute" קיצור של  "Casualty Chute"), וכניסה לחדר הבקרה דרך צינורות קיטור המשמשים לניווט. המעשה מסוכן שכן אם הצינורות יופעלו, מולן ייצלה. מולן מצליח להגיע לחדר הבקרה, ולהרוג את שני הקולורוסים על ידי ריסוסם בחמצן.
לאחר מכן מסביר מולר, שהמניע שלו לא היה אומץ, כעס או פחד, אלא געגועים לכדור הארץ, אשר אליו לא חזר כבר 17 שנה, וכי הוא לא היה מסוגל להתמודד עם ההמתנה בשבי זמן לא ידוע עד לחזרה לכדור הארץ.

עיבודים

מפלט נ' עובד לרדיו בסדרה האנתלוגית "X מינוס אחד" ("X Minus One"), ששודרה לראשונה ב-8 בפברואר 1956.
צ'ארלס סטיוארט

צ'ארלס סטיוארט (באנגלית: Charles Stewart)‏ (28 ביולי 1778 – 6 בנובמבר 1869) היה קצין בצי של ארצות הברית.

קורות שירותו בצי

צ'ארלס סטיוארט נולד בפנסילבניה, עלה לים בגיל שלוש עשרה כנער קבינה, והתקדם עד דרגת רב חובל של אוניות סוחר. ב-9 במרס 1798, במהלך ההכנות למלחמה הבלתי רשמית עם צרפת, מונה סטיוארט ללוטננט בצי המלחמתי והוצב בפריגטה "יונייטד סטייטס" שנשלחה לסייר באיי הודו המערבית. ב-16 ביולי 1800 קיבל את הפיקוד על הסקונר "אקספרימנט", וזמן קצר אחר כך לכד שני פריבטירים צרפתיים ושחרר משביין כמה ספינות סוחר אמריקניות.
הוא פיקד תקופה קצרה על הפריגטה "צ'סאפיק" ב-1801 ועל הפריגטה "קונסטליישן" ב-1802. ב-1803, במהלך המלחמה הברברית הראשונה, הפליג לים התיכון בפיקוד הבריג "סיירן". הוא השתתף בהשמדת הפריגטה "פילדלפיה" בנמל טריפולי לאחר שנפלה לידי הקורסארים של טריפולי, נטל חלק בהסגר מן הים על העיר, והצטיין בהתקפות על האויב באוגוסט ובספטמבר 1804. עם סיום המלחמה השתתף עם שאר אוניות השייטת בהפגנת כוח מול תוניס, וב-1806 שב הבייתה כשהוא נושא דרגת קפטן.
כשפרצה מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה פיקד סטיוארט על הבריג "ארגוס", ואחר כך על הבריג "הורנט" והפריגטה "קונסטליישן". מאחר שאוניות הצי המלכותי הבריטי הטילו הסגר על נמל נורפוק בו נמצאה אונייתו ולא יכלה להיחלץ ולצאת לים, נשלח סטיוארט ב-1813 לפקד על הפריגטה "קונסטיטושן" בבוסטון. ב-20 בפברואר 1815, במהלך הפלגה מבצעית באיי הודו המערבית, הכניעה אונייתו ותפסה שלל שתי אוניות מלחמה בריטיות, את אה"מ "סייאן" ואה"מ "לבנט". זמן קצר אחר כך נתגלה על ידי שלוש אוניות מלחמה בריטיות בפיקוד קפטן ג'ורג' רלף קולייר שיצאו לחפש אחריו. התנהל מרדף שבמהלכו הצליחו "קונסטיטושן" ואוניית השלל "סייאן" לחמוק בתחבולות מרודפיהן, ורק "לבנט" נתפסה. 
לאחר המלחמה פיקד סטיוארט על שייטת הים התיכון מ-1816 עד 1820, ועל שייטת האוקיינוס השקט מ-1820 עד 1824. הוא שירת כקצין מינהלת הצי (naval commissioner) מ-1830 עד 1832, ופיקד על מספנת הצי בפילדלפיה מ-1838 עד 1841, ב-1846 ושוב מ-1854 עד 1861. ב-2 במרס 1859 נתמנה על ידי הקונגרס ל"קצין דגל בכיר", תפקיד שנוצר במיוחד עבורו כהוקרה על שירותו המצוין. הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל ברשימת הקצינים בדימוס ב-16 ביולי 1862, ומת ב-6 בנובמבר 1869 בבורדנטאון, ניו ג'רזי. הוא נטמן בבית הקברות וודלנדס בפילדלפיה.
בשלהי המאה ה-19 הוקם בשטח אחוזתו בית הספר בורדנטאון, תיכון מקצועי פנימייתי לתלמידים אפרו-אמריקאים.
כמה מאחייניו שירתו גם הם בצי האמריקני, וביניהם קומודור צ'ארלס סטיוארט מקולי. נכדו, צ'ארלס סטיוארט פרנל היה מנהיג פוליטי אירי חשוב, שנאבק למען עצמאותה של אירלנד עד מותו ב-1891.
הירולה

מאפיינים

ההירולות ידועות כ"אנטילופות ארבע-העיניים" בשל הבלוטות הפרי-אורביטליות (בלוטות המצויות אצל הפרסתנים מתחת לעיניים) הגדולות שלהן. גובהן הוא בין מטר אחד ל-1.25 והן שוקלות בין 80 ל-118 ק"ג. צבע פרוותן הוא חום חולי ונהיה אפור יותר אצל הזכרים מאשר אצל הנקבות, עם בטן בהירה יותר ופס לבן על גשר האף. על העורף יש עור עבה יותר שיוצר רכסים כשהאוזניים מורמות. לקרניים צורת לירה (סוג של נבל קדום) ועל הקרניים יש טבעות בולטות.
הן פעילות יום ומבלות את הבקרים והערבים בהעלאת גירה. לרוב חיים בעדרים של שתיים עד ארבעים נקבות המונהגים על ידי זכר טריטוריאלי אחד, אבל עדרי רווקים של חמישה זכרים או יותר מצויים גם כן. העדרים לא זזים הרבה מכיוון שהזכרים שמנהיגים אותם הם מאוד טריטוריאליים. כשהם נלחמים, הזכרים יורדים על ברכיהם אבל בזמן ההיאבקות הם עומדים על ארבע.
ההירולה מצויה בסכנת הכחדה חמורה. כיום, נמצאים בטבע בין 500 ל-1,200 פרטים ואין חיות בכלל בשבי. בספירות בשנות ה-70 נמצאו 14,000 פרטים, ובספירות שנערכו בשנות ה-80 נמצאו 7,000 פרטים. התדלדלות האוכלוסייה של ההירולה נוצרה כתוצאה מתחרות בין עדרי בקר ובצורת שהכתה במחוז. בסוף שנת 2005, ארבע קהילות מקומיות במחוז איג'רה, בשיתוף פעולה עם "טרה נובה", פיתחו והציעו הצעה לייסד בצורה רשמית את רשות אישיבאקי לשימור ההירולה כדי להגן על ההירולה.
ההירולה זוהתה כאחד מעשרת "המינים הפוקליים" ב-2007 על ידי פרויקט "מינים ייחודיים מבחינה אבולוציונית ובסכנת הכחדה גלובלית" (EDGE). הפרויקט מזהה מינים ייחודיים מבחינה אבולוציונית הזקוקים להגנה מפני הכחדה. ההירולה מדורגת בין "עשרת הגדולים" (יותר נכון הנדירים) יחד עם ארכף זהוב גב, קיפודן חרטומני אטנבורו, סולנודון היספניולי, דולפין נהרות סיני, לוריס שלוח אדום, גמל דו-דבשתי, היפופוטם גמדי, עטלף דבורה, וירבוע ארוך אוזניים.
טולנטיני

טולנטיני (בוונטית: Tolentini) הוא כינוייה של כנסיית סן ניקולו דה טולנטינו' (באיטלקית: Chiesa di San Nicolò da Tolentino) הממוקמת בוונציה שבצפון איטליה. בניית הכנסייה, המוקדשת לניקולס מטלנטינו, החלה בשנת 1590 בתכנונו של ונצ'נצו סקאמוצי. בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1714.
הכנסייה בנויה בסגנון נאו קלאסי וחזיתה מעוצבת בסגנון קורינתי (היחידה בוונציה הבנייה בסגנון זה). החזית תוכננה על ידי אנדראה טיראלי.
בכנסייה קבור הדוג'ה פרנצ'סקו מורוציני בקבר מעשה ידי פיליפו פארודי.
נערה המאורסה

בהלכה, נערה המאורסה, היא נערה (בין גיל 12 ל-12.5) בתולה המקודשת אך טרם נישאה. בהלכה ישנה החמרה לגבי נערה המאורסה ביחס לבוגרת, נערה שאינה בתולה או שאינה מאורסת בכמה דינים.

נערה המאורסה שזנתה

בהלכה, "זנות" היא, בין השאר, קיום יחסי מין באיסור. במקרא נכתב כי נערה המאורסה ששכבה עם אחר, על אף שהיא מוגדרת כבר כאשתו של זה שקידש אותה - דינה מוות בסקילה, בניגוד לכל אישה מאורסה ונשואה אחרת שדינן מיתה בחנק. אם העדים על כך ששכבה עם אחר בתקופה שהייתה מקודשת באו לאחר שנישאה - סוקלים אותה באבנים בפתח בית אביה: 
והוציאו את הנערה אל פתח בית אביה, וסקלוה אנשי עירה באבנים ומתה, כי עשתה נבלה בישראל לזנות בית אביה, ובערת הרע מקרבך
— ספר דברים, פרק כ"ב, פסוק כ"א.
אם באו העדים בעודה ברשות אביה, כלומר לפני הנישואין, במקרה שרוב העיר הם יהודים סוקלים אותה בפתח העיר, אך אם מדובר בעיר שרובה גוים, סוקלים אותה על פתח בית הדין, שכן הכתוב אומר "בשעריך - ולא בשערי גוים". גם אם השתנה דינה בין שעת החטא לשעת העונש, והעדים המעידים על זנותה באו בשעה שהיא בוגרת, דינה בסקילה.

גיורת

משנה מיוחדת נאמרה אודות דינה של נערה המאורסה שהיא גיורת או בת גיורת. ההלכה מבדילה בין שלושה מיני גרים; הראשון הוא אדם שאמו הרתה וילדה אותו בעודה גויה - "שלא בקדושה". סוג שני הוא גר שאמו הרתה אותו כגויה, אך התגיירה בתקופת ההיריון כך שהלידה הייתה "בקדושה". הסוג השלישי הוא אדם שאמו הרתה אותו כשכבר נחשבה יהודייה, והוא נחשב לישראל לכל דבר.
בפסוק המורה על המתת הנערה המאורסה נאמר בין השאר "ומתה", מילה מיותרת לכאורה, שכן ברור שהסקילה היא במטרה להורגה, ומכאן מוכיח ריש לקיש שהתורה באה לרבות מיתה גם על נערה שהיה ניתן לומר שהיא לא כלולה בפרשה, והיא נערה שהורתה הייתה שלא בקדושה, והורתה בקדושה. עם זאת, לא ניתן לסקול את הנערה על פתח בתי אביה, שכן נערה כזו, שבשעת הריונה הייתה אמה או אביה לא יהודים, אינה מתייחסת ואינה נחשבת לבתו של אביה הביולוגי, ולכן אין לה פתח בית אב, ולכן סוקלים אותה על שערי העיר.
למרות ריבוי זה המתבטא בפסוק "ומתה", ברור שנערה שגם הורתה לא הייתה בקדושה והיא גיורת גמורה, אינה נסקלת, שכן אותו פסוק אומר "כי נבלה עשתה בישראל", ונערה כזו איננה נחשבת לישראלית, אלא לגיורת גמורה.

יתומה

חכמי התלמוד התחבטו בדינה של נערה מאורסה יתומה ששכבה עם אחר. שכן בפרשת נערה המאורסה שמתחילה בפרשת מוציא שם רע, נאמר "ונתנו לאבי הנערה", ולכן נערה שאין לה אב אינה נכללת, לכאורה, בדין זה. כך אכן פוסק רבי יוסי בר חנינא, שנערה שהייתה יתומה עוד לפני האירוסין אינה כלולה בדין זה, אלא אם כן כבר היה לה אב בשעה ששכבה ורק אחר כך התייתמה. הוא מבס זאת על דברי רבי יוסי הגלילי, לפיהם בפסוק "אם מאן ימאן אביה" ישנה כפילות מיותרת - "מאן ימאן" - ולכן הוא מרבה דין זה ומחיל אותו גם על נערה יתומה שאין לה אב בשעת מעשה. 
האמורא רבא חלוק על שיטת רבי יוסי בר חנינא והוא פוסק שנערה כזו נסקלת. רבא מוכיח זאת ממשנה אותה לימד התנא אמי, ובה כתוב שהפסוק "כי הוציא שם רע על 'בתולת ישראל'", מלמד שמדובר דווקא בבתולה יהודייה מזה דורות, אך בתולה שהיא בת גרים לא נסקלת. לפי שיטת רבי יוסי הגלילי שנערה ללא אב אינה מקבלת קנס, לא מובן מדוע יש צורך בהיסק זה, כי הרי גיורת אינה מתייחסת אחר אביה ומבחינה הלכתית היא מוגדרת כמישהי שאין לה אב, ולכן בכל מקרה דין זה לא יחול עליה. מכאן מוכיח רבא, על פי דברי רבי יוסי הגלילי, שדין זה כן חל על נערה יתומה.
מסטרה בימבה

ביוגרפיה

מנואל דוס רייס משאדו נולד בסלבדור בבאהיה, ברזיל, והיה הצעיר מבין 25 ילדים. את הכינוי "בימבה" קיבל בעקבות התערבות של אמו והמיילדת האם התינוק שזה עתה נולד הוא בן או בת. "בימבה" בסלנג הברזילאי הוא איבר המין הגברי.
תחילת דרכו של משאדו באמנויות הלחימה הייתה אצל אביו. האב לימד את בנו באטוקי, שהיא אמנות לחימה פשוטה יחסית המורכבת מבעיטות ברגליים (דמוי באנדות - טיטוא רגליים), וניסיון להוציא את היריב משיווי משקל.
בשנת 1892, נשיא ברזיל דאודורו דה פונסקה, חוקק חוק פדרלי שבו הוצאה הקפואירה אל מחוץ לחוק. בפועל החוק אסר על אימון קפואירה או שימוש בה, והטיל עונשים חמורים, שישה חודשי מאסר, על אלו שנתפסו עוסקים באומנות האסורה. הקפואירה המשיכה להתקיים בשכבות החלשות. משחקי קפואירה ואימונים נערכו אחרי העבודה, בחגים ובכל השעות הפנויות, אך לא באולמות מסודרים ובשעות קבועות, אלא ברחוב. המתאמנים החליפו את מקומות ושעות האימון לעיתים תכופות כדי לא ליפול לידי המשטרה. אך בכל זאת, לא פעם אירעו מהומות עקב הגעת משטרה למקום האימון.
מנואל שיחק בהודות הרחוב (מעגלי לחימה), אך ללא אימון הדבר לא היה קל. מנואל החל ללמוד קפואירה בגיל שתים עשרה בבאהיה אצל נווט ממוצא אפריקאי בשם בנטיניו (Bentinho) אשר למד קפואירה בסנזלות (סנזלות זה מגורי העבדים) עם העבדים. באותה תקופה לא היו קבוצות קפואירה, ואם מישהו רצה ללמוד קפואירה, היה עליו למצוא לעצמו מורה שירצה ללמדו, ולהפוך למעין מתלמד של מורהו.
בצעירותו עבד בעבודות שונות - נגר, כורה פחם וסוור - עד שהקדיש את חייו לקפואירה.

השנים האחרונות ומורשתו של מסטרה בימבה

למרות הצלחתו הכבירה, ועל אף שתלמידים שלו הופיעו באזורים נרחבים של ברזיל, בימבה לא קיבל את הסיוע המתאים משלטונות באהיה. הוא זעם על חוסר העזרה מצד מוסדות השלטון, ובהזמנת תלמיד עבר לגויאניה (Goiana) שליד ברזיליה (עיר הבירה).
בפברואר 1974 נפטר מסטרה בימבה, אך דרכו בקפואירה ממשיכה בלעדיו במרבית בתי הספר לקפואירה בעולם.
נרגל שראצר

נֵרְגַל שַׂרְאֶצֶר או נריגליסאר (באכדית: Nergal-šar-uṣur, שפירושו: "הו האל נרגל נצור נא את המלך"), היה מלך בבל בתקופה הנאו-בבלית בין השנים 556-560 לפנה"ס. הוא נשא לאישה את קשאיה (Kaššaia) בתו של המלך נבוכדנצר השני, והיה גיסו של המלך שקדם לו אמל-מרדוך אותו רצח וגם ירש.
נרגל שראצר מוזכר בתעודות בבליות שעוסקות בענייני כלכלה ומינהל כשר נכבד. הוא עלה לשלטון בגיל מתקדם, את גיסו רצח בגלל שלא ייצג את האינטרסים של האוליגרכיה הבבלית. על פי התעודות הבבליות הוא ניהל מסעות מלחמה ב-556/557 לפנה"ס והגיע עד קיליקיה בניסיון להחזיר לבבל את השלטון עליה. הוא מופיע ברשימת המלכים הכשדיים, למרות שלא ידוע אם היה ממוצא כשדי או שהיה במקורו מילידי בבל. לא היה לו קשר דם לנבוכדנצר. לאחר מותו בשנת 556 לפנה"ס ירש אותו בנו לבאשי-מרדוך.

במקרא

נרגל שראצר מופיע בספר ירמיהו כאחד מקציניו הבכירים של נבוכדנצר השני אשר השתתפו בכיבוש ירושלים. בירמיה, פרק לט פסוק ג,  בסיפור על כיבוש ירושלים בשנת 586 לפנה"ס נכתב: "בַּשָּׁנָה הַתְּשִׁעִית לְצִדְקִיָּהוּ מֶלֶךְ-יְהוּדָה בַּחֹדֶשׁ הָעֲשִׂרִי בָּא נְבוּכַדְרֶאצַּר מֶלֶךְ-בָּבֶל וְכָל-חֵילוֹ אֶל-יְרוּשָׁלִַם וַיָּצֻרוּ עָלֶיהָ. בְּעַשְׁתֵּי-עֶשְׂרֵה שָׁנָה לְצִדְקִיָּהוּ בַּחֹדֶשׁ הָרְבִיעִי בְּתִשְׁעָה לַחֹדֶשׁ הָבְקְעָה הָעִיר. וַיָּבֹאוּ כֹּל שָׂרֵי מֶלֶךְ-בָּבֶל וַיֵּשְׁבוּ בְּשַׁעַר הַתָּוֶךְ נֵרְגַל שַׂרְאֶצֶר סַמְגַּר-נְבוּ שַׂר-סְכִים רַב-סָרִיס נֵרְגַל שַׂרְאֶצֶר רַב-מָג וְכָל-שְׁאֵרִית שָׂרֵי מֶלֶךְ בָּבֶל." רבים מהחוקרים סוברים שהקצין הבכיר במופיע במקרא בתואר רב מג (רב מג הוא תואר של מפקד רם דרג), הוא אותו מלך שעלה למלוכה בבבל.
בפסוקים שצוטטו יש חזרה על שמו של נרגל שראצר מה שהוביל את החוקרים לחשוב שכנראה חל שיבוש מסוים בפסוקים הללו והתפקיד של נרגל שראצר הוא סמגר. טענה זו מקבלת אישוש ממנסרה של נבוכדראצר ב' שם כתוב שנרגל שראצר הוא איש סין-מגר (ככל הנראה שם אזור שנרגל שראצר הוא מושלו).
חמישיות כלי נשיפה אופוס 56 של דאנצי

שלוש החמישיות לכלי נשיפה מעץ (חליל, אבוב, קלרינט, קרן ובסון) של המלחין הגרמני פראנץ דאנצי, הן מן היצירות הראשונות והחשובות להרכב זה. חמישיות אלו הן הסט הראשון מתוך שלושה של חמישיות כלי נשיפה אשר כתב דאנצי, והוא המבוצע ביותר מביניהם, ומבין מרבית יצירותיו של המלחין. הוא פורסם לראשונה בפריז בשנת 1821.

רקע

הז'אנר של חמישיית כלי נשיפה מעץ החל להתפתח בשלהי התקופה הקלאסית, בראשית המאה ה-19. המלחין שיסד את ההרכב, פשוטו כמשמעו, היה אנטון רייכה, אשר היה הראשון לכתוב להרכב זה - למעלה משני תריסרים של יצירות. בתגובה לפרסום חמישיותיו של רייכה משנת 1817 והצלחתן הרבה מאוד, החל דאנצי לכתוב את סט החמישיות הראשון שלו, שיצא לאור בשנת 1821 בפריז. אופוס זה הוקדש לרייכה, ועל הכריכה של ההוצאה הראשונה ניתן לראות ששמו של רייכה בולט אף יותר משמו של דאנצי עצמו. ייתכן שצעד זה נעשה מסיבות שיווקיות, שכן חמישיותיו של רייכה היו פופולריות מאוד, וייתכן פשוט, שדאנצי רצה להוקיר את רייכה על ההרכב שיסד.

סגנון ומבנה

החמישיות שבאוסף זה כתובות על פי המסורת הקלאסית, בסגנונו הייחודי של דאנצי. הן עשירות במלודיות, בפיתוחים מוטיביים דרמטיים ובכרומטיקה עדינה שמאפיינת את כתיבתו של דאנצי. כמו כן, החמישיות מצלצלות כאילו הן כתובות באופן וירטואוזי במיוחד, וזאת הודות להיכרותו העמוקה של דנצי עם הכלים ויכולותיהם, שכן מבחינה טכנית הן אינן קשות. כמו כן, בולטים החליל והאבוב בקוים המלודיים העליונים, בעוד ששלושת הכלים הנמוכים מנגנים את הליווי לרוב, אך מקבלים מפעם לפעם קטעי סולו.
בסט שלוש חמישיות בסולמות שונים: חמישייה ראשונה בסי במול מז'ור, שנייה בסול מינור, ושלישית בפה מז'ור. הסולמות הללו מאפשרים לנגן את כל החמישיות על קלרינט בסי במול. סדר הפרקים זהה בכל החמישיות; פרק ראשון בקצב מתון יחסית בצורת סונטה (אשר בחמישייה בפה מז'ור מקדימה אותו פתיחה איטית), פרק שני איטי, פרק שלישי שהוא מינואט, אשר קרוב באופיו לסקרצו, ופרק פינאלה ווירטואוזי.