היסטוריה של הולנד

ההיסטוריה של המרחב הקרוי כיום בשם "הולנד" מתחילה אמנם לפני למעלה מ-100,000 שנה, אז ניכרו באזור סימניה הראשונים של פעילות אנושית, אך מקורות כתובים העוסקים בתושביה הופיעו לראשונה רק בתקופה הרומית.
חבל הארץ שדרומית לנהר הריין נכבש על ידי הרומאים והפך לחלק מגאליה בלגיקה, ומאוחר יותר לחלק מהפרובינקיה הרומית גרמניה אינפריור ("גרמניה התחתית"). הארץ הייתה מיושבת באותה עת על ידי שבטים גרמאניים שונים, ובחלק הדרומי ישבו קלטים, שהתמזגו עם השבטים הגרמאניים החדשים שהגיעו לאזור במסגרת נדידת העמים אחרי נפילת האימפריה הרומית.
בימי הביניים כללו ארצות השפלה (אזור הכולל, פחות או יותר, את הולנד ובלגיה של ימינו) רוזנויות, דוכסויות ודיוקסיות שונות, שהשתייכו לדוכסות בורגונדיה ולאימפריה הרומית הקדושה. כל אלה אוחדו והיו למדינה אחת תחת שלטון בית האבסבורג במאה ה-16. הצלחתו של הקלוויניזם בארצות השפלה והניסיון ליצור משטר ריכוזי ולדכא את חופש הדת הביאו למרד נגד פליפה השני, מלך ספרד. ב-26 ביולי 1581 הוכרזה עצמאות, שהוכרה לבסוף אחרי מלחמת שמונים השנה (1568–1648). שנות המלחמה מציינות גם את תחילתו של תור הזהב בהולנד, תקופה של שגשוג מסחרי ותרבותי שנמשכה, פחות או יותר, במשך כל המאה ה-17.
לאחר הכיבוש הצרפתי בתחילת המאה ה-19, החלה הולנד את דרכה כמונרכיה שבראשה עומד בית אורנז'. אך לאחר תקופה קצרה של שלטון שמרני, לא ניתן היה עוד להתעלם מרחשי הליברליזם בעם, והמדינה הפכה לדמוקרטיה פרלמנטרית שבראשה מונארך החל ב-1848, וכך נשארה עד היום, למעט בתקופת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הולנד כיום היא מדינה מודרנית ומתועשת, יצואנית חשובה של מוצרים חקלאיים. סחר בינלאומי היה מאז ומתמיד רכיב מרכזי בכלכלה ההולנדית, עם השפעה חזקה גם על התרבות, והיה בין הגורמים המרכזיים במאבק על העצמאות.

פרהיסטוריה

בארצות השפלה נתגלו סימני פעילות אנושית בני יותר מ-100,000 שנה, והאזור בו שוכנת הולנד של ימינו מיושב מאז עידן הקרח האחרון (לפני כ-16,000 שנה); באותה תקופה שרר בהולנד אקלים של טונדרה, והשטח היה נטול צמחייה כמעט. המתיישבים הראשונים התקיימו כציידים לקטים. אחרי סוף עידן הקרח יישבו את האזור קבוצות פלאוליתיות שונות. קבוצה אחת בנתה סירות קאנו (באזור פֶּסֶה, בסביבות שנת 6500 לפני הספירה). בסביבות שנת 8000 לפני הספירה התגורר בפריזיה שבט מזוליתי.
חקלאות הגיעה להולנד בסביבות שנת 5000 לפני הספירה, עם תרבות הקדרות הקווית (כפי הנראה איכרים ממרכז אירופה), אך היא התקיימה רק בדרום (דרום לימבורג), שם יש רמה של אדמת לס. הידע שלהם לא נוצל כדי להקים חוות בשאר הולנד, כיוון שטרם אולפו שם בעלי חיים ולא היו כלים טובים.
החקלאים הראשונים עזבו את הולנד בסביבות שנת 4500 לפני הספירה ונותרו שוב רק ציידים-לקטים (מלבד יישוב קטן באזור סוויפטרבאנד בסביבות שנת 4300 לפני הספירה), כמו למשל הציידים בתרבות פלארדינגן (Vlaardingen, בערך 2600 לפני הספירה).
מאוחר יותר הוקמו השרידים הפרהיסטוריים החשובים הראשונים בהולנד: הדולמנים, מצבות אבן ענקיות. הם נמצאים בפרובינציית דרנתה של ימינו, וכנראה נבנו על ידי חקלאים מתרבות הכד דמוי המשפך בין 4100 ל-3200 לפני הספירה.
מערבה משם, ייתכן שאותם השבטים הם שבנו מחנות זמניים לשם ציד חורפי, למשל ציד כלבי ים. יש אפילו סימנים של מקום יישוב קטן במערב.
העדויות הראשונות לשימוש בגלגל מתוארכות לסביבות שנת 2400 לפני הספירה. ייתכן שהמצאת הגלגל שם קשורה לתרבות הכד דמוי הפעמון. תרבות זו התנסתה גם בעיבוד נחושת, וכמה עדויות לכך (סכיני נחושת, ראש חנית מנחושת, סדן מאבן) נמצאו על נהר ולווה. כל ממצא מנחושת מעיד על סחר עם "מדינות" אחרות, כיוון שנחושת טבעית אינה נמצאת בשטח הולנד.
תקופת הברונזה החלה כנראה בסביבות שנת 2000 לפני הספירה ונמשכה עד בערך 800 לפני הספירה. בקבר "הנפח מוואחנינגן" נמצאו כלי ארד המעידים על ניסיון ללמוד את השימוש במתכת (ראו תמונות של ממצאים מתקופת הברונזה בהולנד). ממצאים מאוחרים יותר מופיעים במקומות אֶפֶּה ודְרָאוּוֶן. הממצאים הרבים של חפצים נדירים (ולפיכך יקרי ערך), כמו למשל חרוזי בדיל במחרוזת מאזור דרנתה, מרמזים על כך שדרנתה הייתה מרכז למסחר בתקופת הברונזה בהולנד.
מאגר של חפצי ברונזה שבורים שנועדו למיחזור (ליד פורסכוטן) מעיד על ערכו של הארד באותם ימים. חפצי ארד הולנדיים טיפוסיים הם סכינים, חרבות, גרזנים, אבזמים, צמידים וכו'. רוב החפצים נמצאו בדרנתה. פרט אחד מעיד על כך שהסוחרים הרחיקו לנסוע: דליי ארד גדולים שיוצרו במזרח צרפת או בשווייץ, ונועדו לעירוב יין במים - מנהג רומי/יווני.
עידן הברזל הביא עמו ברכה להולנד, כיוון שיש בה עפרת ברזל בשפע, בכל האזורים. כיוון שכך, חרשי ברזל עברו מיישוב ליישוב כשהם נושאים ברזל וארד, ומייצרים כלים לפי דרישה: גרזנים, סכינים, סיכות, ראשי-חץ, חרבות וכדומה. יש גם עדות לחישול ברזל בשיטת פלדת דמשק, שיטה מתקדמת שייצרה ברזל גמיש יותר וחזק כפלדה.
עושרה של הולנד בתקופת האבן בא לידי ביטוי בקבר המלך (סביבות 500 לפני הספירה) באזור העיירה אוֹס (Oss), שם נקבר מנהיג מקומי עם כמה חפצים מיוחדים במינם, כולל חרב מברזל עם דוגמה מוטבעת בזהב ואלמוגים. הוא נקבר בתל הקבורה הגדול ביותר במערב אירופה, 52 מטרים רוחבו.
בעת בואם של הרומאים הייתה הולנד מיושבת בשבטים גרמאניים, כמו הטובאנטים, הקאנינפאטים והפריזים, שהתיישבו באזור בסביבות שנת 600 לפני הספירה. שבטים קלטיים התיישבו בדרום, ביניהם האבורונים והמנאפּיים. כמה גרמאנים התיישבו דרומית לריין בתחילת האזור הרומי, ויצרו שם את השבט הבטאווי והשבט הטוקסאנדרי. הבטאווים נחשבו לחיילים טובים, ולחמו במלחמות חשובות רבות, ביניהן כיבוש דאקיה (רומניה של ימינו) על ידי הקיסר טראיאנוס. בעיני התנועה הלאומנית המאוחרת נחשבו הבטאווים לאבותיהם "האמיתיים" של ההולנדים המודרניים, כמשתקף בשמה של הרפובליקה הבטאווית מאוחר יותר.

התקופה הרומית

אחרי שיוליוס קיסר כבש את גאליה, הוא המשיך צפונה ובסביבות שנת 58 לפני הספירה כבש את כל אזור השפלה עד הריין (ובהולנד אף מעבר לריין). הולנד הדרומית ובלגיה של היום סופחו לאימפריה הרומית ובהמשך היו לחלק מפרובינקית גאליה בלגיקה. בסביבות שנת 90 לספירה פוצלה פרובינקית בלגיקה והחלקים שבהולנד של היום שויכו לפרובינקית גרמניה תחתית, הצפונית ביותר באימפריה. הרומאים הקימו בהולנד את הערים הראשונות, שהחשובות שבהן היו אוטרכט, ניימכן ומאסטריכט וכן בנו את המבצרים הראשונים באזור; הם גם הביאו עמם את ידע הקריאה והכתיבה. חלקה הצפוני של הולנד, מקום מושבם של הפריזים (וכך הוא עד היום) נותר מחוץ לתחומי האימפריה אך הושפע גם הוא מן השכנה החזקה שמדרום.
היחסים בין הרומאים לתושבים המקוריים של הולנד היו על פי רוב טובים למדי; בטאווים רבים אף שירתו בחיל הפרשים הרומי. התרבות הבטאווית הושפעה מהתרבות הרומאית, ועדויות לכך ניתן לראות, בין השאר, במקדשים בסגנון רומאי כמו זה שבעיר אלסט המוקדש לאלים מקומיים. גם המסחר שגשג: המלח שיוצר ממי הים הצפוני היה פופולרי במיוחד, ושרידים ממנו זוהו בכל רחבי האימפריה הרומית. זה לא מנע את "המרד הבטאווי" בשנת 69 לספירה, שפרץ, בין השאר, בגלל שהרומאים לקחו צעירים בטאווים לעבדים. המרידה, שזכתה להצלחה רבה, הונהגה על ידי הבטאווי גאיוס יוליוס קיוויליס. חיילים רומאים רבים (כולל חילות עזר בטאוויים וקאנינפאטיים מלגיונותיו של ויטליוס) הצטרפו למרד, שהצליח לפצל את האגף הצפוני של הצבא הרומי. במהלך המרד נשרפו ארבעים מבצרים רומאיים. באפריל שנת 70 שלח אספסיאנוס כמה לגיונות כדי לדכא את המרד. מפקדם, פטיליוס קריאליס, הביס בסופו של דבר את הבטאווים והחל במשא ומתן עם יוליוס קיוויליס, במגרשו הביתי, במקום כלשהו בין המז ונהר ואל ליד נוֹבִיוֹגָאמוּס (ניימכן) או, כפי שכנראה קראו לה הבטאווים, בָּטָאווֹדוּרוּם.
הציוויליזציה הרומית הוכרעה על ידי הגירה המונית במסגרת נדידת העמים.

ארצות השפלה תחת שלטון האימפריה הרומית הקדושה

השבטים החדשים שהגיעו התערבו בתושבים הקודמים וכך יצרו את שלושת עמי ארצות השפלה: הפריזים לאורך החוף, הסקסונים במזרח והפרנקים במערב. הפרנקים התנצרו בעקבות מלכם כלוביס הראשון בשנת 496. הנצרות חדרה לצפון בעקבות כיבוש פריזיה על ידי הפרנקים. מיסיונרים אנגלו-סקסונים כמו ויליברורד, וולפרם איש סנס ובוניפציוס הקדוש היו פעילים בהמרתם של עמים אלה לנצרות. בוניפציוס נרצח על ידי הפריזים בדוקום (754) והיה לקדוש. הסקסונים במזרח התנצרו לפני כיבוש סקסוניה, והיו לבעלי בריתם של הפרנקים.
החלק הדרומי של הולנד המודרנית היה שייך לאימפריה הפרנקית של קרל הגדול. צפונה משם הייתה טריטוריה פריזית עד 734. בשנת 843 התחלקה האימפריה הפרנקית לשלושה חלקים, ורובה של הולנד השתייך לקיסרות האמצעית שבין צרפת לגרמניה. מאוחר יותר התפצלה הקיסרות האמצעית ורוב הארצות דוברות-ההולנדית של ימינו הפכו לחלק מגרמניה; פלנדריה הייתה לחלק מצרפת.
בין השנים 800 ו-1000 סבלו מאוד ארצות השפלה מפשיטות הוויקינגים (אחת מהן הרסה את העיר המשגשגת דורסטאד). רובה של הולנד היה בשלטון ויקינגי בין 850 ל-920. בערך באותה תקופה נאבקו גרמניה וצרפת על השליטה בקיסרות האמצעית. התנגדות לוויקינגים, אם הייתה כזו בכלל, באה בעיקר מצידם של אצילים מקומיים, שיוקרתם עלתה כתוצאה מכך. עליונותם של הוויקינגים באה אל קיצה ב-920, כשהיינריך הראשון מלך גרמניה שחרר את אוטרכט.
המלכים והקיסרים הגרמנים שלטו בהולנד במאות ה-10 וה-11. גרמניה נקראה האימפריה הרומית הקדושה אחרי הכתרתו של אוטו הראשון לקיסר. העיר ההולנדית ניימכן הייתה מקום שבו שהו קיסרים גרמניים; כמה מהם נולדו ומתו שם (ביניהם, למשל, הקיסרית הביזנטית תיאופנו, אשתו של אוטו השני). גם אוטרכט הייתה עיר חשובה ונמל מסחרי גדול באותה תקופה. נציגי השלטון הגרמני פקחו עין על רוזן מערב-פריזיה (כיום חבל הולנד) בדלתא של הריין - הוא מרד בשנת 1018. הרוזנות נועדה לאחר מכן להפוך לחלק מאוטרכט, אבל שמרה על עצמאותה בשל החיכוכים בין האפיפיור לבין הקיסר.
חלק גדול ממערב הולנד כמעט ולא היה מיושב בין סוף התקופה הרומית וסוף המאה ה-11. בסביבות שנת 1000 החלו איכרים מפלנדריה ואוטרכט לרכוש אדמות ביצה, לנקז אותן ולעבד אותן. תהליך זה התפתח במהירות והשטח הריק יושב בתוך כמה דורות בלבד. הם בנו חוות עצמאיות שלא היו חלק מכפרים קיימים, דבר שהיה ייחודי באירופה של אותם ימים. לפני תחילת התהליך הזה, השפה והתרבות של מעט האנשים שחיו באותו שטח הייתה פריזית - האזור נודע בשם "מערב פריזיה" (Westfriesland). ככל שהתקדם תהליך ההתיישבות, השפה המקובלת באזור הייתה הולנדית עתיקה. במאה ה-12 כבר היה האזור ידוע בשם הולנד. חבל צפון הולנד, הנמצא מצפון למפרץ האיי, עדיין ידוע בשפה המדוברת בשם "מערב פריזיה".
בסביבות שנת 1000 חלו גם כמה התפתחויות בתחום החקלאות (הנקראות לעיתים "המהפכה החקלאית") שהובילו לעלייה בתפוקה, בעיקר בייצור מזון. הכלכלה החלה להתפתח בקצב מהיר, והגידול בתפוקה איפשר לעובדים לעבד אדמות רבות יותר או להפוך לסוחרים. עד מהרה נוסדו הגילדות והתפתחו שווקים, משעבר הייצור את כמויות התצרוכת המקומית. הופעתו של הכסף הפכה את המסחר לעיסוק קל בהרבה משהיה. הערים הקיימות הלכו וגדלו, וערים חדשות צצו סביב מנזרים וטירות; מעמד סוחרים החל להתפתח ביישובים עירוניים אלה. האוכלוסייה גדלה, מה שהביא לגידול נוסף בהתפתחות העיר והמסחר.
מסעי הצלב היו פופולריים בארצות השפלה, ורבים נמשכו להשתתף בהם ולהילחם על כיבוש המקומות הקדושים. באירופה עצמה, שרר שלום יחסי. פשיטות הוויקינגים נפסקו. מסעי הצלב והשלום באירופה תרמו שניהם למסחר ולצמיחה הכלכלית.
הערים עלו כפורחות, בעיקר בפלנדריה ובראבנט. כיוון שעושרן וכוחן של הערים עלה, הן החלו לקנות להן פריווילגיות מן השלטונות, שנקראו "זכויות עירוניות": הזכות לשלטון עצמי והזכות להעביר חוקים. התוצאה בפועל הייתה שהערים העשירות ביותר הפכו לרפובליקות כמו-עצמאיות בזכות עצמן. שתיים מהערים החשובות ביותר היו ברוז' ואנטוורפן, שעתידות להיות בין הערים והנמלים החשובים באירופה.
הקיסרות הרומית הקדושה לא הצליחה לשמור על אחדות מדינית. נוסף לעצמאותן הגוברת של הערים, שליטים מקומיים הפכו את הרוזנויות והדוכסויות שלהם לממלכות פרטיות, ולא חשו מחויבות רבה לקיסר, ששלטונו על חלקים רבים של האימפריה היה תאורטי בלבד. חלקים גדולים מן השטח שכיום הוא הולנד נשלטו בידי רוזן הולנד, דוכס חֶלְרֶה, דוכס בראבנט ובישוף אוטרכט. פריזיה וחרונינגן בצפון שמרו על עצמאות ושלטה בהם האצולה הזוטרה.
המדינות הפיאודליות השונות היו שרויות כמעט כל הזמן במלחמה זו עם זו. חלרה והולנד נלחמו ביניהן על השליטה באוטרכט. אוטרכט, שהבישוף שלה שלט בשנת 1000 על מחצית שטחה של הולנד של ימינו, נדחקה לשוליים כיוון שלעיתים קרובות התקשתה לבחור בישוף חדש. חרונינגן, דרנתה ורובה של חלרה, שהיו פעם חלק מאוטרכט, הפכו לעצמאיות. בראבנט ניסתה לכבוש את שכנותיה, אך ללא הצלחה. גם הולנד ניסתה להתבסס בזיילנד ופריזיה, אבל נכשלה בנסיונותיה.
פריזיה בצפון המשיכה לשמור על עצמאותה באותה תקופה. היו לה מוסדות שלטוניים משלה (שנקראו בשם הקיבוצי "החופש הפריזי") והיא התייחסה בעוינות למערכת הפיאודלית בערים אירופיות אחרות. הפריזים ראו בעצמם בעלי ברית של שווייץ, וקריאת הקרב הפריזית הייתה "המוות עדיף על העבדות". בסופו של דבר אבדה להם חירותם ב-1498, כשצבא הלנדסקנכט, שכירי החרב הגרמנים של אלברכט דוכס סקסוניה, הביס אותם.

המהפכה הבטאווית

בסוף המאה ה-18 הורגשה תסיסה הולכת וגוברת בהולנד. התפתח סכסוך בין שתי סיעות: האורנז'יסטים, שפעלו למען הגדלת סמכויותיו של וילם החמישי, נסיך אורנז', והפטריוטים, שקיוו להשיג צורת משטר דמוקרטית יותר, בהשראת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ניתן לראות את "יריית הפתיחה" של המהפכה הכושלת המכונה "המהפכה הבטאווית" במניפסט שפרסם יואן ון דר קָפֶּלֶן טוֹט דֶר פּוֹל, מייסד "הפטריוטים", בשנת 1781: Aan het Volk van Nederland, "אל העם ההולנדי".
לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, הכריזו הבריטים מלחמה עליה. מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית (1780–1784) הייתה הרת אסון עבור הולנד, בעיקר מבחינה כלכלית. ההיסטוריון פרנאן ברודל תיאר את חוזה השלום בתום המלחמה כ"צלצול הפעמון המבשר את מותה של הולנד כמעצמה".
ב-1785 התקוממו "הפטריוטים" במרד חמוש של מיליציות מקומיות הנחושות להגן על זכויותיהן של כמה ערים הולנדיות. "באופן כללי ניתן לראות מהפכה זו כסדרה של אירועים מבולבלים ואלימים, תאונות, נאומים, שמועות, איבה מרה בין אנשים והתעמתויות חמושות," אומר ברודל, שראה בה מבשרת המהפכה הצרפתית, על הסיסמה המפורסמת vrijheid ("חירות") המזכירה את סיסמת המהפכה הצרפתית "חירות, שוויון, אחווה". אבל בית אורנז', בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה. תגובתם של האורנז'יסטים הייתה קשה: איש לא העז להיראות בציבור ללא סרטי-עיטור בצבע כתום (צבע בית אורנז'), נעשו מעשי לינץ' וכל ראשי הערים הוחלפו בעושי דברם של האורנז'יסטים. צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות. "פטריוטים" רבים נמלטו לבראבנט ולצרפת.

הולנד במאה העשרים

כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 גויס בהולנד הצבא, אבל המדינה שמרה על נייטרליות. הפלישה הגרמנית לבלגיה באותה שנה הביאה לגל של פליטים משם - כמיליון איש. כיוון שהולנד הייתה מוקפת במדינות השרויות במלחמה, וכיוון שהים הצפוני היה מסוכן למעבר ספינות אזרחיות, נוצר מחסור במזון והונהג משטר קיצוב באמצעות תלושי מזון. הנורמליות חזרה רק בסוף המלחמה, ב-1918.
אף על פי ששני הבתים בפרלמנט ההולנדי נבחרו על ידי העם, הרי שעד 1918 רק גברים בעלי הכנסה גבוהה הורשו להצביע. באותה שנה, בעקבות לחץ מצד תנועות סוציאליסטיות, התקיימו לראשונה בחירות שבהן הייתה לכל הגברים זכות הצבעה; ב-1922 הורשו לראשונה גם נשים להצביע.
השפל הגדול של 1929 ותחילת שנות השלושים השפיע על הכלכלה ההולנדית בצורה הרסנית, שנמשכה זמן רב יותר מאשר ברוב ארצות אירופה האחרות. התארכותו של השפל הגדול בהולנד מוסברת לעיתים קרובות במדיניות הכלכלית של ממשלת הולנד באותה תקופה, שהחליטה לדבוק בתקן הזהב במשך זמן רב יותר משותפות הסחר שלה. השפל הוביל לאבטלה חמורה ולעוני, כמו גם לתסיסה חברתית הולכת וגוברת. עליית הנאצים בגרמניה עוררה דאגה מסוימת בהולנד, אך רוב ההולנדים האמינו שגם הפעם תכבד גרמניה את הנייטרליות ההולנדית.

מלחמת העולם השנייה

כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939 הכריזה הולנד על נייטרליות בשנית. למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה, וכבשה את רוב המדינה במהירות מידי הצבא ההולנדי, שלא יכול היה להשתוות לצבא הגרמני בעוצמתו ובציוד שלו. בעת שההתנגדות ברוב המדינה כבר מוגרה, הפציץ הלופטוואפה את רוטרדם, העיר השנייה בגודלה; בהפצצה נהרסו חלקים גדולים מהעיר, נהרגו 814 איש ו-78,000 תושבים נותרו ללא קורת גג. בעקבות ההפצצה, ובעקבות איומים שגורל דומה צפוי לאוטרכט, נכנעה הולנד ב-15 במאי (מלבד מחוז זיילנד). משפחת המלוכה וכמה כוחות צבא נמלטו לבריטניה, וכמה מבני משפחת המלוכה עברו בסופו של דבר לאוטאווה שבקנדה עד השיחרור.
מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות כנגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק); בסוף המלחמה היו בחיים רק כ-40,000, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס. רוב האחרים נשלחו למחנות ריכוז בהולנד (הגדול מביניהם מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
האיבה כלפי הכיבוש הגרמני הלכה וגברה ככל ששלטון הכיבוש הכביד את ידו על האזרחים, מה שגרם להולנדים רבים להצטרף למחתרות האנטי-נאציות. אבל בה בשעה גם שיתוף פעולה עם הנאצים היה נפוץ; אלפי הולנדים צעירים (שהנאצים ראו בהם ארים טהורי גזע) התנדבו ליחידות ואפן אס-אס ונלחמו לצד הגרמנים בחזית המזרחית.
כוחות יפניים פלשו ל"הודו המזרחית ההולנדית" (כיום אינדונזיה) ב-11 בינואר 1942. ההולנדים נכנעו ב-8 במרץ, אחרי שחיילים יפניים נחתו בג'אווה. אזרחים הולנדיים נלקחו בשבי ונכלאו במחנות לעבודת כפייה. על כל פנים, ספינות וחיילים הולנדיים רבים הצליחו להגיע לאוסטרליה, ומשם להילחם ביפנים.
בחזית מערב-אירופה התקדמות בעלות-הברית הייתה איטית עד סוף הפלישה לנורמנדי באוגוסט 1944. כשהתרסקה ההגנה הגרמנית במערב אירופה, התקדמו בעלות הברית במהירות לעבר הגבול ההולנדי. הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה הבריטית השנייה ניהלו מבצעים נרחבים על אדמת הולנד החל מספטמבר. ב-17 בספטמבר נערך בהולנד מבצע מרקט גארדן, מבצע נועז שנועד לתפוס גשרים על שלושה נהרות חשובים בדרום הולנד. אף על פי שהכוחות הבריטים, האמריקאיים והפולנים עשו כמיטב יכולתם, הם לא הצליחו לתפוס את הגשר על הריין התחתון ליד ארנהם. האזור שמדרום לריין התחתון שוחרר במהלך ספטמבר ואוקטובר 1944, כולל מחוז זיילנד ששוחרר בקרב הסכלדה. למרות זאת, שאר המדינה, ובה רוב האוכלוסייה האזרחית, נותר בכיבוש גרמני עד אביב 1945. חורף 1944 - 1945 היה קשה מאוד, והולנדים רבים גוועו ברעב. ב-5 במאי 1945 נכנעה לבסוף גרמניה הנאצית, והכניעה להולנדים נחתמה בעיירה וחנינגן. המושל האזרחי של הולנד מטעם הנאצים, ארתור זייס-אינקווארט, נשפט בנירנברג אחרי המלחמה והוצא להורג. לאחר המלחמה התקיים מסע נקם כנגד הולנדים שתמכו בנאצים בזמן המלחמה.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה ניסתה הולנד שוב ושוב להגדיל את שטחה באמצעות סיפוח שטחים מגרמניה, על פי תוכנית באקר-סכוט. ארצות הברית שללה את התוכניות רחבות ההיקף (סיפוח עמוק שכלל את העיר קלן, ופינוי השטח כולו מגרמנים, מלבד דוברי גרמנית תחתית, הקרובה להולנדית), אך בוועידת לונדון שהתקיימה ב-1949 הורשתה הולנד לספח שטחים בקנה-מידה קטן יותר. כמעט כל השטח שסופח הוחזר לגרמניה ב-1963. במבצע הצבעוני השחור שתכנן ב-1945 שר המשפטים ההולנדי, גורשו באישון ליל כ-3700 גרמנים תושבי הולנד, כ-15% מהאוכלוסייה הגרמנית. התוכנית המקורית כללה את גירוש כל הגרמנים, אך הגירוש הופסק בעקבות התערבות בעלות הברית, שביקשו לעצור את זרם הפליטים שחזר לגרמניה. הצבא הבריטי בגרמניה הגיב בחריפות למבצע הצבעוני השחור, וגירש כ-100,000 הולנדים מגרמניה להולנד.

אחרי המלחמה

יומיים לאחר כניעתה של יפן הכריזה רובה של "הודו המזרחית ההולנדית" על עצמאותה כאינדונזיה. התקופה שלאחר מכן ("המהפכה הלאומית") הייתה תקופה של בלבול, שבמהלכה נלחמה הולנד במחתרות גרילה אינדונזיות בשתי מלחמות שכונו בלשון נקייה "politionele acties", כלומר "מבצעים משטרתיים". הלחץ הבינלאומי הגובר על הולנד הביא אותה בסופו של דבר לסגת, והיא הכירה בעצמאותה של אינדונזיה ב-27 בדצמבר 1949. חלקו המערבי של האי גינאה החדשה נשאר בשליטה הולנדית ונקרא גינאה החדשה ההולנדית, והריבונות עליו הועברה לאו"ם ב-1961 (בעקבות ניסיון פלישה אינדונזי), ובסופו של דבר לאינדונזיה; עד 2002 נקרא שמו איריאן ג'איה, וכיום הוא כולל שתי פרובינציות של אינדונזיה, פפואה ופפואה המערבית.
כ-300,000 מתיישבים הולנדים עזבו את הארץ שבה רובם נולדו והתיישבו בהולנד; רבים מביניהם היו בני איי מלוקו שנלחמו ביפנים לצד ההולנדים, וכן בני תערובת. אף כי רבים ציפו כי אובדן המושבות באסיה יביא להרס הכלכלה ההולנדית, בפועל התוצאה הייתה הפוכה: הכלכלה ההולנדית שגשגה בשנות ה-50 וה-60, בין השאר בזכות כספים רבים מתוכנית מרשל וכפיצויי מלחמה מגרמניה. כמו מדינות רבות בצפון אירופה, גם ההולנדים עודדו הגירה, תחילה מאיטליה וספרד, ומאוחר יותר מטורקיה ומרוקו, עקב הצורך בידיים עובדות. לתיאור התופעה נטבע המונח המחלה ההולנדית ב-1977 על ידי האקונומיסט, אשר תיאר את הירידה במגזר הייצור בהולנד לאחר תגליות של שדות גז משמעותיים במדינה בשנת 1959.
סורינאם הייתה המושבה הבאה שזכתה לעצמאות בנובמבר 1975, הפעם בעידוד ממשלת הולנד, גם כיוון ששליטה במושבות הפכה לנטל תדמיתי על המדינה וגם כדי לבלום את זרם המהגרים משם; סורינאמים רבים, על כל פנים, העדיפו לעבור להולנד, וכיום מספר התושבים ממוצא סורינאמי בהולנד הוא בערך כמספר תושבי סורינאם עצמה. גם מן האנטילים ההולנדים הגיעו מהגרים רבים, והחברה ההולנדית הפכה לחברה הטרוגנית ומגוונת יותר.
השיטפון הגדול האחרון פקד את הולנד בתחילת פברואר 1953, כשסערה חזקה מוטטה כמה סכרים בדרום מערב המדינה (ראו: שיטפון הים הצפוני). יותר מ-1800 איש טבעו. בעקבות האסון פתחה ממשלת הולנד בתוכנית מקיפה של הנדסה אזרחית ("עבודות הדלתא") כדי להגן על האזור משיטפונות דומים. הפרויקט הושלם רק כעבור 30 שנה; על פי הערכת מהנדסי הממשלה, הסיכוי להצפה נרחבת בהולנד כיום הוא 1:10,000 לשנה.
שנות ה-60 וה-70 היו תקופה של שינוי תרבותי עצום בהולנד, כמו גם ברוב מערב אירופה. כמה משינויים אלו זכו לכינוי ontzuiling, כלומר התפוררותה של "החלוקה לעמודים" (zuiling) שאפיינה את החברה ההולנדית המסורתית, שהייתה מחולקת מעין חלוקה שבטית באופן אנכי על פי גאוגרפיה, דת וכיוצא בזה. הדור הצעיר - ובעיקר סטודנטים - דחו מעליהם את ערכי הדור הקודם, ותבעו שינוי בתחומים כמו זכויות האישה, מיניות, פירוק נשק ונייטרליות מדינית, ונושאים הקשורים באיכות הסביבה. תהליכים אלה הם בין הסיבות המובילות לליברליות הרבה של הולנד בימינו: החוק מתיר המתת חסד ונישואים חד-מיניים, ויש סובלנות כלפי שימוש בסמים קלים.

הולנד כיום

ב-1952 הייתה הולנד בין החברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר לאיחוד האירופי של ימינו; הולנד היא גם בין המדינות המייסדות של ברית נאט"ו. באיחוד האירופי נחשבת הולנד לאחת המדינות השואפות לאיחוד קרוב יותר בין המדינות החברות, והיא בקבוצת המדינות הראשונות שאימצו את האירו. עם זאת, במשאל-העם על אשרור החוקה האירופית הצביעה הולנד "לא", ובכך הייתה, לצידה של צרפת, לאחד הגורמים החשובים להקפאת התהליך.
הולנד היא מדינה מתועשת, אך גם יצואנית גדולה של מוצרים חקלאיים, והיא אחת העשירות באירופה במושגים של תל"ג ותמ"ג לנפש, וכן מבחינת השכר הממוצע. הולנד מפורסמת ב"מודל הפּוֹלדֶר", שעל פיו המדיניות הכלכלית נקבעת בהסכמה בין ארגוני המעסיקים, ארגוני העובדים והממשלה; לזכותו של מודל זה נזקף מיעוט השביתות בהולנד, והולנד נחשבת בעיני רבים לפשרה מצליחה בין כלכלת שוק ומדינת רווחה.
שני מעשי רצח שקרו בתחילת שנות ה-2000 זעזעו את החברה ההולנדית ועוררו בה דיון ציבורי נוקב בענייני חברה, הגירה ומדיניות ממשלתית: פים פורטאון, מנהיג פופוליסטי של הימין הקיצוני והומוסקסואל מוצהר שנרצח ב-2002 על ידי פעיל שמאל שרצה למנוע את זכייתו בבחירות, והבמאי תאו ואן גוך שנרצח על ידי צעיר מוסלמי רדיקלי ממוצא מרוקני ב-2004.