google/wiki40b huggingface dataset:
משה גולדבלט

משה גולדבלט (יידיש: ‏משה גאָלדבלאַט‏‎‏; 16 בדצמבר 1896 הרצה בסרביה - 1974 חיפה) היה שחקן ובמאי תיאטראות יהודי,יידי, רוסי וצועני.

ביוגרפיה

עוד בהיותו נער הצטרף אל קבוצת שחקנים נודדים, בין 1918–1921 היה שחקן בתיאטרון יידי נודד. ב-1924 הוא למד משחק בתיאטרון היהודי הממלכתי של מוסקבה תחת הדרכתו של אלכסיי גרנובסקי. הוא עבד בתיאטרון זה עד 1937 בתור שחקן ומורה. ב-1925 הוא שיחק בסרט יידי יידיש גליק בבימויו של גרנובסקי ומבוסס על סיפוריו של שלום-עליכם.
החל מ-1929 הוא עמד בראש קבוצת שחקנים צועניים. בסיועו של קומיסר החינוך אנטולי לונצ'רסקי גולדבלט על בסיס קבוצת שחקנים זו ייסד בינואר 1931 תיאטרון צועני "אינדו-רומן". הוא ניהל את התיאטרון עד 1936, ב-1935 הוא ביים יחד עם ייבגני שניידר את הסרט הצועני "הטאבור האחרון". לאחר עזיבתו של גולדבלט בראש אינדו-רומן עמד מיכאיל ינשין והצגותיו של התיאטרון עברו לשפה הרוסית.
בין 1937-1939 היה המנהל האמנותי של התיאטרון היהודי הממלכתי של בירוביג'ן. החל מ-1939 הוא ניהל את התיאטרון היהודי הממלכתי של קייב. עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה התיאטרון פונה לטאראז (יותר מאוחר עבר לקוקאנד ולפרגנה), במקביל לכך שימש גולדבלט בתור המנהל האמנותי של תיאטרון הדרמה הממלכתי של קזחסטן (1941 - 1944). עם סיומה של המלחמה התיאטרון היהודי הממלכתי של קייב עבר לצ'רנוביץ ופעל עד 1950, אז נסגרו כל התיאטראות היהודיים בברית המועצות. בשנת 1951 הוא חזר לקזחסטן והפך למנהל האמנותי תיאטרון הדרמה הממלכתי של קזחסטן, תפקיד בו שימש עד 1959. במקביל היה במאי של התיאטרון הדרמה האקדמי הרוסי הממלכתי באלמטי. עד 1969 הוא היה שחקן בתיאטרון הרוסי של חרקוב.
ב-1972 הוא עלה לארץ והתגורר בחיפה. נפטר ב-1974.
אמנואלה ד'אסטורגה

אמנואלה ד'אסטורגה (Emanuele d'Astorga;‏ 1680–1757?) היה מלחין איטלקי.
ד'אסטורגה נולד בעיר אוגוסטה בסיציליה למשפחה אמידה ממעמד האצולה. סיציליה הייתה אז תחת שלטון ספרדי. את לימודיו המוזיקליים עשה בפלרמו ולאחר ריב עם אביו עזב את סיציליה והתיישב ברומא.
בשנת 1709 העלה בגנואה את האופרה הראשונה שלו - דפני, שזכתה להצלחה רבה. בתוך הקהל היה הקיסר קרלוס ה-3 הטוען לכתר הספרדי שלקח אותו לפמלייתו בווינה והעניק לו פנסיה מלכותית נדיבה כדי שימשיך לכתוב מוזיקה.
לאחר שד'אסטורגה הסתבך בחובות הוא נאלץ לעזוב את וינה ולחזור עם משפחתו לסיציליה. כעבור ארבע שנים עזב את משפחתו ונדד ברחבי אירופה. לא ידוע עליו הרבה. גם שנת מותו אינה ברורה וכן מקום מותו: מדריד, ליסבון או טירה בבוהמיה.
במאה ה-19 נכתבו על ד'אסטורגה ספרים, מחזות ואף אופרה. בגלל חוסר בעובדות היסטוריות הומצאו עליו אגדות.
אחד המיתוסים הוא שאביו היה בין המורדים בשלטון הספרדי בסיציליה. הוא נתפס על ידי הספרדים שאילצו את אסטורגה ואמו לחזות בהוצאתו להורג. הספרדים שלחו את אסטורגה למנזר בעיר אסטורגה בספרד שם התחנך.
המלחין הגרמני יוהאן יוזף אברט (1915–1832) כתב ב-1866 אופרה בשם אסטורגה שבה ד'אסטורגה יוצא מדעתו וחוזר לשפיות רק לאחר שהוא שומע את אשתו שרה את הסטאבט מאטר שלו.
נרגילה

נרגילה היא מתקן המשמש לעישון טבק במקור, אך מסוגל גם לשמש לעישון של מריחואנה, אופיאטים או סמים אחרים. יש שסבורים כי מקורה של הנרגילה בהודו (מקור השם נרגילה במלה הינדואית "נריאל נכילה", שפירושה אגוז קוקוס). אחרים סבורים כי מקור הנרגילה בבני שבט הקלאהרי במזרח אפריקה, שנהגו לעשן צמחי קנביס באמצעות מכלי מים. עישון הנרגילה מקובל מאוד] במזרח התיכון.

הדרך שבה פועלת הנרגילה

החומרים המשמשים לעישון בנרגילה חייבים להיות רטובים או לחים, לכן מעורבב בדרך כלל טבק לנרגילה עם פירות מיובשים למחצה. התוספות לטבק מעניקות לנרגילה את ייחודה, שכן כאשר מעשנים אותה חשים בטעם התוספת. קיימות תערובות טבק במגוון טעמים, כגון תפוח, בננה, תות שדה, דובדבן, ורדים, מנטה ועוד. לעיתים אף מעשנים "טבק" שלמעשה אינו מכיל טבק, והוא עשוי רק מתמציות פירות שונים.
הנרגילה מחולקת לשלושה חלקים: ראש, גוף וכד. מצידו העליון של הגוף מחובר הראש ומצידו התחתון הכד. מהגוף יוצא צינור המשמש לשאיפת העשן. ברוב הנרגילות שניתן למצוא בישראל כלול גם השפץ (סוג של מלקחיים המשמשים להדלקת וסידור הגחלים). בנרגילה הטבק מופרד מהגחל בעזרת נייר אלומיניום (נייר כסף) מחורר כדי לעכב את השריפה, כאשר הטבק נשרף בהדרגה מחום הגחל. בתהליך הפתיחה מגיע הגחל לטמפרטורה גבוהה מאוד כאשר המעשן שואף את העשן לריאותיו במטרה לחמם את הטבק, כך שיוצא עשן רב.
כאשר שואפים אוויר מן הצינור, נוצר ואקום בתוך הכד. אז נשאב לתוך הכד אוויר דרך הראש ודרך הטבק החם. העשן עובר דרך המים שבכד הנרגילה. לפעמים מוסיפים לכד אלכוהול או חומרים אחרים (כמו סירופ, משקה מוגז או חלב), על מנת לקבל תחושות אחרות.
באזורים שונים מקובלות נרגילות בצורות שונות וכן טבק מסוגים שונים. במצרים הנרגילה בעלת מכל הזכוכית מכונה "שישה" ומקובל לעשן בה טבק 'ממותק' (מעסל) בטעמי פירות. עוד מקובל במצרים לעשן בנרגילה שגופה נחושת או פליז וצווארה עץ, והיא מכונה "צ'וזה". לנרגילה מסוג זה אין מחברים צינור אלא קנה חלול ומקובל לעשן בה טבק עם חשיש. סוג טבק המקובל באסיה הוא טבק "אג'אמי" שהוא טבק ללא תוספת טעם אותו מרטיבים מעט ועליו מניחים גחל. משמעות השם "אג'אמי" היא "שאינו ערבי" והכוונה בכך היא בדרך כלל לפרסי, ואכן הטבק האג'אמי מיוצר בפרס. בקשמיר בנוי צוואר הנרגילה כולו מקנים (במבוק) והוא מכונה "נרגילה" בעוד שמכל המים עשוי שם מחומר או מנחושת והוא מכונה "הכלי-בבלי".
גרין מייל

עלילת הספר

הספר יצא לראשונה כסדרה בהמשכים. לאחר מכן חוברו כל הפרקים לספר אחד.

שתי הילדות המתות

פול אדג'קומב, הסוהר הראשי, מתאר את אגף ה', אגף הנידונים למוות בבית הסוהר "קולד מאונטיין"; את האסירים שנכחו שם; חבריו הסוהרים והסוהר שלדבריו היה שנוא על כולם וסדיסט עד מאוד. תפנית הסיפור מתרחשת כאשר מגיע לבית הסוהר אסיר שחור, בוּר ועצום ממדים ושמו ג'ון קופי, שנידון למוות בגין אונס ורצח של שתי ילדות לבנות.

העכבר על המייל

לפני שג'ון קופי הגיע לאגף ה', מספר אדג'קומג על עכבר מופלא אשר הופיע שם יום אחד והתנהג בצורה אנושית להפליא. אחד הסוהרים, ברוטוס האוול, נתן לעכבר את השם "וילי ספינת-קיטור", אחד מסרטי מיקי מאוס. כל האנשים אשר ראו את העכבר חיבבו אותו, מלבד הסוהר פרסי. כשהגיע דלקרואה, צרפתי אשר הואשם באונס נערה, ברציחתה וברציחת אנשים נוספים, התיידד עם העכבר וכינה אותו "מר ג'ינגלס".

ידיו של קופי

כאן חוזר סיפורו של ג'ון קופי. הוא מתגלה כבעל נפש של ילד וכוחות על טבעיים, בעזרתם הוא יכול לרפא כל מחלה, אך גם לראות את הרשע ואת הסבל שבאנשים. באמצעות מגע ידו, מרפא קופי את פול, מדלקת בדרכי השתן, ממנה הוא סובל, ובכך אף משפר את חיי המין שלו. אסיר חדש, ויליאם וורטון, מגיע לאגף ה', בשם רצח המוני שביצע ברחוב. הוא מכנה את עצמו "בילי הנער" ושם לעצמו מטרה: הפיכת חייהם של הסוהרים באגף ה' לגיהנום עלי-אדמות. אדג'קומב מתאר את מאמציו להגשמת מטרה זו כ"מקוריים".

מותו הרע של דלקרואה

באותו יום בו דלקרואה צריך להיות מובל אל גורלו הממתין לו בכיסא החשמלי, מחליט פרסי וטמור לעשות מעשה ורומס את מר ג'ינגלס העכבר, מה שרצה לעשות מזה זמן רב. ג'ון קופי ריחם על העכבר, והחזירו לחיים, למרבה אושרו של דלקרואה. ברם, פרסי לא הסתפק רק בכך, ובהוצאתו של דלקרואה להורג הוא היה האחראי להניח את הספוגית הרטובה במי-מלח על ראשו של דלקרואה (כך שהחשמל ירוכז לראשו וימות מהר), ובמקום זאת הוא הניח אותה יבשה. כך מת דלקרואה בייסורים רבים. אדג'קומב טוען שמוות כזה לא מגיע לאיש.

מסע לילי

ג'ון קופי מוברח מבית הסוהר על מנת לרפא את מלינדה מורס, אשתו של מנהל בית הכלא, הלוקה בגידול סרטני במוחה; אדג'קומב וחבריו מסכנים בכך את מישרתם. התוכנית עולה יפה ומלינדה נרפאת, אך בניגוד לפעמים אחרות, קופי אינו נפטר מה"רוע" אותו ריפא באמצעות "הקאתו" לאוויר בדמות ענן-זבובים, אלא שומר אותו בקרבו. הוא מוחזר לתאו, ואז תופס את פרסי וטמור ו"מקיא" את ענן הזבובים אל פיו. פרסי, שדעתו נטרפה עליו, שולף את אקדחו, יורה בוויליאם וורטון למוות, ולאחר מכן נשלח לאשפוז בבית-חולים לחולי נפש עד יום מותו.

קופי על המייל

בחלק האחרון של הספר, עולה מחדש ונסקר סיפורו של קופי, ויחד עמו גם תאריך הוצאתו להורג הקרב ובא.
במהלך הסיפור הקוראים מתוודעים לכך שאדג'קומב העלה על הכתב את קורותיו במהלך שהותו בבית אבות. את זכרונותיו הוא חולק עם ידידתו, איילין. לאחר שסיימה לקרוא את כתביו, הראה לה אדג'קומב את מר ג'ינגלס העכבר. לפי טענתו, ג'ון קופי האט את תהליכי ההזדקנות של מר ג'ינגלס ושלו, ואף נתן לו את היכולת לראות את הסבל והרוע שבאנשים. קופי התעייף מחייו, ועל כן רצה להיות מוצא להורג. אדג'קומב גם הוא מודה שלא היה מתנגד להגיע אל המנוחה.
"אבל לפעמים, הו אלוהים, המייל הירוק כל כך ארוך...", הוא מסיים את סיפורו.
אן אנרייט

ביוגרפיה

אנרייט היא ילידת דבלין, ובוגרת פירסון קולג' של רשת United World Colleges. היא בעלת תואר ראשון כפול בספרות אנגלית ובפילוסופיה מטריניטי קולג' שבעיר, ותואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת מזרח אנגליה.
אנרייט עבדה משך שש שנים כמפיקה ובמאית בתאגיד השידור האירי RTÉ, והחלה לכתוב במשרה מלאה בשנת 1993, לאחר שעזבה את העבודה בטלוויזיה בעקבות התמוטטות עצבים.
ספרה "המפגש" משנת 2007 זיכה אותה בפרס בוקר לאותה שנה ובפרס רומן השנה של אירלנד לשנת 2008. הספר תורגם לעברית על ידי נגה אלבלך ויצא לאור בשנת 2009 במסגרת סדרת הספריה החדשה של הוצאת הקיבוץ המאוחד. ספריה האחרים זיכו אותה במספר פרסים נוספים, לרבות מדליית קרנגי, וכן במועמדות נוספת ברשימה הקצרה של הבוקר ולפרס בייליז לסיפורת מאת נשים.
פרדס בחיסכון

פרדס בחיסכון הוא פרויקט הסתדרותי משנת 1955 שנועד לפועלי המושבות, אשר במסגרתו הוקמו גופים יורידיים, שמטרתם הייתה לאפשר לחבריהם לרכוש זכויות חכירה בקרקעות לשם עיבוד פרדסים שנרכשו מרשות הפיתוח וקק"ל אנגליה. הפרויקט הוא תוצאה של שיתוף פעולה ממשלתי בין-משרדי לצד שיתוף פעולה של המוסדות ההסתדרותיים. המדובר באחד הפרויקטים המוצלחים של ההסתדרות מבחינת ההיענות של פועלי המושבות, שלא הייתה להם קרקע לעיבוד או משק עזר. במבחן התוצאה, ההשקעה לא הניבה את התשואה המצופה.

השנים הראשונות

בשנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, ביקשו השלטונות לשפר את המצב הכלכלי בארץ, וליצור מקורות ייצור ותעסוקה. בין היתר, הוחלט לפתח את גידול הפרדסים וליישב את הקרקעות הלא מנוצלות ברחבי הארץ. כדי לממש את היעדים הללו, החליטו משרדי הממשלה ומוסדות המדינה ובכללם גופי ההסתדרות על הקמת פרויקטים של "פרדס בחיסכון". שר האוצר באותה עת, לוי אשכול, ייחס את הרעיון הראשוני למיזם זה לעורך "מעריב", עזריאל קרליבך.
מדינת ישראל פנתה לציבור באמצעות העיתונים היומיים והזמינה אזרחים לרכוש זכויות חכירה במקרקעין, כחסכון מניב תשואה, תוך הענקת הטבות במס והענקת הלוואות ממשלתיות. על ידי כך ביקשה המדינה להביא לפיתוח גידול הפרדסים בארץ, שהיו באותה העת עיקר הכנסותיה של המדינה מיצוא ומקור למטבע זר ולקשור אותם אגב כך לקרקעות הנרכשות.
מדינת ישראל על זרועותיה הקימה את מפעל החסכון הכללי של הדרי ישראל ולצידו הוקם פרדס בחסכון לפועלי המושבה שהתגבש ופעל בחסות הסתדרות הפועלים החקלאים.

מטרת פרדס בחיסכון

מפעל החיסכון הכללי ופרדס בחסכון לפועלי המושבה - התקיימו זה לצד זה ושירתו אותה מטרה לסוגי האוכלוסייה השונים: מפעל החסכון הכללי נועד לאזרחים באשר הם ואילו פרדס בחסכון לפועלי המושבה נועד ליצור מקור חסכון לעובדי המושבות ולאפשר להם לקבל בחכירה קרקע לנטיעת פרדס וכך לסייע להם מבחינה כלכלית ולקשור אותם לקרקע המושבה מבחינה ציבורית וחברתית. הגופים אשר הקימו יחדיו את המפעל של "פרדס בחסכון" היו רשות הפיתוח, יכין חק"ל, הדרי ישראל ופרדס סינדיקט בע"מ.

הדרך בה חוסכים

המצטרפים לפרויקט רכשו זכויות במקרקעין שנמצאו מתאימים לנטיעת עצי הדר לתקופת חכירה בת 49 שנים, הניתנת לחידוש לתקופה נוספת בת 49 שנים. נטיעת הפרדסים במקרקעין בוצעה (בפיקוח משרד החקלאות) על ידי יכין חק"ל. האחרונה עיבדה את הפרדסים בתקופת העיבוד הראשונה ועד למסירתם לחוכרים, ומאותה העת ואילך עובדה הקרקע על ידי חברה לעיבוד מטעמם או יכין חק"ל, כאשר התמורה משיווק הפרי בניכוי העלויות אמורה הייתה להניב לחוכרים את התשואה המובטחת. התוכנית של פרדס בחיסכון נתנה הזדמנות גם למי שאמצעיו לא היו מרובים לרכוש חלקת פרדס, בתשלומים חודשיים, למשך שנים אחדות. הממשלה הדגישה כי ענף ייצוא פרי ההדר נושא רווחיות רבה. במקרים מסוימים שטח האדמה שהוחכר טרם עבר פרצלציה ועל כן נמכר לחוכרים שטח משוער ולא שטח מדויק.

התפתחות הפרויקט

לאחר שהפרויקט יצא לדרך והחוסכים נרשמו למפעל, נרכשו קרקעות במקומות שונים ברחבי הארץ, חברות עיבוד שונות עיבדו את הפרדסים והתשואה נמסרה לחוסכים. הממשלה באמצעות משרד האוצר ומשרד החקלאות תמכו ועודדו מפעל עממי זה. בדיעבד התברר כי במקרים רבים העיבוד המשותף לא הניב את הפירות המיוחלים, והחוכרים הפסידו כסף מעסקת החכירה.
עד היום מחזיקים רבים מן האזרחים בקרקעות מכוח אותם ההסכמים, אשר יהיו תקפים על פי החוזים המדוברים לפחות עד שנות ה-50 של המאה ה-21. כבר בשנת 1968 הכניס מינהל מקרקעי ישראל לחוזי החכירה סעיף המבטל את המשך החכירה במקרה שייעוד הקרקע שונה. תביעה של קבוצת חוכרים של פרדס חסכון באזור סביון לאפשר להם להמשיך לחכור את שטח הפרדס למרות שינוי ייעוד הקרקע נדחתה על ידי בית המשפט.
נחליאליים

תיאור

גודל בני המשפחה משתנה בין 14 ל־17 ס"מ, בעלי צוואר קצר וזנב ארוך ובדרך כלל ללא דו-צורתיות זוויגית בגודל. הרגליים ארוכות, כהות ובעלות אצבעות וטופרים ארוכים, בעיקר האצבע האחורית, שיכולה להגיע עד ל־4 ס"מ. הסוג Macronyx הוא הגדול מבין סוגי המשפחה, ויכול להגיע עד ל־64 גרם, לעומת שאר סוגי המשפחה שמשקלם מגיע ל־31 גרם לכל היותר.
צבע הנוצות הוא לרוב חום, ומזכיר במידה מה את נוצותיהם של העפרוניים, אם כי צבעים אחרים קיימים גם. כך למשל, ה־Tmetothylacus tenellus הוא בעל נוצות זהובות בהירות. צבעים נפוצים נוספים הם אפור, שחור, לבן וצהוב.
מרבית המשפחה הם אוכלי חרקים שוכני קרקע, לרוב בשטחים פתוחים. אם כי ישנם מינים המעדיפים יערות, או שפת נחלים כמו נחליאלי זנבתן ואחרים.
כמעט כל הנחליאליים בונים את קינם על גבי הקרקע ומטילים עד ל־6 ביצים בכל עונה.
מדנס סוכנות לביטוח

היסטוריה

שוקי מדנס החל את דרכו כסוכן ביטוח בשנת 1973 ובאותה שנה הקים את מדנס סוכנות לביטוח (כיום משמש שוקי מדנס כיושב ראש קבוצת מדנס). שנתיים לאחר הקמת הסוכנות, קיבל שוקי מדנס נציגות וחברות ב-MDU הבריטית ובשנת 1989 קיבל את נציגות לויד'ס הבריטית.
בשנת 1990 צירפה מדנס את כל חברי לשכת עורכי הדין לביטוח אחריות מקצועית ובשנת 1992 הוקמה החברה לניהול סיכונים ברפואה בע"מ (מקבוצת מדנס) על ידי עו"ד טליה חלמיש שני. בשנת 2012 התמנה אוהד מדנס למנכ"ל משותף עם עו"ד חלמיש שני.
בשנת 2014 דורגה סוכנות הביטוח מדנס על ידי 'דן אנד ברדסטריט' כסוכנות השנייה בגודלה במדינת ישראל ובמקום השני בדירוג סוכנויות הביטוח של גלובס DUN'S 100 . באותה השנה הפכה לנציגה הרשמית של WBN (רשת סוכנויות הביטוח הבינלאומית) ומאותו שלב הפכה לסוכנות שמייצגת את הרשת בישראל ללקוחותיה הבינלאומיים. מדנס למעשה מספקת שירותים ביטוחים לחברות בינלאומיות בישראל במגוון מוצרי הביטוח השונים, הן ללקוחות ישראליים והן לחברות זרות (באמצעות נציגות מקומית).
נכון לשנת 2015 מדנס היא סוכנות הביטוח העצמאית הגדולה ביותר במדינת ישראל . היא מספקת שירותי ביטוח לכמיליון לקוחות ומטפלת בכשמונים אלף תביעות בשנה. נכון לשנת 2015 היקף הפרמיה השנתית של מדנס היא למעלה ממיליארד ש"ח.
באוקטובר 2015 נקנסה מדנס ביחד עם הראל חברה לביטוח בסך של 6.4 מיליון שקל על ידי הרשות ההגבלים העסקיים, בגין פגיעה בתחרות בשוק ביטוח הבריאות.

החזקות

כ-65% מהחברה נמצאים בעלותו של שוקי מדנס, 24.7% בבעלות הראל השקעות וכ-10% בבעלות בנק איגוד.
פראניו קליין

קורות חיים

פראניו קליין נולד בווינה במשפחה אוונגליסטית. הוא למד שנתיים באקדמיה לאמנויות יפות בווינה וב-1851 עזב את לימודיו, היגר לשטחי ממלכת קרואטיה, התגייס לצבא האוסטרי ועבד כמנהל עבודה בבניין בערים שונות. הוא החל בתכנון מבני דת בביילובאר וביישובים סמוכים. ב-1859 הוצב בזאגרב. קליין פתח משרד לתכנון אדריכלי ובמהלך פעילות המשרד שנמשכה עד 1878 תכנן את קתדרלת ההשתנות של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בזאגרב, את בית הכנסת בזאגרב, את מכון המוזיקה של קרואטיה ואת מבנה בנק ההשקעות של קרואטיה. כן תכנן מספר בתי מגורים לבני השכבות האמידות שבעיר.
פראניו קליין הלך לעולמו בזאגרב ב-1889 והוא בן 60, והובא לקבורה בבית הקברות מירוגוי. ב-2014 הוצב שלט הנצחה לזכרו בכנסיית "עליית מרים" בזאגרב.
כבישי ישראל

תשתית הכבישים בישראל החלה להתפתח בשנות המנדט הבריטי בארץ ישראל. בשנת 1921 הקים שלטון המנדט זרוע הנדסית לביצוע עבודות פיתוח תשתית בארץ, אשר הפכה למחלקה לעבודות ציבוריות (מע"צ) עם סיום תקופת המנדט. מאז פעלה המחלקה תחת משרדים שונים כמו משרד העבודה בשנות ה-50 של המאה ה-20, משרד התשתיות, ולבסוף, משרד התחבורה, עד לסגירתה בשנת 2004 בהחלטת ממשלת ישראל והפיכתה לחברה הלאומית לדרכים בישראל.
נכון לשנת 2017 יש בישראל 19.5 אלף ק"מ כבישים סלולים.

מתגים (אבני קילומטר)

מתגים מיועדים להקל על ההתמצאות בכבישים, ולאפשר שפה משותפת לתיאור מיקומים בכבישים. המתגים הם שלטים קטנים בצידי הכביש, המציינים את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש (נקודת התחלת הכביש נקבעת לקצהו המערבי בכבישי רוחב ולקצהו הדרומי בכבישי אורך) ועד לנקודה שבה הם מוצבים. השלטים כוללים גם חץ עולה או יורד: אם החץ עולה, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותגדיל את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש; אם החץ יורד, התקדמות בכיוון הנסיעה הנוכחי תלך ותקטין את המרחק מנקודת התחלתו של הכביש. במרבית הכבישים מוצבים מתגים בכל קילומטר, למעט במקומות בהם אין אפשרות להציבם (למשל, באמצע צומת גדול). בחלק מן הכבישים מוצבים מתגים בכל חצי קילומטר (לדוגמה, בכביש 431) או אף בכל 100 מטר (כמו בחלקים מסוימים של כביש 70). צבע המתגים מותאם לאופי הכביש (כחול – מהיר, אדום – ארצי, ירוק – אזורי). בכביש מקומי לא יוצבו לרוב מתגים, בשל אורכו הקצר.

חוקי תנועה בישראל

אף על פי שהתפתחות התשתיות בישראל החלה בעיקרה בתקופת המנדט הבריטי, בישראל נוסעים בצדו הימני של הכביש כמו ברוב מדינות אירופה ואמריקה. הסיבה לכך היא שהתנועה המוטורית החלה כשהארץ הייתה תחת שלטון האימפריה העותמאנית, שהנהיגה נסיעה בצדו הימני של הכביש, ושבדבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) נקבע שהחוקים שחלו בארץ בטרם הקמת המנדט יישארו בתוקפם. לעומת זאת, במסילות הרכבת הרכבות נעות דווקא על המסילה השמאלית.
רומניוטים

רומניוטים (Romaniots או Romagnotes) הוא הכינוי שניתן לעדה יהודית שאינה אשכנזית ואינה ספרדית שבניה חיו בחבל הבלקן ובאסיה הקטנה. נכון לתחילת המאה ה-21 מתגוררים חברי העדה בעיקר ביוון, במדינת ישראל, ובעיר ניו יורק.
על פי המסורת הרומניוטית, מקור הקהילה ביהודים שיצאו מארץ ישראל לאחר חורבן הבית השני והתיישבו באזורי אסיה הקטנה והבלקן. הרומניוטים דיברו ניב יווני קדום שנקרא "יווניטיקה", ותפוצתם כללה את יוון, איי יוון, אסיה הקטנה, אלבניה ובולגריה. קהילות גדולות חיו בסלוניקי, בקורפו וביאנינה. קהילה קדומה הייתה קיימת ברומניה כשהגיעו יהודים רומניוטים לרומניה, לחבל הדנובה לאחר הכיבוש הרומאי והתיישבו שם. הקהילה נטמעה ונשתכחה לאחר השתלטות הספרדים והאשכנזים על יהדות רומניה. "בית כנסת הגדול" בו התפללו בנוסח הרומניוטים קיים בקונסטנצה שבמזרח רומניה]. בית הכנסת כיום ריק ממתפללים.
באיסטנבול ובאיזמיר נקברו הרומניוטים בנפרד משאר הקהלים ממגורשי ספרד (שכללו את הספרדים והפורטוגלים), יחד עם המוסתערבים והאשכנזים.

מקור השם

בהרצאה על הנושא "Romaniote Jews of Ioannina Greece" בכנס "Lecture presented on August 15, 2006 at the International Jewish Genealogical"‏ מובא דיון על מקור השם.
בעוד המונחים "יהדות אשכנז" ו"יהדות ספרד" מעידים על ארץ המוצא הגאוגרפי של היהודים, לא כן לגבי ה"רומניוטים". מקורו במאה ה-4, כאשר בירת הקיסרות הרומית עברה לקונסטנטינופול, היו בה יהודים אזרחי רומא. הם כונו, באנגלית Romaniotes-citizens of Roman. המונח בא לציין כי העדה היהודית היא ממוצא "הלניסטי" - מדובר ביהודים דוברי יוונית, אשר קלטו את תרבותם, סגנון החיים ומסורות מהסביבה הרומלית, כמו רוב קהילות המיעוטים באותם הזמנים: נוצרים או עובדי אלילים.
ביטוי לעובדת התאקלמותם של היהודים בסביבתם אפשר למצוא גם בשמות. אחד משמות המשפחה של יהודי יוון הוא: Moskos - שם ממוצא הלניסטי, המופיע במצבות בגרסאות שונות, כמו: Mordos, Molhos.

קהילת ארטה

סיפורה של קהילת ארטה (Arta) במערב יוון מובא באתר של הקהילה היהודית בניו יורק. היהודים הראשונים בעיר היו רומניוטים. הם באו מהערים קורינתוס ופטרס בחצי האי הפלופונסוס במהלך המאה ה-10. הם הגיעו לשם בעקבות גזרות שהוטלו עליהם במקומות מגוריהם ובשל ההרס שגרמו הפולשים הברבריים. כשבנימין מטודלה ביקר בעיר, בשנת 1173, הוא מצא בה קהילה יהודית של 100 משפחות. ראשי העדה היו רבי סולומון ורבי הרקלס. בעקבות מלחמות מקומיות יהודי העיר עברו בשנת 1246 לאי קורפו.
כאשר הביזנטים כבשו חזרה את העיר, שוקמה הקהילה היהודית והוקם בה בית כנסת בשם "Kehila Kedosha Tassavim". הוא היה בתוך האזור המבוצר של העיר (הקסטרו). היהודים ששבו מקורפו הקימו בית כנסת נפרד: בית הכנסת של בני קורפו, אשר בו התפללו לפי נוסח רומניוטי. הוקם בו גם בית מדרש.

בקרב יהדות בולגריה

אתר המוקדש ליהדות בולגריה מספר כי היהודים הראשונים הגיעו לבולגריה במאה ה-2, לאחר הכיבוש הרומי של המדינה. ליד העיר ניקופול על שפת נהר הדנובה נמצאה מצבה של היהודים שכונו בשם Romagnotes. האתר מספר עוד, כי בעקבות בואם של יוצאי ספרד ויוצאי אשכנז, התערבו ביניהם הרומניוטים ולא נותרו יהודים שנהגו בהתאם למסורתם.
אתר מהעיר סופיה מספר כי עד שנת 1640 היו בסופיה בירת בולגריה שלוש קהילות נפרדות, כאשר העתיקה שבהן הייתה של Romagnotes. רבה של העיר איחד את שלוש הקהילות באותה שנה.

הקהילה בארצות הברית

רוב רובה של הקהילה שבארצות הברית בעיר ניו יורק. בשכונת צ'יינהטאון נמצאים בית כנסת ומוזיאון The Kehila Kedosha Janina Synagogue and Museum של יוצאי העיר יאנינה ביוון. בבית הכנסת נערכות תפילות כמנהג הרומניוטים. ביקור במוזיאון מחייב תיאום מראש.
סמסונג גלקסי S III

חומרה

המכשיר כולל מעבד ארבע ליבות Exynos 4212, בעל מהירות שעון 1.4GHz בנוי על Cortex A9. נפחי הזיכרון שלו עומדים על ג'יגה בייט RAM זיכרון נדיף, וזיכרון פנימי בנפח 32GB, 16GB או 64GB. למכשיר מאיץ גרפי מסוג Mali-400MP. ניתן להרחיב את זיכרון האחסון באמצעות כרטיסי micro SD/T-Flash (עד ל-64 ג'יגה בייט).
המכשיר בעל מסך מגע מולטי טאץ' של זכוכית מוקשחת ("גורילה"), בגודל 4.8 אינץ' מסוג Glass 2. רזולוציית המסך היא 720x1280, מסוג Super AMOLED HD, וצפיפות הפיקסלים היא 306 ppi.
למכשיר מצלמה אחורית ברזולוציית 8 מגה-פיקסל ופלאש LED (שפותחה בסמסונג ישראל). מצלמה זו מסוגלת להקליט וידאו באיכות של 1080p במהירות של 30FPS (פריים). קיימת גם מצלמת 1.9 מגה פיקסל קדמית לשיחות וידאו באיכות HD. למצלמה תכונות כמו פוקוס אוטומטי, תיוג מיקום, זיהוי חיוך ומייצב תמונה.
חיישנים: למכשיר קיים חיישן תנועה מבוסס טכנולוגיית גירוסקופ, המאפשר לבצע פעולות שונות באמצעות מחוות. כמו כן, קיים חיישן קירבה NFC וברומטר.
כניסות: למכשיר כניסת מיקרו USB (גרסה 2.0) לטעינה ולחיבור למחשב, וכניסת אודיו 3.5 מילימטר לאוזניות.
קישוריות: למכשיר קישוריות Wi-Fi בתקנים b/g/n וכן WiFi Direct לחיבור ישיר בין שני מכשירים, בלוטות' 4.0 עם A2DP, מקלט GPS.
רשת: תמיכה בדור 2.5: 2.5G (GSM/ GPRS/ EDGE): 850 / 900 / 1800 / 1900 MHz, דור 3: (HSPA+ 21Mbps)‏: 850 / 900 / 1900 / 2100 MHz ודור 4 (בשווקים מסוימים).
תמיכה בקבצים: המכשיר תומך בקובצי קול בפורמטים MP3 ,WAV ,eAAC, ובקובצי וידאו בפורמטים MP4 WMV ,H.264 ,H.263 ,DivX ,XviD.
גודל: גובהו של המכשיר הוא 136.6 מ"מ, רוחבו 70.6 מ"מ, עוביו 8.6 מ"מ ומשקלו 133 גרם.
סוללה: סוללת ליתיום-יון בהספק של 2100 mAh, נשלפת וניתנת להחלפה.
צבע: המכשיר הושק בצבעים כחול "צדפה", לבן "שיש", ולאחר מכן שוחררו גם גרסאות בצבעים אדום, שחור, אפור-כסף וחום.

תוכנה

הטלפון מגיע עם מערכת ההפעלה אנדרואיד של גוגל בגרסה 4.0.4 (Ice Cream Sandwich) עם ממשק TouchWIZ Nature UX החדש של סמסונג, וניתן לשדרוג לאנדרואיד 4.3 (Jelly Bean).
למכשיר עוזרת אישית, 'S Voice', המאפשרת שליטה קולית במכשיר ומתן פקודות שונות על ידי מילים של המשתמש, וגם בגרסת Jelly Bean ישנה עוד עוזרת אישית בשם Google Now. זיהוי מבט (Smart Stay) באמצעות מצלמה קדמית. כמו כן קיימת אפשרות לזהות שיר שהאדם מזמזם.
קיימת פונקציית 'AllShare Play' המאפשרת להעביר את כל סוגי הקבצים בין המכשיר למחשבים וטלוויזיות תומכי DLNA ללא תלות במרחק בין המכשירים.
בטלפון קיימת פונקציית 'Burst shot' המאפשרת צילום של כ-20 פריימים רצופים ופונקציית 'Best photo' הבוחרת את התמונה הטובה ביותר מבין 8 תמונות שצולמו.

מכירות

המכשיר זכה לביקושי שוק גדולים, ותרם לכך שסמסונג עקפה את חברת אפל במכירות של סמארטפונים ברבעון השלישי של שנת 2012, כאשר נמכרו ממנו 18 מיליון יחידות ברבעון, ועד מרס 2013 נמכרו 50 מיליון יחידות.
הרמזים של בלו

עלילה

בכל פרק, בלו שמה את כפותיה על שלושה רמזים, והמנחה צריך צריך להסיק אותם כדי לדעת מה בלו רוצה לעשות.
קזויו סג'ימה

ביוגרפיה

קזויו סג'ימה במיטו, יפן.
ב-1981 סיימה סג'ימה תואר שני בארכיטקטורה באוניברסיטת יפן לנשים (japan women's university). לאחר חניכות אצל הארכיטקט היפני הידוע טויו איטו היא פתחה חברה משלה ב-1987 תחת השם Kazuyo Sejima and Associates. היא פתחה את החברה יחד עם ריו נישיזאואה (Ryue Nishizawa), תלמיד נוסף של איטו, וקנתה לעצמה מוניטין לאומי כאשר בשנת 1992 זכתה לתואר "ארכיטקט השנה" על-פי מכון האדריכלים היפני (Japanese Institute of Architects). נישזאואה רצה לפתוח משרד משלו ב-1990, אך סג'ימה שיכנעה אותו להישאר בחברה ובשנת 1995 הם הקימו את חברת Sejima and Nishizawa and Associates ,או בקיצור SANAA.
ב-1997 כל אחד מהם הקים משרד משלו ועסק בפרויקטים בקנה מידה קטן בעוד שבזמן השותפות עבדו על פרויקטים שאפתניים וגדולים. דוגמה לכך היא ה-O-Museum שנבנה בעיר נאגנו בין השנים 1995- 1999. כמו ברוב העבודות המשותפות של השניים היה קשה להצביע של מי הרעיונות וההצעות כיוון שעבדו באופן צמוד ואינטנסיבי.
פרויקט נוסף עליו עבדו יחד היה מוזיאון המאה ה-21 לאומנות מודרנית בקנאזווה, שנבנה בין השנים 1999- 2004, שמאופיין בעיצוב עגול עם חזית זכוכית. המראה הפנורמי והקומות העגולות עודדו את המבקרים לבחור מסלול משלהם מנגד למוזיאונים הליניארים הרבים הקיימים.
בשנת 2001 סג'ימה לקחה על עצמה משרת הוראה באוניברסיטת קיו של טוקיו. באותו הזמן SANAA החלו את הפרויקטים הראשונים שלהם מחוץ ליפן: בית הספר צולפריין לניהול ועיצוב בגרמניה ומוזיאון טולדו לאומנות שבאוהיו. עבודות בינלאומיות אחרות הראויות לציון כוללות את המוזיאון החדש לאומנות עכשווית בניו יורק שנבנה בין השנים 2003- 2007, תיאטרון ומרכז התרבות של דה קונסטליני (El Kunstlinie) שנבנה בהולנד בין השנים 1998- 2007, מרכז הלמידה של רולקס באוניברסיטת שווייץ לטכנולוגיה בלוזאן ("EPFL Learning Centre") שנבנה בין השנים 2005- 2009 ומוזיאון הלובר שבלנס, צרפת שעוצב ב-2005 ונפתח לקהל הרחב ב-2012.

פרויקטים עתידיים

סג'ימה התבקשה לתכנן את הרכבות והעיצוב הפנימי של רכבת האקספרס החדשה של חברת שיבו רכבות (Seibu Railway). רכבת זו תהיה "רכבת הדגל של העתיד" של החברה. כ56 קרונות יבנו עד השנה 2018 עם עיצובה של סג'ימה.