מנורת שמן

מנורת שמן או נר שמן היא מכשיר פשוט המשמש לתאורה לאורך זמן על ידי שמן או דלק בערה.
ניתן למצוא שימוש בנרות שמן מהתקופה הפלאוליתית העליונה ועד היום. לפני הופעת התאורה החשמלית, שימש נר השמן כאמצעי תאורה בסיסי, אך היום הוא משמש בעיקר ליצירת אוירה, כתחליף לנרות, או כאמצעי לתאורת חירום בזמן הפסקת חשמל.
בנרות שמן רבים מותקן גלגל קטן המשמש לקביעת גובהו של הפתיל ובכך לשלוט על עצמת האור.
חלק מהמנורות הנמכרות כיום, בנויות בסגנון העששית, מיוצרות ממתכת עם ארובה מזכוכית, או מיוצרות בעיקר מזכוכית, כאשר רק מחזיק הפתיל ממתכת.
בארצות אגן הים התיכון השתמשו בנרות שמן זית עד המאה ה-19. הנרות יוצרו בייצור המוני ממתכת (בעיקר נחושת או ברונזה), אך מעבר לכך לא השתנה עיצובן בן אלפי השנים.
בשנת 1780 המציא הכימאי השווייצרי איימה ארגנד מנורת שמן עם פתילה מעוגלת בתוך ארובה מזכוכית שהפיקה אור בעוצמה של 6 עד 10 קנדלה. ב-1853 החליפה אותה מנורת הנפט. באזורים כפריים ובעיירות הקטנות השתמשו במנורות אלה גם במהלך המאה ה-20. האור הבוקע ממנורת שמן זית בהיר הרבה יותר מזה המיוצר על ידי נר, אך הרבה פחות ממנורת ארגנד, מנורת הנפט או הפראפין.

מבנה ותפקוד

מנורות שמן שימשו לא רק לתאורה, אלא גם בטקסי קבורה או פעולות קדושות אחרות. המנורות נמצאו בבתים פרטיים וכמו כן במקומות ציבוריים, כגון מקדשים ומבני ציבור.
על ידי חקירה של עיצוב המנורות, הסמלים המופיעים עליהן, המבנה שלהן, קישוטיהן והחומר ממנו הן עשויות, ניתן לזהות את גילן וכנראה את סביבתן. המנורות יכולות ללמד אותנו על תרבותם של המשתמשים בהן ואת מעמדם החברתי.
לעיתים עיצוב מנורת השמן חושף ייצוג של מערכת הרבייה של האישה. מנורות שמן הודיות עם חלק מרכזי בולט אמורות להקרין את איבר המין הזכרי על הרחם של האישה, כאשר האור הנוצר מסמל, ברוב המקרים, את 'מקור החיים'.
מנורות שמן יוצרו ממגוון רחב של חומרים כגון זהב, ברונזה, כסף, אבן או, במקרה הנפוץ ביותר, חרס. מנורות חרס וברונזה רבות נתגלו בחפירות ארכאולוגיות. 
ברוב המקרים ייצור המנורות היה מקומי, אך לעיתים הן יוצרו בסדנאות ובתי יוצר ונשלחו לאזורים שונים.
אורכה הטיפוסי של מנורת שמן מחרס הוא 7-10 ס"מ ועומקה 3 ס"מ. עובי הדופן הטיפוסי הוא חצי ס"מ. מנורות עם יותר מפיה אחת גדולות יותר בדרך כלל.

הפתיל

הפתיל מוכנס לזרבובית ומגיע עד תא השמן. רוב המנורות מגיעות עם פתיל אחד; לחלקן יש יותר, בין 2 ל-20. עם זאת, ככל שמותקנים יותר פתילים, כך צריכת השמן תהיה גדולה יותר.
הפתיל יוצר מחומרים שונים כגון פשתן, גומא או סיבים שונים. פתיל דק צורך שמן לאט יותר מפתיל עבה. עם זאת, עובי הפתיל אינו משפיע בצורה משמעותית על גודל הלהבה.

דלק הבערה

בארצות המערב השמן העיקרי היה שמן זית, אולם שמן דגים, אגוזים, צמחים שונים ונפט גולמי שימשו גם הם כדלק בערה. במצרים העתיקה השתמשו בשמן קיק ובהודו בשמן שומשום, שמן בוטנים וחרדל.

עבודת יד

לפני המצאת הגלגל מנורות שמן היו מיוצרות בעבודת יד.

אובניים

האובניים הומצאו בתקופת הברונזה התיכונה ובאמצעותם יצרו מנורות שמן עד המאה ה-3 לפנה"ס. בתקופה ההלניסטית יותר ויותר מנורות יוצרו על ידי תבניות יציקה.

תבניות

השימוש בתבניות יציקה התפתח לראשונה ביוון ובמצרים במהלך המאה ה-3 לפנה"ס. בתקופת הרומאים, השתמשו בתבניות באופן נרחב בחלקיה השונים של האימפריה הרומית. השימוש בתבניות המשיך על המאה ה-8 לספירה. התבניות עשויות מאבן, חרס או טיח.

סיווג המנורות

מסווגים את המנורות על פי קריטריונים שונים:

אחר

סיווג על פי צורה, מבנה, עיצוב ועל פי דימויים סמליים, דתיים, מיתולוגיים, ארוטים, דימויי קרבות וציד.

בהלכה

הפרק השני של מסכת שבת, פרק 'במה מדליקין', עוסק ברובו בשמן ובפתילות הכשרים להדלקת נר שבת במנורת שמן, כאשר הכשרות מותנית בכך שהאור המופק יהיה יציב, ויתבטל החשש שאדם ינסה להגביר את האור הלקוי בשבת, ויעבור בכך על מלאכת מבעיר. בנוסף ישנם הלכות נוספות הנוגעות לשימוש המותר לאור הנר בשבת עקב החשש שאדם ישכח ויבוא להטות את הנר כדי להגביר את אורו. הלכות נוספות קשורות להלכות מוקצה.