צדיק

צדיק הוא אדם המתנהג על פי הצדק והמוסר. לרוב נעשה שימוש בתואר זה כדי לציין שמדובר באדם מורם מעם, הפועל לפנים משורת הדין והנהגותיו נעלות מהסטנדרט החברתי. ביהדות (ובעקבותיה גם בשימוש יומיומי), כאשר משתמשים במונח הכוונה היא גם לאדם שהוא ירא שמים, מתנהג בחסידות ומדקדק במצוות. בתנועת החסידות, ה"צדיק", הידוע גם כאדמו"ר או רבי, הוא תוארם של מנהיגיה ובעל משמעויות קבליות.

במקרא

התואר "צדיק" ניתן במקרא לאדם המתהלך בתומו (ספר משלי, פרק כ', פסוק ז': מתהלך בתמו צדיק), וכהיפוך של הרשע. האדם היחיד שזכה לתואר זה בתורה הוא נח, שנקרא צדיק תמים (ספר בראשית, פרק ו', פסוק ט'). בנביאים מכונה המשיח בתואר צדיק (ספר זכריה, פרק ט', פסוק ט').
ספר איוב מוקדש לדילמת סבל הצדיק, וברור לכל כי איוב היה צדיק אף על פי שלא נאמר במפורש כי הוא צדיק, אלא נאמר עליו כי הוא "תם וישר וירא אלוהים וסר מרע". מכיוון שמיוחסות לו תכונות של תום, יראת האלוהים ומוסריות (סר מרע) ניתן להגדיר אותו כצדיק.
בנוסף, אחד משבחיו של אלוהים הוא שהוא צדיק, ומשמעותו של שבח זה הוא שהוא נוהג עם ברואיו בצדק, משלם לאיש טוב כדרכיו ולאיש רע כפרי מעלליו (למשל ספר תהלים, פרק קי"ט, פסוק קל"ז: "צדיק אתה ה' וישר משפטיך", ועוד רבים).
התכונות המיוחסות לצדיק במקרא הם: עשיית משפט, שנאת עושי עוול, אמונה, יראת שמים ועוד, ומובטח להם שזכרם יהיה לעולם לברכה, יעשו פרי, יירשו ארץ, ואף זרעם לא יעזב. אך כבר המקרא מבחין במקומות שונים בכך שיש צדיק ורע לו, כפי שאמר קהלת (מגילת קהלת, פרק ז', פסוק ט"ו): "את הכול ראיתי בימי הבלי יש צדיק אבד בצדקו ויש רשע מאריך ברעתו", וכעין תשובה לכך יש בדברי קהלת בהמשך (מגילת קהלת, פרק ז', פסוק כ'): "כי אדם אין צדיק בארץ אשר יעשה טוב ולא יחטא".

בתלמוד

על פי התלמוד, לא נגזר על האדם מראש אם יהיה צדיק או רשע, שכן הכול בידי שמים חוץ מיראת שמים. וכך אמרו חז"ל (תלמוד בבלי, מסכת נידה, דף ט"ז, עמוד ב'): דרש רבי חנינא בר פפא: אותו מלאך הממונה על ההריון לילה שמו, ונוטל טפה ומעמידה לפני הקב"ה ואומר לפניו, רבונו של עולם, טפה זו מה תהא עליה גבור או חלש חכם או טיפש עשיר או עני. ואילו רשע או צדיק לא אומר, כד"ר (כדברי רבי) חנינא, שאמר רבי חנינא, הכול בידי שמים חוץ מיראת שמים.
על חשיבותו הרבה של צדיק אמרו חז"ל (תלמוד בבלי, מסכת חגיגה, דף י"ב, עמוד ב'): רבי אלעזר בן שמוע אומר, על עמוד אחד העולם עומד וצדיק שמו, שנאמר (ספר משלי, פרק י', פסוק כ"ה) וצדיק יסוד עולם. במקום אחר (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ג, עמוד א') נאמר שגדולים צדיקים יותר ממלאכי השרת.
התלמוד מבחין בן צדיק גמור לצדיק שאינו גמור, כאשר צדיק גמור טוב לו גם בעולם הזה, אך צדיק שאינו גמור רע לו בעולם הזה כדי שיקבל את שכרו בשלמות בעולם הבא (תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ז', עמוד א').

צדיקים נסתרים

במסכת סנהדרין אומר אביי: "לא פחות עלמא מתלתין ושיתא צדיקי דמקבלי אפי שכינה בכל דרא שנאמר "אשרי כל חוכי לו" - לו בגימטריא תלתין ושיתא"" (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ז, עמוד ב'), תרגום: "אין בעולם פחות משלושים וששה צדיקים, המקבלים פני השכינה בכל דור, שנאמר: 'אשרֵי כל חוֹכֵי לוֹ' (ספר ישעיה, פרק ל', פסוק י"ח, לו בגימטריה הם 36).
על צדיקים נסתרים אלו סופרו אגדות רבות. לעיתים זוהו הצדיקים הנסתרים עם צדיקים כדוגמת הבעל שם טוב והגר"א שערכו גלות תוך כדי שהסתירו את זהותם. ואת העובדה שצדיקים אלו לא היו נסתרים יש המסבירים שצדקותם האמיתית נסתרת ורבה על הגלויה.

בקבלה

בקבלה הצדיק הוא המתנהג בקדושה ופורש מתאוות שונות, בעיקר אלו הקשורות לענייני מין. צדיק זה מהוה קשר בין העולמות העליונים לעולמות התחתונים, והשפע האלוהי יורד לעולם זה באמצעותו ודרכו.

שמו של הצדיק

ר' נחמן מברסלב כותב שיש סגולה באמירת שמו של הצדיק, אף מבלי לצטט את דברי תורתו, כתוצאה מכך הוציאו חסידי ברסלב בדורות האחרונים, ספר בשם "שמות הצדיקים", ובו מפורטים שמות של אלפי צדיקים מבריאת העולם, דרך כל הדורות ועד גדולי חסידי הבעל שם טוב, וחסידים נוהגים לקוראו כסגולה.

בברית החדשה

הברית החדשה מזכירה מספר פעמים את המונח צדיק. למשל במעשי השליחים ג, 14 "אֲבָל אַתֶּם כִּחַשְׁתֶּם בַּקָּדוֹשׁ וּבַצַּדִּיק וּשְׁאֶלְתֶּם כִּי־יִנָּתֵן לָכֶם אִישׁ רֹצֵחַ בְּבַקָּשַׁתְכֶם", הבשורה על-פי מרקוס ב, 17 "וַיִּשְׁמַע יֵשׁוּעַ וַיּאֹמֶר הַחֲזָקִים אֵינָם צְרִיכִים לְרֹפֵא כִּי אִם־הַחֹלִים לֹא בָאתִי לִקְרֹא הַצַּדִּיקִים כִּי אִם־הַחַטָּאִים (לִתְשׁוּבָה)" והטיות המילה צדיק במקומות רבים נוספים. פאולוס באיגרת אל הרומאים פרקים ט'-י' מתייחס לשתי דרכים להפוך לצדיק, האחת על פי חוקי התורה, והשנייה מתוך אמונה. יש התייחסות גם באיגרת יעקב.