קהילת יהודי מונקאטש

מונקאטש זו עיירה השוכנת במחוז זקרפטיה במדינת אוקראינה. בעבר הייתה חלק מצ'כוסלובקיה והונגריה.
העיירה נקראת באוקראינית וסלובקית מוקצובו ובגרמנית, הונגרית ויידיש נקראת מונקאטש. עיירה זו הייתה מרכזית וחשובה ובין 2 מלחמות העולם 40% מתושבי העיירה היו יהודים. בשנת 1944 גורשו יהודי העיירה והמחוז כולו ברכבות להשמדה, בעיקר לאושוויץ. ישנן עדויות לכך שקהילה יהודית התקיימה בעירה כבר מן המאה ה-17. במקום פעלה מסוף המאה ה-19 חסידות מונקאטש על ידי הרב שלמה שפירא.

ראשיתה של הקהילה

היהודים הראשונים המגיעים למונקאטש וסביבתה מגיעים לאחר פרעות ת"ח ת"ט ומגיעים מאזור גליציה ואוקרניה. בתעודה שנמצאה משנת 1649 (ת"ט) נמצא מידע אודות יהודי בשם אפרים שחכר רכוש בעיר, ורכש זכות ישיבה במקום. יהודי זה היה ספק במחוז. ארבעים שנה לאחר מכן מופיעים שוב תעודות על יהודים שהיו ספקים לצבא שחנה מחוץ לעיר וכן על סוכרי אריגים.
התיישבות יהודית משמעותית במונקאטש מתחילה בראשית המאה ה-18. בשנת 1718 היו בעיר חמישה בתי אב- כ25 יהודים ובניהם שוחט. ואם השנים הקהילה גדלה. בשנת 1736 ניתן לראות בעיר כבר תשע משפחות יהודיות. כאשר בשנת 1741 נוסדת הקהילה היהודית ומנתה כ-80 משפחות יהודיות. באותה שנה גם נוסד בית הכנסת הראשון בעיר. כאשר בית כנסת קבוע נחנך רק בשנת 1780.

תחת הקיסרות האוסטרו-הונגרית

בשנת 1772 גליציה מסופחת לקיסרות האוסטרו- הונגרית, ובעקבות כך יהודים רבים מגליציה מגיעים למוקאטש במטרה למצוא מקור פרנסה טובה יותר. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-19 מונקאטש הופכת למרכז של יהודי ברג כולו.
על פי נתונים הונגרים בשנת 1856 חיו במונקאטש מעל 2,100 יהודים.
מדי שנה בחרה הקהילה, ראש קהילה וחברי ועד, באישורו של הקיסר. וכן הרב הראשי והדיין מונו למשרה קבועה. מיעוט קטן של יהודים היו בעלי זכות הצבעה, בעיקר העשירים שבקהילה.

ארגונים ומוסדות

בשנת 1814 מוקמת החברה קדישא שהפעילה בית חולים עם רופאים ורוקחים קבועים. כמו כן בשנת 1846 מוקמת החברה לגמילות חסדים, ו'אגודת פועלי צדק שמוקמת בשנת 1840 ונועדה לעזור לנתינת הלוואות לבעלי מלאכה. בנוסף לאלו מוקמות אגודות שסייעו ליתומים אלמנות וחולים והופעלו על ידי נשים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 מוקם בית חולים כאשר בשנת 1903 מספר הרופאים מגיע לשמונה. בית הדפוס העברי הראשון בעיר מוקם על ידי רבי פנחס בלייער ב-1871 והפך להוצאה לאור בעברית לכל הונגריה. בשנת 1907 פעלו בעיר חמישה בתי דפוס.

חיי כלכלה

בשנות ה-80 של המאה ה-19 הקהילה מונה כ-4,000 יהודים. וב-1900 מספר היהודים מגיע ל-6,567. בעקבות כך היהודים הופכים למעורבים יותר בחיי הכלכלה בעיר. הם עוסקים במסחר סיטונאי וזעיר, היו בעלי מלאכה ואף כמה שעסקו בחקלאות. חלק מהיהודים עסקו בענייני כספים והיו בין המקימים של הבנקים הראשונים בעיר.

מוסדות חינוך

מוסדות החינוך היהודי בעיר היו חדרים וישיבות. היה בעיר גם מגמות של השכלה חילונית ורפורמה בדת אך הרבנים התנגדו לכך. הם חששו שהילדים יחשפו להשכלה ולחילוניות ולכן קיוו שהילדים ילמדו רק בתוך תלמודי תורה. אך התנגדות זו לא הועילה ובשנת 1866 מוקם במונקאטש בית ספר יבודי שהעניק השכלה כללית. התלמידים שנשלחו לשם היו בעיקר בני עשירים שרצו להעניק ילדיהם השכלה כללית מידי מורים פרטים.

במלחמת העולם הראשונה

במהלך המלחמה החמירו הרשויות האוסטרו הונגריות את הפיקוח על הגיוס. יהודים רבים מבקשים להתחמק מהצבא מחשש לפגוע בדת. בנוסף לכך החיילים שהתגייסו שירתו לרוב בסביבה אנטישמית ועקב כך נפגעו והואשמו בהאשמות שווא שונות.
"בשנת 1915, באחד מימי השבת, קרב הצבא הרוסי למונקאץ’. הרבנים פסקו שעזיבה הינה משום פיקוח נפש - והיהודים ברחו מהעיר בעיצומו של יום השבת. אך הרוסים לא הצליחו לחדור לעיר, הסכנה חלפה והיהודים שבו למונקאץ'".
במהלך המלחמה מגיעים לעיר יהודים ושאינם יהודים רבים מגליציה. חלק מהיהודים הפליטים מצליחים להשתרש בעיר ולהגדיל את הקהילה. רב הקהילה ואדמ"ור חסידות מונקאטש הרב חיים אלעזר שפירא עמד בראש מפעל העזרה לפליטים בעיר.
המלחמה גרמה סבל לכל תושבי האזור. ניתן לראות בדו"ח שנכתב על ידי נציגי הג'וינט שהאזור היהודי במונקאטש מתואר כמקום מזוהם וכמדגרה של מחלת הכולירה. בתום המלחמה האימפריה האוסטרו- הונגרית מתמוטטת והאזור מסופח לחבל צ'כוסלובקיה.

לאחר מלחמת העולם הראשונה

לאחר המלחמה נמנו במונקאטש מעל 10,000 יהודים שהיוו מחצית מתושבי העיר. מרכז החיים היהודי היה רחוב שכונה "רחוב היהודים" וסביבו ברחובות הסמוכים התגוררו בצפיפות רבה המוני יהודים.
בשנים אלו יהודי מונקאטש מתחילים להיחשף לעולם המודרני. והחיים היהודים בעיר פעלו בין שני קצוות. בצד אחד- חסידות מונקאטש המפוארת שבראשה עמד הרב חיים אלעזר שפירא. ומנגד יהודים שזנחו את הדת. וכן הקמת הגימנסיה העברית בעיר. עם זאת כל הזרמים היהודים השונים היו מעורים בחיי הקהילה היהודית בעיר.
בתקופה זו לא פעם הגיעה הקהילה היהודית לידי פשיטת רגל, עקב מצבה הכלכלי הירוד. מקור ההכנסה שקהילה היה קצבה לא גדולה שהתקבלה מהשלטונות וכן כספים שנאספו מאנשי הקהילה לצרכים שונים כגון: תשלום שנאסף עבור שירותי שחיטה, דמי שימוש במקוואות וכן מכירת מושבים בבית כנסת תרומת העולים לקריאות התורה.
הג'וינט היהודי סייע בשנים אלו רבות ליהודי קרפוטוס והקים במונקאטש את המרכז לפעילותו.
הקהילה היהודית טיפחה חוגים ללימודי קודש. בנוסף הוקמו ספריות גדולות בבתי המדרש. בית המדרש הגדול הכיל כ־6,000 ספרים. בנוסף בספריה העירונית בעיר הייתה מחלקה יהודית עם ספרים באיידיש ובעברית.

שושלת הרבנים בעיר והתפתחות חסידות מונקאטש

הרחבה על חסידות מונקאטש
1780: ר' יהודה- לייב.
1790-1808: ר' אברהם גוטסמן. ר' אברהם דאג לא רק לקהילתו אלא גם לשאר הקהילות שבמחוז ברג. מתקופה זו התנהל כסדרו פנקס הקהילה.
1808-1824: ר' צבי אביגדור אשכנזי- עמד בשו"ת הלכה עם בעל החת"ם סופר ואף הפכו לידידים. בסוף ימיו רכשה הקהילה מגרש, והחלה לבנות עליו בשנת 1829 בית כנסת. רוב יהודי העיר השתתפו בבנייתו.
תחילת כהונתו 1825: ר' צבי אלימלך שפירא, מראשי תנועת החסידות. עם תחילת כהונתו הוא מכניס מנהגים חסידים, דבר זה עורר סכסוך גלוי בינו לבין ראשי הקהילה. ובעקבות כך עוזב את הרבנות בעיר.
1831-1841: ר' עזריאל גרין, מחסידי גליציה.
ר' אפרים-פישל הורוביץ. ארגן את הקהילה: הקים בית- חולים יהודי, מינה חזן קבוע, שוחטים ורישומים מתאימים, בהתאם לדרישת השלטונות. ר' אפרים פישל הלך ע"פ רוחו המקפידה של בעל החת"ם סופר.
ר' חיים סופר, מתלמידי החת"ם סופר. לאחר מאבק שערך שבע שנים בין החסידים למתנגדים בעיר נבחר לבסוף הרב חיים סופר על ידי המתנגדים לחסידות. החסידים בעיר קרו לו תיגר, דבר שהביא לעזיבתו בשנת 1880 בערך.
1882-1893: ר' שלמה שפירא, נכדו של ר' צבי אלימלך שפירא. נבחר על ידי החסידים במונקאטש. החזיר את המנהגים החסידים למונקאטש.
1893-1913: ר' צבי שפירא, בנו של ר' שלמה שפירא. בימיו דרשו השלטונות ללמוד לימודים כללים ולימודי השפה והתרבות ההונגרית. ר' צבי שנדרש לדעת את שפת-המדינה ולהיות בעל השכלה מתאימה ותעודות מוכרות, לא הסכים לכך וויתר על התואר הרשמי של הרב. כמו כן רבים ניסו להגן על הילדים ולא לשלוח אותם ללמוד בבתי הספר הממשלתיים כדי שלא יבואו לכדי ניסיון. מנגד עמדה קבוצה קטנה של 'נאורים' שדרך הסתגרות זו לא נראתה להם. ובעקבות כך נפתח ריב בין רב הקהילה לראשי הקהילה.
בימיו נוסד "כולל מונקאטש ועשרה הגלילות" וכן יהודי העיר שלחו כספים ("שקלי קודש") לקופת רבי מאיר בעל הנס, ולכולל למברג שבירושלים. כמו כן בימיו החלה התנועה הציונית לפעול, והוא התנגד לה.
1913-1937: ר' חיים- אליעזר שפירא. בימיו החריפה המחלוקת שפרצה בין חסידי מונקאטש לחסידי בעלז עוד בכהונת אביו. דבר שהביא לימים את פרישת חסידי בעלז מהקהילה. בנוסף ר' חיים התנגד קשות לציונות ולציונים. תנועת המזרחי ואגודת ישראל נשרפו בהבלי פיו. בתקופתו הוקם כולל "תפארת צבי" על שם אביו, לתמיכה והחזקת היישוב בא"י, ואף הקים שכונה מיוחדת בירושלים בשם בתי מונקאטש.
בימיו הקהילה התפתחה בכיוונים שונים נתרבו המוסדות הכלכליים, הוקמו מוסדות של תורה ותרבות. התנועה הציונית גברה בעיר, הוציאו כתבי עת, וכן התארגנו לבחינות עירוניות וממשלתיות.

פעילות ציונית

עד מלחמת העולם הראשונה מספר היהודים הציונים היה מועט. בתום המלחמה חוזרים יהודים רבים מהשבי הרוסי, יהודים אלו במהלך שהותם היו במגע עם פעילים ציונים ובחזרה למונקאטש התקשו לחזור לאורח חיים הקודם.
בעקבות כניסתם של ציונים אלו לעיר מוקמת האגודה הציונית 'תחיה'. וכן מוקמת 'ההסתדרות של בתי הספר העבריים בקרפטורוס'. עם הקמת ההסתדרות קם בעיר 'בית ספר עממי', כאשר בשנת 1923–1924 מספר התלמידים מגיע ל-200 תלמידים. גולת הכותרת של הפעילות הציונית הייתה הקמת הגימנסיה העברית. הגמנסיה הוקמה בשנת 1924 ובראשה עמד ד"ר חיים קוגל, לימים ראש עירית חולון. ד"ר קוגל היה צריך להיאבק במתנגדים לגימנסיה ובראשם ר' חיים אליעזר שפירא שהכריז חרם עליה ועל ההורים של הילדים שעזרו לציונים.
תנועות נוער רבות מתחילות לפעול בעיר בניהם: החלוץ הצעיר, בני עקיבא, כחול לבן, הנוער הציוני, ביתר והשומר הצעיר. כמו כן מוקמות תנועות ציוניות רבות בעיר בניהם: החלוץ, אגודת המזרחי, ואגודת צעירי מזרחי. כמו כן פועלים בעיר גופים ציונים נוספים כמו ויצ"ו, וקק"ל.
התנועות הציוניות ובעיקר התנועות הציוניות הדתיות, היו נתונות למתקפות קשות של היהודים האורתודוקסים האדוקים וכן של רב הקהילה ר' חיים אליעזר שפירא שהתנגדו לפעילותם. בנוסף לאלו, התנועות הציוניות מתחילות להיפגע בעקבות סכסוכים פנימיים שנבעו מגורמים שונים. בין הגורמים היה פלגנות בין הזרמים, מיעוט האפשרות לעלות לארץ ישראל, וכן הקושי של צעירים דתיים להסתגל לחיי קומונה בהכשרות הציוניות. בנוסף לכך המפלגה הקומוניסטית הציעה תחלופה להחלצות מהעוני והמצוקות ובכך פגעה בתנועה הציונית.
בשנת 1938 עם סיפוח קרפטורוס ובתוכה מונקאטש להונגריה הארגונים הציונים מתפרקים והפעילות יורדת למחתרת. בקיץ 1940 הפעילות נאסרה לגמרי. לכל אורך המלחמה אנשי תנועות הנוער שפעלו בעיר, פועלים בנתיבי ההצלה והבריחה מהונגריה.
בעקבות הפעילות הציונית בעיר משנים שני שמות של רחובות בעיר לשמות עברים: רחוב יהודה הלוי ורחוב חיים- נחמן ביאליק. ובנוסף לכך מתחילה תנועה של עיתונות ציונית בין העיתונים הציונים היה העיתון ה"יידישע שטימע"
שנדפס ומופץ בסוף שנת ה'תרפ"ט. וכן לצידו הופיעו גם שני שבועונים ועיתונים נוספים שנכתבו ביידיש ושירתו מפלגות ופלגים בארגונים שונים שפעלו במונקאטש.

חתונתה של בת הרב

אחד האירועים המרכזיים שהתקיימו בעיירת מונקאטש היה חתונתה של חיה פרימא רבקה, בת האדמו"ר ממונקאטש - הרב חיים אלעזר שפירא (בעל "המנחת אלעזר"). היא נישאה לרבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' בי"ז אדר תרצ"ג 1933. החתונה הייתה אירוע גדול ומכובד ובו השתתפו כ20 אלף איש. במהלך החתונה נשא האדמו"ר נאום חוצב להבות הקורא ליהודי אמריקה שימשיכו לשמור את יום השבת. אנשי העיר ליוו את החתן והכלה בתהלוכה גדולה אל בית הכנסת שם נערכה החופה. ביניהם היו גם תלמידי הישיבה של האדמו"ר שענדו סרטים עם הכיתוב "דרכי תשובה" כשמה של הישיבה. החתונה הייתה מאורע גדול, ולכבודו הגיע צוות צילום אמריקאי לתעד את החתונה. צוות הצילום צילם גם את חיי הקהילה היהודית במקום ובזכות כך נותר תיעוד נדיר ומשמעותי בו רואים את שגרת היום יום החיה והתוססת של הקהילה.
"לקראת בואו של החתן לעיר הקימו שער כבוד מקושט בפסוקים ודגלי המדינה. בעת החתונה הנעימו כליזמרים יהודיים בנגינתם, שומרים וסדרנים [גויים] מטעם העיירה פיקחו על הסדר, ובשמחה הגדולה השתתפו כל בני העיר. לכבוד החתונה התהדרו הנשים בשמלות חדשות. במיוחד בלטה הרבנית, אם הכלה, שחבשה על הפאה העשויה מחוטי משי שחורים [שפיצלעך], את ה"שטערן טיכעל"- שביס הרבניות, שהיה מקושט בקדמתו באבני חן יקרות והללו נצצו לאור המנורות".

הכיבוש ההונגרי

בנובמבר 1938 בעקבות ועדת מינכן וההסכמים שנלוו אליה סופחה העירה מונקאטש להונגריה. היהודים שמחו על חזרתו של השלטון הישן חדש ההונגרי אך מהר מאוד תקוותם נכזבה. כבר מהימים הראשונים של השלטון ההונגרי החיים היהודים הפכו להפקר. השפלה ופגיעות ביהודים ברחובות נעשה לדבר שגרתי, במיוחד סבלו מהתעללויות יהודים בעלי זקנים. יהודים נפלו קורבנות לאלימות פיזית ולמעשי התעללות ושוד.
השלטונות התייחסו בעוינות רבה כלפי הציונות והקשו על פעילותה של התנועה הציונית בעיר. הם חקרו את פעילי התנועה ורדפו אחריהם ובעקבות כך ברחו מנהיגים ציוניים ממונקאטש, ביניהם מנהל הגימנסיה דר חיים קוגל שנמלט לארץ ישראל. הגימנסיה המשיכה לפעול בזמן השלטון ההונגרי ונפסקה בכיבוש הגרמני במרס 1944.
המצב הכלכלי בעיר היה קשה - צומצמה הפעילות הכלכלית של היהודים ורק מחצית מבעלי המלאכה היהודים הורשו לעסוק בעבודתם באופן חוקי.
בתחילת 1940 גברים יהודים רבים גויסו לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי והוצבו בהונגריה. החל מ-1942 נשלחו רוב עובדי הכפייה לחזית המזרחית באוקראינה, שם נספו רבים מהם. המגויסים השאירו מאחוריהם פעמים רבות את בני משפחתם ללא כל מקור פרנסה. פליטים יהודים רבים הגיעו מפולין וצ'כוסלובקיה ומצב המזון והכלכלה בעיר הלך והחמיר. ארגון הג'וינט עשה ככל שביכולתו על מנת להקל על היהודים במונקאטש.
את המדיניות האנטי יהודית הוציאו לפועל הן גופים ממלכתיים ובהם המשטרה והז'נדרמריה ההונגרית, והן מנגנונים אזרחיים שהיה שותפים פעילים בפעולות נגד היהודים. הז'נדרמריה הקימה מטה של חקירות שם נחקרו יהודים רבים שנחשדו בפעילות אסורה וכן יהודים עשירים על מנת לסחוט מהם מידע על כספם ורכושם.

גירושים למזרח גליציה ואוקראינה

ב-1941 החליטו ההונגרים לגרש יהודים שמוצאם בפולין לשלטונות הגרמניים בגליציה המזרחית. נעשו מצודים אחרי יהודים זרים ועקרו מהשורש קהילות שלמות. בין המגורשים ממונקאטש היה גם רב הקהילה, הרב ברוך יהושע רבינוביץ, יליד פולין, שגורש עם בנו הבכור יחד עם אלפי יהודים חסרי נתינות. בעת שחצו את הגבול הפולני הצליחו הרב ובנו לברוח ולאחר זמן מה שבו למונקאטש.
כ-18,000 יהודים גורשו מהונגריה לידי הגרמנים וחוו מעשי זוועה ותנאים נוראים, במיוחד באזור קמינייץ-פודולסק שם הופשטו ונרצחו באש מקלעים של יחידת האס אס כ15 אלף מיהודי הונגריה שגורשו. "מי שאין לו אזרחות הונגרית חייב לעזוב את העיר! זו הייתה הפעם המכה הצורבת בבשר החי. אנשים שזה דורות רבים תקעו יתדות במקום וחשו חלק אינטגרלי ממנו-תהו, האם באמת בין לילה הפכו לפליטים מנושלי כל ונרדפים מעל צוואר.. הגירוש הוצא לפועל בשבת שחל בה תשעה באב בחודש יולי של שנת 1941 למדו רבים רבים על בשרם את פרשת לך לך אלפי אנשים נשם וטף הוטענו על רכבות של הובלת בהמות ונשלחו אל מעבר לגבול האוקראיני שנקרא קמינייץ פודולסק". היו תוכניות גירוש נוספות אך בסופו של דבר לא יצאו לפועל.

הכיבוש הגרמני

ב20 במרס 1944 פלש צבא גרמניה הנאצית למונקאטש. היהודים במונקאטש היו בתדהמה גדולה כיוון שהיו מוכנים נפשית לשחרורם על ידי הצבא האדום ולא העלו על דעתם מהפך כזה נורא.
"ב-20 במרס נכנסו הגרמנים למונקאץ'. אני זוכר את היום הזה כיום עצוב ומתוח. העיר הייתה משותקת, כולם הסתגרו בבתים ורק אנחנו, הילדים, עמדנו בפינת הרחוב והשקפנו על הנעשה. חייל גרמני צעק לנו לפנות את המדרכה וגם אסר עלינו לצאת החל משעות הערב. הם נכנסו לבתים וערכו חיפושים מדוקדקים על מנת למצוא כסף ודברי ערך ועשו הכל כדי להציק לנו. כשנכנסו לבית הכנסת, הם ציוו להביא יהודים דתיים בעלי זקן ופאות ואילצו אותם לעמוד לפני ארון הקודש, לשיר ולרמוס ברגליהם את ספרי התורה בלווי שיר... אלה שסירבו וניסו להימלט, נורו למוות".
מיד עם כניסתם של הגרמנים למונקאטש נקטו בצעדים אנטי יהודיים רבים, מלאי אלימות והשפלה.
בתחילה הוצאה פקודה לענידת הטלאי הצהוב בצורת מגן דוד בגודל 10 ס"מ, בתי העסק היהודים סומנו והוחרמו, נאסר על יהודים לנסוע בתחבורה הציבורית אלא ברישיון מיוחד, נאסר להשתמש בטלפון וכן לא נמסר אליהם הדואר הרגיל. נאסרה על היהודים יציאה מחצרם לאחר רדת החשכה והוגבלו מקומות מגוריהם. הוקם בעיר יודנראט. בתחילה ראש היודנראט היה ראש הקהילה לשעבר ד"ר פטר זולטאן, אך הכובשים הגרמנים הדיחו אותו ומינו את הרופא שאנדור שטיינר שהיה מראשי הקהילה.
כל היהודים שלא היו תושבי מונקאטש נאלצו לעזוב את העיר. חלק מהמורים והתלמידים של הגימנסיה היהודית התגוררו מחוץ לעירה ונאלצו לעזוב. מנהל הגימנסיה והמורים החליטו לקיים את הבחינות ולסיים את שנת הלימודים, אך את בניין הגימנסיה החרימו הגרמנים והפכהו לבית חולים צבאי.

הגטו

לאחר ארבעה שבועות מהכיבוש הגרמני ריכזו הגרמנים את היהודים בגטאות. יהודי מונקאטש רוכזו בשני גטאות, וכל יהודי האזור ועשירי מונקאטש בשני בתי חרושות ללבנים שהיו בפאתי העיר - בשיוביץ שבקצה הדרומי ובקאלוש שבקצה הצפוני של העיר. העשירים עברו מסכת עינוים כדי שימסרו את רכושם.
היוזמה לריכוז היהודים הייתה של הגרמנים, והביצוע נעשה על ידי הממשל ההונגרי. נערכו התייעצות בין הכוחות ההונגרים לכוחות הגרמניים לגבי גורלם של יהודי הונגריה והוחלט לטהר את ערי השדה מהיהודים, לרכזם, לשדוד את רכושם ולשלחם מחוץ להונגריה. אחת ההתייעצות הייתה במונקאטש ונכח בה דיטר ויסליצני - מאנשיו של אדלוף אייכמן - ואף אייכמן הגיע בעצמו לביקור בגטו מונקאטש בסוף אפריל.
תוך יומיים רוכזו כל יהודי מונקאטש ברחוב לאוטריציה שהפך לגטו. בתחילה הרחוב המרכזי חצה את הגטו לשני חלקים אך מאוחר יותר הגטו צומצם לשטח אחד. כל היהודים כונסו לגטו למעט כמה עשרות יהודים בעלי 'יחוס' - כאלה שהצטיינו בצבא ההונגרי במלחמת העולם הראשונה.
"כאשר יצאה הפקודה על פינוים של הרחובות הראשיים שבעיר והקמת הגטו – נצטוו היהודים לבנות בעצמם גדרות וחומות מסביב לגטו ובהן שערים, לבל יוכל יהודי לעזבו. לשם כך נבחרו כ-300 צעירים, שנאלצו להרוס את הגדרות שבין חצרות הבתים, לאסוף את לוחות העץ במקום אחד ואחר כך להקים מהם את חומות ההסגר. הגטו הפך להיות חצר גדולה אחת".
בשבת הראשונה לאחר הכניסה לגטו נלקחו כמה מאות יהודים ואולצו להרוס את בתי הכנסת בעיר.
"[...] התעוררנו בבוקר שבת אחד, והנה על יד כל שער של חצר עמד חיל הונגרי חמוש בנשק. מי שיצא מביתו לתפילת שבת, כוון על ידי החיילים לאחד מבתי הכנסת בעיר. אני הופניתי לבית המדרש הגדול [...] קבלנו פקודה בצעקות, בדחיפות ובאיומי נשק, להרוס את ריהוט בית המדרש. יהודי מכובד, אדם כבן שבעים שנה ושמו ר' יעקב [...] העיז להעיר הערה לאחד מחיות האדם על יחסם חסר הנימוס כלפינו. האיש הוענש מיד קשות [...] אח אחד של חברי ניסה לברוח בקפיצה לחצר [...] הוא נורה למוות על ידי אחד מאנשי האס אס שרוקן לגופו מחסנית שלמה".
החיים היהודים בגטו היו בתנאי מחסור קשיים ונהגו בהם יחס אכזרי, התעללויות רבות ונשלחו לעבודות כפייה בעיר. העניינים הפנימים בגטו נוהלו על ידי חברי היודנראט שגרו ברובע מיוחד בתוך הגטו. רוב אנשי היודנראט במונקאטש היו מנהיגי הקהילה טרם כניסת הגרמנים, ורובם המכריע מילא את התפקיד הקשה תוך גילוי אחריות ומחויבות לקהילה. שלטונות הכיבוש הורו להחזיקם במקום עד תום הגירושים ואחר-כך לגרש גם אותם. יו"ר היודנראט היה שאנדור שטיינר.
יום לפני פינוי הגטו במונקאטש קיבצו הגרמנים יהודים עטורי זקן ופאות, וציוו עליהם להרוס כליל את מה שנותר מהיכל הישיבה המפורסמת של הרב שפירא ולשיר תוך כדי כך. היהודים עשו זאת תחת מטח של מכות.

הגירושים לאוושויץ-בירקנאו

גירוש יהודי הונגריה היה מתוכנן בקפידה רבה. ב8 ו9 במאי 1944 נקבעו הפריטים המדוקדקים בקשר לגירוש יהודי קרפטרוס (חבל ארץ שכולל גם את מונקאטש).
רכבת הגירוש הראשונה יצאה ממונקאטש ב-11 במאי. נקבע שהשילוחים יצאו הרחק מהתחנות רכבת האזרחיות, בכל רכבת יסעו כמות של 3000 איש במסלול מיוחד, והיהודים ייקחו עימם ציוד מועט.
יצאו תשעה שילוחים מבתי החרושות ללבנים במונקאטש ובהם שולחו 28,587 יהודי העיר והסביבה לאושוויץ בירקנאו.
לאחר ה-15 במאי, הובלו תושבי מונקאטש שהיו בגטו אל עבר בתי החורשת ללבנים. המסע ארך 5 ק"מ ברגל ולווה בהתעללות והשפלה - האיצו והכו בהם. כשהגיעו לבתי החורשת ציוו עליהם להתפשט וערכו חיפוש יסודי בבגדיהם כדי לשדוד את מה שנשאר מרכושם. הדרך גבתה קורבנות בנפש. בימים המעטים ששהו בבית החורשת ללבנים לא הפסיקו להתעלל בהם, ויהודים הוכרחו לאסוף טליתות ותפילין ולשרוף אותם.
שאר יהודי מונקאטש נשלחו בשלושה משלוחים נוספים לאושוויץ בירקנאו לקראת סוף חודש מאי.
היהודים נאלצו להגיע לקרונות הגירוש בעודם מושפלים ומוכים. המגורשים נדחסו בקרונות בהמות, 70-80 איש בקרון סגור, מצוידים בדלי מים לשלושה ימי נסיעה ובדלי לעשיית צרכים, ללא אוויר וללא מקום לשכב. היו שמתו בדרך, היו שהתאבדו, אחרים איבדו את שפיותם.

התגובה היהודית

ההתנגדות היהודית בהונגריה הייתה בעיקר פעולות הצלה של יחידים ושל גופים מאורגנים. במונקאטש יהודים העבירו מזון ליהודי הסביבה שהיו כלואים בבתי החרושת, ולעיתים הצליחו להבריח מזון לגטו.
במונקאטש פעלו מחתרות של תנועות הנוער הציוני. שליחי התנועה הגיעו מבודפשט וניסו להבריח צעירים לבודפשט ולסלובקיה ורומניה אך לרוב יהודי מונקאטש לא שיתפו פעולה כי לא האמינו לשמועות והיו בטוחים שבקרוב ממש ישוחררו על ידי הצבא האדום, ולכן העדיפו לא לקחת את הסיכון הרב שכרוך בבריחה העלולה לגרום למותם במקרה שיתפסו.
אחד הפעילים להצלת יהודים היה הרב יהושוע רבינוביץ', שגורש ממונקאטש למחנה הריכוז קמינייץ-פודולסק שבפולין משום שלא היה לו אזרחות הונגרית. הוא הצליח לברוח לבודפשט והתחיל לפרסם ברבים את מה שראה 'שם', על אף שבעצמו היה בעל ניירות מזויפים הצליח לארגן לעצמו פגישה עם שר הפנים ההונגרי ושכנע אותו על סמך הידידות רבת השנים בין פולין להונגריה וכדי שלא ירשם בהיסטוריה לדיראון עולם שהונגריה לא עשתה דבר כדי להציל פולנים הרוצים להימלט מארצם שנכבשה על ידי גרמניה, וביקש ממנו שייתן הוראה למשטרת הגבולות להעלים עין מפולניים [גויים] לעבור את הגבול ולהיכנס להונגריה עם תעודות זהות או בלעדיהן בזכות מעשה זה הוכנסו יהודים רבים עם תעודות מזויפות להונגריה. בסה"כ כאלפיים משפחות יהודיות הצליחו להינצל מהשמדה בעזרת תעודות הזיהוי המזויפות האלו.
העובדה שלא הייתה התנגדות אקטיבית במונקאטש נבעה ממהירות הצעדים האנטי יהודים, מחסרונם של גברים צעירים שגויסו לפלוגות העבודה ומהתקווה שהצבא האדום ישחרר אותם במהרה.
רובם המכריע של יהודי מונקאטש נרצחו. נותרו רק מסמכים, עדויות, סרטי ארכיון, דפי עד וקומץ תצלומים אשר מספרים את סיפורם – עדות לרדיפה של קהילה יהודית שלמה. רבנים, מורים ותלמידיהם, סוחרים ועובדי כפיים. גברים, נשים וטף.

הקהילה לאחר השואה

רוב יהודי מונקאטש נספו בשואה, ורק כ-2,000 מתושבי העיירה שרדו. לאחר המלחמה חלק מן האנשים היגרו למדינות אחרות כמו ישראל, אמריקה ועוד, וחלקם חזרו לעיירה. אותם אנשים שחזרו לעיירה גילו בתי הכנסת הפכו למחסנים, הרכוש נבזז והגימנסיה סגורה.
לאחר השואה חבל הארץ בו שכנה מונקאטש - קרפטורוס - הפך באופן רשמי כחלק מברית המועצות, ואלו הקשו על קיום החיים היהודים באופן גלוי במקום. הם לא עודדו את קיומן של הקהילות הדתיות, והיה צריך לקבל אישור מן השלטונות כדי להתפלל בציבור. דבר זה עודד הגירה רבה מן האזור - בשנת 1959 היו במקום כ-12,000 יהודים, ולאחר עשרים שנה מספרם ירד ל-2,000. כיום מתגוררים במקום מאות בודדות של יהודים.
אדמו"ר חסידות מונקאטש, הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ', עלה לארץ ישראל בשנת 1944. הוא פרש מתפקידו כאדמו"ר החסידות בשנת תש"ה בגלל דעותיו הציוניות - הוא תמך בהתיישבות בארץ ישראל ובהקמת מדינה ליהודים. חסידי הקהילה ראו בבנו הרב משה יהודה לייב רבינוביץ' כממשיכו, והוא הפך לאדמו"ר החסידות עד היום.
הרב ברוך יהושע רבינוביץ' התחתן בשנית, ולאחר מכן היה רבה של יהדות סאן פאולו וברזיל. לאחר מכן שב לארץ ישראל ושימש כרבה של העיר חולון. לאחר שפרש לגמלאות עבר לשכונת כפר גנים בפתח תקווה והקים בה בית כנסת "בינת נבונים".
מרכז חסידות מונקאטש עבר לבורו פארק בברוקלין לאחר השואה. האדמו"ר, הרב משה יהודה לייב רבינוביץ', שיקם את הקהילה החרבה והקים בתי מדרש ומוסדות חינוך. החסידות מתקיימת גם כיום.
בשנות ה-50 הוקם בישראל ארגון יוצאי מונקאטש אשר סייע ליוצאי המקום בקליטתם של העולים החדשים.

לקריאה נוספת והעשרה

יהודית גולן (עורכת) ושרה ביינהורן (קליין), עלים שעלו מן האפר, בני ברק: הוצאת חזון, התש"ס.
פרץ ליטמן ודן בראון, הנער ממונקץ: סיפורו של ניצול, חיפה, התשנ"ו.
ילדי התקווה, סרט בהפקת 'כאן' המתאר את חיי הקהילה המגוונת במונקאטש.
מונקאטש תחת השלטון ההונגרי, בהפקת יד ושם.
סיפורו של מנחם הברמן בן העיירה מונקאטש, ואחד ממדליקי המשואה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה התשע"ט.
חתונת בת האדמו"ר ממונקאטש עם ה'מנחת אליעזר' בשנת 1933.