google/wiki40b huggingface dataset:
מארטון זלדי

ראשית הקריירה והטבח בדרום באצ'קה

מארטון זלדי נולד בארד. הוא הצטרף לז'נדרמריה ההונגרית ובין 1941–1942 עסק בתפקידי הדרכה בסקסארד. בינואר 1942, במהלך הטבח בדרום באצ'קה פיקד זלדי על כוחות הז'נדרמריה בעיר נובי סאד.
במרץ 1943, לאחר מינוי של מיקלוש קאלאי לראש הממשלה הוחל בהליכים פליליים נגד האחראים לביצוע הטבח. זלדי הועמד לדין והורשע, אך הצליח להימלט לגרמניה הנאצית, ביקש וקיבל מקלט מדיני. הוא הצטרף לוואפן אס אס. לאחר מבצע מרגרטה, במהלכו נכבשה הונגריה על ידי גרמניה, שב להונגריה. הוא היה אחראי מטעמו של דיטר ויסליצני למעצר וגירוש יהודי סגד והטוון. זלדי פיקד על מבצעי הגירוש של יהודים למחנות ההשמדה ממספר מחנות איסוף אזוריים שהוקמו בהונגריה: בקלוז'-נאפוקה, במוקצ'בו, בקישקונפלג'האזה ובקצ'קמט. בדצמבר 1944, מונה למפקד הז'נדרמריה בבסיס האוגדה ה-25 "ההונגרית" של האס.אס. במרץ 1945 שירת באוגדת אס.אס בלאובן שבאוסטריה.

שלהי הקריירה ואחריתו

במאי 1945, נפל מארטון זלדי בשבי צבא ארצות הברית ובאוקטובר 1945 הוסגר להונגריה. הוא הועמד לדין בבודפשט, הורשע ונידון למוות. ב-10 ביולי 1946 הוסגר ליוגוסלביה ושם הועמד לדין בנובי סאד. הוא הורשע בפשע מלחמה, נידון למוות וב-5 בנובמבר 1946 הוצא להורג בתלייה.
נתניאל איירס

נתניאל אנתוני איירס (באנגלית: Nathaniel Anthony Ayers, Jr. נולד ב-31 בינואר 1951) הוא מוזיקאי אמריקאי. הוא מושאם של טורי עיתון רבים מספור, ספר, וסרט קולנוע, "הסולן" משנת 2009, המבוסס על טורי העיתונים. קרן הנושאת את שמו הוקדמה בשנת 2008, במטרה לתמוך באנשים בעלי כישרון אמנותי, הסובלים ממחלת נפש.

לימודים והתמוטטות

איירס החל לנגן בקונטרבס בחטיבת הביניים. הוא למד בבית הספר ג'וליארד בניו יורק כקונטרבסיסט{, אבל בשנתו השנייה לקה בהתמוטטות נפשית ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי. בימים ההם היה איירס בין הסטודנטים השחורים הספורים בג'וליארד.
במשך שנים אחדות חי איירס עם אמו בקליבלנד, אוהיו, שם טופל בנזעי חשמל לריפוי מחלתו, אך ללא הועיל. אחרי מות אמו בשנת 2000, עבר ללוס אנג'לס, משום שחשב שאביו חי שם. בהשפעת הסכיזופרניה שהעיבה על חייו, חי איירס כחסר בית וניגן ברחובות לוס אנג'לס.

"הסולן"

בעל הטור סטיב לופז פגש את איירס בכיכר פרשינג בלוס אנג'לס בשנת 2005, וגילה את עברו בג'וליארד. לופז כתב כמה טורי עיתונות על קשריו עם איירס, ועל המעבר האיטי של נתניאל מחיים של חסר בית. הספר שלופז כתב בהמשך, "הסולן: חלום אבוד, ידידות בלתי סבירה, וכוחה המרפא של המוזיקה", מבוסס על הקשר שלו עם איירס.
הספר עובד לסרט ולמחזה בשם "הסולן", שיצא להקרנה ב-24 באפריל 2009 עם ג'יימי פוקס ורוברט דאוני ג'וניור בתפקידים הראשים. בסרט, איירס מוצג כצ'לן, ולא כקונטרבסיסט.
הקשר בין איירס ללופז הוצג גם בפרק של התוכנית 60 דקות של CBS ב-22 במרץ 2009.

קרן נתניאל אנתוני איירס

אחותו של איירס, ג'ניפר איירס-מור, היא יושבת הראש והמייסדת של קרן תניאל אנתוני איירס. ראשיתה של הקרן, שנוסדה בשנת 2008, בשאיפתה של ג'ניפר לעזור, כפי שמקווים היא ונתניאל, לאלפי אנשים. מטרת הקרן היא לסייע להם להעיר בציבור הכרה בנושא בריאות הנפש ולהציבה בקדמת המודעות של אזרחי ארצות הברית. NAAF תחזק את ההערכה לתועלת שמעניק הביטוי האמנותי לקידום הבריאות והטיפול, תשתף פעולה עם ארגוני בריאות הנפש והאמנויות לזיהוי והצגת יצירות של בעלי כישרון אמנותי, ולמתן מענקים לארגונים ראויים ללא כוונת רווח, המגלמים את שליחות הקרן ומטרותיה.
מועצה אזורית מפעלות אפק

מועצה אזורית מפעלות אפק הייתה מועצה אזורית שהתקיימה באזור מזרח גוש דן, חלק אחד ממנה בקרבת ראש העין והחלק האחר באזור בקעת אונו.
המועצה גבלה בצפון בראש העין ופתח תקווה, בדרום במועצה אזורית חבל מודיעין, יהוד וקריית אונו, במזרח באזור השומרון ובמערב בגני תקווה, סביון ופתח תקווה. המועצה הוקמה באוגוסט 1950.
המועצה התאחדה ביחד עם מועצה אזורית הירקון ומועצה אזורית השרון התיכון להרכבת מועצה אזורית דרום השרון.
VCR

VCR (ראשי תיבות של Video Cassette Recording; הקלטה בקלטת וידאו) היה פורמט לקלטות וידאו ביתיות שיוצר על ידי חברת פיליפס. זהו היה הפורמט הראשון ששווק בהצלחה והגיע לבתים פרטיים. פורמט זה יצא בשנת 1971 וגרסה חדשה יותר בשם VCR-LP‏ (VCR-Long Play) בשנת 1976. הפורמט היה אנלוגי ופעל על סרט מגנטי של חצי אינץ' (12.7 מ"מ).
קלטות הווידאו בפורמט זה יכלו להקליט 30 דקות, 45 דקות ו-60 דקות.
מכשיר ההקלטה בטכנולוגיה זו היה יקר יחסית (בשנת 1971 מכשיר N1500 עלה 600 לירות שטרלינג באנגליה) ולכן כאשר יצא פורמט VHS בשנת 1976 הוא כבש את השוק.
בסוף שנות ה-70 ניסתה חברת פיליפס להוציא פורמט חדש בשם וידאו 2000 אולם גם פורמט זה לא הצליח להתחרות בפורמט VHS.
סאות'אנד יונייטד

היסטוריה

סאות'אנד נוסדה ב-19 במאי 1906 והיא לא שיחקה מעולם בפרמייר ליג או בליגה הבכירה טרם הקמת הפרמייר ליג והיא שיחקה בליגה הדרומית עד שנת 1920 בסיומה קודמה הקבוצה לליגה השלישית אך כבר כעבור שנתיים נשרה הקבוצה לליגה הרביעית.
סאות'אנד המשיכה לשחק בליגה הרביעית עד שנת 1958 בסיומה קודמה הקבוצה לליגה השלישית.
בשנות השבעים והשמונים התנדנדה הקבוצה בין הליגה השלישית והרביעית.
בסיום עונת 1990-91 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגת המשנה. עלייה זאת באה אחרי ששנה קודם לכן העפילה הקבוצה מהליגה הרביעית לליגה השלישית. בכך רשמה הקבוצה עלייה של 2 ליגות בשנתיים ברציפות.
בעונת 1991-92 סיימה סאות'אנד במקום ה 12 בליגת המשנה, המקום הגבוה ביותר בתולדותיה. הקבוצה המשיכה לשחק בליגת המשנה עד עונת 1996-97 בסיומה ירדה הקבוצה לליגה השלישית. שנה מאוחר יותר נשרה הקבוצה לליגה הרביעית.
סאות'אנד שיחקה בליגה הרביעית במשך 7 שנים ובסיום עונת 2004-05 חזרה לליגה השלישית אחרי 7 שנות היעדרות לאחר שניצחה בגמר הפליאוף על העלייה לליגה השלישית את לינקולן סיטי 0-2. שנה מאוחר יותר סיימה ראשונה בליגה השלישית, רשמה עלייה של שתי ליגות בשנתיים ובכך שבה לליגה השנייה אחרי 9 שנות היעדרות אך שנה מאוחר יותר נשרה שוב לליגה השלישית ומאז לא שבה יותר לליגת המשנה.
בעונת 2010-11 נשרה הקבוצה פעם נוספת לליגה הרביעית. בסיום עונת 2014-15 חזרה הקבוצה לליגה השלישית בה היא משחקת כיום.
פרס נבולה

היסטוריה

פרס נבולה ניתן החל משנת 1965. הראשון שזכה בפרס היה פרנק הרברט על ספרו חולית.
זוכים מפורסמים נוספים בפרס:
אייזק אסימוב, 
גרג בר, 
אורסון סקוט קארד, 
סמיואל ר. דלני, 
הארלן אליסון, 
ויליאם גיבסון, 
אורסולה לה-גווין, 
לארי ניבן, 
פרדריק פול, 
לויס מקמסטר בוז'ולד,
קים סטנלי רובינסון, 
תאודור סטרג'ן, 
קוני ויליס,
רוג'ר זילאזני,
וונדה מקינטייר, אן לקי וארתור סי. קלארק.

פרסים נוספים

פרסים נוספים הניתנים במעמד חלוקת פרסי נובלה, אך לא בכל שנה, הם: פרס כבוד לתרומה בתחום המדע הבדיוני, פרס דיימון נייט ופרס ברדבורי עבור תסריט טוב ביותר.
קטניתאים

טקסונומיה

על פי מחקרה של קבוצת APG II, מופתה הסדרה לקבוצת-האב Rosids, עם 4 משפחות. על פי שיטת המיון מ-1981 של קרונקוויסט, מונה הסדרה רק את משפחת הקטניות. גם במיון הנוכחי, משפחת הקטניות היא חלק הארי של הסדרה.

תפוצה

מרבית מיני הסדרה פזורים בכל יבשות העולם, אך רק הפרפרניים (תת משפחה גדולה של הקטניות) נפוצים באזורים צפוניים שאינם בעלי אקלים ממוזג.

בישראל

בישראל גדלים בר מינים רבים של משפחת הקטניות, כמו גם 3 מינים של מרבה-חלב, ממשפחה באותו שם.
דירות איסוקון

דירות איסוקון (באנגלית: Isokon Flats) הוא בניין של דירות שנבנו מבטון וממוקמות ברחוב לון (Lawn Road), בהמפסטד שבלונדון. סה"כ ישנן 36 דירות (במקור 32), שתוכננו על ידי האדריכל ולס קוטס (Wells Coates) עבור מולי וג'ק פריצ׳רד.

היסטוריה

הבניין שוכן ברחוב מאחורי תחנת הרכבת התחתית "בלסייז פארק", בקו הרכבת הצפוני, בשכונה שבה הבניינים האופיינים הם ג'ורג'יאניים ובנויים מבלוקי חימר או מצופים בטיח לבן. בתי השכונה עם גגות רעפים, כניסות מוגבהות במדרגות מהכביש, כשמתחתן ישנן כניסות לדירות הגן. לצידם מתרוממים בנייני דירות גבוהים, שיכון ציבורי זול, שעיקרו מהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בתוך המרקם השכונתי האנגלי הקלסי הזה בולט בייחודו בניין הדירות של איסוקון בצבעו הלבן, גג שטוח, הבנוי מבטון עם מרפסות ארוכות וגרם מדרגות חיצוני, שמוליך לדירות. הבניין מזכיר בניינים שנבנו בישראל בעיצוב דומה בצבעיו וברעיונות התכנון שלו. זהו אחד מהניסיונות הארכיטקטוניים של תקופת הבאוהאוס להתנחל בלב לונדון.
הבניין נחנך ב-9 ביולי 1934 כניסוי בחיים עירוניים מינימליסטיים. ברוב הדירות היו מטבחים קטנים מאוד, כי בבניין היה מטבח משותף גדול להכנת ארוחות שהובאו אל דירות המגורים באמצעות מלצר. שירותים אחרים, כולל כביסה וצחצוח נעליים, ניתנו באתר.
הבניין כלל במקור 24 דירות סטודיו, שמונה דירות עם חדר שינה אחד, מגורי עובדים, מטבח ומוסך גדול. משפחת פריצ'רד התגוררה בדירת פנטהאוז עם חדר שינה אחד ושני בניהם ג'רמי וג'ונתן בדירת סטודיו סמוכה. לוחות עץ (דיקט) שימשו להרחבה בדירות. ג'ק פריצ'רד היה מנהל השיווק של חברת העץ האסטונית ונסטה בין השנים 1926–1936.

דיירים

תושבים מפורסמים שהתגוררו בבניין כללו: את האדריכל הבאוהאוס ולטר גרופיוס, מרסל ברויאר, אדריכלים אגון ריס וארתור קורן; אגאתה כריסטי (1941-47) ואדריאן סטוקס. המטבח הקהילתי הוסב למסעדה ובר ב-1937, בעיצוב של מרסל ברויאר ופ. יורק. הדירות ובמיוחד הבר הפכו למרכז לחיים אינטלקטואליים בצפון לונדון. מבקרים בקביעות במסעדה היו הנרי מור, ברברה הפוורת' ובן ניקולסון.
באמצע שנות השלושים דירה מספר שבע הושכרה על ידי ד"ר ארנולד דויטש, סוכן רוסי שגייס את חמשת המרגלים בקיימברידג' ואת המרגל יורגן קוצ'ינסקי שהתגורר בבניין איסוקון תוך כדי לימוד כלכלה באוניברסיטת לונדון. האדריכל הבריטי סר ג'יימס פרייזר סטירלינג היה תושב בשנות השישים המוקדמות.
חברת איסיקון חדלה להשכיר דירות עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, אבל חזרה להשכיר מחדש בשנת 1963. בשנת 1969 הבניין נמכר למגזין "ניו סטייטסמן" (New Statesman) ואת המסעדה הסבו לדירות. בשנת 1972 הבניין נמכר לעיריית קמדן והוא הידרדר בהדרגה עד 1990, כאשר הוא ננטש ונשאר במצב זה במשך כמה שנים. בשנת 2003 שופץ הבניין על ידי חברת אדריכלים, שהתמחתה בשיפוץ מבנים מודרניים, כמו עבור אגודה הדיור בנוטינג היל. בהווה מתגוררים בבניין בעיקר חוכרים בתוכנית של בעלות משותפת המחזיקה את הבניין והדירות.
בזמן השיפוץ האחרון בנו גלריה ציבורית באזור המוסך לשעבר, והגלריה מספרת את סיפור הבניין, התושבים הבולטים שגרו בו וכן תצוגות של הריהוט המודרני שהותאם לדירות.
הבניין קיבל מעמד של בניין רשום לשימור בדרגה ראשונה, והוא נכנס לרשימת המבנים ההיסטוריים המשמעותיים ביותר מבחינה אדריכלית בבריטניה.
הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה

תקציר העלילה

מומינטרול, אשר נמצא בדרך הביתה לאחר שרכש חלב לאמו, נתקל בבימבל אשר מחפשת אחר אחותה מאי. יחד הם יוצאים למסע הרפתקאות בעקבותיה. בדרכם הם נתקלים ומתנגשים בדמויות כגון המיולין, המכשפה גבסה, פיליפיונקה והסמרמרים. הם חושבים שהצילו את מאי הקטנה, שעה שבעצם היא שמצילה אותם, ומגיעים בשלום.

עיבודים

בשנת 1993 הפיק הבמאי הפיני ויארומיר ווסלי (Jaromir Weseley) סרט אנימציה שוודי בשם "Kuinkas sitten kävikään?" באורך 10:58 דקות המבוסס על עלילת הסיפור.
ספירט לבן

ספירט לבן, הידוע גם בשם "ממס סטודארד" ו"טרפנטין מינרלי", הוא נוזל שקוף מבוסס פרפין, העשוי מתרכובות אליפטיות ומתרכובת אליציקלית. החומר משמש בתעשיית הדבקים, צמיגים, גומי, להסרת שומנים ועוד.

היסטוריה

בשנת 1924, פיתחו עובדי ניקוי יבש בשם ויליאם סטודארד (William Joseph Stoddard) ולויד ג'קסון (Lloyd E. Jackson), במעבדה ממס חדש לניקוי יבש, במטרה להחליף את הממסים הדליקים מבוססי הנפט שנעשה בהם שימוש בתקופה זו. בשנת 1928 החל השימוש לניקוי יבש בחומר החדש, שנקרא גם "ממס סטודארד", על שם מפתחו. 
שיטת ניקוי יבש באמצעות ספירט לבן הפכה לשיטה העיקרית לצורכי ניקוי יבש בארצות הברית, משנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20, ועד לשנות ה-50 המאוחרות של אותה מאה.

שימושים

ספירט לבן משמש בתעשיית הצבע והלכה, חומרי שימור לעצים, מוצרי אספלט, וכחומר ניקוי לנשק קל. במערב אירופה, 60% מצריכת החומר משמשת בתעשיית הצבע והורנית (לכה). ספירט לבן הוא הממס הנפוץ ביותר בתעשיית הצבע. שימוש ביתי של החומר (בשמו "טרפנטין מינרלי") הוא בניקוי מברשות צבע לאחר השימוש. 
ישנם שלושה סוגים של ספירט לבן. הסוגים השונים מתייחסים ל: יכולת הסרה של גפרית (סוג 1), מקור החומר (סוג 2) והידרוגנציה (סוג 3).
ספירט לבן הוא אחד המרכיבים העיקריים בתרסיס השימון הנפוץ WD-40

רעילות

ספירט לבן מסווג בעיקר כחומר העלול לגרום לגירויים. החומר כמעט ואינו מזיק בנשימת האדים שלו, במגע עם העור ובבליעה. למרות זאת, חשיפה ממושכת לחומר עלולה לגרום לדיכאון במערכת העצבים המרכזית, אשר עלולה להתבטא בפגיעה בקואורדינציה ובתגובות איטיות. חשיפה לחומר בריכוז גבוה בחלל לא מאוורר עלולה לגרום לבחילה, סחרחורת, עייפות ועוד, ועלולות לגרום בסופו של דבר לאיבוד הכרה. בליעה של החומר גורמת לסכנה בדרכי הנשימה. חשיפה ארוכה לחומר, או חשיפה חוזרת ונשנית לחומר עלולה לגרום לגירויים בעור ולמחלות עור. כאשר יש צורך במגע ממושך עם החומר, יש להגן על העור באמצעות כפפות ושטיפת העור לאחר המגע. חשיפה חד פעמית לחומר לא תגרום, על פי רוב, לפגיעה בעור. חשיפה לחומר בריכוז ממוצע של 240 מיליגרם למטר מעוקב במשך 13 שנה, תגרום לפגיעה במערכת העצבים המרכזית. מכיוון שצבע מכיל כמות גדולה של ספירט לבן, ישנם צבעים הסובלים מפגיעה במערכת העצבים. 
ספירט לבן יכול לפגוע במקורות מים, אך לא פוגע בסביבה בצורה חמורה. בכל מקרה, יש להימנע משפיכת החומר בצורה לא מבוקרת.
פאולה הקדושה

מסעה של פאולה

מסעה של פאולה מתואר באיגרת 108 של הירונימוס, אגרת המופנית לאוסטוכיום - ביתה של פאולה, לאחר מות אמה, מעין הספד של הירונימוס על ידידתו המנוחה, בו מתוארת אישה שוויתרה על עושרה וכבודה למען האל. על פי המתואר באגרת, למסעה ערך דידקטי וביקוריה במקומות הקדושים מעלים בה חוויות מיסטיות עד כדי השתתפות במאורעות המקראיים המתוארים באוונגליונים.
הר אנאלה

מקור השם

הר אנאלה נקרא על שם אנאלה, אלת הפוריות ההינדית.

לקריאה נוספת

• Immo Appenzeller, Reports on Astronomy: Transactions of the International Astronomical Union, P 55 
• George E. McGill, Geologic Map of the Sappho Patera Quadrangle (V–20), Venus, U.S. Geological Survey
Geologic Investigations Series I-2637
יוסי מוסטקי

יוסף (יוסי) מוּסְטָקִי (Joe Moustaki; נולד ב-3 בינואר 1939) הוא מלחין וזמר ישראלי. התפרסם כמחבר אחד הלחנים לשירה של רחל המשוררת, "זמר נוגה" וכמחבר והמבצע של השיר "ים ושקיעה".

ביוגרפיה

מוסטקי נולד בקהיר שבמצרים, בן ליוצאי קורפו (הוא קרוב משפחה רחוק של הזמר הצרפתי ז'ורז' מוסטקי). מגיל חמש למד בבית ספר קתולי "סן מארק". ב-1948, על רקע פרעות ביהודי מצרים בימי מלחמת העצמאות, נמלטה המשפחה למחנה מעבר באוסטיה שליד רומא, וכעבור חצי שנה, לאחר תום המלחמה, עלו לישראל ב-1949. בארץ נמנתה משפחתו עם 500 המשפחות הישראליות הראשונות שיישבו את באר שבע, שם שוכנו באוהל במתחם לעולים חדשים (בשטח שבו פועל היום השוק העירוני).
לאחר שסיים את שירותו הצבאי בנח"ל, היה חבר בקיבוץ רוחמה, ושם החל לחבר לחנים להנאתו למרות שחסר כל חינוך מוזיקלי. הוא פגש ברוחמה את המוזיקאים שמעון כהן ונחום היימן, ולאחר שאלו שמעו את נגינתו ולחניו, עודדו אותו להמשיך בתחום המוזיקלי. היימן, שעבד באותה עת עם הפרברים, הביא להם את לחנו של מוסטקי ל"זמר נוגה" והשיר התפרסם בלחן זה ב-1964. לאחר נישואיו עזב את הקיבוץ, שב לבאר שבע והחל להופיע ב"מאהל השייח", מועדון הלילה של מלון נאות מדבר, שנהנה באותן שנים מפופולריות. 
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את השיר "הם לפנינו שוב" ("בישראל של שנת שישים ושבע") ללחנו ולמילים של יוסי גמזו. ב-1969 יצא לאור בחברת CBS תקליט אריך-נגן שלו, "באר שבע עירי" ובו השיר "ים ושקיעה" שזכה להצלחה. ב-1975, לאחר זכייתה הראשונה באליפות של קבוצת הכדורגל העירונית, הפועל באר שבע, הקליט מוסטקי יחד עם כדורגלני הקבוצה את שיר הקבוצה שחיבר, "לי הנך תבל ומלואה". מאז ועד היום ממשיך מוסטקי להתגורר בבאר שבע ומופיע בתוכנית משיריו בה הוא מלווה את עצמו בגיטרה ומלווה שירה בציבור.
בשנת 2010 זכה מוסטקי בתואר יקיר באר שבע.
בנובמבר 2012 קיבל מוסטקי פרס מפעל חיים מאיגוד אמני ישראל (אמ"י) על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
פאלאצו מורו לין

היסטוריה

הארמון נבנה בשנת 1670 בתכנונו של סבסטיאנו מאצוני, עבור הצייר פייטרו ליברי (מאצוני איחד שני מבנים סמוכים). פנים הארמון מעוטר בציורי קיר מעשה ידי אנטוניו בלוצ'י, אנטוניו מולינארי, וגרגורי לאצאריני. הארמון נרכש על ידי משפחת לין זמן קצר לאחר בנייתו. בשנת 1788 לאחר מותו של מיקלה אנצולו לין, ירשה את הארמון אחייניתו אליזבטה, רעייתו של גאספארו מורו, ומאז נקרא הארמון "ארמון מורו לין" (לרגל חתונתם נבנתה הקומה השלישית של המבנה). בשנת 1942 נרכש הארמון על ידי התעשיין המילנזי העשיר אנריקו ג'צי (Enrico Ghezzi). 

לקריאה נוספת

• James H McGregor, Venice from the Ground Up, P 260
• DK Travel, Family Guide Italy, P 51
עידו רוזנטל

ביוגרפיה

נולד וגדל בנהריה. שירת בגלי צה"ל בין השנים 1996–1999 ובין היתר היה מפיק של התוכניות "צעד וחצי", "עושים ספורט" ו"מה בוער" עם רזי ברקאי. לאחר השחרור עבד בתור תחקירן בתוכנית "אברהם ויעקב" בערוץ 2, כתב בעיתון "רייטינג" והיה עורך באתרי האינטרנט "נטקינג", TheMarker ונענע 10 (שם ערך את מגזין המחשבים "חיים ברשת").
כתב בתוכניות הטלוויזיה: "כל לילה עם אסף הראל" (יחד עם ירון ניסקי ודורון צור) בערוץ 10 ו"קצרים" בערוץ 2 ושימש כעורך בערוץ הילדים. בשנת 2005 הקים ביחד עם ליאת שביט וטוליק פיפלקס את המדור הסאטירי "מבקרי המדינה" שהתפרסם במוסף לשבת של העיתון "ידיעות אחרונות" ובמשך שנתיים כתב וערך אותו.  בשנים 2007–2008 שימש כעורך משנה בתוכנית "עד כאן" ששודרה בערוץ "יס ישראלי". העונה הראשונה של התוכנית הוגשה על ידי אורי גוטליב והעונה השנייה הוגשה על ידי יעקב כהן. בשנת 2009 שימש כעורך בעונה השנייה של תוכנית הבידור שבוע סוף בזכיינית ערוץ 2 רשת. בשנת 2010 היה חלק מצוות ההקמה של ערוץ קומדי סנטרל ישראל ובשנה הראשונה שימש כמנהל הפיתוח של הערוץ וערך בו מגוון תוכניות.  בשנת 2014 ערך את העונה הראשונה של התוכנית אומרים שהיה פה בהטלוויזיה החינוכית הישראלית בהגשת יהונתן גפן. התוכנית הביאה את ההיסטוריה של מדינת ישראל בשילוב ההיסטוריה האישית של גפן מנקודת מבט ביקורתית ואישית.
בשנת 2016 חזר לשתף פעולה עם אסף הראל כשערך את התוכנית לילה טוב עם אסף הראל ששודרה בערוץ 10. התוכנית זכתה לביקורות חיוביות אולם גם עוררה עליה כעס רב, בעיקר בקרב חוגי הימין בשל התכנים הפרובוקטיביים שלה.
בשנת 2019 יצר יחד עם דורון צור את הסדרה הסאטירית שב"ס.
סימן השאקה

סימן השאקה, הידוע גם בשם "היה רגוע" (אנגלית: "Hang Loose"), הוא מחווה גופנית המתבצעת באמצעות יד אחת. היא נפוצה בעיקר באיי הוואי בארצות הברית, אך ניתן לראותה לרוב כברכה אילמת, המקובלת בין גולשי גלים וגולשי רוח ובעיקר בקרב הצוללים בכל העולם.
סימן השאקה נוצר על ידי כף היד, כשהאגודל והזרת נמתחים לצדדים בכיוונים הפוכים, ושלוש האצבעות האחרות מכופפות כלפי פנים כף היד. לעיתים, מסובבים את היד סביב צירה הלוך וחזור, לצורך הדגשה.

מקור המחווה

אין ודאות באשר למקורו של הסימן. הסבר אחד גורס, שתנוחת האצבעות נוצרה כאשר תושבים מקומיים ענדו "לאי" , שהיא שרשרת של פרחים, על כתפי אורחיהם, כסימן לאווירת האלוהה המקומית; כדי להשחיל את השרשרת מעבר לראש האורח ביד אחת, שימשו שלוש האצבעות המרכזיות לאחיזת השרשרת, ואילו האגודל והזרת נפסקו לצדדים כדי להרחיב את טבעת הזר.
על פי גרסה אחרת, דייג מקומי בשם האמאנא קאלילי, שאיבד את שלוש אצבעות כף ידו בתאונת עבודה, נהג לנפנף בידו ובה אגודל וזרת בלבד; ילדים שחיקו את תנועתו יצרו את ה"שאקה". גרסאות אחרות טוענות שמתיישבים ספרדים יצרו את התנועה כהזמנה למשקה; וגרסה אכזרית במיוחד טוענת, שאחד מראשוני גולשי הגלים נופף בידו לעזרה בתנועה דומה לסימן השאקה, אחרי שכריש נגס באצבעותיו האמצעיות.
הסימן החל להיות נפוץ לראשונה בהוואי בשנות השישים בקרב גולשים בים, ובמסגרת תרבות הגלישה, ולאחר מכן חדר לתרבות הכללית ונעשה לסימן נפוץ של ידידות באיי הוואי.

משמעות הסימן

תושבי מדינת הוואי בארצות הברית נוהגים להשתמש בסימן השאקה כהמחשה לרוח האלוהה, כלומר כאות לידידות ולאחווה בין הגזעים השונים (לבנים, פולינזים, סינים ועוד) המתגוררים באיים. על כן אין לסימן תרגום מילולי מדויק. בהתאם להקשר, הסימן יכול לבטא הבעת תודה, קריאת "שלום", או סתם נפנוף לברכה.
מחוץ להוואי, הסימן נפוץ גם בקרב ספורטאי גלישה אווירית בארצות הברית, וכן בחופי ברזיל; אך הוא מוכר בקרב חובבי ספורט אתגרי בכל העולם.
אימפריאליזם

שלושת גלי האימפריאליזם

הגל הראשון של האימפריאליזם החל במאה ה-15, ונמשך עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 (תקופה שבה הואצה המהפכה התעשייתית). בתקופה זו, הרעיון שהוביל את האימפריאליזם היה רעיון הסחר העולמי החופשי. לשם כך, הוקמו תחנות מסחר אירופיות בחופי כל היבשות. כמו כן, נוצרו קשרים פוליטיים ועסקיים עם השליטים המקומיים למטרת סחר מוזל. התיישבות (קולוניאליזם) התבצע רק באמריקה. המטרה בהתיישבות בשלב זה לא הייתה להשתלט על האוכלוסייה המקומית ו-"לחנך" אותה בדרך אירופית, אלא לגרש או להכחיד אותה לשם ניצול מיטבי של חומרי הגלם שברשותה. הגל הראשון של האימפריאליזם התאפיין במעשי אכזריות כלפי הילידים, בכפיית שיטות עיבוד מסוימות עליהם ובסחר עבדים מפותח (בעיקר בין אפריקה השחורה לקריביים ולברזיל).
הגל השני של האימפריאליזם החל עם המהפכה התעשייתית, באמצע המאה ה-19, והסתיים עם תהליך הדה-קולוניזציה באמצע המאה ה-20, לאחר מלחמת העולם השנייה. בבסיס האימפריאליזם בתקופה הזו עמד רעיון עליונות האדם הלבן על העמים הנכבשים וחובתו להפיץ את תרבותו הנעלה (ואת הנצרות) גם ל־"עמים הנחשלים". הגישה המרכזית קבעה כי העולם הטיל על האדם הלבן נטל – ללמד את המקומיים מהי התרבות "הנכונה" ולהביא אליהם את הקדמה האירופית. מבחינה כלכלית, חלה ירידה בגישת הסחר החופשי והמעצמות האימפריאליסטיות העלו מכסי מגן כדי להגן על מוצריהם. הקולוניות (מושבות) לא נתפסו רק כמקור לחומרי גלם, אלא גם כשווקים למוצרים אירופיים. לשם כך השיגו האירופאים, באמצעות עליונותם הטכנולוגית והצבאית, שליטה פוליטית מלאה בקולוניות, כלומר שליטה ישירה, ולא באמצעות שליטים מקומיים כפי שהיה נהוג בגל הראשון. תקופה זו הייתה לשיא ההתפשטות הטריטוריאלית, ומעל 75% מהעולם היה בידי המעצמות האימפריאליסטיות.
יש חוקרים הטוענים כי גם לאחר המאה ה-20 ולאחר תהליך העצמאות שעברו הקולוניות השונות במאה הזו, נוצר גל של אימפריאליזם מסוג חדש: אימפריאליזם בלתי-פורמלי. לפי גישה זו, הגל השלישי של האימפריאליזם הוא שליטה כלכלית ופוליטית עולמית של מספר קטן של מעצמות ובראשן ארצות הברית (בעבר גם ברית המועצות). המעצמות הללו קובעות את סדר היום העולמי ואוכפות אותו באמצעות גופים הנמצאים תחת שליטתן, כמו האו"ם.
רוברט ספולסקי

ביוגרפיה

ספולסקי נולד בשנת 1957 בברוקלין שבניו יורק, למהגרים חדשים מברית המועצות.
גדל כיהודי אורתודוקסי והעביר את זמנו בקריאה ומחשבות על חיים עם גורילות.
בגיל 12, כתב מכתבי מעריצים לפרימטולוגים.
ספולסקי למד בתיכון ג'ון דיווי (John Dewey High School) ובזמנו קרא ספרים בנושא פרימטים ולימד עצמו את שפת הסווהילית (Swahili).
ספולסקי מגדיר עצמו כאתאיסט.
בשנת 1978 ספולסקי קיבל את תעודת הBA שלו באנתרופולוגיה (B.A. in biological anthropology summa cum laude) מאוניברסיטת הרוארד. לאחר מכן נסע לקניה בשביל ללמוד על התנהגות חברתית של בבונים בטבע. לאחר זמן מה שחזר לניו יורק, למד באוניברסיטת- Rockefeller University ,שם קיבל את תואר Ph.D. ב נוירואנדוקרינולוגיה - Neuroendocrinology, תוך כדי עבודה במעבדתו של ברוס מקאיוון - Bruce McEwen, אנדוקרינולוג בעל שם עולמי.
בעקבות המחקר הראשון של ספולסקי באפריקה הוא נהג לחזור לשם כל קיץ במשך כעשרים וחמש שנים על מנת לחקור את אותה להקת בבונים, החל משנות ה-70 המאוחרות ועד שנות ה-90 המוקדמות של המאה הקודמת, הוא העביר כל יום במשך 8-10 שעות לאורך כארבעה חודשים בשנה- בתיעוד התנהגותם של אותם פרימטים.
בטקס קבלת פרס "המלך הוא עירום"  מטעם הקרן למען חופש מדת  שהתקיים בשנת 2003, הכריז - "גדלתי בבית יהודי דתי – אורתודוקסי, וחונכתי בחינוך דתי אדוק עד גיל 13 לערך. בשנות בגרותי, אחד מהדברים המגדירים ביותר בחיים שלי היה עזיבת הדת ואמונות דתיות למיניהן".

קריירה

כיום ספולסקי משמש כפרופסור בבניין על שם - "John A. and Cynthia Fry Gunn", שבאוניברסיטת סטנפורד. הוא מחזיק במינויים בכמה מחלקות הכוללים את: מדעי הביולוגיה, נוירולוגיה, מדעי המוח, ונוירוכירורגיה.
כנוירואנדוקרינולוג הוא התמקד במחקר על בעיות המתח/לחץ וניוון מוחי, כמו כן עסק באפשרויות טיפול בגנים על מנת להגן על נוירונים רגישים במיוחד מפני מחלות. כעת, ספולסקי עובד על טכניקות של העברת גנים לחיזוק הנוירונים כנגד תופעות הדיכוי של גלוקוקורטיקואידים ( glucocorticoids) . בכל שנה ספולסקי מעביר את זמנו בקניה בחקר אוכלוסיית בבונים החיים בטבע במטרה לזהות את המקור למתח/לחץ בסביבתם, ואת יחסי הבין אישות ודפוסים של מחלות הקשורות ללחץ/מתח בחיות אלו. במדויק יותר, ספולסקי חוקר את רמות הקורטיזול השונות בין זכרי ונקבות אלפא ובין יחידים נחותים יותר על מנת לקבוע רמות מתח/לחץ שונות. דוגמה מוקדמת אך עדיין רלוונטית למחקריו של בבוני הזית (Olive Baboon) אפשר למצוא במאמר מדעי שלו משנת 1990 - "Stress in the Wild". ספולסקי כתב בין היתר גם על ליקויי הנוירולוגיה ואי שפיות מערכת המשפט האמריקנית.
נעם בוכמן

פרסים ואותות הוקרה

על תרומתו למוזיקה הישראלית זכה בוכמן בפרס "מבצע מצטיין של יצירות ישראליות" מטעם המועצה לתרבות ואמנות ובפרס "עדן פרטוש" מטעם משרד החינוך והתרבות.
בד בבד עם פעילותו האמנותית מלמד בוכמן חליל באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
מיכאיל לברנטייב

חייו

מיכאיל לברנטייב נולד בקאזאן למשפחת פרופסור באוניברסיטת קאזאן. לאחר מספר שנים אביו עבר לאוניברסיטת מוסקבה. בשנים 1910-1911 המשפחה התגוררה בגוטינגן. לשנת 1918 לברנטייב התחיל ללמוד באוניברסיטת קאזאן ובשנת 1921 עבר לאוניברסיטת מוסקבה. לאחר סיום לימודיו, בשנת 1922 הוא התחיל לעבוד על הדוקטורט בהנחיית ניקולאי לוזין. בשנת 1927 לאחר קבלת התואר הוא נשלח למספר חודשי השתלמות בצרפת.
לאחר חזרה מצרפת, לברנטייב החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה. במקביל הוא היה מלמד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. בשנת 1929 לפי הזמנת סרגיי צ'פליגין לברנטייב התחיל לעבוד במכון לחקר התעופה. 
בשנת 1931 הוא קודם לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1935 מיכאיל לברנטייב עבר למכון המתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1936 לברנטייב התחמק מהשתתפות ב"פרשת לוזין" (פרשה פוליטית במהלכה פרופסור לוזין הואשם גניבת רעיונות מתלמידיו ואי-קידום מדענים צעירים).
בשנים 1939-1948 לברנטייה התגורר בקייב. בתקופה זו הוא כיהן כמנהל מכון מתמטיקה והיה מלמד באוניברסיטת קייב.
במהלך מלחמת העולם השנייה לברנטייב פונה לאופה. בהיותו בעיר זו הוא עבד על המחקרים בתחום מטען חלול.
בשנת 1948 לברנטייב חזר לאוניברסיטת מוסקבה. בתקופה זו הוא המשיך במחקרים בתחום דינאמיקה של פיצוץ. בשנת 1950 לברנטייב מונה למנהל מכון המיחשוב ופעל לתחילת ייצור מחשבים בברית המועצות. בשנים 1953-1955 לברנטייב צורף לצוות מדענים שעבדו על תוכנית הגרעין הסובייטית.
בשנת 1955 לברנטייב חתם על עצומה נגד טרופים ליסנקו.
בשנת 1957 הוא היה בין יוזמים הקמת סניף של האקדמיה למדעים בנובוסיבירסק. ב-18 במאי 1957 הוא מונה ליו"ר הוועדה שהייתה אחראית על הפרויקט. לברנטייב עבר לנובוסיבירסק, ועבד במכון למתמטיקה שהוקם בעיר. החל משנת 1960 הוא היה פרופסור באוניברסיטת נובוסיבירסק החדשה.
בשנת 1975 לברנטייב חזר למוסקבה והמשיך במחקרים בתחום מכניקה שימושית. לברנטייב נפטר במוסקבה ולפי בקשתו נטמן בנובוסיבירסק.
בנו של לברנטייב (1932-2010) היה מתמטיקאי בולט, חתן פרס לנין ומראשי סניף הסיבירי של אקדמיה למדעים.