google/wiki40b huggingface dataset:
גאן (נהר)

גאוגרפיה

מוצא הנהר ברכס הרי דָאיוּ' המפרידים בין דרום מערב ג'יאנגשי למחוז גואנגדונג. הקטע הראשון של הנהר קרוי הנהר גָ'אנְג. סמוך לעיר גאנג'וֹאוּ נשפך אליו הנהר גונְג שמוצאו בהרי גְ'יולְייֵן שבדרום ג'יאנשי. הנהר המאוחד הקרוי גאן זורם צפונה דרך נאנצ'אנג, בירת המחוז. צפונית לנאנצ'אנג נשפך לגאן הנהר גִ'ין, שכיוונו הכללי מזרח-מערב. נהר זה משמש עורק תחבורה חשוב בצפון ג'יאנשי. כ-50 קילומטרים צפונית לנאנצ'אנג נשפך הגאן לאגם פויאנג. אגם פויאנג מחובר בתעלה קצרה לנהר היאנגצה, הנהר הארוך ביותר באסיה, לכן נחשב הגאן כאחד מיובליו הדרומיים של היאנגצה.
האזור בו זורם הגאן גשום למדי (בין 1400 ל-1880 מילימטר גשם בשנה) והספיקה השנתית היא 68.7 מיליארד מ"ק. על הנהר נבנתה תחנת כוח הידרואלקטרית שתפוקתה 3.6 מיליון קילוואט.
העמק שיצר הנהר שימש מימים קדומים כנתיב חשוב בין מחוז גואנגדונג לעמק היאנגצה וצפונה. עד 1840 עבר כל סחר החוץ של סין בנתיב זה. כאשר סחורות היבוא שנפרקו במרכז סחר החוץ בגואנגג'ואו נשלחו צפונה וסחורות יצוא כדוגמת תה נשלחו דרומה. חשיבותו של נתיב זה פחתה מאוד כאשר ב-1937 נסללה מסילת הרכבת בין גואנגג'ואו להנקאו במחוז הוביי. חלקו התחתון של העמק הוא שטח חקלאי פורה ומגדלים בו בעיקר אורז ותה.
בשל מספר אשדות גדול הנהר עביר לשיט למפרשיות בלבד דרומית לגאנג'וֹאוּ, ממנה וצפונה עד אגם פויאנג הנהר עביר לשיט של ספינות נהר, אם כי בתקופת החורף, כשפני המים בנהר יורדים ניתן להגיע עד גִ'י'אָן בלבד. סירות קטנות מפליגות במעלה הנהר גָ'אנְג ומגיעות עד דָאיוּ' וממנה ניתן לחצות את הרי מלינג דרך מעבר מיי לגואנגדונג.
בר'דתי

היסטוריה

בר'דתי מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-17, אך לפי ממצאים ארכאולוגיים היא הוקמה ככפר בשיא ימי הביניים
בשנת 1703 הטורקים העות'מאנים כבשו את הכפר והקימו בו מבצר; מבצר בר'דתי היה אחד מארבעה מבצרים טורקיים, שהגנו על הדרך מאימרתי למסחתי. בשנת 1770 מלך אימרתי סולומון הראשון הטיל מצור על המבצר בסיועם של חיילים רוסים. הנצורים פנו לאשת המלך, המלכה מַריַם, בבקשה לחוס על חייהם תמורת כניעה; אחרי שהמלכה נשבעה שהם חסינים מפגיעה, הם העבירו לידיה את המבצר והתפנו ממנו. בימינו השתמר רק המרתף של המבצר. 
בשנים 1990-1940 נקראה בר'דתי מאיאקובסקי (על שם המשורר ולדימיר מאיאקובסקי שנולד בה).
מקלט לנשים מוכות

מקלט לנשים מוכות הוא מבנה או יחידת מגורים, שהוקם במטרה לאפשר לנשים מוכות ולילדיהן הגנה מיידית מפני אלימות המופנית כלפיהן, מחסה, טיפול פיזי ונפשי.
המקלטים מופעלים על ידי עמותות חברתיות שונות ללא מטרת רווח. מנהלת המקלט היא לרוב עובדת סוציאלית בהכשרתה, ובמקום מועסקות עובדות סוציאליות, עורכת דין ומדריכות, וכן מתנדבים שונים.
במהלך שהותן במקלט מקבלות הנשים טיפול רגשי, תמיכה, חיזוקים, סיוע ברכישת מיומנויות כגון אסרטיביות ובלחימה על זכויותיהן - הן בהגנה חוקית מפני בן הזוג האלים, הן כלפי הרכוש אותו השאירו בביתן, והן בנוגע לזכויותיהן על הילדים המשותפים. הן נחשפות למידע רב, שחלקו או כולו לא היה ברשותן קודם, בדבר זכויותיהן כאזרחיות. הן מופנות לסעד משפטי, ולטיפול רפואי מתמשך, לעיתים לאחר שנים של הזנחה במצבן הגופני והתעללות פיזית קשה שעברו במהלך השנים. במקלטים מוענקים סיוע וטיפול מקיף גם לילדיהן של הנשים, אם ברחו עמן.

בישראל

למרות שרק כ-18 אלף נשים מתלוננות במשטרה על אלימות במשפחה, מצביעים אומדני המשטרה על כך שכעשרה אחוזים מהנשים בישראל סובלות מאלימות מצד בני זוגן. חלק מהנשים הסובלות מאלימות במשפחה חיות תחת טרור רגשי ופיזי תמידי, נמצאות במצב של בידוד חברתי, תחושת ערך עצמי ירודה, ובמצב של פגיעות רגשית קשה. לעיתים דווקא בגלל מצבן הן מתקשות לאזור כוחות ולהמלט.
המקלטים לנשים מוכות נמצאים במקומות חסויים, על מנת להגן על הנשים השוהות בהם. ניתן להגיע למקלט לנשים מוכות על ידי פנייה למרכז למניעת אלימות במשפחה שבאזור המגורים, פנייה למשטרה, או על ידי פנייה לעובדת סוציאלית בלשכת הרווחה שבאזור המגורים.
בשנת 2012 אושר חוק מענק הסתגלות לנשים מוכות בישראל. החוק קובע מתן מענק כספי עבור אישה אשר שהתה מעל לשישים יום במקלט לנשים מוכות, במטרה ולאפשר לה אלטרנטיבת מגורים, כך שתוכל לחפש עבודה ולבנות מחדש את חייה באופן עצמאי, מחוץ לשליטת מי שפגע בה במשפחה.
לפי נתוני מרכז המחקר והמידע של הכנסת משנת 2015, 55% מהנשים ששהו במקלטים לנשים מוכות היו נשים מהמגזר הערבי, 17% היו נשים דתיות וחרדיות, 16% יוצאות אתיופיה ו-10% יוצאות ברית המועצות.

ביקורת

נשים מוכות וגורמים מקצועיים מביעים ביקורת על כך שהמקלט מטפל בסימפטום ולא בשורש הבעיה, ושהקורבן כלוא בשעה שהמקרבן מסתובב חופשי.
עאידה

היסטוריה

מחנה הפליטים הוקם בשנת 1950 לפליטים מאזור ירושלים וחברון.
במהלך האינתיפאדה השנייה, שימש המחנה כאחד ממקורות הירי על גילה. במרץ 2002, נכנסו כוחות צה"ל למחנה וכדי להימנע ממטענים בדרכים פרצו דרכים במעבר בין קירות הבתים. לכניסה למחנה נלוו עיתונאים, שתיעדו מקרה בו אשה נהרגה בשוגג במהלך הפריצה לביתה.
בשנת 2009 ביקר האפיפיור במחנה ותרם לו 70,000 אירו.
בשנים 2013–2015 אירעו עימותים רבים בקרבת המחנה עם כוחות משמר הגבול בקבר רחל. בסוף אוקטובר 2015 איים שוטר מג"ב על תושבי המחנה "נירה עליכם גז עד שתמותו" אם לא יפסקו הפרות הסדר במחנה.
מרי מאלון

מרי מאלון (אנגלית: Mary Mallon;‏ 23 בספטמבר 1869 - 11 בנובמבר 1938), הידועה בעיתונות התקופה בכינוי מרי טיפוס (Typhoid Mary), הייתה טבחית מניו יורק, שאובחנה בתור הנשא האסימפטומתי (ללא תסמינים) הראשון של טיפוס הבטן בעולם. 
מאלון הפיצה את מחלת הטיפוס בקרב המשפחות שהועסקה על ידן כטבחית (החיידק עובר כתוצאה ממגע עם צואה או שתן של הנשא), לפני שנעצרה על ידי רשויות הבריאות (אנשים מספרים שתקפה אחד מאנשי הרשויות במזלג בשר) והוחזקה בבידוד. 
לאורך חייה הכחישה מאלון את תפקידה בהפצת המחלה וסירבה לחדול מעבודתה כטבחית עד מעצרה. מעריכים שהיא הספיקה להדביק במהלך עבודתה 51 אנשים במחלה, שלושה מהם מתו.
יצחק אשר אלישיב

יצחק אשר אלישיב (1871, תרל"א, סלוצק, פלך מינסק, רוסיה (רוסיה הלבנה) – 23 באפריל 1955, תל אביב) היה פעיל ציוני ברוסיה ומו"ל עברי.

ביוגרפיה

יצחק אשר אלישיב נולד בסוף שנת תרל"א (1871) בעיירה סלוּצְק שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה), בנם של טִילֶה, בעלת חנות מסחר, ומאיר אלישיב, קרובו של איזידור אלישיב ("בעל-מחשבות"). בגיל צעיר עזב את העיירה ונסע לעיר ורשה. שם הצטרף לחובבי ציון והיה לחבר אחוות "בני משה". נשלח כציר לקונגרסים הציוניים ה-4, ה-8, ה-9 וה-11. בוורשה היה ממייסדי ההוצאה העברית "אחיאסף" ומנהלה בשנים 1901–1903, וכן ממייסדי היומון העברי "הצופה" (1903–1905) והמו"ל והמנהל שלו.
בהמשך עבר אלישיב להתגורר בלודז', שם ייסד את סניף אגודת "חובבי שפת עבר" והיה יושב-ראשו, וכן היה סגן יו"ר האגודה הספרותית-מוזיקלית הציונית "הזמיר".
לפני מלחמת העולם הראשונה עבר למוסקבה, שם היה חבר הוועד הציוני, חבר ועד "תרבות" וחבר מרכז ציוני רוסיה.
ביתו, בכל אחת מהערים, היה בית ועד לצעירי הציונות.
בשנת תרצ"א 1930 עלה לארץ ישראל, לאחר שקיבל אישור מהשלטונות. בשנותיו האחרונות חי בצנעה בביתו שברחוב מזא"ה בתל אביב.
אלישיב נפטר בביתו באביב 1955, נשכח, בתום מחלה ממושכת. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
לוקומוטיב סנקט פטרבורג

לוקומוטיב

קבוצת הכדורגל לוקומוטיב לנינגרד הוקמה בשנת 1936 על ידי עובדי הרכבת בעיר לנינגרד כחלק מאגודת הספורט של לוקומוטיב.
הקבוצה התמודדה בגביע הסובייטי בכדורגל ובליגה הסובייטית השנייה, אך מעולם לא הגיעה להישגים משמעותיים.

לאחר המיזוג עם סאטורן-1991

בשנת 1996 לוקומוטיב מוזגה עם קבוצת הכדורגל "סאטורן-1991" (Футбольный клуб «Сатурн-1991» Санкт-Петербург) ונטלה את מקומה בליגה הרוסית הראשונה. סאטורן-1991 הוקמה בשנת 1991 והישג השיא שלה היה מקום 5 בליגת המשנה בעונת 1993.
הקבוצה נקראה אז "סמנה-סאטורן" (Смена-Сатурн) והייתה הקבוצה האחרונה ששיחקה משחק רשמי בעיר גרוזני, לפני פרוץ מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, כשהתארחה אצל קבוצת ארזו המקומית (Арзу). בשנת 1992 הקבוצה העפילה עד לשלב 16 האחרונות ממנו הודחה על ידי צסק"א מוסקבה, שניצחה בתוצאה 2:1.
אחד המשחקים הזכורים של הקבוצה היה משחק במסגרת הדרבי של סנקט פטרבורג, נגד זניט סנקט פטרבורג ב-28 במאי 1993, במסגרת הגביע הרוסי בכדורגל 1993/1994, שבו סאטורן-1991 גברה על זניט בתוצאה 1–4. באותה עונה הקבוצה העפילה עד לשלב שמינית גמר הגביע ממנו הודחה על ידי לוקומוטיב מוסקבה שגברה בתוצאה 2:1.
בשנת 1995, בעלי הקבוצה, לאוניד שקבלסקי, מכר את חלקו בקבוצה והוסכם להתאחד עם קבוצת לוקומוטיב.
בשנת 1996 התקיימה קבוצת בת בשם לוקומוטיב-ד' שפורקה מקץ שנה. בשנת 1998 הוקם במקומה בית ספר לכדורגל.
בשנת 2000 הקבוצה נשרה מהליגה הרוסית השנייה ואיבדה בפועל את מעמדה כקבוצת כדורגל מקצוענית.
בשנת 2005 נשרה גם מהליגה הרוסית השלישית והתמודדה רק בטורנירים אזוריים ובאליפות העיר סנקט פטרבורג. בשנת 2011 הוקמה קבוצת הנוער של לוקומוטיב.
דה-אינדיבידואציה

דה-אינדיבידואציה (באנגלית deindividuation) הוא מושג מתחום הפסיכולוגיה החברתית, המתאר מצב בו פרט בקבוצה חברתית חש שהוא מאבד את זהותו האישית ומתמזג עם זהות הקבוצה.
המושג נטבע בראשונה על ידי לאון פסטינגר ושותפיו והורחב על ידי פיליפ זימברדו. הם הציעו שישנם מצבים מסוימים שמתרחשים בקבוצות ויכולים לגרום ליחיד בקבוצה לחוש שהוא איבד את זהותו האישית והתמזג באופן אנונימי עם הקבוצה. מצב פסיכולוגי זה, מביא בדרך כלל להפחתת העכבות והמעצורים, ועלול לגרום לביצוע התנהגויות אימפולסיביות או הרסניות.
מצב זה מתעורר במיוחד בתנאים כגון שקיימת מלכתחילה אנונימיות, כשיש מצב של עוררות גבוהה, אחדות קבוצתית גבוהה או התמקדות באירועים חיצוניים. תנאים אלו מביאים כנראה למצב של מודעות עצמית מופחתת וכך לדה-אינדיבידואציה. התנהגות זו עשויה להוביל לתוצאות שליליות.
קיימת סברה כי דה אינדיבידואציה עשויה להוביל גם לתוצאות חיוביות, אם כי עד כה לא נבחן אמפירית מימדה 'החיובי' של התופעה.
בית העיתונאים על שם סוקולוב

היסטוריה

אגודת העיתונאים שכנה בשנים הראשונות להקמתה בשנת 1939 במשרד בשדרות רוטשילד 27, אולם במהרה זה היה צר מהכילה. יוסף הפטמן ומשה רון (דנציגרקרון), מי שהיו יושב ראש האגודה ומזכירה הכללי בהתאמה באותה התקופה, הציעו להקים מרכז עיתונאי עברי שירכז את הפעילות העיתונאית, והציעו שהבית ייקרא על שמו של נחום סוקולוב שהיה אחד מאבות העיתונות העברית ונפטר זמן קצר לפני כן בשנת 1936. המגרש לבניית המבנה ניתן לאגודת העיתונאים על ידי עיריית תל אביב-יפו ומשנת 1945 הוחל במבצע גיוס תרומות לצורך הבנייה, בראשות פרופ' חיים ויצמן, שהיה אז נשיא ההסתדרות הציונית העולמית. הסכומים הראשונים בישראל התקבלו מהכנסות עצרת שנערכה במאי 1947 לזכרו של נחום סוקולוב ומחו"ל תרמו יהודים מהקהילה במצרים ובאמריקה הדרומית. התרומה המכרעת שאיפשרה את הקמת המבנה הגיעה מקרן התרבות אמריקה-ישראל, ובהושענא רבא תשי"ג (1953) נערך טקס חגיגי להנחת אבן הפינה.
בשנת 1948 התקיימה תחרות אדריכלית לתכנון המבנה, בו זכתה שולמית נדלר. ביום ב' בניסן תשי"ז (3 באפריל 1957) נחנך בית העיתונאים על שם סוקולוב במעמד נשיא המדינה יצחק בן צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בשנת 1998, חוזה החכירה של הקרקע מול מינהל מקרקעי ישראל פקע לאחר 50 שנה. אגודת העיתונאים לא חידשה את החוזה ולא שילמה דמי חכירה, ומאז ישבה בבניין בסטטוס של "מחזיקים ללא חוזה". האגודה צברה חוב למינהל שתפח כאמור לעשרות מיליוני שקלים. ב-2014,  יוצאה אגודת העיתונאים במכרז למכירת זכויות הבנייה במתחם. במקום ניתן יהיה להקים מגדל של 17 קומות שבו ייבנו 95 דירות, שטחי מסחר ומשרדים. באפריל 2015 זכתה במכרז, תמורת 172 מיליון שקל, קרן ריאליטי (67%) וחברת הביטוח הפניקס (33%).

המבנה

המבנה נמצא על קרקע בבעלות רשות מקרקעי ישראל, ולאגודה זכויות חכירה לכ–50 שנה. הוא בנוי על מגרש של 3.7 דונם, שעליו קיימת תוכנית בניין עיר, שלפיה המבנה הנוכחי מיועד לשימור, ומעליו ניתן להקים מגדל של 17 קומות, ושטחים עיקריים של כ-9,000 מ"ר, לא כולל השטח הנוכחי של בית העיתונאים. שטחי השירות בפרויקט יגיעו לשטח של 14,500 מ"ר.

הפעילות בבית העיתונאים

בית העיתונאים היה עד מהרה למרכז הפעילות של העיתונות בישראל ושימש כמוקד למסיבות עיתונאים ומקום קבוע לביצוע ריאיונות שעד אז הצריכו את העיתונאים להתרוצץ ברחבי ישראל על מנת לקיימם. בנוסף על כך בית העיתונאים מקיים סימפוזיונים בנושאים שונים, כגון עיתונות, ספרות, אמנות, תיאטרון, כלכלה וכדומה. לצורך ההכנסה השוטפת ותחזוקת המבנה מתקיימים בבית גם אירועים וכנסים סגורים בתשלום.
העברת מסרים

העברת מסרים סינכרונית לעומת העברת מסרים אסינכרונית

מערכות סינכרוניות להעברת מסרים דורשות שהשולח והמקבל ימתינו האחד לשני לצורך העברת המסר. כלומר, השולח לא ימשיך כל עוד הנמען לא קיבל את המסר.
לתקשורת סינכרונית יש שני יתרונות: היתרון הראשון הוא בכך שהלוגיקה של התוכנית יכולה להיות פשוטה יותר מכיוון שקיימת נקודת סינכרון בין השולח למקבל בזמן העברת המסר. היתרון השני הוא שאין צורך בשמירה של מסרים בחוצץ (buffering). המסר תמיד יכול להישמר בצד המקבל, מכיוון שהשולח לא ימשיך לפני שהצד המקבל שוב מוכן.
מערכות אסינכרוניות להעברת מסרים מעבירות מסרים מהשולח למקבל, מבלי לחכות שהמקבל יהיה מוכן. היתרון של תקשורת אסינכרונית הוא בכך שהשולח והמקבל יכולים לעבוד במקביל מכיוון שהם לא מחכים האחד לשני.
ניתן לממש תקשורת סינכרונית על גבי מערכת אסינכרונית על ידי שימוש באלגוריתם סינכרון (synchronizer algorithm). לדוגמה, אלגוריתם מסוג Alpha synchronizer דואג שהשולח תמיד יחכה להודעת אישור קבלה (acknowledgment) מהנמען. השולח ישלח את המסר הבא רק לאחר שקיבל acknowledgement.
החוצץ (buffer) שנדרש בתקשורת אסינכרונית יכול לגרום לבעיות כאשר הוא מתמלא. כאשר נגמר המקום בחוצץ של המקבל יש להחליט האם לחסום את השולח או האם להתעלם מהודעות חדשות. אם השולח נחסם, זה יכול להוביל לקיפאון (deadlock) בלתי צפוי. ואילו אם מסרים נזרקים, זה הופך את התקשורת לבלתי אמינה.

העברת מסרים ומנעולים

ניתן להשתמש בהעברת מסרים בתור אמצעי לבקרה על גישה למשאבים במערכת מקבילית או אסינכרונית. אחת האלטרנטיבות העיקריות היא מניעה הדדית (mutual exclusion) או נעילה (locking). דוגמה למשאב יכול להיות זיכרון משותף, קובץ השמור על הדיסק או חלק ממנו, טבלה בבסיס נתונים או מספר שורות שלה.
בשימוש בנעילה, המשאב הוא משותף ותהליכים שרוצים לקבל גישה אליו (או לחלק ממנו) חייבים קודם לקבל מנעול (lock). ברגע שהתקבל המנעול, תהליכים אחרים חסומים מלגשת למשאב, ובכך מובטח שלא תתרחש השחתה של המשאב על ידי כמה תהליכים שכותבים אליו בו זמנית. לאחר שהתהליך שקיבל מנעול סיים לטפל במשאב, הוא משחרר את המנעול.
בפתרון המשתמש בהעברת מסרים, מניחים שהמשאב אינו חשוף, ושכל השינויים בו נעשים על ידי תהליך מנהל (handler) המקושר אליו, כך שהמשאב עצמו מוכמס (encapsulated). תהליכים המעוניינים לקבל גישה למשאב שולחים מסר בקשה ל-handler. אם המשאב (או חלק ממנו) זמין, ה-handler מבצע את השינוי המבוקש כפעולה אטומית. כלומר, בקשות מתנגשות לא מבוצעות עד שהבקשה הראשונה לא הושלמה. אם המשאב אינו זמין, הבקשה נשמרת בדרך כלל בתור של בקשות. התוכנית השולחת יכולה להחליט האם לחכות להשלמת הבקשה או לא.
מירנדה ריצ'רדסון

ביוגרפיה

ריצ'רדסון נולדה בסאות'פורט שבמחוז מרזיסייד להורים מהמעמד הבינוני וגילתה כשרון משחק מגיל צעיר. בתחילה רצתה ללמוד רפואה וטרינרית אולם ויתרה על כך כי הייתה עדינה מדי למקצוע. היא נרשמה לבית הספר לתיאטרון אולד ויק בבריסטול, ולמדה עם השחקן דניאל דיי לואיס. הופעת הבכורה שלה הייתה ב-1981 בתיאטרון המלכה בלונדון.
ב-1985 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "לרקוד עם זר", דרמה עטורת שבחים של מייק ניואל, בו גילמה את דמותה של רות אליס, האשה האחרונה שהוצאה להורג בתלייה בבריטניה. בעקבות משחקה המשובח בסרט, לוהקה כשנה אחר כך לסרטו של סטיבן ספילברג "אימפריית השמש".
תפקידה הידוע ביותר של ריצ'רדסון הוא בסדרה הקומית הבריטית "הפתן השחור", בו היא מגלמת דמות ילדותית של המלכה אליזבת הראשונה, המכונה בסדרה "קוויני".
תפקידים נוספים בטלוויזיה היו פמלה פליטון בסדרה " A Dance to the Music of Time" משנת 1997, מיס גילקרייסט ב"סיינט אייבס", מעצבת פנים אובססיבית בסדרה פשוט נהדרת, והמלכה המרשעת בהפקה של הולמרק לסיפור שלגיה. ב-2003 גילמה את דמותה של המלכה מרי, אמו של הנסיך ג'ון, במיני-סדרה של ה-BBC "הנסיך האבוד".
בקולנוע השתתפה במספר תפקידי משנה בולטים כגון דמותה של ונסה בל בסרט "השעות", ליידי ואן טסל ב"סליפי הולו" ופטסי קרפנטר ב"כוכב של ערב".
בשנת 1992 הייתה ריצ'רדסון מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמה המבוססת על הרומן "משיכה גורלית", בנוסף זכתה לשבחים על הופעתה ב"משחק הדמעות" ובפרס גלובוס הזהב על תפקידה ב"אפריל הקסום", בו גברה על ארבע כוכבות הוליוודיות ג'ינה דייוויס, וופי גולדברג, שירלי מקליין ומריל סטריפ.
בשנת 1994 קיבלה ריצ'רדסון מועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בדרמה הביוגרפית "טום ואיוו".
בסרט גילמה ריצ'רדסון את דמותה של הסופרת ויויאן היי-ווד אליוט.
ריצ'רדסון הופיעה בסרטים רבים של הקולנוע העצמאי שזכו לשבחי הביקורות, ובהם "קנזס סיטי" של רוברט אלטמן (1996), "המטיף" של רוברט דובאל (1997) ובסרטו של ריצ'רד אי גרנט Wah-wah מ-2005. המבקרים קבלו בהתלהבות את תפקידה הכפול בסרט האימה "ספיידר" של דייוויד קרוננברג.
ב-2004 שיחקה בתפקיד המלכה רוזלינד מדנמרק בסרט "יצאת נסיך", ובתפקיד מאדאם ז'ירי בעיבוד קולנועי חדש לפנטום האופרה בכיכובם של ג'ררד באטלר ואמי רוסום. ב-2005 השתתפה בסרט הארי פוטר וגביע האש בתפקיד ריטה סקיטר, הכתבת בעיתון "הנביא היומי". שנים מספר לפני קבלת התפקיד בהארי פוטר, ריצ'רדסון גילמה את הרמיוני גריינג'ר בפרודיה על סרטי הארי פוטר.
לפני שהפכה לשחקנית קולנוע ידועה הופיעה ריצ'רדסון בהצלחה רבה בתיאטרון. בצעירותה שיחקה בתפקיד הראשי ב"סינדרלה" ובהצגה "חטאו של לורד ארתור סאבייל" במועדון הדרמה בסאות'פורט. אחר כך למדה בבית הספר לתיאטרון אולד ויק שבבריסטול, והופעת הבכורה המקצועית שלה הייתה בלונדון בהצגה "Moving". במהרה החלה לשחק בתיאטרון הרפרטוארי, וזכתה להכרה ולשבחים על סדרה של תפקידים על הבמה בתיאטרון הווסט אנד. הייתה מועמדת לפרס אוליבייה על הופעתה ב"A Lie of the Mind", וב-1996 אחרי הופעה בהצגה "אורלנדו" בפסטיבל אדינבורו, כינה אותה אחד המבקרים "השחקנית הגדולה ביותר בימינו בכל תחומי המשחק".
ב-2010 השתתפה בסרט איזה מין שוויון העוסק במאבק נשים משנת 1968 שעבדו במפעל פורד אנגליה על שכר שווה עבור עבודה שווה.
זליכה שיהאבי

זליכה שיהאבי (1903-‏1992) הייתה מנהיגת נשים מוסלמית ממזרח ירושלים.

ביוגרפיה

שיהאבי נולדה בשנת 1903 בירושלים לאיצהאק שיהאבי, מהמשפחות הידועות בירושלים. היא למדה בבית ספר של אחיות ציון. בשנת 1929 השתתפה בייסוד הסניף הירושלמי של התאחדות הנשים הערביות ובשנת 1937 מונתה לראש הסניף הירושלמי, עמדה בה החזיקה עד מותה ב-1992. באותה תקופה התפצלה תנועת הנשים לשניים, ושיהאבי שהייתה מזוהה עם משפחת חוסייני, עמדה בראש התאחדות הנשים הערביות שהייתה יותר פוליטית וחתרה לשיתוף עם ארגוני נשים ערביות במדינות אחרות. בשנת 1944 אמרה שיהאבי שנשים פלסטיניות לא תדרושנה זכויות מעבר למה שמותר על פי הקוראן, וכי טרם הגיע הזמן לדרישת זכויות פוליטיות לנשים. 
בשנת 1953 לא הורשתה על ידי השלטונות הירדניים להשתתף בוועידה של התאחדות הנשים, אלא אם תסכים להשתתף כנציגת ממלכת ירדן. בתור פרו נאצרית הייתה שיהאבי בעימות עם השלטונות הירדניים. בשנות ה-60 ניהלה את הסניף לאם ולילד במזרח ירושלים. בשנת 1964 הייתה בוועדה המכינה של המועצה הלאומית הפלסטינית. ביולי 1965 ישבה בראש קונגרס של ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות במזרח ירושלים. אולם שיהאבי גרסה שאין לערב את ארגוני צדקה בפעילות פוליטית גלויה מדי ולאחר זמן הפסיקה לעמוד בראש ההתאחדות הכללית של נשים פלסטיניות שהייתה מזוהה עם אש"ף.   
לאחר מלחמת ששת הימים השתתפה שיהאבי בארגון הפגנות נשים, והפיצה תעמולה נגד היחס של השלטונות הישראליים לפלסטיניים. ב-6 בספטמבר 1968 גורשה על ידי שלטונות ישראל לממלכת ירדן, בטענה שהיא ארגנה הפגנות אלימות נגד ישראל ושארגונה העביר כספים למחבלים. מיד לאחר גירושה החלו חמדי כנען, ראש עיריית שכם, והמשוררת פדווא טוקאן בפעילות להשבתה לירושלים. לאחר כחודשיים, באמצע נובמבר 1968, הושג הסדר על פיה שיהאבי התחייבה להימנע מהפרת החוק והסדר הציבורי והורשתה לשוב לירושלים. 
שיהאבי מעולם לא נישאה ובמותה הותירה אחריה את בית משפחת שיהאבי שהיה לקונסרבטוריון במזרח ירושלים. 
במשך השנים היה שמה של שיהאבי למיתוס. בין האגדות שנקשרו סביבה היה שהיא הייתה המייסדת של התאחדות הנשים הערביות. בחלק מהמקורות היא אף מוצגת כמי שיסדה את ההתאחדות בשנת 1921, בהיותה בת 18.
פוטנציאל אפקטיבי

במכניקה, פוטנציאל אפקטיבי (או: אנרגיה פוטנציאלית אפקטיבית) מאפשר להעביר בעיה רב ממדית למימד אחד, על ידי שימוש בתכונות שימור של מערכות פיזיקליות, בפרט שימור תנע זוויתי ואנרגיה. הפוטנציאל האפקטיבי מסומן לרוב כ-. יישום אנרגיה פוטנציאלית אפקטיבית מאפשר לפשט את בעיית שני הגופים המתארת תנועה של גופים בחלל כגון לוויינים, כוכבי לכת ואף כוכבים כפולים. השימוש בפוטנציאל אפקטיבי אפשרי כאשר פועל במערכת הפיזיקלית כוח מרכזי וניתן לתאר את התנועה סביב מרכזו באמצעות מערכת קואורדינטות קוטביות.

הגדרה

הפוטנציאל האפקטיבי עבור בעיית כוח מרכזי מוגדר כ: 
כאשר  היא האנרגיה פוטנציאלית ה"רגילה" ו- הוא התנע הזוויתי.
על ידי שימוש בפוטנציאל האפקטיבי ניתן לתאר את האנרגיה הכוללת של גוף בשדה מרכזי או בבעיית שני גופים רק כתלות במרחק ביניהם ובנגזרתו; שאר הגדלים בניסוח זה הם קבועי תנועה.
עמידת ידיים

עמידת ידיים היא תרגיל התעמלות שבו המתעמל משעין את כל כובד גופו על ידיו כשראשו למטה ורגליו למעלה. עמידת ידיים בסיסית היא כאשר הגוף מוחזק בצורה ישרה על הידיים והרגליים פונות כלפי מעלה, בצורה ישרה. על הידיים להיות בערך ברוחב הכתפיים. ישנן וריאציות רבות של עמידות ידיים, אך בכל המקרים בהן מבוצעת עמידת ידיים, פלג הגוף העליון חייב להיות חזק ולספק כוח גופני כדי לגרום ליציבות.

ענפי ספורט

עמידת ידיים מתבצעת בענפי ספורט רבים כולל ריקוד, עידוד, קרקס, יוגה, והתעמלות. וריאציה מסוימת של עמידת ידיים מתבצעת בתרגילי התעמלות רבים ולפעמים תנוחת עמידת הידיים היא רק מצב מעבר בתרגיל התעמלות. בברייקדאנס יש שילוב של עמידות ידיים כאשר הרקדנים מבצעים פוזת סיום (Freeze). בקפיצה למים, ישנה קטגורית קפיצות בה הקופצים מתחילים את התרגיל בעמידת ידיים, או נכנסים את תוך בריכת הקפיצות כאשר הגוף נמצא בתנוחה של עמידת ידיים.
עמידות ידיים ידועות בשמות רבים. ביוגה, עמידת ידיים מכונה Adho Mukha Vrksasana- תנוחת העץ ההפוך. בקפוארה, עמידת ידיים ידועה בשם באנאנריה (bananeira).

בהתעמלות אקרובטית

בענף ההתעמלות האקרובטית, המתעמלים מבצעים תרגילים בצוותים שכוללים הרמות הנקראות "פירמידות". הפירמידות כוללות הרמות שבחלקן מתבצעת עמידת ידיים על ידיו של אחד המתעמלים בצוות. עמידת הידיים יכולה להתבצע במגוון רחב של צורות, למשל עמידת ידיים על יד אחת.

בברייקדאנס

עמידת ידיים "פריז" נפוצה בברייקדאנס, כאשר הרקדנים שואפים ליצור צורה מעניינת מבחינה ויזואלית על ידי עמידת ידיים שאינה כפופה לחוקים מסוימים.

סיכון

לחץ דם בראש עולה לרמה חריגה כאשר הגוף הפוך. כאשר הגוף הפוך לזמן ממושך, לחץ הדם הגבוה למשך זמן ארוך, עלול להחריף בעיות רפואיות שקרו בעבר ולהגביר את הסיכון לשבץ מוחי, בצקת ריאות, ומחלות אחרות.
יעקב הרצוג

ביוגרפיה

יעקב הרצוג נולד בשנת 1921 בדבלין שבאירלנד לרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג (לימים הרב הראשי האשכנזי השני לישראל) ושרה. הוא אחיו הצעיר של חיים הרצוג, לימים הנשיא השישי של מדינת ישראל, ודודו של יצחק הרצוג. 
הרצוג גדל באירלנד, עלה לארץ ישראל בשנת 1937, והוסמך לרבנות ולדיינות ("יורה יורה ידין ידין") על ידי הרב איסר זלמן מלצר בשנת ה'תש"ח. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית בירושלים משפטים והוסמך לעורך דין ואחר כך קיבל תואר ד"ר במשפט בינלאומי מאוניברסיטת אוטאווה.
נישא לפנינה שחור (גר'), בתו של זלמן שחור, מעסקני היישוב בתל אביב וביפו, ממשפחת הנצי"ב מוולוז'ין. 
הרצוג שירת בשירות הידיעות של "ההגנה". לאחר הקמת המדינה הצטרף למשרד הדתות שם שימש אחראי על הדתות הנוצריות בישראל. בתפקידו זה גילה את כישוריו הדיפלומטיים, בהיותו בקשר עם ראשי העדות והכנסיות וגם עם הוותיקן. בהדרגה הצטרף לצוות משרד החוץ בו שירת בתפקידים בכירים. בשנים 1948 עד 1954 היה יועץ לענייני ירושלים במשרד החוץ, ראש מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ בשנים 1954 עד 1957, ויועץ מדיני לראש הממשלה דוד בן-גוריון בשנים 1956 עד 1957.
בשנים 1957 עד 1960 היה ציר בשגרירות ישראל בוושינגטון, ובשנים 1960 עד 1963 שירת כשגריר בקנדה. נודע בשל ויכוח מפורסם שניהל ב-31 בינואר 1961 עם ההיסטוריון הבריטי ארנולד טוינבי, שטען כי מעשי היהודים במלחמת העצמאות כלפי הערבים דומים למעשי הנאצים מול היהודים.
בשנת 1965, עם התפטרותו של הרב ישראל ברודי מתפקידו כרב ראשי של בריטניה, הוצע התפקיד להרצוג. לאחר התלבטויות רבות הוא ניאות לקבל עליו את התפקיד, אולם מסיבות בריאותיות תוכניתו לא יצאה לפועל. 
משנת 1966 ועד מותו בשנת 1972 שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, בתקופת כהונתם של לוי אשכול וגולדה מאיר. תרם לשיפור הקשרים עם הוותיקן לאחר מלחמת ששת הימים, וניהל מגעים דיפלומטיים עם המלך חוסיין.
POSIX

היסטוריה

בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 יוצרו הרבה מערכות ממשפחת יוניקס. היה ביניהן שוני בפרטים קטנים ויצרני המערכות לא נטו לשתף פעולה. לכן התאמה של תוכניות לעבודה על כמה מערכות יוניקס שונות דרשה הרבה עבודה מיותרת.
התקן SUS (ראשי תיבות של Single UNIX Specification) נוצר מפרויקט באמצע שנות ה-80 כדי להפוך ממשקים של מערכת הפעלה עבור תוכנה שתוכננה לנגזרות שונות של מערכת ההפעלה יוניקס לתקן אחיד. הצורך לסטנדרטיזציה נבע מכך שחברות שהשתמשו במחשבים רצו להיות מסוגלות לפתח תוכנות שאפשר להשתמש בהן במערכות מחשב של יצרנים אחרים בלי לכתוב מחדש את התוכנות. אחד השיקולים בבחירת מערכת ההפעלה יוניקס כבסיס לממשק המערכת הסטנדרטי היה שהיא הייתה נייטרלית מבחינת יצרנים. סטנדרטים אלו הפכו ל־IEEE 1003 (הרשום גם כ-ISO/IEC 9945), או POSIX, שפירושה Portable Operating System Interface. שם זה ניתן על ידי ריצ'רד סטולמן בעקבות בקשה לשם שקל לשנן עבור הסטנדרטים.
בעבר, ה־Single UNIX Specification של The Open Group היה נפרד מה־POSIX הרשמי של IEEE. ה־SUS הכמעט זהה הפך פופולרי עם התפתחותם של מספר ספקי תוכנה בהתעוררות מלחמות היוניקס, משום שהוא היה זמין בחינם, בעוד שבאותו זמן IEEE דרשו תשלום ניכר עבור גישה למפרט ה־POSIX. החל מ־1998, קבוצת עבודה בשם Austin Group, החלה לפתח את הסטנדרט המשולב, שלעתיד ייקרא Single UNIX Specification Version 3.

לינוקס ו־POSIX

מערכות גנו/לינוקס מבוססות על ליבת לינוקס וכלי גנו. שני המיזמים הללו מקפידים כמעט תמיד על תאימות לסטנדרטים של POSIX. לכן באופן כללי מערכת לינוקס קרובה למדי לתאימות ל־POSIX.
רוב מפיצי לינוקס אינם מעוניינים לעמוד בעלויות הנדרשות כדי לקבל הסמכה שגרסה מסוימת של הפצה תואמת את ה־SUS. יתרה מזאת, התוכן של הפצת לינוקס טיפוסית משתנה כל כך מהר, כך שהצהרה מחודשת תידרש באופן כה תכוף, שלא תהיה אפשרית מבחינה פיננסית.
במערכות לינוקס, מספר תוספות משותפות וסטנדרטים דה־פקטו מסופקים על ידי בסיס הסטנדרט של לינוקס.