google/wiki40b huggingface dataset:
סולסברי

היסטוריה

ראשיתה של העיר בתקופת הברזל, והרומאים קראו לה "סורוויאודונום"(Sorviodunum). התנהל כאן קרב בין הסקסונים המערביים לבין הברטונים, שאחריו נקרא המקום "סירובור" (Searoburh). הנורמנים בנו מבצר וקראו "סירסבייריג" Searesbyrig" או "Seresberi". בשנת 1086, ב"ספר יום הדין", נקרא המקום "סאלסברי" Salesberie. אתר המבצר ידוע כיום בשם סארום הישנה ואינו מיושב.
השם "סארום" לעיר הישנה ולמבצר מקורו במסמכים, שנכתבו בלטינית ושם נכתב השם בקיצור עם גרש, שהיה גם הסימון המקובל לסיומת הלטינית "-ום". אחד השימושים הראשונים הידועים ב"סארום" מופיע על חותם בית החולים סנט ניקולאס בסולסברי, שהיה בשימוש בשנת 1239. הבישופ ווייויל (1330 - 1375) היה הראשון לתאר את עצמו כ"אפיסקופוס סארום".
הקתדרלה הראשונה נבנתה בסארום הישנה (Old Sarum) על ידי סנט בישוף אוסמונד בין 1075 ל-1092. בהמשך נבנה בניין גדול יותר באותו מקום, בשנת 1120. ואולם, התערערות היחסים בין הכמורה לצבא בסארום הישנה הביאה להחלטה, לקבוע את אתר הקתדרלה במקום אחר. כך נוסדה העיר סארום החדשה, הנודעת כסולסברי, בשנת 1220, ובניית הקתדרלה החדשה החלה אותה שנה, על ידי הבישופ ריצ'רד פור (Richard Poore). החלק העיקרי הושלם תוך 38 שנים בלבד והוא יצירת מופת של אדריכלות גותית אנגלית עתיקה. האבנים שמהן נבנתה הקתדרלה מקורן בסארום הישנה. הצריח, בגובה 123 מטרים, נבנה מאוחר יותר והוא הצריח הגבוה ביותר בממלכה המאוחדת. הקתדרלה בנויה על מצע חצץ, עם יסודות של 45 ס"מ, רדודים מן הרגיל, על גבי מוטות עץ: האתר אמור היה להיבחר באמצעות שליחת חץ מסארום הישנה, אך ברור שאין זו אלא אגדה, לאור המרחק בין שני המקומות (אף כי יש הטוענים, שהחץ פגע בצבי לבן, שהמשיך לרוץ עד שמת במקום, שם נמצאת כיום הקתדרלה).
בספריית הקתדרלה נמצא העותק המשובח ביותר מבין הארבעה ששרדו למגנה כרטה.
בשנת 1386 הותקן שעון מכני גדול בקתדרלת סולסברי. זהו השעון המכני הוותיק ביותר שעודנו פועל בבריטניה וכנראה בעולם כולו.
הרומן "סארום" מאת אדוארד ראתרפורד הוא סיפור דמיוני, המשחזר את תולדותיה של סולסברי.

כלכלה

סולסברי מקיימת שוק בימי שלישי ושבת. ימי שוק קבועים מתקיימים בה מאז 1227. במאה ה-15 היה השוק זרוע צלבי אבן, שציינו את המרכזים למלאכות שונות ולמיני סחורות. כיום נשאר רק צלב העופות, אם כי התוספת של מתמכי קשתות נבנתה בשנת 1852.
בשנת 1226 העניק המלך הנרי השלישי לבישופ סולסברי כתב כהרשאה לקיים יריד של 8 ימים, החל בחג עליית מריה השמיימה (15 באוגוסט). במהלך המאות השתנו תאריכי היריד, אבל בצורתו המודרנית הוא מתקיים כיום כיריד שעשועים בכיכר השוק למשך שלושה ימים, החל ביום שני השלישי בחודש באוקטובר. עם זאת, חוק ישן עדיין קובע, שהיריד יכול לעבור אל חצר הקתדרלה.

אמנויות

סולסברי היא מרכז תרבות ואמנות. בעיר פועלת קהילת אמנים חזקה, וגלריות רבות שוכנות במרכז העיר. במאה ה-18 צייר ג'ון קונסטבל כמה ציורי נוף מהוללים, ובהם צריח הקתדרלה והאזור שסביב לה. פסטיבל האמנויות השנתי של סולסברי, המתקיים מסוף מאי עד ראשית יוני, מציג תוכנית מגוונת של תיאטרון, מופעי מוזיקה, מחול, פיסול חוצות, מופעי רחוב ותערוכות אמנות.
רוני דיוה

רוני דיוה (נולד בשנת 1967) הוא רואה חשבון המכהן כמנכ"ל המכללה למינהל.

ביוגרפיה

נולד בגבעתיים בשנת 1967 לאורה ומנשה דיוה – הידועים בפעילותם הציונית בעיראק להשרשת וללמידת השפה העברית בסתר.
דיוה הוא בעל תואר בוגר בחשבונאות ובמימון מהמכללה למינהל. בסיום לימודיו החל לעבוד במשרד רואי החשבון סומך-חייקין KPMG. לאחר מכן שימש כסגן חשב בחברת הכשרת הישוב, כחשב ברשת בתי מלון, כמנהל כספים בחברת טקסטיל, כמנהל כספים וסגן מנהל שלוחת ראשון לציון של המכללה למינהל וכמנהל הכספים במכללה למינהל.
בשנת 2009 נקלעה המכללה למינהל למשבר כלכלי חמור וניצבה בפני פרשת דרכים. בעקבות המשבר פנה יו"ר הסתדרות המעו"ף, ארנון בר-דוד אל רו"ח דיוה, וביקש ממנו לעמוד בראש המכללה ולנסות להצילה מסגירה. החל משנת 2009 ועד היום, משמש רוני דיוה כמנכ"ל המכללה למינהל. 
עם כניסתו לתפקיד, ביצע תוכנית הבראה אינטנסיבית ויסודית, שכללה בדיקה והתאמת  צורכי המכללה למינהל בתחומים: כח האדם, שלוחות, מקצועות לימוד, תכנים ותשתיות הארגון והנדל"ן הרב שבבעלות המכללה.
בנוסף לכל אלה, דיוה הוא חבר בדירקטוריונים שונים ובראשם עמית לדרך- עמותה המקדמת ומעצימה את חיילי איתן (בעבר נערי רפול), לשם שילובם המיטבי בחברה. דיוה רואה  בערך ההתנדבות ואיתנות החברה ערכים שאותם ינק מבית אבא, רתם מסביבו גורמים נוספים במכללה אשר הצטרפו אף הם לצוות המוביל של עמותת עמית לדרך וכן לפעילויות התנדבותיות נוספות.
רוני דיוה נשוי לקרנית ואב לשלושה ילדים. מתגורר ברמת-גן.
הקונצונים

רקע

התוכנית מונחית על ידי בובות, שהן גם הדמויות בתוכנית. הדמויות הן ארבעה חברי משפחת הקונצונים, שני הורים ושני ילדים: האבא- מר קונץ, האמא- צילה, הבן הקטן- ציקי והבת הגדולה- צפי. בתוכנית מוצגים חייהם ובעיותיהם במסגרת חיי המשפחה, בית הספר והגן, והדרך בה הם מתמודדים עימן. התוכנית גדושה בתכנים חינוכיים ולימודיים, אשר קהל הצופים לומד מהם ולוקח מהם השראה, כגון: בטיחות בדרכים, איך להתמודד עם חברים ועוד. לתוכנית מספר עונות והיא משודרת החל משנת 2001. בתחילה התוכנית שודרה בשעות הבוקר בלבד, אולם בהמשך שודרה גם בשעות הערב.
קובי חיון

קובי חיון (נולד ב- 1950) הוא טייס קרב בחיל האוויר הישראלי. לאחר שחרורו מצה"ל בדרגת אל"ם השתלב בעסקים בין היתר כמנכ"ל ברגר קינג ובזק בינלאומי.

ביוגרפיה

חיון נולד בתל אביב, התגייס לצה"ל בשנת 1968 והתנדב לקורס טיס. בשנת 1971 מהלך קורס הטיס הטיס מטוס אוראגן והיה מעורב בתאונת טיסה שבה התנגש עם מטוס אחר ונאלץ לנטוש את מטוסו. 
לאחר הקורס שימש כמדריך טיסה והוצב בהצבת חירום כטייס F-4 פנטום בטייסת 201. ב-7 באוקטובר 1973, יומה השני של מלחמת יום הכיפורים השתתף במבצע דוגמן 5 שבמהלכו נפגע מטוסו באש נ"מ. חיון הצליח להטיס את מטוסו הפגוע חזרה לשטח ישראל ונאלץ לנטוש אותו, לאחר ששני מנועיו כבו באזור צפת. בבוקר ה-11 באוקטובר 1973, יומה השישי של המלחמה השתתף במשימת הפצצה של מרכז קשר בבנהא שבעומק הדלתא המצרית כחלק מרביעייה שאותה הוביל איתן בן-אליהו. לאחר ההפצצה הזניק חיל האוויר המצרי 12 מטוסי ירוט מדגם מיג 21 שארבו למבנה הפנטומים בדרכם חזרה מההפצצה ובקרב האוויר שהתפתח נפגע מטוסו של חיון ובער. חיון והנווט נטשו את המטוס זמן קצר לפני שהתרסק אל תוך כפר מצרי. לאחר צניחתו בחצר אחד מבתי הכפר ביצעו בו בני הכפר לינץ' ופצעו אותו קשה בעזרת כלים חקלאיים. לאחר מכן הועבר לכלא עבסיה בקהיר שבו עבר חקירות בעינויים. חיון הוחזר מהשבי לאחר כשבעה שבועות במצב גופני ירוד כשהוא מרותק לכסא גלגלים.
בישראל אושפז ולאחר מכן עבר שיקום. לאחר 20 חודשים מאז חזרתו מהשבי חזר לטוס כמדריך. לאחר כארבע שנים מחזרתו מהשבי חזר לטיסה מבצעית בטייסת. בשנת 1991 השתחרר חיון מצבא קבע בדרגת אל"ם לאחר שכיהן כראש מחלקת ביקורת יחידות צה"ל.
לאחר שחרורו פנה לעסקים. בתחילה ניהל עסקים בתחום המזון. הקים את רשת המזון ברגר קינג ישראל וכיהן כמנכ"ל במשך 8 שנים. לאחר שנים אחדות כיהן כמנכ"ל בזק בינלאומי עד לפרישתו בשנת 2003. כיום משמש כדירקטור וכמנכ"ל בחברות שונות בענף המזון ובענף התעופה.
חיון מתגורר בכפר סבא נשוי לדפנה ולהם שלושה ילדים.
שר הטבעות (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילת הסדרה

הסדרה מתרחשת בשנת 3441 לעידן נומנור, העידן השני של הארץ התיכונה ותגולל אירועים שנים רבות לפני תחילת אחוות הטבעת ואירועי ההוביט.

הפקה

אולפני אמזון החלו להפיק את הסדרה בקיץ 2019, זאת לאחר מאבק ממושך על זכויות העיבוד מול נטפליקס שבסופו של דבר זכתה בו אמזון, כשרכשה את זכויות העיבוד וההפצה תמורת 250 מיליון דולר.
בספטמבר 2019 נודע שצילומי הסדרה ייערכו באוקלנד, ניו זילנד.
גולס (הרלדיקה)

בהרלדיקה, גולס (מצרפתית: Gules, אדום) הוא טינקטורת אדום. היא שייכת לקבוצת הטינקטורות הכהות, ה"צבעים", והיא מצוירת על פי רוב כצבע אדום. בגילוף ובחריטה האזורים הצבועים בגולס מיוצגים בפסים אנכיים או לחלופין מסומנים בסימון .gu.
המונח לקוח מן המילה הצרפתית העתיקה Goules או Gueules ומשמעותן "גרונות" או התייחסות ללועו של בעל חיים אשר נצבעו בצבע אדום.
בהרלדיקה הפולנית הגולס היא הטינקטורה האופיינית לצביעתם של שדות. במהלך המאה ה-16 כמעט מחצית שלטי האצולה של אצילי פולין היו צבועים גולס עם מטען אחד או יותר אשר נצבעו גם כן גולס.
הרברט בלומסטדט

קורות חיים

בלומסטדט נולד בספרינגפילד (מסצ'וסטס), להורים שוודיים ועבר לשוודיה בגיל שנתיים. הוא למד בקולג' המלכותי למוזיקה בסטוקהולם ובאוניברסיטת אופסלה. בהמשך למד מוזיקה בת זמננו בדארמשטדט בשנת 1949 ומוזיקה של הבארוק אצל פאול זאכר ב"סקולה קנטורום בזיליינסיס", והשתלם בניצוח אצל איגור מרקביץ' יאן מורל בג'וליארד וליאונרד ברנשטיין במרכז המוזיקה ברקשייר בטנגלווד.
הוא זכה בפרס הניצוח על שם סרגיי קוסביצקי בשנת 1953 ובתחרות הניצוח בזלצבורג בשנת 1955.
משנת 1954 ועד 2005 כיהן בתפקידי מנהל מוזיקלי או מנצח ראשי בתזמורות סימפוניות בסקנדינביה, בגרמניה ובארצות הברית. במרץ 2006 התמנה למנצח כבוד של התזמורת הסימפונית של במברג. הוא גם מנצח כבוד של תזמורת NHK של טוקיו שביפן.
זוכה פרס רולף שוק למוזיקה לשנת 2014.
The Early Singles

רקע והפקה

אלבום האוסף הופק על ידי רנה אנג'ליל, דידייה ברבליביאן, דניאל הטו, אורס פיטר קלר, אדי מרנאיי, רומנו מוסומארה, רודי פסקל ואטילה סרפטוג. ב-AllMusic קיבל אלבום האוסף דירוג של שני כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול.
בנוסף לכך, נכלל באלבום האוסף קטע כלי של השיר "Ne partez pas sans moi".
מוג'יר א-דין

ביוגרפיה

הוא נולד ברמלה וחי בירושלים כל ימיו. סייר בארץ ישראל וכתב ספרי מסע על ירושלים, חברון, רמלה והשפלה. ספריו מהווים מקור היסטורי חשוב לתקופה. הוא נטה לתאר מבנים בפירוט ובדיוק רב ושם דגש על הסברים היסטוריים וגאוגרפיים. כך, למשל, תיאר את אתרי הר הבית וירושלים בכלל, רמלה על שווקיה, וכן אתרים קדושים כגון קברי נכבדים רבים בכל רחבי הארץ (למשל: סידנא עלי, בלאד א-שייח' (נשר) ועוד). כמו כן ניתן למצוא בספריו סיפורי קדושים ונביאים ואנקדוטות כגון הגעת הבננה מהודו אל ארץ ישראל (הוא משווה את סהר הבננה לסהר האסלאם ואומר שאכילת בננה בצל הסהר של מסגד אל-אקצא מהווה שילוב של הנאה רוחנית וגשמית) או תיאור שלג כבד בירושלים. כתאולוג, הוא מהווה מקור חשוב להבנת תהליך התקדשותה של ירושלים במהלך המאה ה-14 באסלאם. מוג'יר א-דין חוזר ומדגיש את חשיבות הישיבה בירושלים, התפילה בה והעלייה לרגל (זיארה) אליה. כקאדי (שופט), הוא נחשב למייצג נאמן של האסכולה החנבלית במשפט המוסלמי.
קברו נמצא מעט מדרום לקבר מרים, בדרך יריחו.
על שמו נקרא רחוב בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים המזרחית.

ספרו על ירושלים

בין השנים 1495–1496 כתב מוג'יר א-דין את ספרו החשוב "תולדות ירושלים וחברון" (בתעתיק מדויק מערבית: אלאנס אלג'ליל בתאריח' אלקדס ואלח'ליל, בערבית: الأنس الجليل بتاريخ القدس والخليل). הוא מדווח בדיוק רב על הטופוגרפיה של ירושלים, על המוסדות שפעלו בה, בנייניה המרכזיים, רחובותיה ושווקיה. בנוסף הוא מתבל את דבריו במסורות, אגדות ואמונות שרווחו בתקופתו. לעיתים הוא מביא דברים מכלי שני, אך תמיד מוסר את מקורותיו. בעיקר חשוב למוג'יר א-דין לבסס את קדושתה של העיר דרך סיפורים על קדושים וחכמי דת שפעלו בה. הספר חשוב ביותר להכרת חיי הרוח והמבנה הפיזי של ירושלים בתקופה הממלוכית, עם זאת יש בו כדי לתת תמונה מעוותת בקשר למעמדה של ירושלים באותה התקופה. לפי גודש המידע, ניתן להבין כי ירושלים הייתה העיר החשובה ביותר בארץ, ולא היא.
הספר נודע לראשונה במערב כאשר חלקים ממנו תורגמו לראשונה לצרפתית ב-1876 על ידי אנרי סובר, במסגרת ספרו "ההיסטוריה של ירושלים וחברון מימי אברהם אבינו ועד סוף המאה ה-15" (Henri SAUVAIRE, Histoire de Jérusalem et d'Hébron depuis Abraham jusqu'à la fin du XVe siècle, Paris 1876 ). 
קטעים מהספר המתארים את רחובות ירושלים ושווקיה תורגמו לעברית על ידי דוד ילין בשנת תרצ"ו.
יחסי מלאווי–ניגריה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1964. מערכת היחסים נוסדה בימיו של הייסטינגס באנדה כנשיא מלאווי, הוא עבד על תחום ההכשרות במסגרת מדיניות החוץ שלו. מלאווים הוכשרו בניגריה למקצועות רבים. בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת חלה התחממות ביחסים בין המדינות.
בית אלכסנדר פלמינג

בית אלכסנדר פלמינג המכונה כיום מטרו סנטרל הייטס (באנגלית: Metro Central Heights) הוא בניין מגורים ברובע סאת'ק של לונדון, בסמוך לדרך ניואינגטון בקרבת צומת אלפנט אנד קאסל.

תיאור המבנה ושימושי המבנה

את המבנה תכנן ארנו גולדפינגר בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבור חברת הנדל"ן אימרי (Imry Properties). תוכניתו של גולדפינגר נבחרה בשל הניצול היעיל של אחוזי הבנייה והשטח - התוכנית הבטיחה ניצול מקסימלי של שטחים, ועל כן הייתה הרווחית ביותר. המבנה, שזכה בפרס ה-Civic Trust Award בשנת 1964, מורכב משלושה מבנים, שניים בני 7 קומות ואחד בן 18 קומות (שגובהו 55 מטרים), הבנויים סביב כיכר מרכזית.
לאחר שהוקם שכר אותו המשרד לבריאות וביטוח לאומי הבריטי (משרד הבריאות הבריטי דאז), במטרה לשמש כמבנה העיקרי של המשרד, ובשל כך נקרא המבנה על שם אלכסנדר פלמינג, מגלה הפניצילין.
בעיות אוורור במבנה הביאו לכך שמשרד הבריאות הפסיק להשתמש בו בשנות ה-90, ועובדיו עברו למבנים אחרים.
בשל התכנון המודולרי של פנים המבנה נמנעה הריסתו והוא הפך לדירות מגורים. שמו שונה ל"מטרו סנטרל הייטס" בשנת 1997.
דייוויד הו

חייו

הו נולד בטאיוואן, והיגר בגיל 12 עם משפחתו לארצות הברית. דייוויד למד תואר ראשון במכון הטכנולוגי של קליפורניה אותו סיים בהצטיינות בשנת 1974, והשלים לימודי רפואה באוניברסיטת הרווארד. בשנת 1981, במהלך עבודתו בבית החולים, התוודע הו למחלה חדשה ובלתי מוכרת, שלימים תתגלה כמחלת האיידס.
מאז שנת 1984 התמקד במחקר על מחלה זו. במהלך מחקריו פרסם מעל 350 מאמרים, אשר חשפו אור רב על מנגנון השיכפול של המחלה. הו הצליח למצוא טיפול אשר מאט את קצב השיכפול של המחלה, ובכך האריך משמעותית את אורך חייהם של חולים רבים. בימים אלו עובד הו על ניסיון לפתח חיסון מקדים למחלת האיידס.
הו זכה במספר פרסים ועיטורים על עבודתו המחקרית. בשנת 2001 קיבל מידי הנשיא האמריקאי ביל קלינטון את מדליית האזרח הנשיאותית, העיטור האזרחי השני בחשיבותו בארצות הברית. בשנת 1996 זכה בתואר איש השנה של המגזין טיים, עובדה שהפתיעה קוראים רבים. בתגובה לטענות כי הו אינו דמות מוכרת, ענה העיתון כי "הו אכן אינו שם שגור בכל בית ובית, אך יש אנשים שעושים כותרות ויש אנשים שעושים היסטוריה". בשנת 2006 הכריז מושל קליפורניה ארנולד שוורצנגר כי הו נבחר להיכנס להיכל התהילה של מדינת קליפורניה.
נובוקוזנצק

היסטוריה

נוכחות רוסית באזור החלה בתחילת המאה ה-17. בשנת 1617 באזור הוקם אוסטרוג קוזנצקי וזה הייתה תחילת יישוב רוסי קבוע באזור. ב-1682 נערך באזור קרב משמעותי עם השבטים הנודדים שהסתיים בניצחון רוסי. עם הזמן סביב האוסטרוג הוקמו יישובים נוספים. במהלך כל תקופת המאה ה-18 באזור היו קרבות בין הצבא הרוסי שהתבסס באוסטרוג לבין השבטים המקומיים. בשנת 1830 הוקם מבצר חדש שהיה חלק חשוב בקו הגנת הגבול של האימפריה הרוסית. המבצר אף פעם לא עמד במתקפה. לקראת שנות ה-40 של המאה ה-19 חשיבותו ירדה והוא הועבר לניהול השלטון המקומי. תקופה מסוימת במקום היה כלא לפושעים פליליים. המקום מהווה עתה מוזיאון היסטורי. 
לקראת 1834 העיירה הגיעה ל-1500 תושבים ואושרה תוכנית כוללת לפיתוחה.  בתחילת המאה ה-20 העיירה הייתה רחוק ממרכזי התעשייה והמסחר. הרכבת הטרנס-סיבירית עברה רחוק מהעיר ולא תרמה לפיתוחה. בתחילת המאה ה-20 העיר למעשה הייתה כפר גדול. בכל העיר היו כ-560 בניינים מהם רק 13 בנייני אבן. אוכלוסיית העיר הייתה קצת מעל 4 אלף תושבים. בשנת 1918 בעיר הוקם שלטון סובייטי אך תוך זמן קצר הוא הופל בלחץ הצבא הלבן. בסוף שנת 1919 השלטון הסובייטי בעיר חודש. 
בשנת 1926 התקבלה החלטה לפתח באזור מכרות פחם ולפעול להקמת מפעלי פלדה. בשנת 1931 על בסיס מפעל פלדה הולך ומוקם הוחלט לפעול להקמת עיר חדשה. ב-2 במרץ 1932 הוחלט לאחד את כל יישובי האזור לעיר חדשה ושמה "נובוקוזנצק" (קוזנצק החדשה).
מפעל פלדה שהיה בין פרויקטי בנייה הגדולים של החומש הראשון נתן תאוצה לפיתוח העיר.  בתקופת 1926-1939 אוכלוסיית העיר גדלה מארבע אלף תושבים ל-166 אלף ולקראת שנת 1956 ל-346 אלף תושבים. גידול העיר התלווה בפיתוח שכונות מגורים, תשתיות תחבורתיות ומוסדות תרבות. 
במאי 1932 שמה שונה ל"סטלינסק" וזה היה שם של העיר עד לשנת 1961.
במהלך מלחמת העולם השנייה פונו  לעיר מפעלי תעשייה כבדה והיא הייתה בין מרכזי ייצור פלדה החשובים של ברית המועצות. בשנת 1961 הסתיימה הקמת מפעל לייצור פלדה נוסף בעיר .
בשנת 1989 העיר הייתה בין מרכזי השביתות של פועלי המכרות. בתחילת שנות ה-90 אוכלוסיית העיר הגיעה לכ-600 אלף תושבים. במהלך שנות ה-90 בעקבות מיתון תעשייתי ברוסיה מפעלי הפלדה הקטינו מאוד את היקף הייצור ותושבים רבים עזבו את העיר. גם כיום העיר לא חזרה לגודל אוכלוסייה שהייתה בה לפני כ-20 שנים.
בתחילת המאה ה-21 החל שיקום של התעשייה הכבדה בעיר.
העיר מהווה מרכז תחבורתי אזורי ובקרבת העיר פועל נמל תעופה ממנו יוצאות טיסות סדירות פנים ארציות.
בהיותה מרכז תעשיית פלדה ופחם כבר בשנת 1930 הוקמה בעיר אוניברסיטה טכנית להכנת כוח אדם הנדסי למפעלים באזור. בהמשך הוקמו בעיר מוסדות השכלה גבוהה נוספים.
רוב אוכלוסיית העיר נוצרית, אך לצדם מאמיני דתות אחרות. במקום גם קיימת קהילה יהודית המונה כמה אלפי משפחות ומאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, תנועת חב"ד מסייעת לקהילה בארגון החגים.

ספורט

מועדוני הספורט הגדולים בעיר הם מועדון ההוקי קרח מטאלורג נובוקוזנצק ומועדון הכדורגל נובוקוזנצק.
אזאפה

אֶזָאפֶה (פרסית: اضافه, תעתיק מדויק: אצ'אפה (לפעמים גם اضافت, אצ'אפת)) היא רכיב דקדוקי בשפה הפרסית המשמש לקישור בין חלקים שונים במשפט, לרוב לציון שייכות, סמיכות או תואר. האזאפה אינה מוטעמת. בתעתיק לעברית נהוג לסמן אותה באות "י" המחוברת במקף למילה הקודמת לה, לדוגמה: מיידאן-י אמאם.

השמטת האזאפה

במקרים מסוימים ניתן להשמיט את האזאפה (فک اضافه [fakk-i ezafe]), בייחוד בלשון הדיבור. כך גם בביטויים שגורים שהפכו למילה אחת, לדוגמה: 
 مادر زن (mādar zan) חמות 
 پدر بزرگ (pedar bozorg) סבא 
 صاحب خانه (sāheb khāne) בעל-בית

מקור והתפתחות

במקורו, רכיב האזאפה היה כינוי זיקה. גם באווסטה וגם בפרסית עתיקה ניתן למצוא את המילית -ahya-/-ahe- בשימוש נוסף, המקשר בין חלקי משפט בקשר של שייכות ותיאור. בפרסית אמצעית מופיעה המילית כ-ī(g)- ומשמשת גם כן בשני המקרים. בפרסית חדשה איבדה המילית לגמרי את משמעותה ככינוי זיקה, והיא משמשת רק בתפקידי האזאפה (כינוי הזיקה בפרסית חדשה הוא "כֵּה" (كه)).
גבת

מקור השם

שם היישוב נגזר מ"גבתא", עיירה בתחומי ציפורי מתקופת בית שני ששרידיה נמצאים באתר ארכאולוגי בתחום הקיבוץ. שם זה השתמר גם בשמו של הכפר הערבי הנטוש ג'בתא, שעל אדמותיו הוקם הקיבוץ.

היסטוריה

הקיבוץ נוסד ב-28 בנובמבר 1926 על ידי קבוצת עולים, אנשי העלייה השלישית והרביעית, מהעיר פינסק שבפולין (כיום בבלארוס). העולים התארגנו בשנת 1922, עלו ארצה והקימו את "הקבוצה על שם קדושי פינסק" לזכרם של 35 מאנשי הקהילה היהודית בעיר שהוצאו להורג על ידי הצבא הפולני בשנת 1919 לאחר שנחשדו בקומוניזם.
בראשית דרכה הצטרפה הקבוצה לגדוד העבודה, אך היא פרשה ממנו כעבור שנה והקימה קבוצה עצמאית שהמשיכה לקלוט עולים מגרמניה ומפינסק וסביבותיה. במהלך שנות ה-30 הצטרף הקיבוץ לקיבוץ המאוחד. 
בסוף שנות ה-30 נבנה בגבת אולם תרבות שנקרא "בית הרשל" על שמו של חבר הקיבוץ הרשל פינסקי שהיה מזכיר סניף מפא"י בחיפה ואשר נסחף וטבע בנחל שממערב לקיבוץ בליל חורף בינואר 1935. בין השנים 1936–1960 פעל בגבת צריף בית כנסת עם מניין ושוחט, שתפקד בתור רב. בית הכנסת שימש בעיקר את הורי החברים שביקשו לשמור על אורח חיים דתי, ואליו הגיעו גם הורים מרמת דוד הסמוכה.
בראשית מלחמת העולם השנייה פעלה בקיבוץ תחנת שידור מחתרתית של ההגנה ובמהלך שנות ה-40 נקלטו והתגוררו בו מחלקות פלמ"ח שחילקו את זמנן בין עבודה ובין אימונים.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד בראשית שנות ה-50 התפלג גם קיבוץ גבת: חברי מפא"י, שהיוו כ-40% מהחברים, עזבו את הקיבוץ והצטרפו לקבוצת השרון, להקמת קיבוץ יפעת הסמוך.
במלחמת יום הכיפורים פגעה בקיבוץ רקטת פרוג-7 שנורתה מסוריה. היא גרמה לנזק אך לא לנפגעים.
בשנת 1966 רכש הקיבוץ את מפעל "פלסטרו" לייצור צנרת, שהיה לענף הכלכלי העיקרי של הקיבוץ והתמחה בייצור ושיווק מערכות השקיה בנפח נמוך. בשנת 2004 הנפיק הקיבוץ בבורסה את החברה. בשנת 2008 מכר הקיבוץ את כל מניות חברת "פלסטרו" לחברת הענק האמריקנית ג'ון דיר לפי שווי של 254 מיליון ש"ח. ב-2014 מכרה ג'ון דיר ווטר את המפעל ל"rivulis". לקיבוץ גם משק חקלאי הכולל לול עופות, גידולי שדה ורפת.
בעבר הייתה לקיבוץ קבוצת כדורסל ששיחקה בליגות המובילות בשנות השבעים ושנות השמונים תחת שמות שונים - "הפועל גבת/יגור", "הפועל גבת", "הפועל גבת העמק" ו"איתן גבת", ואף זכתה בגביע המדינה (כהפועל גבת/יגור) בשנת 1976.
על חברי הקיבוץ נמנו המשוררת פניה ברגשטיין, המשורר יהושע רבינוב, חיים גבתי שעבר ליפעת בעת הפילוג והיה לימים שר החקלאות, הסופר יוסל בירשטיין שחי בו בשנות ה-50, המוזיקאי איתמר רוטשילד, שחקן הכדורסל גוני יזרעאלי וחבר הכנסת איתן ברושי.

במאה ה-21

משנת 2004 גבת הוא קיבוץ מתחדש (מופרט), שחבריו משתכרים שכר דיפרנציאלי (לא שוויוני) ומשלמים לקיבוץ מס קהילתי למימון השירותים הקהילתיים ומס איזון למימון הערבות ההדדית לאלו הזקוקים לכך.
בשנת 2010 החלה בנייתה של שכונת הרחבה קהילתית ובה 20 בתים דו-משפחתיים בצידו הדרומי של הקיבוץ, הצופה על עמק יזרעאל. איכלוס השכונה החל ב-2011 ואמור להסתיים בסוף 2012. דיירי השכונה אינם חברי הקיבוץ ולכן מוקמת במקביל לאיכלוס אגודה קהילתית מוניציפלית שאליה ישתייכו כל התושבים ביישוב. בשנת 2018 החלה בניית שכונת ההרחבה ב'.  
בתחום הקיבוץ "תחנת שרה" – סליק תת-קרקעי ששימש כתחנת שידור של "ההגנה" בשנים 1939–1943 ונקרא על שם חברת המשק שהפעילה את המשדר בשיטת מורס. היא שידרה בקוד מוצפן לחיים ויצמן בלונדון ולניו יורק. כיום פתוח האתר לביקורי קבוצות.
כן יש בגבת אולם התרבות "בית הרשל", אולם ספורט אזורי ובית קברות אזורי לגבת, יפעת ורמת דוד ובו פינת הנצחה ליהודי פינסק.
בית הרשל כיום משמש כפאב ומקום לקיום ערבי תרבות.
דורותי אטקינסון

ביוגרפיה

אטקינסון נולדה במנספילד שבנוטינגהאמשייר. אביה היה גזבר בבית ספר בנוטינגהאמשייר. יש לה אחות אחת. שם החיבה שלה הוא "דוט".

קולנוע וטלוויזיה

הופעת הבכורה של אטקינסון בטלוויזיה הבריטית הייתה בסדרה "London's Burning" בתפקיד זואי, חברתו של הכבאי קולין פאריש, אותה גילמה בין 1991 ל-1993. בקולנוע שיחקה אטקינסון לראשונה ב-1997 בסרט "מלחמה מאושרת" בכיכובה של הלנה בונהם קרטר.
ב-1999 גילמה אטקינסון את ג'סי בונד בסרט "טופסי טרווי", וביצעה את השיר "Three Little Maids From School Are We" יחד עם שירלי הנדרסון וקאתי שרה. הסרט "טופסי טרווי" היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר וזכה בשניים.
ב-2006 שיחקה בתפקיד גברת מקגרגור בסרט הטלוויזיה "עקרת בית 49" שזכה בפרס באפט"א לטלוויזיה לדרמה הטובה ביותר. ב-2010 גילמה אטקינסון את אמה של האנה מארי בסרט "Chatroom", וב-2013 החלה להופיע בתפקיד ג'יין סאטון בסדרת הדרמה הבריטית "מיילדת".

תיאטרון

ב-2010 שיחקה אטקינסון בהופעת בכורה בברודוויי בהפקה של המחזה "פגישה מקרית" וגילמה שלוש דמויות (דולי / הרמיוני /בריל). ההפקה עלתה בתחילה עם להקת תיאטרון ניהיי (בה הייתה חברה), והיא המשיכה לשחק בהצגה כשהועברה לניו יורק.
ב-2009 גילמה אטקינסון את ורה במחזה "Just Between Our Selves" מאת אלן אייקבורן בתיאטרון Royal & Derngate בנורת'המפטון. ב-2006 שיחקה בתפקיד נורה במחזה "כתובת על קברו של ג'ורג' דילון" בתיאטרון הקומדיה. ב-2007 השתתפה במחזה "עניין של חיים ומוות" בתיאטרון הלאומי. ב-2003 הופיעה בתפקיד מארי בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית במחזה "היפה והחיה" מאת לורנס בוזוול.
אטקינסון הופיעה בהצגות רבות בתיאטרון סטיבן ג'וזף עם אלן אייקבורן בהן במחזה "The Boy Who Fell Into a Book", שבו שיחקה בתפקיד המלכה בשנת 1998.
ב-2002 הייתה אטקינסון מועמדת לפרס תיאטרון ברקליס לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד ליליאן במחזה "Eden End".

חיים אישיים

אטקינסון נשואה לשחקן מרטין סאבאג' ולבני הזוג יש בן.
המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית

המכון לחקר הכלכלה שליד הסוכנות היהודית היה גוף מחקר כלכלי של הסוכנות היהודית שמטרתו לספק יסוד מחקרי לקידום המשקי של היישוב היהודי בארץ ישראל בימי המנדט. 
המכון הוקם על פי החלטת הקונגרס הציוני העולמי הי"ט בשנת 1935. תקציבו המשותף עם זה של המחלקה למסחר ותעשייה של הסוכנות עמד בשנת 1936 על כ-3000 לא"י מכספי קרן היסוד. בשנים 1938-1939 הגיע התקציב לכ-5000 לא"י. בשנת 1942 עמד התקציב על 4000 לא"י.
בראש המכון עמד ארתור רופין ולצדו עמדו ארבעה חוקרים קבועים: דוד הורביץ, פרץ נפתלי, ד"ר אלפרד בונה וד"ר אופנהיימר. לאחר מותו של רופין עמד הורביץ בראש המכון. בשנת 1948 עמד בראש המכון ד"ר אלפרד בונה.
לצד המכון הוקם "הארכיון הכלכלי למזרח הקרוב" בניהולו של ד"ר בונה. 
המכון פעל לעידוד צריכת תוצרת ארץ ישראלית, בין השאר על ידי קיום ועדת תזונה שעסקה בהסברה למען צריכת ירקות ומוצרי חלב. כן פעלה הוועדה לעודד הכנת שימורים ביתית מפירות ארץ ישראל. בראש הוועדה עמד פרופ' ישראל יעקב קליגלר. במהלך מלחמת העולם השנייה עסקה הוועדה במחקר על כמות המזון המינימלית הנדרשת לצורכי קיום. 
בשנת 1937 החל המכון לפרסם ירחון, שיצא בעברית ובאנגלית. משרדי המכון היו ברחביה בבית המוסדות הלאומיים. 
המכון סיפק מידע על עליית מדד יוקר המחיה ושימש כבורר לעניין תוספת יוקר בין מעבידים לעובדים.
בשנת 1951 הועבר המכון לידי האוניברסיטה העברית.