נו (תיאטרון)

היסטוריה

תיאטרון הנו התפתח יחד עם סוג המחזה הקומי המבוצע איתו המכונה קיוגן מצורות אומנות עממיות ואריסטוקרטיות שונות הכוללות דנגאקו, שיראביוֹשי וגאגאקו. תיאטרון הנו התגבש לצורתו הנוכחית בתקופת אשיקאגה על ידי המחזאים קאנאמי (1333 – 1384) ובנו זאמי (1363 – 1443). זאמי כתב מספר רב של מחזות הכלולים בין 250 המחזות הקלאסיים המבוצעים כיום. כמו כן כתב זאמי הסברים על העקרונות האסתטיים השולטים בנו והוראות כיצד יש לחבר, לשחק, לביים וללמד מחזות נו.
בתקופת אדו (1603 - 1868) היה הנו אמנות הבמה הרשמית של הממשל הצבאי. לשליטים הפאודלים היו קבוצות נו פרטיות. הנו הניח את היסוד לצורות דרמה אחרות כדוגמת הקבוקי. בתקופת מייג'י, על אף שאיבדו את החסות הממשלתית, קיבלו הנו והקיוגן הכרה רשמית כשתיים משלוש צורות הדרמה הלאומיות.

המקורות למחזות הנו

סיפור הייקה, סיפור מימי הביניים על עלייתו ונפילתו של שבט טאירה, שבמקור הושר על ידי נזירים עיוורים שליוו עצמם ב"ביווה" (סוג של כלי פריטה יפני), מהווה מקור חשוב לחומרים עבור הנו (וצורות דרמטיות מאוחרות יותר), בייחוד מחזות של לוחמים. מחברי המחזות הסתמכו גם על קלאסיקה יפנית מתקופת נארה ומתקופת הייאן ועל מקורות סיניים.

הדמויות

הדמות הראשית במחזה נו קרויה שיטֶה (仕手, シテ), ומופיעה לעיתים עם בן לוויה אחד או יותר הקרוי צוּרֶה. במחזות רבים הוא מופיע במחצית הראשונה של ההצגה כדמות רגילה המתחלפת במחצית השנייה בזהותו האמיתית כרוחו של אדם מפורסם שמת מזמן. בדרך כלל מגלם אותו השחקן את שתי הדמויות. הדמות המשנית קרויה "ואקי" והוא לרוב כהן דת שהשאלות שהוא מפנה לדמות הראשית עוזרות בפיתוח העלילה. בצד הבימה ממוקמת בדרך כלל מקהלה שמטרתה לתאר את הרקע ואת הסיפור. לעיתים המקהלה מתארת את מחשבותיה ורגשותיה של הדמות על הבמה ואף שרה שורות בודדות עבור הדמויות.

הבימה והתלבושות

מחזה הנו מתרחש על בימה חשופה עשויה מהינוקי (סוג של ברוש יפני). הבימה ערומה למעט ה"קאגאמי-איטה" ציור של עץ אורן ברקע הבימה. קיימים הסברים רבים למשמעות העץ, אחד הנפוצים הוא שהעץ מסמל את הדרך בה אלוהויות יורדות לארץ בפולחן השינטו. מאפיין ייחודי נוסף לבימה הוא ה"האשיגאקרי", גשר צר משמאל לבימה שבו עושים השחקנים הראשיים שימוש על מנת להיכנס לבימה. בקאבוקי התפתח אביזר זה ל"האנאמיצ'י".
בניגוד לבימה שאינה מקושטת, תחפושות השחקנים מרהיבות. שחקנים רבים, במיוחד אלו בתפקיד ה"שיטה" (Shite), לובשים בגדי משי עם רקמת זהב.

תנועה ושירה

הנו אינו תיאטרון המתיימר לייצג את המציאות. כל התנועות במחזה מסוגננות וקבועות מראש. לחלק מהתנועות יש משמעות ולאחרות יש משמעות אסתטית מופשטת ותפקידן להעביר את רגשותיהם של הדמויות הראשיות, משום כך ניתן להגדיר את הנו כמחול. לעיתים, כשנוצר מתח דרמטי בזמן הסיפור הדמויות עוצרות ולעיתים כשהמקהלה שרה מבצעים השחקנים צעדי מחול נמרצים.
נו הוא הצגה מוּשרת ובשל סיבה זו, יש שמכנים אותה אופרה יפנית. עם זאת, השירה בנו עושה שימוש בסולם טונאלי מוגבל ובקטעים ארוכים החוזרים על עצמם בתחום מוזיקלי צר. המוזיקה בבירור אינה במרכז השירה בנו. עם זאת התמליל הוא פיוטי ומתבסס כמעט באופן בלעדי על קצב החמש-שבע-חמש המוכר לכל מי שיודע על הואקה המוקדמת וההייקו המאוחר הרבה יותר, תוך חיסכון בהבעה ושפע רמיזות.

מסכות במחזות נו

לכל המסכות בנו (能面 "נו" - יכולת, או 面 "אומוטה" מסיכה) יש שמות.
בדרך כלל רק הדמות המרכזית, ה"שיטה" עוטה מסכה. עם זאת, במקרים מסוימים עוטה גם הצורה מסכה, בייחוד עבור תפקידי נשים. השימוש במסכות הנו נועד לשרטט דמות נשית או בלתי אנושית (אלוהית, שטנית, או חיה). קיימות גם מסכות נו שנועדו לייצג צעירים או זקנים. מצד שני, שחקן נו שאינו עוטה מסכה משחק בתפקיד של גבר מבוגר בשנות העשרים, שלושים או ארבעים לחייו. גם השחקן המשני "ואקי" אינו עוטה מסכה.
שחקן מנוסה העוטה מסכה מסוגל להעביר הבעות רגש שונות בעזרת תנוחת הראש והתאורה. מסכה דוממת נראית כאילו היא שמחה, עצובה או מציגה מגוון הבעות מעודן. מחקרים של מייקל ג'. ליונס מהמעבדות לתקשורת ורובוטיקה אינטליגנטית בקיוטו, יפן ורות קמפבל מה"קולג' האוניברסיטאי של לונדון, בחנו היבט יוצא דופן זה של המסכות.