היסטוריה של ממלכת ירדן

האזור שברבות הימים נקרא ירדן הוא חלק מהאזור בעל ההיסטוריה העשירה, שנודע בשם הסהר הפורה. ההיסטוריה באזור מתחילה בערך בשנת 2000 לפנה"ס, כאשר בני העם האמורי התיישבו על גדות נהר הירדן באזור שנקרא אז כנען. בהמשך פלשו לאזור והתיישבו בו בין היתר חתים, מצרים, עמונים, מואבים, אדומים, ישראלים, אשורים, בבלים, פרסים, יוונים, רומאים, ערבים מוסלמים, סלג'וקים, צלבנים, איובים, מונגולים, ממלוכים, עות'מאנים, צ'רקסים ובריטים.

פרהיסטוריה

עדויות לפעילות בני אדם בעבר הירדן מתחילות מהתקופה הפלאוליתית. בעוד שאין ממצאים ארכיטקטוניים מאותה תקופה, ארכאולוגים מצאו כלים כמו סכינים וגרזנים, העשויים צור ובזלת. בהתקופה הנאוליתית, התרחשו שלושה שינויים מרכזיים. ראשית, אנשים עברו לחיים ביישובי קבע, בכפרים קטנים, וכן התגלו מקורות חדשים של מזון כמו דגנים, קטניות ואף עזים. האוכלוסייה גדלה לכמה רבבות תושבים.
שנית, שינויים במזג האוויר זירזו את השינוי בדפוסי ההתיישבות, במיוחד במדבר המזרחי, שהפך חם ויבש יותר ובסופו של דבר היה לאזור שאינו מיושב במשך רוב השנה. השינוי הזה במזג האוויר התרחש ככל הנראה בין 6500 ל-5500 לפני הספירה.
השינוי החשוב השלישי שהתרחש באותה תקופה, בין 5500 ל-4500 לפני הספירה, היה המעבר מטיח לחימר בקדרות. שיטות קדרות ככל הנראה הובאו לאזור על ידי אומנים ממסופוטמיה. האתר הנאוליתי הגדול ביותר נמצא בעין ע'זאל. בנוסף, ישנם מבנים רבים, המפוזרים בין שלושה מחוזות שונים הבתים היו מלבניים, עם מספר חדרים ובכמה מהם היו רצפות טיח. ארכאולוגים גילו גולגולות מכוירות מכוסות טיח ועם ביטומן בארובות העיניים באתרים ברחבי ירדן, ישראל וסוריה, וסבורים כי פסל שנתגלה בעין ע'זאל הוא כנראה בן 8,000 שנים. בפסל, שגובהו יותר ממטר, נראית אישה עם עיניים ענקיות, זרועות מדולדלות ובהונות מפורטות.
במהלך התקופה הכלקוליתית התיכו לראשונה נחושת, אשר שימשה לייצור גרזנים, חצים וקרסים. העיבוד של שעורה, תמרים, זיתים ועדשים והביות של הכבשים והעזים גברו על הציד. סגנון החיים במדבר היה דומר לסגנון החיים של הבדואים המודרניים.
תלוליות ע'סול הוא כפר כלקוליתי גדול הממוקם בעמק הירדן. הבתים בכפר היו עשויים מלבני בוץ והגגות מעץ, קני סוף ובוץ. חלק מהבתים היו בעלי יסודות אבן ולרבים מהם היו חצרות גדולות. על רבים מהקירות מצוירות דמויותיהם של אנשים עם מסיכות, כוכבים ומוטיבים גאומטריים, שאולי היו קשורים לאמונות דתיות.
במהלך תקופת הברונזה הקדומה רבים מהכפרים שנבנו כללו ביצורים, אשר נועדו כנראה להגן מפני מעשי ביזה של שבטי נוודים. תשתיות מים בסיסיות גם כן נבנו.
בבאב אלדרה, גילו ארכאולוגים למעלה מ-20,000 קברי פיר מרובי תאים, כמו גם בתי בוץ אשר מכילים עצמות אדם, כדים, תכשיטים וכלי נשק. מאות דולמנים המפוזרים ברחבי ההרים תוארכו לתקופה הכלקוליתית המאוחרת ותקופת הברונזה הקדומה.
בעוד שבמצרים ובמסופוטמיה התפתחה הכתיבה לפני האלף השלישי לפני הספירה, בעבר הירדן, כנען וסוריה לא השתמשו בכתיבה עד כמה אלפי שנים מאוחר יותר, על אף שממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שהאוכלוסייה בעבר הירדן עסקה במסחר עם מצרים ומסופוטמיה.
בסוף האלף השלישי לפני הספירה רבות מן העיירות המבוצרות שבראשי הגבעות ננטשו לטובת כפרים קטנים ובלתי מבוצרים, או לטובת רעיית צאן. אין הסכמה בין החוקרים באשר לסיבה למעבר הזה, אך יש הסבורים כי מדובר בשילוב של שינויים במזג האוויר ושינויים פוליטיים, שהביא לסופה של רשת ערי המדינה.
במהלך תקופת הברונזה הביניימית התגברו דפוסי ההגירה באזור. המסחר שהחל להתפתח בין מצרים, סוריה, ערב, כנען ועבר הירדן הביא להתפשטות של תרבויות וטכנולוגיות. הברונזה שהופקה משילוב של נחושת ופח הביאה לייצור של כלים עמידים יותר. קהילות גדולות החלו לקום בצפון ובמרכז ירדן, בעוד שבדרום חיו נוודים בסגנון בדואי, שנודעו כשאסו.
ביצורים חדשים הופיעו באתרים כמו ג'בל אלקלעה (מצודת עמאן), אירביד ופלה. עיירות הוקפו בחומות, שכוסו בטיח על מנת להקשות את הטיפוס עליהן. סביב פלה נבנו חומות מאסיביות במיוחד וכן מגדלי שמירה.
ארכאולוגים בדרך כלל מתארכים את סוף תקופת הברונזה הביניימית לאמצע המאה ה-16 לפני הספירה, כאשר החיקסוס הוברחו ממצרים, בתקופת השושלות ה-17 וה-18. כמה עיירות בכנען ובעבר הירדן מתקופת הברונזה הביניימית נהרסו בתקופה זו.

היסטוריה קדומה

הממלכות החשובות ביותר שהתקיימו בירדן וקבעו בה את בירותיהן היו ממלכת עמון, ממלכת מואב וממלכת אדום. העמונים קבעו את בירתם בעיר רבת עמון, הידועה עד היום בשם זה בעברית וגם בשמה הערבי עמאן. המואבים התיישבו באזור הידוע כיום כמחוז כרכ וקבעו את בירתם בעיר כרכ, הנקראת גם קיר מואב. ממלכת אדום הייתה ממוקמת בדרום ירדן ובדרום ישראל ובירתה שכנה בעיר בצרה, במחוז טפילה.
בשונה מממלכות אחרות באזור, שנכבשו על ידי האימפריה האשורית, שמרה ממלכת עמון על עצמאותה. תרבות חשובה נוספת שהתקיימה באזור ירדן הייתה הממלכה הנבטית, שבירתה שכנה בעיר פטרה ובני עמה הם למעשה הוגי האלפבית הערבי המודרני.
לאחר שהפרסים לקחו את השליטה באזור מידי האשורים, הגיעו לאזור צבאותיו של אלכסנדר הגדול בנו בו בין היתר את העיר סלטוס. באותו זמן עלה כוחה של הנבטים והאדומים למעשה נטמעו בתוך ממלכתם. היוונים לא הצליחו לפרוץ את ההגנות החזקות שהוצבו בפטרה ולבסוף העיר הושמה תחת מצור על ידי הרומאים ואף נכבשה על ידיהם לאחר מספר ניסיונות כושלים בשנת 103 לספירה.
בתקופה הגרקו-רומאית התפתחו כמה ערי-מדינות עצמאיות למחצה בירדן תחת המטריה של הדקאפוליס וביניהן: ג'רש, פילדלפיה (בעמאן), רפנה, דיאון, גדארה ופלה.

היסטוריה איסלאמית

מאוחר יותר, השתלבה ירדן בתוך האימפריה האומיית (השושלת המוסלמית הראשונה), אשר שלטה בחלק גדול מהמזרח התיכון משנת 661 עד שנת 750. באותה תקופה הפכה עמאן לעיר מרכזית במחוז דמשק והייתה למקום מושבו של מושל האזור. השם "ירדן" (אלאורדון בערבית) הוטבע על מטבעות נחושת אומיים החל מתחילת המאה השמינית ושימוש זה בשמה של המדינה המודרנית הוא השימוש הרשמי הקדום ביותר שידוע. בנוסף, נמצאו בירדן מכסי עופרת שעליהם מוטבע הביטוי "שליט ארץ ירדן" (חלאחיל ארצ' אלאורדון), שמתוארכים לסוף המאה השביעית עד תחילת המאה השמינית. כמו כן נמצאו מטבעות ערביים-ביזנטיים של "הכליף המכהן", אשר הוטבעו בתקופת האומיים והם נושאים את הכתובת "עמאן". הממצאים האמורים מעידים על כך שהשם בשמות ירדן ועמאן החל למעשה בעשורים הראשונים להשתלטות הערבית-מוסלמית על האזור, אם לא לפני כן.
לאחר תקופת השלטון של בית אומיה באזור, הגיע תורו של בית עבאס (750-1258). בתקופה זו הוזנחה ירדן ונחלשה בשל השינויים הגאופוליטיים שהתרחשו, כאשר העבאסים העבירו את בירתם מדמשק לכופה ולאחר מכן לבגדד. לאחר שקיעת בית עבאס נשלטו חלקים ירדן על ידי מספר עמים ואימפריות, ביניהם: המונגולים, הצלבנים, האיובים, הממלוכים וכן העות'מאנים, אשר כבשו חלקים גדולים מהעולם הערבי בסביבות 1517.
בתמונה שמשמאל ניתן לראות פאלס (שמו של מטבע הנחושת שהופק החל מימי בית אומיה ובית עבאס ובמידה מסוימת עד המאה ה-19), שעליו מוטבע השם "אלאורדון" (ירדן). הסברה הרווחת בקרב נומיסמטיסטים היא שמטבע זה, הנושא את שמו של מחוז (ג'ונד) ירדן, נראה יוצר בטבריה, בירתו הקודמת של המחוז.

האמירות הירדנית ההאשמית - ירדן בין השנים 1946-1919

לקראת מפלתם המקווה של העות'מאנים במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה עסקו הסכם סייקס פיקו, מכתבי חוסיין-מקמהון והצהרת בלפור בעתידו של חבל ארץ זה. לאחר כיבושו מידי העות'מאנים על ידי חיל המשלוח המצרי בקרב עבר הירדן השלישי באוקטובר 1918, הוכפף השטח למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח, ובפועל עם נסיגת הכוח הבריטי היה תחת אחריות כוחותיו של פייסל הראשון, שליטה של הממלכה הערבית של סוריה שבתורם היו כפופים למפקד כוח המשלוח הגנרל אלנבי. מקץ הממלכה ביולי 1920 ועד אפריל 1921 עת התכנסה ועידת קהיר נותר עבר הירדן המזרחי שטח הפקר.
הקמתה של האמירות הירדנית בשנת 1921, בהנהגתה של השושלת ההאשמית שמקורה באזור החיג'אז, לא הייתה תוצאה ממאבקה של תנועה פוליטית מקרב תושבי האזור, או מעלייתה של זהות לאומית מובחנת מקרב אלו, אשר הובילה לדרישה הולכת וגוברת לעצמאות. בניגוד לאירופה, בה נולדה התנועה הלאומית במהלך המאה ה-19, ובה המשיכה להכות גלים לאורך המאה ה-20. באזור המזרח התיכון התנועה הלאומית, בסגנונה הערבי, הייתה אך נחלתם של מעטים, בעיקר בקרב חוגי המשכילים בערים המרכזיות במזרח התיכון, ביניהם ביירות, איסטנבול, ובגדאד. בשאר האזורים, ומבחינת מרביתם המוחלט של תושבי האימפריה העות'מאנית המתפוררת, לא היו לרעיונות אלו דריסת רגל ממשית, לפחות במהלך ימיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה. עובדה זו אפשרה לבריטניה וצרפת, שתי המעצמות המערביות בעלות האינטרס הגדול ביותר באזור בסופה של מלחמת העולם, לשרטט את פניו החדשים כמעט כראות עיניהם, בהתאם לאינטרסים הייחודיים של כל מעצמה, ובכפוף להתחייבויותיהן הקודמות לגורמים שונים באזור.

עבר הירדן המזרחי והצהרת בלפור

התחייבות נוספת התגלמה בנוסח הצהרת בלפור אשר כללה הכרה בהקמת "בית לאומי" ליהודים בארץ ישראל. מסמך המנדט של חבר הלאומים משנת 1922, שאשרר את החלטות ועידת סן רמו, כלל הצהרה זו ככתבה וכלשונה, וכך היא קיבלה תוקף חוקי של מסמך בינלאומי מחייב. גם מגילת העצמאות כללה התייחסות להצהרה.

הבדואים בירדן

האוכלוסייה אשר הושפעה בצורה הגדולה ביותר ממדיניות גיוס החובה, בשילוב תפיסת כור ההיתוך, הייתה האוכלוסייה הבדואית השבטית בדרום המדינה, אשר חוסר שביעות רצונה מהשלטון המרכזי החדש היה אחד מהגורמים שהביאו מלכתחילה להקמתו של הלגיון הערבי. גיוסם של בני השבטים לצבא, אשר החל בשנות השלושים ביוזמתו של הקצין הבריטי הידוע אשר כיהן כראש הלגיון, ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשא). יוזמתו של גלאב, אשר ביקשה לספק לבני השבטים פרנסה ולמנוע מהם לעורר אי שקט כנגד הממשל, גרמה אכן לרבים מהם להתגייס ללגיון, ואף להתקדם בשורותיו. בסופו של דבר, בניגוד לציפייתם של בכירים בממשל הבריטי במזרח התיכון, אשר התנגדו ליוזמה זו של גלאב במחשבה שהבדואים הנוודים מטבעם לא יסכינו להילחם על שטח, בניגוד לפלאחים עובדי האדמה אשר מכירים בחשיבותו של שטח אדמה ויהיו נכונים למות למענו, גיוס בני השבטים נחל הצלחה מסחררת, והוביל לגיוסם של רבים מקרב השבטים הבדואים, אשר החלו בהדרגה לתפוס עמדות מפתח בקרב בקצונה הזוטרה, ולימים אף הבכירה. בעבור רבים מקרב בני השבטים, הלגיון הערבי שימש עתה כמקור המחיה העיקרי שלהם, מה שהביא לנאמנות בלתי מתפשרת כלפי הלגיון עצמו, וכן כלפי השלטון הירדני ההאשמי. בסופו של דבר, בניגוד לעמדתם המסורתית של הבדואים לאורך ההיסטוריה, וכן במדינות ערב השכנות, אשר מתנגדת בבסיסה לכל שלטון מרכזי, הפכו הבדואים בירדן לתומכיו הגדולים של השלטון הירדני ושל בית המלוכה הירדני, ולימים אף למשענתו העיקרית למול התקוממותם של גורמים שונים בתוך ירדן, ובראשם המיעוט הפלסטיני.

ירדן במלחמת העולם השנייה

במהלך מלחמת העולם השנייה הלכה הזהות הירדנית והעמיקה, בעקבות תנועתם של כוחות צבא באזור, והמגעים המוגברים עם ערביי המדינות השכנות, אשר במסגרתם נוכחו אזרחי ירדן לדעת כי ההבדלים שבין כלל תושבי האמירות הירדנית קטנים מההבדלים בינם לבין ערבים ממדינות אחרות. כמו כן, הלגיון הערבי המשיך והתחזק בתקופה זו, הודות לרצונם של הבריטים בחיזוק הגוף על מנת לסייע לכוחותיהם בתפקידי סיור ומשמר במזרח התיכון, אשר התבטא במימון מוגבר וגיוס נרחב. עם זאת, בד בבד החלו רבים בירדן ומחוצה לה להפריד בין הזהות הלאומית הירדנית, כזהות בת במסגרת הלאומיות הערבית, לבין בית המלוכה ההאשמי. מבחינת רבים מקרב ערביי הארצות השכנות, ובמיוחד מקרב הדוגלים באידאולוגיה הכלל-ערבית, הנכונות של עבדאללה ובית המלוכה ההאשמי לעמוד ללא סייג לצידה של בריטניה הגדולה ובעלות הברית לאורך המלחמה, וזאת בעוד מרבית האוכלוסייה הערבית, וכן מרבית מדינות ערב תמכו בגרמניה הנאצית ומדינות הציר, היוותה לא פחות מבגידה בלאומיות הערבית, והציגה את בית המלוכה ההאשמי כמשתף פעולה של האימפריאליזם הקולוניאלי המערבי, וכבוגד במטרה הערבית. ניכור זה בין בית המלוכה ההאשמי לבין תומכי הפאן ערביות, עתיד להוסיף ולהתרחב במרוצת השנים, כאשר לאורך הזמן הוא עתיד להוליד סכסוך מר בין ירדן לבין מדינות ערביות אחרות, ובראשן מצרים, ואף לערער על עצם יציבותו של המשטר הירדני עצמו.

מסוף מלחמת העולם ועד לפרוץ מלחמת העצמאות

למרות הניכור ההולך וגובר בין בית המלוכה ההאשמי לבין פעילי הלאומיות הערבית, השנתיים שבין סוף מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 לפרוץ המלחמה היהודית-ערבית בארץ ישראל בשנת 1947 נחשבות במידה רבה כתור הזהב של ירדן. נוסף על השגשוג הכלכלי אשר פקד את האזור כתוצאה מסיומה של המלחמה, ממשלת בריטניה הגדולה החליטה לבסוף להעניק לאמירות הירדנית עצמאות מבחינה פורמלית, כביטוי לתודתה על נאמנותה המתמשכת של ירדן לאורך כל המלחמה, וכך אכן עשתה בשנת 1946. יצוין עם זאת, כי מבחינה מעשית השינויים בעקבות ההחלטה היו מינוריים ברובם. בעוד שהשם "אמירות עבר הירדן" הוחלף בשם "הממלכה הירדנית ההאשמית", והאמיר עבדאללה הוכתר כמלך עבדאללה, הרי שמרבית האישים הבריטיים בירדן, אשר עד למתן העצמאות תפקידם היה לפקח על תחומים שונים בירדן, נשארו בתפקידם, אף כי תיאור תפקידם שונה. כך לדוגמה הנציג הבריטי בעמאן, אשר היווה את הפקיד הבריטי הבכיר ביותר בממלכה, הפך לשגריר הבריטי, אף שבפועל כוחו לא פחת במידה משמעותית. בסופו של דבר, מיקומה של ירדן בשטח מדברי וחסר משאבים, חייב אותה להסכין לקבלת סיוע חיצוני על מנת להתקיים, כאשר מקור הסיוע, יחד עם המעורבות החיצונית הנגזרת ממניו, הוא הגורם שהשתנה לאורך השנים, ולימים עבר לידי ארצות הברית.

מעורבות צבאית במלחמה

במהלך המלחמה, ועוד לפני הפלישה הצבאית של כוחות הלגיון הערבי לשטח ארץ ישראל, הפגין עבדאללה מעורבות רבה לצידם של ערביי ארץ ישראל. חרף קשריו החשאיים של עבדאללה עם גורמים במנהל המדיני היהודי בארץ, שאף באו לידי ביטוי בפגישתו של המלך עצמו עם נציגתו של היישוב היהודי, גולדה מאיר, הקפיד עבדאללה לסייע לכוחות הערביים המקומיים, בין היתר באמצעות אספקת נשק ותחמושת, וכן במתן שירותי אימון והדרכה לכוחות הערבים באזור ירושלים ויהודה ושומרון. בעקבות הלחימה, וככל שהתברר כי אין בכוחם של ערביי הארץ לבדם להכיל את האיום היהודי, החלו יותר ויותר פלסטינים להשליך מאוויהם על עבדאללה לשם מיגור האיום הציוני, וזאת הן בזכות קרבתו הגאוגרפית ורצונו הלא מוסווה להשיג דריסת רגל באזור, והן בשל היותו מפקדו העליון של הלגיון הערבי, כוח צבאי מאומן ומצויד היטב בסיוע בריטי, אשר נחשב על ידי רבים לכוח הערבי המאומן ביותר במלחמה כולה. מסיבות אלו, לא הופתע איש מנכונותה של ירדן להשתתף בפלישת ארצות ערב לארץ ישראל במהלך מאי 1948, ורבים קיוו, בעיקר מקרב בני משפחת הנשאשיבים וגורמים פוליטיים נוספים אשר יצרו קשרים יציבים ומתמשכים עם עבדאללה, שהדבר עתיד להביא להם תועלת אישית ופוליטית. בסופו של דבר, עם שוך הקרבות בשנת 1949 עבר חלק ניכר מחלקה הערבי של ארץ ישראל, אשר לימים נודע בכינוי הגדה המערבית, לשליטתה של ממלכת ירדן.

ממותו של עבדאללה הראשון ועד מלחמת 1967

בניגוד לתפיסתם של רבים, לפיה ממלכת ירדן, כיצירה מלאכותית מבית היוצר של המערב, תתפורר לאחר מותו של מייסדה, המלך עבדאללה בעל היוקרה והסמכות, הרי שמותו של עבדאללה הוכיח בראש ובראשונה את הצלחתו הגדולה של המלך בעיצובה של מה שניתן לכנות "הזהות הירדנית". חרף המכשולים העצומים, הצליח עבדאללה לגייס לצידו גורמים חזקים ובעלי השפעה במדינה, אשר האינטרסים שלהם חייבו את המשך קיומה של ירדן כמדינה עצמאית, ובזכות זאת תמכו לא רק בו, אלא גם בצאצאיו, בני השושלת הירדנית ההאשמית. תמיכה זו היא הסיבה לכך שהממלכה הירדנית צלחה בשלום לא רק את חילופי השלטון, אלא גם את תקופת שלטונו של המלך טלאל חולה הסכיזופרניה, ואת ימי שלטונו הראשונים של בנו, חוסיין, הצעיר וחסר הניסיון.