google/wiki40b huggingface dataset:
התרסקות מטוס B-52 בגולדסבורו

התאונה

המטוס מדגם B-52 סטרטופורטרס המריא מבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון שבגולדסבורו. בערך בחצות בין 23 ל-24 בינואר 1961 המפציץ נפגש באוויר עם מטוס תדלוק לצורך תדלוק אווירי. במהלך החיבור עדכן צוות מטוס התדלוק את מפקד מטוס B-52, מייג'ור וולטר סקוט טולוק, כי קיימת דליפת דלק בכנף הימנית. התדלוק בוטל ופיקוח טיסה קיבלו עדכון על הבעיה. המטוס הונחה לטוס מול החוף עד שרוב הדלק יצרך. עם זאת, כאשר המטוס הגיע למקום שכוון אליו, הטייס דיווח כי הדליפה החמירה וש-17,000 קילוגרם של דלק אבדו ב-3 דקות. המטוס הונחה לחזור מיידית ולנחות בבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון.
כשירד לגובה 3,000 מטרים בעת שהתקרב לבסיס, הטייסים כבר לא יכלו להשאיר את המטוס במסלולו ואיבדו שליטה עליו. הטייס הורה לצוות לנטוש. 5 נטשו בהצלחה, אחד נטש אך לא שרד את הנחיתה ו-2 נוספים נהרגו בהתרסקות. הטייס השלישי של המפציץ, לוטננט אדם מתוקס, הוא האדם היחיד שידוע כי יצא בהצלחה מחוץ לפתח העליון של B-52 ללא כיסא מפלט. הריסות המטוס כיסו שטח של 5 קמ"ר של שטח חקלאי לגידול כותנה וטבק, כ-19 קילומטרים צפונית לגולדסבורו.
שתי הפצצות בעוצמה של 3-4 מגהטון הופרדו מהמטוס בעת שהתפרק באוויר בגובה 300-600 מטרים. 3 מתוך 4 מנגנוני החימוש באחת הפצצות הופעלו וגרמו לה לבצע הרבה מהשלבים הדרושים על מנת לחמש את עצמה, כמו טעינת קבלי הירי ופריסת מצנח. המצנח אפשר לפצצה לפגוע בקרקע עם נזק מועט. 

חילוץ הפצצה

הפצצה שנפלה עם המצנח נמצאה שלמה. לפי צוות סילוק הפצצות שעבד על ניטרול הפצצה, מתג החמוש/בטוח היה עדיין במצב בטוח, על אף שיתר הפעולות לחימוש בוצעו. הפנטגון טען בזמנו כי לא היה סיכוי לפיצוץ וכי שני מנגנוני חימוש לא הופעלו. דובר של מחלקת ההגנה של ארצות הברית מסר כי הפצצה לא חומשה ולא יכלה להתפוצץ. דניאל אלסברג, אנליסט צבאי לשעבר טען כי ראה מסמכים מסווגים שמצביעים על כך כי המתג בפצצה היה רק אחד מ-6 מנגנוני חימוש שמנע את הפיצוץ. ב-2013 שוחרר מידע בהתאם לחוק חופש המידע, המידע מאשר כי מתג יחיד הוא זה שמנע את הפיצוץ.
הפצצה השנייה צנחה לתוך שדה בוץ במהירות 300 מטרים לשנייה והתפרקה בלי פיצוץ של חומר הנפץ הקונבנציונלי שלה. זנב הפצצה התגלה בעומק 6 מטרים באדמה. לדברי היסטוריון הנשק הגרעיני צ'אק הנסן, הפצצה הייתה חמושה באופן חלקי כאשר היא עזבה את המטוס, אך מתג מתח גבוה לא סגור מנע חימוש מלא. ב-2013, אחד מאנשי צוות סילוק הפצצות שחזר את הרגע בו מצאו את מתג הפצצה השנייה. "אני אזכור עד יום מותי את הסמל שלי אומר 'לוטננט, מצאנו את מתג החמוש/בטוח', ואני אמרתי 'נהדר'. הוא אמר ' לא נהדר. הוא במצב חמוש'". 
חפירה להוצאת הפצצה השנייה בוטלה כתוצאה מהצפת הקרקע במים. רוב פצצת המימן, המכילה אורניום, הושארה. אך הליבה של הפצצה חולצה והוסרה. 

השלכות על עיצוב B-52

כנפיים עם מכלי דלק מובנים העלו במידה נכרת את קיבולת הדלק של דגמי B-52G ו-H, אך נמצא שהופעל על הכנפיים 60% יותר לחץ מאשר בכנפיים של הדגמים הישנים. הכנפיים ואזורים אחרים הרגישים ללחץ שונו עד 1964 על ידי בואינג.

מידע שנחשף מאוחר יותר

ב-2013, העיתונאי החוקר אריק שלוסר פרסם ספר בשם "פיקוד ושליטה", ובו הוא הציג מסמך משנת 1969 שהושג תחת חוק חופש המידע. המסמך היה דוח שנשא את הכותרת "ביקור חוזר בגולדסבורו" ונכתב על ידי פקח בטיחות גרעיני של המעבדות הלאומיות של ארצות הברית. בדוח נכתב כי "מתג פשוט אחד, עמד בין ארצות הברית לאסון".
אלהמברה

היסטוריה

בזמן בניית אלהמברה (שמקורה במילה הערבית الْحَمْرَاء, אלחמראא', האדומה), הייתה גרנדה בירת הממלכה המוסלמית בספרד (שכונתה גרנדה) שהייתה מוקפת על ידי ממלכת קסטיליה הקתולית. מאז שנות השלושים של המאה ה-13, כשעלתה שושלת הנסריד לשלטון, הייתה גרנדה ממלכה וסלית כפופה להלכה לקסטיליה. למרות כפיפות זאת, ואולי בזכותה, שגשגה גרנדה בתקופה זו בתחומי האמנות, הספרות, והמדעים, והדבר סייע רבות לבוני אלהמברה בעיצוב המתחם.
ב-1248 החלה בניית אלהמברה על אחת הגבעות המקיפות את גרנדה, כשבעיר מלך מוחמד אבן אלהמאר. יורשיו של מלך זה המשיכו לבנות ולפאר את אלהמברה עד שנת 1354. המלכים משושלת זו גם הגדילו מאוד את המבצר שכבר היה קיים בגבעת אלהמברה, ובאתר נמצאים גם בתיהם של בכירי הממשל, מגוריהם של עובדי הארמון, בתי מלאכה, בתי מרחץ וכדומה.
לאחר שהקתולים כבשו סופית את גרנדה ב-1492 והפילו את שושלת הנסריד, הם החלו לשנות את אלהמברה ולהתאימו לטעמם. המלך קרלוס הראשון בנה באתר ארמון משלו בסגנון הרנסאנס במאה ה-16, ותוך כך הרס את רוב ארמון החורף. מלכי ספרד נוספים המשיכו שינויים שפגעו ביופיו המקורי של המתחם. רק במאה ה-19 החלו הספרדים לכבד את האוצר האדריכלי הזה. שיפוצים נרחבים התנהלו, ומאוחר יותר נפתח באתר מוזיאון.

חצר האריות

בלב ההרמון, שהכניסה אליו הייתה מותרת אך ורק למלך, לנשיו ובני משפחתו ולעבדיו הנאמנים ביותר, נמצא הפטיו דה לוס לאונס 'חצר האריות'. הדימוי הוא של חצר פנימית מוקפת מערות נטיפים, אשר טיפות המים נאספות מהם ומגיעים למזרקה שבאמצע החצר. למזרקה 12 אריות המסמנים את גלגל המזלות ומעליהם מסמנים ארבעה זרמי מים את ארבע פינות היקום.
לפי מסורת ללא הוכחות, מזרקה זו הגיעה לאלהמברה מביתו של שמואל אבן נגרלה, הוא רבי שמואל הנגיד. בצדו הדרומי של הארמון נמצא הסאלה דה לוס אבנסראח'ס (אולם המורים) שנחשב לחדרו היפה ביותר של המתחם, בזכות תקרתו המעוטרת הנווה וכיפתו דמוית הכוכב, המשקיפה אל הבריכה מתחתה.
בבתי המרחץ, שחלקם תת-קרקעיים, התפנקו המלכים בבריכות צבעוניות המרוצפות באריחים שחורים דמויי כוכבים בתקרה שמאירים את החלל.
בארמונו של קרלוס הראשון, בסגנון הרנסאנס, עמדו פעם דירות המלך. ארמון קתולי זה משכן מוזיאון שמוקדש לאמנות אסלאמית. בחצרו המרובעת נערכו פעם מרוצי פרים, אך בימינו, הודות לאקוסטיקה הטובה בחצר, נערכים מדי שנה קונצרטים כחלק מפסטיבל המוזיקה והמחול של גרנדה.
בצמוד לאלהמברה נמצא ארמון החנרליפה, ארמון הקיץ של המלכים. נקודה בולטת בארמון זה היא גרם מדרגות המים שלאורך מעקהו זורמים מים קרירים. מהגנים היפים בני המאה ה-13 אפשר להתבונן בעיר גרנדה.
סגר (שבט בדואי)

סגר או ערב אל סגר, היה שבט בדואי גדול, אשר נטה את אוהליו בארץ ישראל. במאה ה-18 נטו בני השבט את אוהלם באזור עמק יזרעאל והשרון.
בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל נלחם בהם השליט המקומי דאהר אל-עומר. 
יחסיהם עם היישוב היהודי, ובתקופת המנדט, עברו עליות ומורדות, הם השתתפו בהתקפות על היישובים בית אלפא, עין חרוד ותל יוסף בתקופת המאורעות; אולם בשנות ה-30 חזרו ושפרו את יחסיהם עם ההתיישבות היהודית בצפון הארץ.
מנסף

מנסף (בערבית: منسف) הוא תבשיל מסורתי לבנטיני של בשר כבש מבושל ברוטב יוגורט ומוגש עם אורז או בורגול. זהו המאכל הלאומי של ירדן, אך ניתן למצוא אותו גם בעיראק, סוריה, פלסטין, ישראל וערב הסעודית. שם המנה בא מן המונח "מגש גדול" או "תבשיל גדול".

היסטוריה

המנסף, מקורו אצל הבדואים, עבר שינויים משמעותיים במאה ה-20. המנה המקורית הוכנה מבשר (גמל או כבש), מרק בשר או גהי (חמאה מזוקקת) ולחם. בעקבות הפופולריזציה של אורז בצפון ירדן החל משנת העשרים של המאה הקודמת, אורז הוכנס, בהדרגה, למנה. בהתחלה מעורבב עם בורגול, ומאוחר יותר לבדו, עד המנה הגיעה לגלגולה המודרני המבוססת על אורז לבן. באופן דומה, היסטורית, הבדואים לא השתמשו ברוטב ג'מייד במאכלים שלהם עד שלא החלו תהליכי התיישבות. 

ג'מייד

ג'מייד היא גבינת יוגורט קשה ויבשה שהכנתה כוללת הרתחה של חלב כבשים או עיזים, שלאחר מכן מניחים ליבוש ותסיסה. את מוצקי החלב שנוצרו בהרתחה מפרידים ומניחים במסננת או בד ונותנים להם להתייבש תחת משקולות, שמאיצות את תהליך יציאת המים. כדי לשמר את הגבינה שמתקבלת, מוסיפים מלח ומעצבים את המוצקים בצורת כדורים שאותם מניחים בשמש, לייבוש. הכדורים שמתקבלים קשים מאוד. 

בישול

מכינים מרק מג'מייד, במקביל מבשלים את חתיכות בשר הכבש ומוסיפים אותם לתבשיל. המנה מוגשת על מגש גדול שבתחתיתו פיתה, מעל מוערם אורז ואז הבשר, בעיטור שקדים וצנוברים. לקראת ההגשה מוסיפים רוטב מגבינת הג'מייד למנה. 

תרבות ומסורת

מנסף היא מנה המזוהה עם אורח החיים החקלאי המסורתי בירדן, שם בשר ויוגורט היו מרכיבים זמינים. מנסף מוגש באירועים מיוחדים, כגון חתונות, לידות או בשעה שמגיעים אורחים ומבקשים לכבד אותם. כמו כן, אוכלים מנסף בחגים עיד אל-פיטר, עיד אל-אדחא, חג המולד, חג הפסחא ויום העצמאות הירדני. צורת האכילה המסורתית של מנסף, שמקורה אצל השבטים הבדואיים, כוללת אכילה משותפת מתוך מתוך צלחת גדולה. האוכלים יושבים סביב מגש עם יד שמאל מאחורי הגב, ואוכלים בעזרת יד ימין ללא סכו"ם. 
נוהגים לשמור על צורת האכילה של המנסף כפי שהתעצבה אצל הבדואים: המגש עם המנסף מונח על השולחן ואנשים מתאספים סביב השולחן. המנסף נאכל ללא סכו"ם ובעזרת יד ימין בלבד בעוד השמאלית מונחת מאחורי הגב. ביד ימין מגבשים כדורי אורז ואז בעזרת שלוש אצבעות מכניסים אותו לפה. לא מקובל לקרר את כדור האורז בעזרת נשיפות, לא משנה כמה הוא חם. רבות מן המסורות הללו עדיין נשמרות; עם זאת, כיום, אוכלים מנסף גם בעזרת עם כפות וצלחות.

המאכל הלאומי הירדני

אף על פי שמנסף מכונה לעיתים קרובות "המאכל הלאומי" המסורתי של ירדן, אין זה מדויק משום שהמנסף היא מנה שהורכבה רק בתחילת המאה ה-20 במהלך תקופת המנדט הבריטי והוכרזה כמאכל הלאומי עם קבלת העצמאות ב-1946. המנסף מתוארת גם כמנה לאומית ירדנית וגם כתבשיל בדואי מסורת, אף על פי שמבחינה היסטורית התבשיל הוכן במקור על ידי איכרים ולא בדואים הסמוכים לצפון ומערב ירדן.

גרסאות של המנסף

המנסף של תושבי כרכ וסלט ידוע כטוב ביותר בירדן. גרסאות אחרות של התבשיל מותאמות לאזורים והמנהגים מקומיים. למשל מנסף דגים באזור עיר הנמל של עקבה. לעיתים בשר הכבש מוחלף בעוף ובאירועים פחות חגיגיים המנסף מוגש ללא היוגרט ונקרא shakreyyeh
תל אביב-יפו (סדרה)

פרקי הסדרה

הפרק הראשון נפתח בתיאור הגרלת המגרשים ב-1909, אך עוסק בעיקר בקורותיה של העיר יפו במאה ה-19, החל מהמצור שהטיל נפוליון על העיר ב-1799 והטבח שביצעו חייליו לאחר נפילתה, דרך התפתחותה ושגשוגה בתקופת שלטונם של אבו נבוט ומוחמד עלי, ועד להקמת השכונות היהודיות נווה צדק, נווה שלום, כרם התימנים ולבסוף אחוזת בית, עיר הגנים שתהפוך לימים לתל אביב
הפרק השני עוסק בהתפתחותה המואצת של תל אביב במחצית הראשונה של המאה ה-20 וכינונה של עיריית תל אביב כרשות מקומית נפרדת מיפו. בתקופה זו ידעה תל אביב תלאות בדמותם של  גירוש תל אביב, מכת ארבה, מגפת טיפוס ופרעות תרפ"א, שבעקבותיהן התפתחה העיר במהירות, וסיגלה לעצמה אדריכלות ייחודית, מוסדות תרבות, חיי חברה ומסחר.
הפרק השלישי, ארוך יותר מקודמיו, עוסק בתקופה שמשנות ה-30 של המאה העשרים ועד שנת המאה של תל אביב. תקופה זו כוללת את קורותיה של העיר במהלך המרד הערבי, מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות, לאחר מכן כיבוש יפו, נטישת תושביה ואיחודן של שתי הערים, הקמת שכונות עבר הירקון, ולבסוף הקמת גורדי השחקים, חיי הבוהמה בעיר, התופעות התרבותיות והחברתיות המאפיינות אותה ומיצובה כ"עיר בלי הפסקה".
האקדמיה הצרפתית למדעים

האקדמיה הצרפתית למדעים (בצרפתית: Académie des sciences) היא אגודה מדעית שנוסדה ב-1666 על ידי לואי הארבעה עשר בעצתו של ז'אן-בטיסט קולבר, במטרה לעודד ולהגן על רוח המחקר המדעי הצרפתי. האקדמיה הייתה בחזית הפיתוחים המדעיים באירופה במאות ה-17 וה-18. היא אחת מראשונות האקדמיות למדעים.

היסטוריה

מקורה של האקדמיה הצרפתית למדעים בתוכניתו של קולבר להקמת אקדמיה כללית. קולבר בחר בקבוצת משכילים מצומצמת אשר נפגשו ב-22 בדצמבר 1666 בספרייה של המלך, ולאחר מכן ערכו מפגשי עבודה דו שבועיים במקום. 30 שנותיה הראשונות של האקדמיה היו לא רשמיות יחסית, מאחר שלא נקבעו חוקים למוסד. 
ב-20 בינואר 1699 לואי הארבעה עשר החליט על חוקיו הראשונים של הארגון. לארגון הוענק השם האקדמיה המלכותית למדעים ומיקומה נקבע בלובר שבפריז. ב-8 באוגוסט 1793 ביטל הקונוונט את כל האקדמיות. ב-22 באוגוסט 1795 נוסד המכון הלאומי למדעים ולאמנויות, שאיגד את האקדמיות למדעים, לספרות ולאמנות שהתקיימו קודם לכן, ובהן האקדמיה הצרפתית והאקדמיה הצרפתית למדעים. כמעט כל החברים באקדמיה שבוטלה לפני כן, נבחרו באופן רשמי מחדש ושבו לכיסאותיהם הקודמים. בין היוצאים מהכלל היה ז'אן-דומיניק דה קאסיני שסירב לשוב לכיסאו. ב-1816 נקרא הארגון מחדש "האקדמיה המלכותית למדעים" והוא זכה לאוטונומיה, תוך שהוא מהווה חלק מהמכון של צרפת.

האקדמיה כיום

כיום האקדמיה היא אחת מחמש האקדמיות המרכיבות את המכון של צרפת (Institut de France). חבריה של האקדמיה נבחרים לכל חייהם.
אקינורי נקיאמה

ביוגרפיה

נקיאמה נולד בנגויה. הוא למד באוניברסיטת צ'וקיו שבעיר הולדתו.

אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 זכה נקיאמה ב-6 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-2 ארד. מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית לראשונה בתולדותיה, בתרגיל קרקע ובתרגיל מתח. מדליית כסף, בתרגיל טבעות ומדליות ארד, בתחרות קרב-רב אישי ובתרגיל קפיצות.

אלוף אולימפי, הספורטאי המעוטר ביותר

באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה נקיאמה ב-6 מדליות, 4 זהב, 1כסף ו-1 ארד והיה לספורטאי המעוטר ביותר במדליות זהב ביחד עם ורה צ'סלבסקה מצ'כוסלובקיה (6 מדליות, 4 זהב ו-2 כסף). מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בפעם השלישית ברציפות בתולדות יפן, בתרגיל טבעות, בתרגיל מקבילים ובתרגיל מתח. מדליית כסף, בתרגיל קרקע ומדליית ארד בתחרות קרב-רב אישי בתוצאה של 115.65 נק', אחרי בן ארצו סוואו קאטו (115.90 נק') ומיכאיל וורונין מברית המועצות (115.85 נק'). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל קפיצות ובמקום 12 בתרגיל סוס סמוכות.

המתעמל המצטיין באליפות העולם

באליפות העולם שנערכה בליובליאנה, סלובניה (באותה העת יוגוסלביה) בשנת 1970 זכה נקיאמה ב-6 מדליות, 4 זהב, 1 כסף ו-1 ארד, יותר מכל מתעמל אחר באליפות. מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בפעם השנייה ברציפות, בתרגיל קרקע ובכך הגן על תוארו, בתרגיל טבעות ובתרגיל מקבילים. מדליית כסף, בתרגיל מתח ומדליית ארד, בתחרות קרב רב אישי.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה נקיאמה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בפעם הרביעית ברציפות בתולדות יפן ובתרגיל טבעות ובכך הגן על תוארו. מדליית כסף, בתרגיל קרקע ומדליית ארד, בתחרות קרב רב אישי בתוצאה של 114.325 נק', אחרי חבריו לנבחרת סוואו קאטו (114.650 נק') ואיזו קנמוצו (114.575 נק'). נוסך לכך, הוא סיים פעמיים במקום חמישי בתרגיל מתח, אחרי 4 חבריו לנחברת ותרגיל מקבילים, במקום שישי בתרגיל סוס סמוכות ובמקום 12 בתרגיל קפיצות.
לאחר שפרש מספורט תחרותי, אימן נקיאמה התעמלות מכשירים באוניברסיטה שבה למד. בהמשך, שימש כסגן יו"ר איגוד ההתעמלות של יפן.

תארים והישגים

בשנת 2005 זכה נקיאמה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
התרבות הבדרית

התרבות הבָּדַרית היא תרבות ארכאולוגית נאוליתית ואחת התרבויות החקלאיות הקדומות של מצרים העליונה. התרבות שגשגה בשנים 4400 עד ל־4000 לפנה"ס, ואפשר שהתקיימה עוד ב-5000 לפנה"ס. התרבות זוהתה לראשונה בבדרי (ערבית: بداري), ליד סוהג.
כ־40 יישובים ו-600 קברים השייכים לקבוצה אותרו על ידי החוקרים. מסקנות המחקר הניבו כי בתרבות זו התקיים ריבוד חברתי, וזאת בגין קבורת עשירי החברה באזור נפרד מיתר הקברים. הכלכלה הבדרית התבססה בעיקרה על חקלאות, דיג וגידול בעלי חיים. כליהם העיקריים היו מגרדים (כלי עבודה לעור ועץ), מקדחים, גרזנים, מגלים דו-פניים וראשי חץ בעלי בסיס שקוע. שרידי בקר, כלבים וכבשים נמצאו באזורי הקבורה. חיטה, שעורה, עדשים ופקעות נאכלו.
רוב שרידי התרבות הם בתי הקברות בשפלת המדבר. המתים הונחו על מחצלות ונקברו בבורות, כשבדרך כלל ראשם הופנה דרומה. הקדרות אשר נקברה עם המתים היא הפרט האופייני ביותר לתרבות הבדרית. העיצוב הייחודי והדקורטיבי של הכלים עמד על מתן פני שטח גליים לחרסים.
לתרבות הבדרית, כפי הנראה, מספר מקורות. מתוכם, המדבר המערבי נראה כבעל ההשפעה המרבית על התרבות. התרבות כנראה לא הוגבלה לאזור בדרי בלבד הואיל וממצאים הקשורים בתרבות נחשפו דרומית לאזור במחגר דנדרה, ארמנט, אלקב ונחן (אשר היוונים כינו היירקונפוליס), ומזרחית לבדרי בוואדי חמאמת.
תיאטרון האגר פיקר

היסטוריה

התיאטרון הוקם בשנת 1935, בתקופה בה ייסדו באדיס אבבה את "האגודה למען אהבת המולדת" ("Hager Fikir Maheber") כדי שתעמוד אל מול הפלישה האיטלקית הקרבה ובאה. מייסד התיאטרון "מקונה הבטה-וולד", רצה לעודד את עוז הפטריוטיות של העם האתיופי, וההפקות הראשונות שהועלו באוויר הפתוח התקיימו בכיכר מנליק השני הנמצאת במרכז העיר. למרות שלא ניתן היה למנוע את הכיבוש האיטלקי, תיאטרון האגר פיקר שרד, אולם תחת הכיבוש, הובאו לבימתו מספר מחזות לא ביקורתיים שהיו ידידותיים עבור המשטר הפשיסטי.
לאחר נסיגת החיילים האיטלקיים בשנת 1941, עבר צוות התיאטרון מאזור כיכר מנליק אל המקום בו הוא ממוקם כיום ברובע ה"פיאצה". מועדון לילה איטלקי עתיק עבר שחזור והוסב לאולם תיאטרון. בשנת 1955, במלאת 25 שנה לשלטונו של היילה סלאסי, הורחבה הכניסה הראשית לאולם ונבנו מרפסת ואזור מנוחה בעלי איכות קיסרית.
בתקופת שלטונו של היילה סלאסי, התיאטרון גדל. למרות שסלאסי ייסד תיאטרון נוסף באדיס אבבה הנושא את שמו (כיום זהו התיאטרון הלאומי), המשיך תיאטרון האגר פיקר להיות פופולרי בקרב אנשי העיר מהמעמד הבינוני ומטה, בעוד שתיאטרונו של סלאסי שימש בעיקר את אנשי החברה הגבוהה.
מלבד הופעות תיאטרון, המבנה משדר תוכניות רדיו בשידור חי ברדיו אתיופיה. בנוסף, עובדי התיאטרון יוצאים לאזורי הכפר באופן קבוע, על מנת להנגיש את הפקות התיאטרון בכל רחבי אתיופיה.
לאחר תום משטרו של סלאסי, ובמהלך תקופת שלטונה של החונטה הצבאית האתיופית ("דרג"), המשיך התיאטרון להעלות הצגות ומופעים בעלי אופי סוציאליסטי, בעוד שמוזיקאים, שחקנים ובמאים נשלטו וצונזרו על יד הממשלה. בשנת 1975 נעצר הבמאי "טספאיה ג'סאס" (Tesfaye Gesesse), על כתיבת המחזה "הדבר" ("Iqaw"). נטען כי הוא יצא כנגד שלטון הדרג וכנגד המהפכה שיצר הממשל החדש.
לאחר נפילת הדרג בשנת 1991, תיאטרון האגר פיקר המשיך את עבודתו. כיום מועסקים בו למעלה ממאה עובדים, מהם כ-40 שחקנים וזמרים. במרבית הימים מוצגים בו סרטים, הצגות תיאטרון מועלות בסופי שבוע, ומחזות זמר מתקיימים במהלך החגים.
Hic Rhodus, hic salta!

!Hic Rhodus, hic salta (בעברית: "פה רודוס, פה קפוץ!") הוא פתגם לטיני.
מקור הפתגם במשל "המתרברב" של איזופוס, המספר על אתלט שהתרברב ביכולת הקפיצה שלו בתחרות שהתרחשה ברודוס. אחד משומעיו הצביע על תהום ואמר את הפתגם. האמרה עצמה מהווה את התרגום הלטיני מן המקור היווני.
משמעות האמרה היא תוכחה כנגד אנשים המתפארים שעשו במרחקים וששומעיהם נוטים לחשוב אותם כבדויים.
נוריקום

נוריקום הייתה ממלכה קלטית עתיקה, ומאוחר יותר פרובינקיה רומית במרכז אירופה, שהשתרעה על השטחים שכיום מהווים את דרום ומרכז אוסטריה וחלקים מצפון סלובניה.
מקור שמה של הממלכה הוא כנראה מאחד השבטים הקלטים שהתיישב בה במחצית השנייה של האלף הראשון לפנה"ס. שטח הממלכה חפף בערך לשטחים שמהווים היום את צפון סלובניה ומדינות קרינתיה, שטיריה, אוסטריה עילית, ומזרחה של אוסטריה תחתית, באוסטריה.
הממלכה נכבשה על ידי האימפריה הרומית בשנת 16 לפנה"ס, כנראה עקב פשיטות של שבטיה על חופי איטליה, ומאוחר יותר אורגנה כפרובינקיה. גבולות הפרובינקיה היו נהר הדנובה בצפון, פאנוניה במזרח, איטליה בדרום, ורייטיה במערב.
סמל מלטה

סמל מלטה התקבל בחוק משנת 1988 ומציג את דגל המדינה בצורת מגן. מעל המגן מתנוסס כתר מוראלי מוזהב ובו שמונה מגדלים, אם כי רק חמישה מהם נראים. אלה מייצגים את ביצורי מלטה. משני צידיו של המגן שני ענפים - ענף דקל מימין וענף זית משמאל - המסמלים באופן מסורתי את מלטה ואת השלום. בבסיס השלט סרט לבן ועליו הכיתוב במלטזית "הרפובליקה של מלטה" (Repubblika ta' Malta).
לסמל הנוכחי קדמו שני סמלים קודמים, הראשון התקבל עם קבלת העצמאות בשנת 1964 והיה מורכב בעיקרו מהסמל הנוכחי, וכלל בנוסף לכך שני דולפינים שאחזו במגן משני צידיו, קסדה מעליו ואת הכיתוב בלטינית "Virtute et Constantia" מתחתיו.
בשנת 1975, שנה לאחר שמלטה הפכה לרפובליקה, התקבל הסמל השני שכלל לראשונה את הכיתוב "הרפובליקה של מלטה", ותיאר סצנת חוף שכללה מספר פריטים הקשורים למדינה כמו סירה מלטזית מסורתית (Dgħajsa), את חפירה וקלשון.
טימברלנד (חברה)

היסטוריה

מייסד החברה טימברלנד, נתן שוורץ, החל את קריירת ההנעלה שלו כתופר מתלמד בבוסטון בשנת 1918. בשנת 1952 קנה מחצית מנכסי חברת ההנעלה  "Abington Shoe Company" שבדרום בוסטון. שלוש שנים מאוחר יותר קנה את יתר הנכסים והכניס את בניו, סידני והרמן, לעסק. 
בשנת 1973, שם המותג "טימברלנד" הוצג עבור מגפי עור עמידים למים, הראשונים מסוגם, אשר יוצרו על ידי החברה. הואיל ודגם המגפיים הצליח וגרף פופולריות רבה, שם החברה שונה באופן רשמי ל"חברת טימברלנד".
בשנות השמונים החברה החלה את התרחבותה בשוק הבינלאומי. תחילה הגיעה לאיטליה, וזכתה להצלחה הודות לקבוצות נוער במילאנו שלבשו והשיקו את מוצרי החברה. ולאחר מכן עברה למדינות נוספות. בשנות התשעים הוסיפה החברה למוצריה, בין היתר, שעון יד, תרמיל גב והלבשת ילדים.  בשנת 2011 התמזגה החברה  עם קונצרן הענק VF Corporation.
מרקו פנטליץ'

קריירה

פנטליץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכוכב האדום בלגרד, ובהמשך שיחק במועדונים היווניים פ.צ. קילקיסיאקוס ואירקליס סלוניקי, שם חתם על חוזה כאשר היה רק בן 14, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1997. באותה שנה הוחתם על ידי מועדון הפאר הצרפתי פריז סן ז'רמן, שם שיחק בעיקר בקבוצת המילואים. בשנת 1998 הושאל ללוזאן מליגת העל השווייצרית שם שיחק עונה אחת, והרשים מאוד, כאשר מאזנו עמד על 21 הופעות ו-14 שערים. בתום עונה זו חתם בסלטה ויגו מהלה ליגה הספרדית. פנטליץ' לא התאקלם בסלטה ויגו, ועבר השאלות רבות, לשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית, וליברדון ספורט השווייצרית. את עונת 2002/03 פתח פנטליץ' במועדון הסרבי FK אוביליץ', ובמהלך העונה עבר לסמדרבו הסרבית, עמה זכה בגביע של סרביה ומונטנגרו באותה עונה, וחזר להפגין יכולת גבוהה אחרי תקופות ארוכות בהן נעדר ממשחק. את עונת 2003/04 החל פנטליץ' בסמדרבו, ובאמצע העונה חזר פנטליץ' למועדון ילדותו, הכוכב האדום בלגרד, גם שם הפגין יכולת מצוינת, וסיים את העונה עם דאבל מקומי. בעונת 2004/05 הבקיע 21 שערים, והוכתר כמלך השערים בליגת העל של סרביה ומונטנגרו. 
את עונת 2005/06 פתח פנטליץ' בכוכב האדום בלגרד, אך לקראת תום חלון ההעברות חתם בהרטה ברלין מהבונדסליגה. פנטליץ' מיצב את עצמו כחלוץ מוביל בקבוצה, תוך שיתוף פעולה עם יילדיריי בשטורק הטורקי ומרסליניו הברזילאי. בשלוש עונותיו הראשונות של פנטליץ' בקבוצה, הוא היה שחקן הרכב קבוע, והבקיע במספרים דו ספרתיים בכל אחת מהעונות. עונתו הרביעית והאחרונה של פנטליץ' בקבוצה הייתה 2008/09. בעונה זו פנטליץ' הבקיע שבעה שערים אך סופסל לעיתים קרובות לטובת אנדריי וורונין, והקבוצה סיימה במקום הרביעי בבונדסליגה שהקנה לה כרטיס לפלייאוף הליגה האירופית, אך פנטליץ' לא נשאר בקבוצה, ועזב לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 45 שערי ליגה ב-114 הופעות.  
פנטליץ' חתם באייאקס אמסטרדם לקראת עונת 2009/10, שם שיחק עונה אחת בה שיתף פעולה בהתקפה עם לואיס סוארס, הפגין יכולת מצוינת כשהבקיע 16 שערי ליגה, וזכה בגביע ההולנדי, לאחר ניצחון במפגש כפול על פיינורד. בתום עונה זו חתם פנטליץ' באולימפיאקוס, שם שיחק שלוש עונות, וזכה בשלוש אליפויות יוון ובשני גביעים. פנטליץ' צבר 38 הופעות והבקיע 20 שערים במדי אולימפיאקוס, ובעונת 2011/12 סיים כמלך השערים של הגביע היווני. בתום עונת 2012/13, עם התמעטות הדקות להן זכה, פרש פנטליץ' ממשחק פעיל.

קריירה בינלאומית

פנטליץ' החל לשחק בנבחרת סרביה ומונטנגרו בשנת 2003, אך לא זומן למונדיאל 2006. לאחר המונדיאל החל פנטליץ' להיקרא יותר לסגל של נבחרת סרביה, שנפרדה ממונטנגרו לאחר המונדיאל, ונכלל בסגל סרביה למונדיאל 2010, שם הבקיע את שער הניחומים בהפסד 2-1 לנבחרת אוסטרליה בשלב הבתים. פנטליץ' המשיך לשחק בנבחרת גם במוקדמות יורו 2012, אך לאחר שנבחרתו כשלה לעלות לטורניר, פרש פנטליץ' מהנבחרת, לאחר שצבר 43 הופעות והבקיע עשרה שערים.
שנות ה-20 של המאה ה-4

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
גלילי שחר

ביוגרפיה

גלילי שחר נולד בתל אביב להורים שהיגרו ארצה מאיראן. גדל והתחנך בחולון. בעת שירותו הצבאי החל בלימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה. את לימודיו לתואר שני החל במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן שבאוניברסיטת תל אביב, ומשם עבר למסלול ישיר לדוקטורט בבית הספר להיסטוריה. בשנת 2000 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "תיאטרון הנאורות: משחקי שוטים והשקפות עולם בתקופת גתה", ויצא להשתלמות פוסט-דוקטורט במכון לספרות השוואתית על שם פטר זונדי באוניברסיטה החופשית של ברלין, שם שהה עד סוף שנת 2003. בתקופה זו השלים את עבודת ההסמכה שהוקדשה לשאלת המודרניזם והמסורת בספרות היהודית-גרמנית. בשובו לישראל התמנה למרצה בחוג לספרות גרמנית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שנים אחדות שבהן שימש חוקר ומרצה לספרות גרמנית בגרמניה וארצות הברית שב ללמד בישראל. כיום הוא משמש פרופסור לספרות השוואתית, מופקד הקתדרה לספרות גרמנית ע"ש מרסל רייך-רניצקי, ומכהן כראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב. עבודתו מוקדשת למחקר והוראה של ספרות והגות גרמנית ויהודית בעת החדשה - בעיקר באזורי התפר של התרבויות. בין נושאיו העיקריים, בתחומי התרבות גרמנית: הפרוזה של פרנץ קפקא, שירתם של פרידריך הלדרלין ופאול צלאן, התיאטרון של גתה והדרמה של גאורג ביכנר, הגותו המאוחרת של מרטין היידגר וכתבי אריך אוארבך וולטר בנימין, ובתחומי התרבות העברית: הפרוזה של ש"י עגנון, מדרש ושירה עברית חדשה.
סכר ביגהורן

סכר ביגהורן (באנגלית: Bighorn Dam) או תחנת הכוח הידרו ביגהורן (Bighorn Hydro Plant) הוא סכר (מסוג סכר סוללה) הממוקם במחוז קלירווטר, שבמערב מרכז פרובינציית אלברטה שבקנדה. הסכר נבנה על ידי תאגיד טראנס-אלטה בשנת 1972, והקמתו - חסימת נהר צפון ססקצ'ואן יצרה אגם אברהם, מאגר המים והאגם מעשה-ידי-אדם הגדול באלברטה.
הסכר הוא אחד משתי תחנות הידרואלקטריות שהוקמו על ידי טראנס-אלטה במערכת הנהר צפון ססק'צואן. הסכר ההידרואלקטרי מייצר מדי שנה 408,000 מגהוואטים של חשמל, המספק חשמל ל-58,300 בתי אב באלברטה.