google/wiki40b huggingface dataset:
ארנסט רהם

ראשית חייו

נלחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר עיטורי גבורה. ב-1919 נפגש עם אדולף היטלר - מפגש אשר שינה את חייו. רהם היה אז קצין במטה הצבא במינכן. מינכן של אותם הימים נעה בין שלטון השמאל הקיצוני, לבין שלטון הימין הקיצוני. לאחר תבוסת גרמניה במלחמה הכריז הסוציאליסט היהודי קורט אייזנר על רפובליקה. לאחר רציחתו של אייזנר בידי פעיל ימין קיצוני, השתלטו הפועלים על בוואריה, והכריזו על "רפובליקה סובייטית". זו פוזרה בכוח הזרוע במהומות שבהן נרצחו מאות פועלים על ידי ארגון ה"פרייקור" הצבאי למחצה. מינכן הייתה חסרת יציבות, ותוססת. ארגונים ומפלגות קמו והתפרקו תוך שהם זוממים לתפוס את השלטון.
כאשר נפגש רהם עם היטלר, היה היטלר חייל משוחרר, שהתפרנס מכך שהיה מלשין בשכר עבור הצבא על ארגונים פוליטיים. רהם שלח את היטלר לבדוק את הארגון "מפלגת הפועלים הגרמנית". הארגון מצא חן בעיני היטלר, וזה הצטרף לארגון, שהיווה את הבסיס למפלגה הנאצית. רהם החל לסייע לארגון, בו ראה כוח עזר כנגד השמאל הקיצוני בבוואריה, תוך שהוא מספק לו כוח אדם, ציוד ונשק, הגנה מפני השלטונות, ותמיכה בפעולות קיצוניות. רהם סייע להיטלר בהקמת מיליציה צבאית מאורגנת, היא האס אה.

מותו

בליל 30 ביוני, "ליל הסכינים הארוכות", פרצו כוחות אס-אס למלון הנזלבאואר (כיום "לדרר") שבעיירה באד-ויסזה, שם נערך כנס של מנהיגי האס אה. היטלר, שהגיע מיד לאחר מכן, העיר את ארנסט רהם, ובישר לו כי הוא וחבריו עצורים בעוון חתירה תחת מנהיגותו. האס אס כיתר את ברלין, מצא את בתיהם של חברי האס אה והחל להוציאם להורג. מפקד משטרת ברלין לא הפריע למתרחש, ואף אמר ליורים כי "יכוונו היטב למטרה".
רהם עצמו נורה בכלא על ידי קצין האס אס תאודור אייקה, לאחר שסירב לחתום על מכתב התאבדות ולהתאבד, בדרשו ש"אדולף" עצמו יירה בו.
לאחר ליל הסכינים הארוכות מינו הנאצים את ויקטור לוצה לראש האס אה. הארגון איבד את כוחו והפך לארגון שולי בגרמניה הנאצית. חיסולו של רהם הרחיק מן הזירה הפוליטית יריב בעל סמכות והשפעה וחיזק את מעמדו הבלעדי של היטלר בשלטון.
צ'ינגיז מוסטפייב

ביוגרפיה

מוסטפייב נולד במוסקבה, רוסיה ועבר בגיל שש לקאזאח שבאזרבייג'ן כשהיה בן שש. מוסטפייב למד לנגן בגיטרה באופן עצמאי וחיבר את שיריו לבד כשהיה עדיין ילד צעיר.
בגיל 13 עבר מוסטפייב עם אמו ואחיו לבאקו, היכן שהתקיימו האודישנים לגרסה האזרית של התוכנית "פופ איידול" ב-2007. מוסטפייב ניצח בתחרות והפך לכוכב עולה בתעשיית המוזיקה באזרבייג'ן. ב-2013 הוא ייצג את אזרבייג'ן בתחרות ה-New Wave ממנה פרחו זמרים מזרח אירופאים רבים. הוא הגיע למקום ה-11 וזכה לשיר עם פולינה גאגארינה.
שלוש שנים לאחר מכן חזר מוסטפייב לעולם הטלוויזיה ונבחן לתוכנית "The Voice Ukrine", הוא עבר את האודישנים אך הודח מיד לאחר מכן בשלב הדו-קרבים הראשון. לאחר מכן הקים מוסטפייב את להקתו "Palmas". הלהקה התמחתה במוזיקה טורקית מסורתית בשילוב פלמנקו, רוק ופופ. מוסטפייב עזב את הלהקה לאחר זמן קצר והתמקד בקריירת הסולו שלו כשהוא מוציא שיר בשם "Tenha Gezen".
ב-8 במרץ 2019 נחשף כי מוסטפייב הוא נציג אזרבייג'ן באירוויזיון 2019 והוא יעשה זאת עם שירו "Truth".
מנהג אשכנז המערבי במרחב הרומני

נוסח אשכנז המערבי (הנקרא ברומנית: Ritul Occidental) שימש קהילות יהודיות רבות בשטחי ממלכת רומניה לפחות מן המאה ה-19. בניגוד ליתר יהדות מזרח אירופה שהתפללה לפי נוסח אשכנז המזרחי (מנהג פולין), רוב העדות היהודיות ברומניה התפללו בענף האחר, כפי המקובל מעבר לנהר אלבה במערב גרמניה ובצרפת. מנהג אשכנז המערבי רווח מאוד ברומניה, וסביב מלחמת העולם השנייה מפקדים תיעדו אותו ביותר ממאה קהילות.

התפשטות הנוסח ברומניה

עוד בשנת 1832 פעלו עשרה מניינים של מנהג אשכנז המערבי בבוקרשט. ב-1860 היו ברומניה 28 בתי-כנסת כאלו. במקביל להם פעלו בתי-כנסת בנוסח פולין, שנקראו ברומנית Rit Oriental על שום המקור המזרחי של נוסח התפילה בהם.
ב-1857 קמה "קהילת הדת הישראלית המודרנית" במטרה לייסד את מה שהיה לבסוף לבית הכנסת הכוראלי של בוקרשט. יוזמת ההקמה שייכת לנכבד היהודי יצחק לייב ויינברג. הוא הדגיש שלא יחול שום חידוש בנוסח התפילה עצמו: "לא יחול שום חידוש בתפילה, כי זה מעשה שאיש אינו רשאי לעשות". ב-16 בינואר 1866 נבחר ועד הנהגה לקהילה החדשה. הם החליטו לאמץ את מנהג אשכנז המערבי, להבדיל ממנהג אשכנז המזרחי, שלדעתם מושפע מהמיסטיקה של ימי הביניים (לנוסח פולין חדרו מעט ממנהגי האר"י) וכתוצאה מכך הליטורגיה של יהודי פולין דומה יתר על המידה לספרדית. הקהילה נקראה מ-1876 "עדת בית הכנסת כורל של בוקרשט - בעלת מנהג אשכנז המערבי".
בעיר קראיובה שבה הייתה מושרשת מזמן עדה ספרדית חזקה קמה גם קהילה אשכנזית פולנית שבשנת 1900 אימצה את השם "קהילת דת ישראל בעלת מנהג מערבי". גם בעיר קונסטנצה בשנת 1896 לצידה של הקהילה הספרדית הוותיקה, התארגנה קהילה "בעלת מנהג אשכנזי", או כפי שנקראה מאוחר יותר "בעלת מנהג מערבי". סביב מלחמת העולם השנייה נהגו לפי מנהג אשכנז המערבי רוב הקהילות, כפי שניתן לראות במפקדי 1940 ו-1943.
אחרי איחוד טרנסילבניה ובאנאט עם רומניה בשנת 1918 קם בשנות העשרים של המאה ה-20 גם "איחוד קהילות מנהג אשכנז המערבי של חבלי ארדיאל ובאנאט" (Uniunea Comunităţilor de rit occidental din Ardeal şi Banat ובהונגרית - Erdély–Bánáti Nyugati Szertartású Izraelita Hitközségek Szövetség). ארגון זה כלל הפעם את הקהילות הנאולוגיות ואת רוב קהילות הסטטוס קוו אנטה; כמה מהאחרונות העדיפו להצטרף לאורתודוקסים. במפקד בשנת 1921 הקהילות הנאולוגיות (23 במספר) והסטטוס קוו (8 במספר) מנו כ-46,000 נפשות.

איחוד הפלגים

המשטר הפאשיסטי-צבאי ברומניה ביטל את פדרציית הקהילות היהודיות והקים את "מרכז היהודים" בחסותו לצורך יישום המדיניות האנטישמית שלו. אחרי השחרור וסילוק הנוכחות הנאצית ברומניה באוגוסט 1944 הותרה מחדש פעילות הפדרציה. בחודש יוני 1949, אורגנו מחדש כל הקהילות של יהדות רומניה במסגרת פדרציית הקהילות ו"דת משה" (cultul mozaic). הפעם לא הורשה קיומם של ארגונים אוטונומיים לעדות ולזרמים הדתיים - נאולוגים, אורתודוקסים מסורתיים, ספרדים. ההנהגה הדתית של פדרציית הקהילות, כמו בימי הממלכה הרומנית הייתה בידי רב ראשי מודרני מקבוצת הזרם המרכזי (הרב ד"ר משה רוזן), "בעל מנהג מערבי" לשעבר. תחת חסותו של הרב הראשי ופדרציית הקהילות התקיימו גם מחלקה אורתודוקסית על מנת לשרת את הפולחן של הקהילות החרדיות וגם כן מחלקה ספרדית בבוקרשט. רבנים אורתודוקסים מרדנים שסירבו לקבל את תכתיבי השלטונות קיבלו דרכונים ואולצו לעזוב את רומניה באיום שאם לא יעזבו את קהילותיהם, יאסרו - ביניהם היה הרב דוד שפרבר מברשוב.‏
ז'ונימיה

ז'ונימיה (ברומנית: Junimea) הייתה אגודה ספרותית רומנית שיזמה וביססה זרם תרבותי ספרותי רב חשיבות בחיי התרבות של הארצות הרומניות. האגודה נוסדה ב-1863, ביאשי.
מייסדי אגודת ז'ונימיה היו צעירים רומנים משכילים ששבו לארצות הרומניות מלימודים בחוץ לארץ. האגודה נוסדה ביאשי על ידי יאקוב נגרוצי, טיטו מאיורסקו, פטרה פ. קארפ, תאודור רוסטי ווסילה פוגור, כולם בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטאות זרות. מרבית המייסדים הזדהו פוליטית עם האגף השמאלי של המפלגה השמרנית, תחת הנהגתו של מאיורסקו.
לז'ונימיה היה בטאון בשם "קונבורביר ליטרארה" (שיחות ספרותיות), שבו פורסמו בעיקר יצירות חברי החוג.
ברונו סוריאנו

קריירה

ברונו הוא בוגר מחלקת הנוער של ויאריאל ולאחר שעבר את גיל הנוער הצטרף לקבוצת המילואים. ב-1 באוקטובר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הקבוצה הראשונה בניצחון 1-2 נגד מיורקה. בעונת 2007/2008 הפך לשחקן סגל קבוע בקבוצה הראשונה. את עונה זו סיים עם 31 הופעות בכל המסגרות והבקיע שער אחד וסיים עם קבוצתו במקום השני בליגה אחרי ריאל מדריד ולפני ברצלונה. במהלך עונת 2009/2010 עזב סבסטיאן אגוארן את המועדון וסוריאנו תפס את מקומו בהרכב. בתום עונת 2011/2012 ירדה ויאריאל לליגה השנייה, אך סוריאנו החליט להאריך את חוזהו במועדון ב-4 שנים לאחר שדחה הצעה מולנסיה שהציע תמורת 9 מיליון אירו ובתום העונה חזרה ויאריאל לליגה הראשונה. בשנת 2013 קפטן הקבוצה מרקוס סנה עזב את המועדון וברונו מונה לקפטן הקבוצה במקומו.
ב-5 באוגוסט 2010 זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד לקראת משחק ידידות נגד מקסיקו. כעבור שישה ימים ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת בתיקו 1-1 נגד מקסיקו. ברונו נכלל בסגל המורכב של הנבחרת לקראת יורו 2016.
בית גולדשטיין

המבנה

המבנה מורכב למעשה משני בניינים בעלי חדר מדרגות משותף. המבנה שבחזית רחוב פינסקר מעוצב בסגנון נאו-קלאסי, תוכנן בשנת 1925 על ידי האדריכל יוסף ברלין, לצורכי מגורים והבניה הושלמה בשנת 1926. המבנה מאופיין בקומת רוסטיקו מלאה כבסיס לשתי קומות נוספות בעלות קשתות בסגנון הרנסאנס.
הבניין שבחזית רחוב אידלסון תוכנן בשנת 1932 על ידי האדריכל שלמה גפשטיין כאגף מגורים חדש. המבנה הוא בעל חזית א-סימטרית וכולל הדגשות אופקיות באמצעות מרפסות אורכיות שקועות ברוח התנועה המודרנית.

היסטוריה

ביולי 1927 עברו להתגורר בבניין בשכירות דוד בן-גוריון ואשתו פולה. בדירה אחרת בבניין התגוררה הציירת ציונה תג'ר ובנה, אברהם כץ-עוז, לימים שר החקלאות. בדירה אחרת בבניין התגורר האדריכל בנימין צ'לנוב. גג ההמבנה שימש במשך שנים רבות כמקום מפגש לאגודת ציירי העיר תל אביב. 
עיריית תל אביב-יפו קבעה כי על המבנה לעבור שימור מחמיר בהיותו חלק מאזור העיר הלבנה שהוכרזה כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו בשנת 2003.
בשנים 2009–2014 התנהל במבנה שיפוץ ושימור בניהול האדריכלית ניצה סמוק, אשר כלל את שימור החזיתות, ציורי קיר בחדר המדרגות ובמרפסות הפתוחות.
דייב מת'יוס בנד

היסטוריה

מור וביופורד ניגנו שניהם בלהקות ג'אז בשרלוטסוויל, כששמעו קלטת דמו שהפיק מת'יוס והחליטו להסכים לשתף עמו פעולה. בשנת 1991 הוציאה הלהקה אלבום דמו שכלל את השירים: "Recently", "The Song That Jane likes" ו-"Tripping Billies". זמן קצר לאחר מכן הופיעה הלהקה בפסטיבל "יום כדור הארץ" בעיר שרלוטסוויל וזכתה להצלחה רבה שהביאה לה פרסום רב. אחת הסיבות להצלחתה של הלהקה בימיה הראשונים הייתה נכונותה לאפשר לקהל ששמע אותה להקליט את המופע אם כי הלהקה ביקשה שההקלטות לא תמכרנה למטרות רווח.
את הפריצה הגדולה שלה עשתה הלהקה בין השנים 1994 ו-1996 כאשר הוציאה את האלבום הראשון שלה: "Under The Table and Dreaming" שכלל בין היתר את השירים: "Satellite", "What Would You Say" ו- "Ants Marching". האלבום הוקדש לזכר אחותו של דייב מת'יוס, אן, שנרצחה בשנת 1994 על ידי בעלה.
בשנת 1996 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "Crash", שזכה להצלחה רבה ברדיו ובמכירות. הסינגל "So Much To Say" מהאלבום זכה בגראמי. ב-28 באוקטובר 1997 הוציאה את האלבום ההופעה הראשון שלה: "Live at Red Rocks 8.15.95". מאז הוציאה הלהקה עוד שלושה אלבומי אולפן ("Before These Crowded Streets" (1998), "Everyday" (2001), "Busted Stuff" (2002) ו-"Stand Up" (2005( ועשרות אלבומי הופעה.
ב-19 באוגוסט 2008 מת הסקסופוניסט לרוי מור בתאונה בחוותו, וג'ף קופין, סקסופוניסט להקת בלה פלק והפלקטונס, החליף אותו בסיבוב ההופעות של הלהקה ובהקלטת האלבום "Big Whiskey and the GrooGrux King" שיצא לאור ביוני 2009. מאז הוא מופיע באופן קבוע עם הלהקה ומשתתף בהקלטותיה באולפן.
לאחר 20 שנים רצופות של הקלטת אלבומים והופעות חיות רבות, הלהקה לקחה "שנת שבתון" ב-2011 עם הופעות בודדות בלבד (לרוב הופעות דו-יומיות ותלת-יומיות עם אורחים מוזיקליים שונים ולהקות פחות מפורסמות). ההופעות הללו נקראו בשם Caravan.
בקיץ 2012, הלהקה חזרה לסיבוב הופעות מלא ואף תשחרר אלבום חדש בשם "Away From The World" שאמור לצאת לאור ב-11 בספטמבר 2012.
בוקל GT ספורט קופה

בוקל GT ספורט קופה

סך הכול יוצרו 20 יחידות.
תאוצת דגם ה-"בוקל GT ספורט קופה" 0-100 קמ"ש היא 11.4 שניות.
מחיר היחידה בהשקה עמד על 1,875 לירות שטרלינג, באוסטרליה.
חברת "Buckle Motors Pty Ltd" בנתה את הדגם גוגומוביל דארט (1959-1961).
מייקל רפפורט

ביוגרפיה

רפפורט נולד בניו יורק לג'ון ברודי, שדרנית ברדיו, ולדייוויד רפפורט, מנהל תוכנית רדיו. כנער מתבגר הוא העריץ שחקני קולנוע, ובמיוחד את רוברט דה נירו וכריסטופר ווקן.
הוא סולק מבית ספר התיכון ועבר ללוס אנג'לס כדי לנסות את מזלו במופעי סטנד-אפ.
בשנת 1993 שיחק רפפורט בסרט "רומן על אמת", בו שיחק גם כריסטופר ווקן. בשנת 1996 שיחק בסרטו של מאט ריבס "על חברים ולוויה אחת" לצד דייוויד שווימר, ובדרמה הרומנטית "בחורות יפות" בכיכובה של אומה תורמן.   
בשנת 1998 שיחק בתפקיד הראשי בקומדיה "האיש העירום".  ב-1999 הופיע בארבעה פרקים של הסדרה חברים בתור גארי, שוטר שיוצא עם פיבי. בשנת 2000 שיחק בסרט הסאטירי "רייטינג לנצח" בבימויו של ספייק לי. בשנת 2002 שיחק בקומדיית הפשע "חיילי נייר" בכיכובו של קווין הארט.   
בין השנים 2005 ו-2007 שיחק בסדרה קומית אמריקאית טירוף בבית בתפקיד דייב. ב-2006 כיכב בקומדיה "מיוחד" בתפקיד לס פרנקן, לצד ג'וש פק.  
בשנת 2008 שיחק רפפורט בעונתה הרביעית של סדרת הטלוויזיה נמלטים בתור דון סלף מהמשרד לביטחון המולדת. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בדרמת המתח "התנקשות בנשיא בית הספר" לצד ברוס ויליס.
בשנת 2012 החל לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "רופא האספסוף" ברשת FOX בתפקיד פול מורטי, הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת שירדה בתחילת 2013. בשנת 2013 שיחק בסרט האימה "נשיקת הארורים" בכיכובו של מיילו ונטימיליה. ב-2016 שיחק בסרט "רוקי: הסיפור האמיתי".
בשנת 2017 שיחק בסדרה "לא טיפוסי" כדאג גרנדר, אביו של סאם.
פארן

היסטוריה

המושב הוקם בנובמבר 1971 על ידי גרעיני נח"ל של חטיבת בני המושבים בנוער העובד והלומד. בתחילה חיו חברי הגרעינים בצורה שיתופית שכונתה מושבו"צ (הלחם של מושב וקיבוץ), ובשנת 1975 הפך למושב עובדים. 
המושב ממוקם למרגלות רכס עשת, מול העיר הנבטית העתיקה פטרה שבירדן (21 ק"מ).
הגידול העיקרי במושב הוא פלפל מתוק - אדום, צהוב וכתום, אותו מייצאים לארצות הברית ולאירופה. במושב גם משקי פרחים ומשקי חלב.
כמו כן ניתן למצוא במושב חוות סוסים, מורי דרך, סטודיו ליוגה, חרש עץ, סטודיו לקדרות, קונדיטורית, מנחת למטוסים זעירים ועוד.

תיירות

במושב פארן קיימים מספר אתרי אירוח המציעים לינה ברמות שונות, החל מחאן דרכים ועד לחדרי אירוח.
רוטר.נט

היסטוריה

האתר הוקם ב-1997 על ידי נעם רוטר מחיפה שהיה אז בן 12. בשנת 2001 עבר האתר לניהולו של אביו, הרב ישעיהו רוטר (2 במרץ 1953 - 12 ביוני 2012). מאז פטירתו האתר מנוהל בידי בנו נעם, בתו רעות ובעלה אורי.
בסוף שנת 2001, בעקבות סכסוך עם המנהל והבעלים ישעיהו רוטר, פרשו חברים מרכזיים ממערכת הפורומים, יחד עם מי ששימש כוובמאסטר של האתר וארבעה מנהלים טכניים (אדמינים) שלו. הקבוצה הקימה את אתר האינטרנט "פרש".
בשנת 2002 נוסד פורום "גילוי מסמכים" שנוהל על ידי "שחף פילוביץ", כינוי של מאיר משולם, ובו מאגר גדול של מסמכים שאספו גולשים ורוכזו על ידו, עד לפטירתו ב-2015. הפורום מכיל בין היתר מסמכים העוסקים בפועלם של אישים כמו שמעון פרס, יונתן פולארד ואבו מאזן ותיעוד של פרשיות כמו רצח רבין וחטיפת ילדי תימן.
בספטמבר 2002 ייסד האתר שירות של שליחת SMS-ים למנויים על אירועים חדשותיים כגון פיגועים ובמאי 2003 נוספה אפשרות של משלוח דיווח "מהשטח" באמצעות הודעת SMS שעלתה ישירות לפורום. שירות זה אינו פעיל יותר נכון ל-2017.
בשנת 2005 תבע שלומי בוצ'צ'ו את האתר בטענה שהאתר השתמש במשך זמן רב בתמונות שצולמו על ידו מבלי לתת לו קרדיט. בית המשפט קיבל את טענתו של בוצ'צ'ו ופסק שעל האתר לפצות את בוצ'צ'ו בסכום של 50,000 שקלים על הפרת זכויות היוצרים שלו, בתוספת הוצאות משפט. השופטת מתחה ביקורת על שהנתבע הכחיש את הטענות "בטפלו על התובע האשמת שווא של זיוף ומעשה מרמה". ערעורו של האתר על פסק הדין נדחה.
בשנת 2011 פסק בית המשפט המחוזי במחוז מרכז שאתר רוטר.נט ובעליו אינם אחראים להפרת זכויות יוצרים בגין קישורים לאתרים מפרים המופיעים בפורומים הפועלים במסגרתו, משום שהוא מפעיל נוהל "הודעה והסרה", במסגרתו מסיר האתר כל קישור מפר, לאחר שנמסרה לו הודעה על קישור כזה.
בשנת 2014 הוסיף האתר עמוד מבזקי חדשות מישראל בשפה האנגלית, מאתרים בישראל ומחוץ לה. בשנת 2015 השיק האתר את שירות הוואטסאפ האדום המאפשר לגולשים לשלוח הודעות, תמונות וסרטונים באמצעות הוואטסאפ למנהלי הפורום. מאוחר יותר שירות זה הופסק. כמו כן נוסד בשנה זו פורום "ביקורת תקשורת" הנועד להצגת הטיות תקשורתיות, שאינן מתאימות לפורום סקופים.
גיל אלדמע

ביוגרפיה

גיל אלדמע נולד בשכונת בורוכוב (לימים גבעתיים), לזהבה ואברהם אלדמע (אייזנשטיין). אחיו הם רן אלדמע ודיצה תירוש. משפחתו הייתה שוחרת תרבות, וביתה שימש מרכז למפגש אמנים מאז "חבר'ה טראסק" בשנות ה-20, שקיימו גם מופעים בחצר הבית. אביו היה אמן ומורה לאמנות בגימנסיה הרצליה, פעיל בארגון "ההגנה" בימי המנדט הבריטי (בביתו היה סליק) וממייסדי השכונה. הוא עִברת את שם משפחתו ל"אלדמע" יחד עם חבר לעבודה בגימנסיה ; מאחורי שם משפחה זה עמד הרעיון שבארץ ישראל לא יידעו יותר דמע.
אלדמע החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש, וכבר בשלבי לימוד ראשונים התגלה כישרונו המוזיקלי, כשהחל ליצור מנגינות משלו ולאלתר הרמוניות מקוריות. אלדמע למד בגימנסיה הרצליה, ניגן בתזמורת שלה, ונטל חלק פעיל בחיי המוזיקה שלה. את לימודי התאוריה במוזיקה השלים בקונסרבטוריון של מנשה רבינא, ומורו להרמוניה היה המלחין פאול בן-חיים.
במלחמת העצמאות שירת כאלחוטן בחטיבת יפתח. במהלך שירותו עלה על מוקש באזור כוכב הירדן ונפצע קשה. בעקבות הפציעה נקטעה רגלו הימנית מעל הברך.
אחרי מלחמת העצמאות, למד באקדמיה למוזיקה בירושלים. ולאחר מכן החל לשמש מורה בכפר הנוער "הדסים". שם הכיר את המשורר מיכאל קשטן, ששימש שם כמורה למקרא ולספרות, ויחד יצרו שירים רבים שהפכו לריקודי עם, בהם "אנה הלך דודך", "כי תנעם", "שבולים" ו"ויניקהו".
הוא נסע לתקופת השתלמות בבית הספר למוזיקה מאנס קולג'  בניו יורק, שם שהה שלוש שנים, ובאותה תקופה הכיר את רעייתו, ויקי. עם שובם של השניים ארצה, החל עבודתו במחלקת המוזיקה של "קול ישראל", במסגרתה ערך תוכניות זמר רבות. בשנות ה-70 הפיק גם תוכניות זמר עברי לטלוויזיה הישראלית. תוך כדי כך, אירגן קבוצת זמרים יודעי קריאת תווים ששרה במקהלה הקלאסית "רינת" וממנה יצר גוף שירה בשם "רננים", שביצע והקליט שורה ארוכה של שירים עבריים אותם עיבד אלדמע עצמו.
ב-2004, ימים אחדים לפני מותה של חברתו הטובה נעמי שמר, כתבה שמר לאלדמע כי הלחן לשיר "ירושלים של זהב" הושפע משיר עם באסקי ששמעה; אחרי מותה פרסם אלדמע את הידיעה.
אלדמע נחשב למעבד המוביל בזמר העברי, עיבודיו הקוליים מהווים בסיס לפעילותן של חבורות הזמר והמקהלות בישראל. חלק גדול מעיבודיו אלה כונסו בספר "מניפה קולית" (מודן, 2000). הוא טיפח את הפצת הזמר העברי בכל שכבות הציבור, וניהל מועדוני זמר, שאחד מהם הפעיל יחד עם אחיו רן, במסגרת הנצחת אביהם אברהם אלדמע, אשר פעל בגבעתיים במשך 30 שנה ונקרא בשם "ברון יחדיו".
אלדמע זכה בפרס ישראל בתחום הזמר העברי בשנת ה'תשס"ד - 2004, יחד עם יהורם גאון.
בשנת 2010 העביר אלדמע את ארכיונו וכתביו, הכוללים יצירות ועיבודים, לספרייה הלאומית.
אלדמע נפטר ברמת גן ונקבר בבית הקברות גבעת השלושה. הותיר את אשתו ויקי, את ארבעת ילדיו ונכדים.
בנו אביב אלדמע הוא ממבכירי מעצבי הפסקול לטלוויזיה ולקולנוע בארץ.
בונדיי ג'נקשן

גאוגרפיה

בונדיי ג'נקשן מתפרש בין קצהו הדרום מזרחי של רחוב אוקספורד (שמתחיל 6 ק"מ צפון מערבית, במרכז העסקים הראשי של סידני, ועובר דרך דרלינגהרסט ופדינגטון), וקצהו המערבי של דרך בונדיי (שעוברת דרך בונדיי ומסתיימת בבונדיי ביץ'). הפרוור בנוי ממערב למזרח, וגובל מצדו המזרחי בבונדיי ומצידו הצפוני בנורת' בונדיי. אוטובוסים ממנו מובילים לפרוורים מזרחיים ודרומיים יותר, בין השאר קוג'י, רנדוויק וברונטי.

היסטוריה

אזור בונדיי ג'נקשן היה מיושב על ידי אבוריג'ינים טרם הקמת המושבה הבריטית הראשונה, והשם של האזור נלקח מהמילה האבוריג'ינית בונדיי, שמשמעה המילולית הוא מים מתנפצים על סלעים. עם בוא המתיישבים האירופאים נעלמו האבוריג'ינים מאזור בונדיי, עקב התפרצות של מחלה קטלנית באוכלוסייה. המתיישב האירופאי הראשון שקבע מושבו במתחם בונדיי ג'נקשן היה ברנט לוי (Barnett Levey) בשנת 1827. הוא בנה את ביתו, בית וייברלי, באזור. שמו של בית זה נתן לרחובות שונים את השם וייברלי, ובהמשך הפך להיות שמה של המועצה העירונית המושלת באזור.
הנחלה הראשונה שחולקה באזור בונדיי ג'נקשן עצמו הייתה היל מיל (הטחנה שעל הגבעה), אחוזתו של הנרי הוף (Henry Hough) שניתנה לו בשנת 1832. שם האחוזה ניתן לה בעקבות טחנת רוח גדולה שבנה הוף, שנצפתה בבירור לכל הבאים בדרך אולד הד (כיום רחוב אוקספורד). האחוזה פורקה ונמכרה לבתי מגורים לאחר שטורבינות קיטור החליפו את טחנות הרוח כמקור כוח זמין. עד היום קיימים הרחובות הוף והיל מיל באזור בו הייתה האחוזה. רכבות עירוניות מונעות קיטור החלו נעות לאורך רחוב אוקספורד, מכיכר טיילור בדרלינגהרסט ועד להיל מיל. שם התפצלו קווי הרכבת לשני קווים: האחד נסע לברונטי והשני לבונדיי ביץ', מה שטבע לראשונה את השם בונדיי ג'נקשן לאזור - צומת הרכבות של קווי בונדיי. קווי הרכבות הקלות הפכו את אזור בונדיי ג'נקשן לצוואר בקבוק תעבורתי, וגרמו להמוני קהל להמתין לרכבות-המשך בצומת. התכנסות הקהל במהרה דרבנה את בעלי הנדל"ן במקום לבנות יחידות דיור רבות, ולבעלי עסקים לפתוח חנויות ומסעדות המשרתות את הקהל. בשנות השישים פורקו הרכבות הקלות, והחליפו אותן אוטובוסים. נכון למאה ה-21, לא נסללו רכבות באזור הפרוורים המזרחיים, בין השאר בגלל התנגדות התושבים המקומיים.

תרבות

בונדיי ג'נקשן ידוע ברחבי סידני כמרכז מסחרי גדול, ועל פי אומדנים הוא החמישי בגודלו בסידני רבתי, אחרי מרכז העסקים הראשי, נורת' סידני, פרמטה וצ'טסווד. הקניון הבולט והגדול ביותר בו, המשתרע על שלושה בלוקי בניינים וחמש קומות, הוא וסטפילד בונדיי ג'נקשן. וסטפילד קנתה את הנכס הראשון באזור, קניון הפלאזה מעל לתחנת הרכבת, בשנת 1994. בשנת 2000 רכשה וסטפילד את הקניונים הסמוכים לפלאזה ואיחדה אותם בין השנים 2003 ו-2004 לכדי קניון ענק אחד, המשתרע בין תחנת הרכבת לדרום ולמזרח.
קניון נוסף, בעל צביון יהודי יותר (וכולל מספר חנויות למזון כשר) הוא איסטגייט בונדיי ג'נקשן. קניון זה סמוך למדרחוב אוקספורד ולתחנת הרכבת, מכיוון מערב.
בפרוור מגוון מסעדות מזון מהיר, בתי קפה, חנויות קמעונאיות שונות ומוסכים, ונהנה מתנועת קהל ערה לאורך כל ימי השבוע.
דגש חזק

דגש חזק, המכונה גם "מִכְפָּל" או "כַּפְלָן", הוא סימן ניקוד בעברית, המורה להכפיל את האות בה הוא נמצא.

מאפיינים

צורתו הגרפית של הדגש החזק היא נקודה בתוך האות והוא זהה לסימונו של הדגש הקל. דגש חזק יכול לבוא ברוב האותיות, למעט האותיות א,ה,ח,ע,ר.
המימוש הפונטי של הדגש החזק, מתבטא בהגיית העיצור למשך זמן ארוך מהרגיל, ובאותיות בג"ד כפת גם גורם לביטוין בצורת הדגש הקל, ומבוטא כעיצור סותם. כיוון שמטרתו של הדגש החזק היא להכפיל את ההיגוי ולמושכו להברה שאחריו, דגש הבא בסוף מילה באות שוואית, אף שאיננו אחרי שווא, יהיה דגש חזק; למשל הדגש החזק המכפיל במילה הערבית dubb, לא קיים בעברית בה אין ההכפלה בסוף מילה. בעקבות כך רפה העיצור ב ונוצרה המילה דֹּב (על קיום ההכפלה המקורית מעידה צורת הרבים דֻּבִּים = dubbim).

סימון הדגש החזק בתעתיק הפונטי

בתעתיק פונטי יש שתי דרכים לסמן מכפל – באמצעות כתיבת העיצור פעמיים, או באמצעות נקודתיים הנכתבות אחרי העיצור הכפול. שתי השיטות משמשות גם לציון תנועה ארוכה. לדוגמה: כָּרַתִּי /kårátti/ או: /kårát:i/. התעתיק המובא כאן אינו משקף את ההגייה המקובלת היום בעברית ישראלית, אלא את זו המתבטאת בניקוד הטברני שפותח בטבריה במאה ה-8 לספירה.
ריצ'רד מולר נילסן

קורות חייו

נילסן שיחק בקבוצת אודנזה בולדקלאב מליגת העל הדנית, בשנים 1955–1962, ואף רשם שתי הופעות במדי נבחרת דנמרק. לאחר שפרש ממשחק פעיל עקב פציעה אימן שורה של קבוצות דניות, עיקר הזמן בקבוצת נעוריו אודנסה, והוא זכה עימה באליפות בשנים 1977 ו-1982 ובגביע ב-1983. בשנים 1987-1990 הוא שימש כעוזר למאמן נבחרת דנמרק ספ פיונטק. במקביל למשרות האימון בקבוצה ובנבחרת, הוא אימן את הנבחרת הצעירה של דנמרק כ-11 שנים, עד לשנת 1989.
שיא הקריירה של נילסן היה כאשר אימן וזכה עם נבחרת דנמרק ביורו 1992, אך זאת לאחר שלא הצליח להעפיל עמה לטורניר, והשתתפותה התאפשרה בשל הרחקת נבחרת יוגוסלביה. לאחר מכן אימן גם את נבחרת פינלנד, והיה קרוב מאוד להעלותה למשחקי ההצלבה למונדיאל 1998. הנבחרת שהייתה זקוקה לניצחון ביתי על נבחרת הונגריה, ספגה שער עצמי בזמן הפציעות, לאחר שכבר הובילה 1-0.
בסוף שנת 2000, נבחר נילסן לאמן את נבחרת ישראל, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2002, אך הנבחרת סיימה במקום השלישי בבית המוקדם, מעל נבחרות בוסניה והרצגובינה וליכטנשטיין, ואחרי ספרד ואוסטריה. את הטורניר סיימה נבחרת ישראל בתחושת החמצה גדולה, כאשר הייתה במרחק נגיעה מהמקום השני, עד אשר ספגה שער בתוספת הזמן במשחק האחרון בטורניר, שער שמנע את עלייתה לשלב ההצלבה, תוך דמיון רב לגורלה של נבחרת פינלנד תחת הדרכתו של אותו מאמן. על אף הכישלון, נילסן המשיך לאמן את הנבחרת, אך לאחר הפסדים במשחקי ידידות לגרמניה (7-1) ולדנמרק (3-1), תוך הצגת יכולת חלשה, התפטר וחזר לדנמרק. בדנמרק הוא אימן במשך עוד כשנה את קולדינג מן הליגה השנייה, ולאחר מכן פרש מקריירת האימון.
ב-15 בספטמבר 2013 נודע כי נילסן עבר מספר שבועות לפני כן אירוע מוחי. ב-13 בפברואר 2014 הלך לעולמו.
בורדר קולי

אינטליגנציה

בספרו של הפרופסור לפסיכולוגיה סטאנלי קורן "האינטליגנציה של הכלבים", המדרג אינטליגנציית כלבים לפי ביצועיהם בשני משתנים ("הבנה של פקודות חדשות" ו"ציות לפקודה הראשונה"), דורג הבורדר קולי ראשון בקבוצה "הכלבים החכמים ביותר" מתוך 80 גזעים שנבדקו. האינטליגנציה מתבטאת בתחומים רבים, הכלב מגיב טוב מאוד לאילוף נכון כלומר הוא יבין פקודה אחרי מספר מועט של חזרה, וכמו כן הוא יכול לזכור מספר רב מאוד של מילים
א-ריאן (כדורגל)

היסטוריה

א-ריאן נוסדה תחת השם "א-ריאן הישנה" כקבוצה חובבנית. המטה שלהם התבסס בבית שני חדרים והקבוצה קיימה את משחקיה במגרש כדורגל בבית ספר באזור "ניו ראיאן". בשנת 1967 המועדון התאחד עם קבוצת "בני א-ריאן". בשנת 2008 הוקם המגזין "קול א-ריאן" המספק חדשות אודות הקבוצה וזהו המגזין היחיד בקטר המספק מידע אודות קבוצה. המועדון ששאף להצטרף להתאחדות לכדורגל בקטר נתקל בסירוב מצד ראשי הארגון עקב הרצון שלהם שהמועדון יתאחד עם "א-נוסור", מועדון כדורגל נוסף שפעל בעיר. לאחר האיחוד עם "א-נוסור", התקבל המועדון כחבר בהתאחדות לכדורגל תחת השם "א-ריאן ספורט קלאב". כבר בתחילת דרכו של המועדון הוא הצליח לגייס תרומות רבות ובנה את אצטדיון חאמד בן חליפה המכיל 12 אלף מושבים והוא היה האצטדיון הגדול בקטר באותה תקופה.
בשנת 1972 המועדון שיחק לראשונה בליגת העל הקטרית. בעונת 1974/1975 פרצה קטטה המונית במהלך משחק ליגה בין א-ריאן לא-סד שהובילה את ההתאחדות להחלטה להוריד את א-ריאן, שהייתה אז במקום השני, לליגה השנייה. בסיום העונה שלאחר מכן חזרה א-ריאן לליגת העל וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה בעונה שאחריה. א-ריאן הוא אחד מבין ששה מועדונים בעולם והיחיד בקטר שזכה באליפות למרות יחס שערים שלילי כאשר הם עשו זאת בעונת 1983/1984.
בעונת 1987/1988 א-ריאן ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה (בצורה ספורטיבית). אך כמו בעונת הירידה הקודמת, א-ריאן שבה לליגת העל אחרי עונה אחת וגם זכה באליפות עונה לאחר מכן. בעונת 1994/1995 זכה המועדון באליפות רביעית וגביע ראשון בתולדותיו ובכך השלים דאבל.
בשנת 2003 המועדון חנך את אצטדיון אחמד בן עלי המכיל 25,000 מקומות ישיבה.
בעונת 2013/2014 ירדה א-ריאן לליגה השנייה, אך שב לאחר עונה אחת. ב-28 בנובמבר 2015 שבר המועדון שיא ניצחונות ליגה רצופים לאחר שרשם 11 כאלה. בעונת 2015/2016 המועדון זכה באליפות ראשונה מזה 21 שנים.