התיישבות נתיני המעצמות בחיפה

נתיני מעצמות זרות התיישבו בחיפה במהלך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, בדומה למה שעשו נתיני המעצמות בארץ ישראל בירושלים ובמקומות שונים אחרים בארץ ישראל.
במהלך המאה ה-19 החלה קרנה של חיפה לעלות, במקביל לירידתה של שכנתה מצפון, עכו, כתוצאה מתהליך של "הבנייה החדשה" שהונהג על ידי השליט האזורי דאהר אל עומר. סיבות נוספות לעליית קרנה של חיפה באותה תקופה הן תעבורה הולכת וגוברת של אניות גדולות, שהזדקקו לנמל מים עמוקים, וגידול במספר הקונסולים הזרים שבחרו להתיישב בעיר (בהם הצירים של המעצמות רוסיה, פרוסיה, יוון, הולנד, אנגליה, צרפת, אוסטריה, סרדיניה, ספרד ואפילו ארצות הברית). קונסולרים אלו נעדרו מחיפה עד המצור על עכו בידי המצרים עת עברו נציגי אנגליה, צרפת, אוסטריה, דנמרק וסרדיניה לחיפה. נתיני המעצמות נהנו מחסות מדינות האם במסגרת הסכמי הקפיטולציות, ובכך נחסך להם חיכוך עם השלטונות המקומיים.
ההתיישבות בחיפה תרמה רבות לפיתוחה - נבנו בה בתי חולים, בתי דואר, בתי ספר ומיסיונים, שיטות הבנייה השתכללו, נסללו דרכים לכרכרות ובשכונות שמחוץ לחומות הושלט חוק וסדר. התפתחות העיר התאפיינה גם בגידול משמעותי באוכלוסייתה - בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר התושבים בכמה אלפים, ואילו בשנת 1923 כבר היו בחיפה כמעט 40,000 נפש, בני דתות שונות - מוסלמים, יהודים, אחמדים, בהאים ונוצרים בני כתות רבות ומגוונות. כלומר, בתהליך שנמשך כ-100 שנה נהפכה חיפה מעיירה משנית לעיר רב-גונית. היה זה תהליך דו-כווני שבו התיישבות הנתינים גרמה להתפתחותה של חיפה, ולהפך התפתחותה של העיר מעיירת דייגים הייתה גורם משיכה עבור נתינים אחרים.
"נראה היה לעינים, כי זה מקום מקוה כל העמים: בגדי הצבעונים של אנשי הקדם התבוללו בבגדי אנשי המערב."
— הרצל, אלטנוילנד (על פי תרגומו של נחום סוקולוב)

הגידול במספר תושבי חיפה

ג'יימס סילק בקינגהאם העריך ב-1816 את מספר תושבי חיפה בכ-1,000; ב-1829 אנטון פון פרוקש, שליח מטעם האימפריה האוסטרית, העריכם בכ-3,000.
על פי דו"חות של משרד הפנים הצרפתי בשנות ה-40 מנתה אוכלוסיית חיפה תושבים בעלי אמונה דתית המחולקים ל:
הכנסייה הסורית-אורתודוקסית 2,000,
הכנסייה המצרית 3,500,
הכנסייה היוונית קתולית 20,000,
יוונית אורתודוקסית 10,000,
מארונים 4,000,
ארמנים 1,800,
פרוטסנטים 1,500,
קופטים 400,
אשורים 150.
חלק מגידול האוכלסין הלא-מוסלמי נבע מהתיישבות היהודים אך חלקו נבע גם מהתיישבות נתיני המעצמות. היהודים ראו בהתיישבות האירופאית, ובעיקר הגרמנית, מופת לצורת ההתיישבות הרצויה.

יהודים צרפתיים

אמנם בהגדרות ה"קלאסיות" אין היהודים מוגדרים כחלק מהתפשטות המעצמות בארץ, אך בית הספר אליאנס שהוקם בחיפה, ב-1884, לא הוקם מטעמים ציוניים ולפיכך התופעה דומה.
תוכנית הלימוד בבית הספר כללה ארבע שפות: צרפתית, אנגלית, עברית וערבית. התוכנית, כבכל סניפי הרשת, הייתה מוכוונת צרפת, על ההיסטוריה והתרבות שלה.

הרוזן דה פיילא

ברבע האחרון של המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20 פעל בארץ ישראל הרוזן הצרפתי מרי פול אמדה דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) והיה לאחת מן הדמויות הבולטות ביותר מאחורי מפעלי הקתולים הצרפתים. דה פיילא הגיע לארץ בפעם הראשונה ב-1874 בגיל עשרים ושלוש למסע צליינות. מאז הגיע לארץ עוד פעמיים וריכז את כל מרצו והונו בארץ הקודש ולשם כך אף ויתר על רכוש רב בצרפת (ראו גם המתחם הצרפתי בירושלים).
ב-1882 הוא עמד בראש קבוצה גדולה מאוד של צליינים שנחתו בחיפה ("השיירה הגדולה של האלף"). הקבוצה ביקרה בסטלה מאריס בדרכם לירושלים. הביקור בחיפה הוציא את שמעה של חיפה לצרפת.
הרוזן דה פיילא הודיע על התיישבותו בחיפה ב-1887 לשנה והקמת בית חולים גדול שישמש את הצליינים שינחתו בחיפה. חלק מהוצאות הבנייה הוא הוציא מכיסו, ומסר את ניהול המקום (באזור בית החולים רמב"ם של היום) לידיהן של האחיות הכרמליתיות הצרפתיות.

האימפריה הרוסית

מלחמת קרים הסתיימה ב-1856 במפלתה (החלקית) של האימפריה הרוסית, וויתורה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות של הנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית. אף על פי כן מימנו הרוסים, באמצעות "חברת הסחר והספנות הרוסית", הקמת מזח, ב-9–1858, בחוף ימה של חיפה לא הרחק מבית הסראיה (בית המושל והמנהל). המזח הוקם בפיקוחו של ארמטה פיארוטי, מהנדס איטלקי ששימש גם כמהנדס עיריית ירושלים. מזח זה שימש מאוחר יותר כמזח הראשון (מתוך שלושה) שתפקדו כנמלה הראשון של חיפה. המזח הוארך כ-30 שנים מאוחר יותר על ידי גוטליב שומאכר (ראו בהמשך). ליד המזח הוקם מלון קטן לעולי רגל רוסים בדרכם לירושלים - חצר ספרנסקי (ליד בית מילר יותר מאוחר - שוק הפשפשים של היום).
במקביל, לצורך שיכונם ועידודם הרוחני של עולי הרגל שהיו צפויים לרדת מהאוניות דרך המזח החדש, הקימה הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית על רכס הכרמל כנסייה ואכסניה (ברחוב החורשה של ימינו, באזור שנקרא אחר כך כרמל צפוני). הכנסייה מקודשת לאליהו הנביא ובנויה משני חלקים: הכנסייה בעלת גג רעפים ומגדל פעמונים בעל גג רעפים מחודד. ציורים רבים של אליהו הנביא המתארים שלבים שונים בחייו נמצאים מחוץ ובתוך הכנסייה. "בצלים" בסגנון רוסי נמצאים מחוץ לכנסייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקפאה פעילות הרוסים בחיפה. ב-1919 חודשה הפעילות תחת חסות הקונסול הספרדי. ב-1924 נקנתה חלק מן אדמתם במושבה הגרמנית על ידי העירייה והיא פתחה בו שוק ירקות (לאחר מכן הוסב המקום כחלק מתחנת אגד שעברה מרחוב המלכים). ב-1930 שוקמו הבתים ברחוב החורשה.

ההוספיץ הגרמני

אנשי ההוספיץ הגרמני על שם קרל בורמאוס (גרמנית: Karl Borromäus) הגיעו לחיפה בשנות ה-80 של המאה ה-19. ב-1881 הם רכשו אדמה ליד המושבה הגרמנית והקימו במקום בית הארחה. את מכון הרדג הסמוך הפכו לבית חולים (בניהול ד"ר פֵּטֶרְס) והקימו אף גן ילדים ובית ספר.
ברחוב מגידו (של היום) נבנתה בתחילת המאה ה-20 אכסניה לצליינים נוצרים בשם "מנוחת אליהו" על ידי הנזירות הקתוליות. הייתה זאת אחת ממספר אכסניות שהיוו חלק מ"הכרמל הגרמני".
אמנם בגרמניה, ארץ מוצאם, היו הזרם הקתולי והזרם הטמפלרי במעין קרע, אך כאן בחיפה, בעיקר בשל השפה המשותפת, נבנו בתי ההוספיץ בשכנות לבתי הטמפלרים.
בנייני ההוספיץ עברו לאחר שנים לרשותהּ של העדה היוונית-קתולית.

היהודים המשיחיים (קהילת האחים)

ב-1926 הגיע לחיפה, מניו זילנד המיסיונר קלאפהם (J. W. Clapham), התיישב בטחנת הקמח הישנה במושבה הגרמנית (כיום אלנבי 58), והפך אותה לבית קהילת "בית חסדא" של היהודים המשיחיים. א. אנגלהרדט, מעשירי העיר (ראו גם מרכז הכרמל), תמך בקהילה, ששיפצה את המבנה המוזנח. חמשת ראשי הקהילה היו ו. יונג האנגלי, פקיד בכיר ברכבת, ו. קוטס מהמשטרה, אנגלהרדט, ולדימיר מרצ'ינקובסקי (חתנו של גוטליב שומאכר) והאח הערבי ג. מטאר. חלק מהקהילה (בעיקר הלא-ציוני) פונה מחיפה, כמו מיתר המקומות בישראל, עם סיום המנדט הבריטי.
על "החברה הבריטית להפצת הבשורה בקרב היהודים" ראו להלן.

הכנסייה היוונית-קתולית

בשנת 1862 הוקמה "כנסיית א-סיידה" (שמשמעותו גבירתנו, בשדרות הפלי"ם 10 כיום) בראשות הארכיבישוף גרגורי דומאני. הכנסייה, בסגנון בזיליקה ביזנטית, הוקמה על מקומה של כנסייה קטנה שהייתה במקום ונשאה את אותו שם. בנוסף בנתה הקהילה את "סנטה אנה" מ-1858–1862. הכנסייה נבנתה, על פי המסופר, בלילות מאבני מצודת העיר בורג' א-סלאם, שניצבה באזור גן הזיכרון של היום. הכנסייה שימשה בתפקידה עד 1948, עת ננטשה. בתוך הכנסייה מצויה מערת קברו של גרגוריוס חג'אר, ראש העדה בשנים 1901–1940.
כאמור, בנייני ההוספיץ הגרמני עברו לרשות כנסייה זאת.

העדה הלטינית

העדה קיימת בחיפה מהמאה ה-19. מסדר האחיות הרחמניות (La Charité), הקים בית ספר ומוסד חינוכי הלב הקדוש (Sacré Coeur) ב-1900 (ברחוב אלנבי 13 כיום). מאז 1976 פועל במקום מעון לילדים ונערים, מגיל שנה ועד 21, עם פיגור שכלי ללא הבדל דת.

ארצות הברית

ההתיישבות האמריקאית בחיפה הייתה חלק מהתפתחות המושבה הגרמנית. חלק מתושביה של מושבה זו לא היו רק גרמנים אלא גם אמריקאים (בדומה לבאים מדרום רוסיה). משפחה בולטת הייתה משפחת שומאכר. אב המשפחה, יעקב, מהגר גרמני לארצות הברית, מונה לתפקיד סגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון. בנו, גוטליב, המשיך בדרכו של אביו, וביתם היה בניין הקונסוליה עצמו. במפת המושבה שהכינו השניים הם הדגישו שהמושבה היא "גרמנית-אמריקאית" ואף ציינו אילו משפחות הן ממוצא אמריקאי. אזרחותם עמדה להם גם אחרי הכיבוש הבריטי ונכדתו נלי מרצ'ינקובסקי-שומאכר נשארה לגור בחיפה. אחרי גירושו (הזמני) של שומאכר (הבן) קיבלו על עצמם את מלאכת ייצוג ארצות הברית משפחת סטרובה, בעלי מפעל הסבון במושבה הגרמנית, שביתם היה בפינת בן-גוריון ויפו של היום.

האימפריה הבריטית

בריטניה מינתה ב-1853 את אדוארד תומאס רוג'רס כסגן קונסול בחיפה. אין ספק שמינויו של דיפלומט מקצועי (בניגוד לתושב מקומי), נתן דחיפה לחשיבות העיר במרחב הבינלאומי, ולהבנתה של בריטניה שחיפה היא מקום אסטרטגי (כפי שאכן קרה במהלך המנדט הבריטי). רוג'רס הציע להקים מזח בריטי כבר ב-1855 אך למרות יתרונו ההנדסי נבחר לבסוף המזח הרוסי.
לורנס אוליפנט ואשתו אליס, השתקעו בחיפה ב-1879. אוליפנט, יליד דרום אפריקה ממוצא סקוטי, חבר הפרלמנט של בריטניה לשעבר, שכר (ואחר כך קנה) את בית אוליפנט במושבה הגרמנית והתחבר עם שכנו גוטליב שומאכר, אשר דיבר אנגלית כמותו. ביחד תיכננו השניים לסלול רכבת אשר תצא מחיפה ותגיע עד דמשק ועקבה. התוכנית אמנם לא יצאה אל הפועל אך העבודה חשפה את שומאכר אל אוצרות תל מגידו ורמת הגולן (עוד על תוכנית הרכבת ראו כאן). תוכנית זאת הוגשמה (אמנם לא על ידו) בדמות רכבת העמק. אוליפנט כתב סדרת מאמרים לעיתונים אנגליים ואמריקאים והפיץ את שמה ויופיה של חיפה. ביתם של הזוג שימש כמרכז הבוהמה החיפאית של תקופתם ואליס אוליפנט נקברה בפאתי בית הקברות הטמפלרי בעיר. אוליפנט שימש צינור שדרכו הועברו כספים רבים מטעם הכת הכריסטאדלפית ("האחים בישו") להתיישבות יהודית.
מיסיונרים אנגליים הקימו ב-1899 את בית החולים סט. לוקס (בשדרות הציונות), שפעל עד קום המדינה (כיום משמש כגן ילדים). ליד בית החולים (ברח' סט לוקס 4 כיום) נבנתה כנסייה אפיסקופלית, אשר תוכננה על ידי גוטליב שומאכר בדמות בית תפילה גרמני צנוע. כנסייה נוספת (יוחנן הקדוש) נחנכה, בסגנון גותי, ב-1935. במקור תוכננו שני מגדלי פעמונים אך חוסר באמצעים הביא לבניית מגדל אחד. הכנסייה שימשה את אנשי הצבא והממשל הבריטיים בתקופת המנדט.
בית החולים של ד"ר אליהו (אליאס) אורבך (Elias Auerbach) שכן בבניין ששימש שנים אחדות כמרפאה ומוסד אשפוז של הארגון המיסיונרי The London Jews' Society. המקום פעל כבית חולים עד 1914 (ברחוב הגפן 47 א כיום). לאחר מכן שימש הבניין כבית הספר לכתבי הקדש הר הכרמל והבניין, כמו גם הבניין הסמוך (הגפן 47 ב) שימשו כמתחם מיסיונרי של האגודה. אורבך התנה את עבודתו באי הכנסת פעילות דתית למוסד. במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס אורבך (נתין גרמני בעצמו) למלחמה ואת מקומו תפסה ד"ר פלורנס מאי פאין (באותו מקום שנהפך למרפאה). ב-1924 ד"ר ג'יימס צ'רצ'ר התמנה למנהל בית החולים. הוא וצוותו לא תמכו בשום צד בסכסוך היהודי-ערבי ונשארו נייטרליים.
המנדט הבריטי ראה בחיפה כאמור עיר אסטרטגית ובתור שכזו הוא פיתח רבות את העיר. נבנה נמל, הוכשרו אזורי עזר לנמל (רחוב הנמל ודרך העצמאות כיום), נבנה ממשק בין הרכבת שבאה מדרום לזאת היוצאת לצפון, פותח אזור בתי הזיקוק (אזור התעשייה היה הגדול ביותר באימפריה הבריטית), ניבנו בסיסי צבא ובסיסי משטרה רבים ועוד. בעת מלחמת העולם השנייה ביקר בעיר הגנרל מונטגומרי והבריטים הגו וביצעו תוכנית מגננה לעיר (במקביל לתוכנית "כרמל כמצדה"). לאחר קום המדינה נשארו הבריטים בחיפה (בעיקר בסטלה מאריס ובנמל), עד עזיבתם הסופית בסוף יוני 1948.
לעיר הגיעה ב-1888-9 מיסיונרית אנגלייה בשם פרנסיס ניוטון. היא רכשה את מלון פרוס (וסביבתו) במרכז הכרמל מידי המיסיון הגרמני (ראו לעיל) וחברה לגורמים אנטי-ציונים. מאוחר יותר הקימה את "ועדת הידידות האנגלו-ערבית" ב-1946 במטרה ליצור התנגדות לציונות בבריטניה. גם יחסיה השונים עם שכניה השונים (טמפלרים ויהודים) לא היו תקינים והיא סולקה לבסוף על ידי השלטונות.

איטליה

ב-1907 פתח ארגון איטלקי נוצרי (Ansmi Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani - מאיטלקית: "אגודה לאומית לעזרה למיסיונרים איטלקים") מרפאה (ברחוב שיבת ציון של היום) שהתפתחה לבית חולים. בשנות ה-30 נבנה מבנה גדול יותר (נפתח ב-11 באוקטובר 1933) שקיים עד היום בשדרות המגינים.
ב-1907 הגיעה לחיפה גם הנזירה תרזה על מנת להקים את מסדר האחים של הבתולה הברוכה מריה מהר הכרמל. נזירה זאת הקימה כמה שנים מאוחר יותר את בית ספר נזירות כרמלית.

ספרד

לספרד, כמדינה קתולית, היו שאיפות בחיפה. בשל היותה מדינה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה לקחה תחת חסותה את המנזר הכרמליטי וכך עזרה למנוע נקמנות מצד הטורקים. שנים אחר כך עמדה למשפחת כיאט הערבית העובדה שנשאו את תואר קונסול ספרד בחיפה והם ממשיכים לגור בה עד היום.

יחסי הנתינים הזרים עם השלטונות

באורח טבעי נתיני מעצמות "ידידותיות" זכו ליחס מועדף מידי השלטונות, בעיקר השלטונות המרכזיים ופחות המקומיים. רבים מהנתינים הזרים שירתו את ארצות מוצאם במלחמת העולם הראשונה. כאלו היו ד"ר אורבך ואלכסנדר ברוולד היהודים, ובאופן טבעי צעירי הטמפלרים ששירתו בצבא הגרמני. שירות זה גרם להם צרות בעת רצונם לחזור לארץ שנכבשה בידי הבריטים. התושבים המוסלמים בחיפה ראו בנתינים נטע זר הבא לפגוע במעמדם. הם חשו שהנתינים הזרים גסים ומתנשאים עליהם בחסות השלטון המרכזי.

היחסים עם השלטון הבריטי

כשהחלה מלחמת העולם הראשונה חששו הטמפלרים מגורלם, והם החלו למכור אדמות ורכוש בחיפה (ראו כאן). הם אמנם חזרו אליה עם תום המלחמה, אך מעמדם הורד.
כשרצו השלטונות הבריטיים לבנות בית חולים חדש (בית חולים רמב"ם) הם פינו את המנזר של הנזירות הכרמליתיות מזעורה, ובמקומו נבנה להן מנזר חדש (מנזר גבירתנו של הכרמל) על הכרמל ב-1935.
בבית הספר "הנזירות נצרת" שונתה שפת הלימוד מצרפתית לאנגלית ב-1920.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו הטמפלרים מחיפה (תחילה לעכו ולוילהלמה ואחר כך לאוסטרליה).

קבלת נתינות זרה

מלבד נתיני המעצמות שנהנו מחסות ארצות המקור שלהם, קיוו גם תושבי חיפה ליהנות מחסינות שכזו. יהודים שזכו לחסינות צרפתית ביקשו מהקונסול הבריטי את חסותו לאחר שהצרפתים ביקשו להסיר חסותם. ערבים נוצרים קיבלו את חסות צרפת בעיקר בגלל לימודי ילדיהם בבתי הספר והחיים בפנימיות הקתוליות שמומנו מצרפת. משפחות אחרות קיבלו את חסינות ספרד (לדוגמה משפחת כיאט לעיל). בגלל ההסכמים השונים בין השלטון הטורקי למעצמות יכלו תושבים "רגילים" לחסוך מעצמם שימוש במערכת המשפט הטורקית-מקומית המסואבת.

המאבקים בין המעצמות בחיפה

המאבקים באירופה השפיעו על היחסים בחיפה ולהפך.
מקרה מכונן היה המאבק על דרך הגישה לשכונת כרמלהיים אשר בנו הטמפלרים על הכרמל. הנזירים הצרפתים טענו שאדמות הכרמל שייכות להם מימים ימימה. הם דרשו מן הטמפלרים דמי מעבר בדרך היחידה שעלתה אל ההר (היא דרך סטלה מאריס של היום). על מנת לחזק את עמדתם בנו הנזירים מעין חומה שתחמה את האזור, שלשיטתם, היה שייך להם. החומה נמתחה מאזור סטלה מאריס בואכה נחל עמיק, מרכז הכרמל (של היום) וחזרה לאזור המנזר. הטמפלרים לא בחלו בשום אמצעי על מנת להביא את העניין לכדי "פיצוץ" ובכך למשוך את הנזירים לבית המשפט על מנת שזה יכריע בעניין. ב-27 בינואר 1885 התרחש מאבק פיזי בין הטמפלרים, מגובים במוסלמים מזוינים, לבין הנזירים. השלטונות נגררו לפתרון הבעיה, ולאחר דיונים ממושכים, הגיע הפתרון המיוחל דווקא מאירופה בדמות הסכם בין ביסמרק והאפיפיור לאו השלושה עשר שבו הוכרע על חלוקת הכרמל. במשפט זה, שכונה לימים משפט קרקעות הכרמל, חולק הכרמל לכרמל הגרמני (סביבות מרכז הכרמל של היום) והכרמל הצרפתי (סביבות סטלה מאריס ועד הצטלבות שדרות הציונות ורחוב טשרניחובסקי של היום).
מקרה נוסף, היה אירוע הריסת האנדרטה בסטלה מאריס על ידי חיילים טורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה (מאי 1915), בתואנה של חיפוש מחבוא נשק תחתיה. בתגובה, שלחה צרפת אניית מלחמה, שאחרי אזהרה מתאימה, ירתה פגז על ביתו של קונסול גרמניה בחיפה, שהסית לדבריהם את החיילים. בתגובה הרסו חיילים טורקים חלק מחומת המריבה שסבבה את שטחי הכרמליתים.