נמר המדבר

תכונות והתנהגות

תת-המין המצוי בישראל הוא מן הנמרים הקטנים בעולם. משקלו של הזכר אינו עולה על 40 קילוגרם ומשקלה של הנקבה מגיע עד 25 קילוגרם. צבע פרוות הגב צהוב בהיר ועליה שזורות חברבורות שחורות, מראה שמקנה הסוואה טובה בנוף המדברי בו הוא חי. זנב הנמר ארוך מאוד, ובזמן הליכה הוא מורם לרוב מעלה באופן שחושף את צידו התחתון שצבעו לבן. הזכר גדול מהנקבה ומבנה גופו כולל ראש וצוואר רחבים במיוחד.
הנמר מצטיין בגמישות אקולוגית רחבה ומסוגל לחיות בסביבות השונות, כל עוד ניתן למצוא בו טרף. הנמר חי בבדידות ונחשב לפעיל לילה בעיקר, אך הוא מסוגל לשחר לטרף גם בבוקר ובשעות אחר הצהריים, אם החום אינו עולה על 32 מעלות. נמרי הר הנגב מתקיימים באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף. יעלים, שפני סלע ודרבנים מהווים את עיקר מזונם, והם ניצודים על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב. שיטת ציד זו מכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר. שטחי המחיה של הנמרים משתרעים על מאות קילומטרים רבועים ובעת החיזור משוטט הזכר על פני מרחקים גדולים. לזכר טריטוריה המכילה עד שלוש טריטוריות של נקבות. הנמרים מסמנים את תחומם על ידי שתן, גללים ושאגות. מלבד מפגשים אקראיים נדירים בין פרטים, נוצר קשר בלתי מחייב בן יומיים-שלושה בין הזכר לנקבה בעונת הרבייה בלבד. בתום פרק זמן זה ואחר ההזדווגות, נפרד הזכר מן הנקבה וזו תטפל לבדה בצאצאים מבלי שהזכר ישתתף בגידולם.
המיוחד לנמרה הוא הביוץ, תופעה המכונה "ביוץ מושרה", בה שחרור הביצית מהשחלה לרחם נעשה כתוצאה מההזדווגות עצמה. הנמרות מיוחמות בכל חודשי השנה, ובימי הייחום הן מסמנות את שטחן: שורטות עצים, מתגלגלות בשתן, מתחככות בסלעים ורובצות ליד הזכרים כשזנבן מורם ואחוריהן מוגבהים. הייחום עצמו נמשך 5–7 ימים, בדרך כלל לאחר יום מראה הזכר עניין בנקבה והם מזדווגים 200–300 פעמים ב-4 ימים לערך, בממוצע כל 13.5 דקות, ההזדווגות אורכת כ-20–30 שניות, במהלכה הזכר מפעיל לחץ ומעין קוצים באיבר מינו המפעילים את מערכת הביוץ של הנקבה. נראה כי בכך מבטיחה הנקבה כי הזכר איתו היא מזדווגת ומעמידה צאצאים הוא חזק ובריא. אם הנקבה לא מתעברת לאחר מספר ימים היא יכולה לנסות שוב. משך ההריון הוא כשלושה חודשים ובהמלטה ממוצעת יש שגר של גור אחד או שניים.
אוכלוסיית נמרי המדבר קיימת כיום רק בתימן, עומאן, ערב הסעודית וישראל.

שימור תת-המין

אוכלוסיית נמר המדבר הכוללת הכילה בעבר 200–230 פרטים, וכיום נמר המדבר מוגדר כמין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה. מלבד בישראל, נמר המדבר היה נפוץ בכל רחבי ארצות ערב. באיחוד האמירויות קיים גרעין רבייה של נמרים, וכך גם בעוד מספר מקומות בודדים בערב הסעודית. נמר המדבר חי כיום בישראל, בדרום ירדן, בערב הסעודית, בצפון עומאן ובתימן. אוכלוסייתו הגדולה ביותר נמצאת בתימן, ואחריה נמצאות אוכלוסיות נמרי המדבר שבערב הסעודית ובישראל. בישראל ישנה סבירות שבאזור הר הנגב ומצפה רמון נותרו נמרים ספורים, אבל אין עדות על תצפית בנמרים בשנים האחרונות.
בשנת 2016 האומדן עמד על שתי נקבות וארבעה זכרים בנגב, אומדן זה התבסס על גללים ובדיקות מעבדה ולא על תצפיות]. במצב כזה די במותה של נקבה אחת בלי להשאיר ולדות ממין נקבה שהגיעו לבגרות כדי להכחידם לתמיד. באופן אבסורדי, העמדת ולדות זכרים עלולה דווקא להפחית את האוכלוסייה בתחרות עתידית על הנקבה האחרונה.

מדבר יהודה

בשנת 1964 צדו בדואים נקבת נמר לא הרחק מברכת צפירה שבמעלה נחל צאלים. הם הביאו את עורה לאברהם יפה, אז אלוף פיקוד הדרום. גיורא אילני היה חוקר הנמרים הידוע בישראל. הפעם הראשונה בהן חזה בנמרים, הייתה בעת שלן במדבר יהודה, וזיהה את הנמרה תרה והגור שלה, אריוך, עת צדו יעלים. באוקטובר 1974 גילו פקחי שמורת עין גדי גווייה טרופה למחצה של יעל. כל הסימנים הובילו לכיוון אחד. ואמנם בלילה שלאחר מכן הם ארבו לידה, והמאמץ לא היה לשווא. עד מהרה הופיעו ליד הפגר נמרה עם גור בוגר והמשיכו לאכלו.
לפי דודי גרינבוים, מנהל שמורת עין גדי מטעם רשות הטבע והגנים, בשנות ה-80 חיו בין 10 ל-15 נמרים במדבר יהודה. מדובר בכמות גדולה מאוד יחסית לשטח המצומצם. זאת מאחר שהנמר הוא חיה טריטוריאלית שחיה בבדידות ולא מתחלקת בשטח המחיה שלה, אשר עשוי להגיע לעשרות קילומטרים רבועים. אילני לכד את הנמרים שחקר והצמיד להם קולר עם משדר, מה שבעתיד עורר ביקורת מצד הטוענים כי גודלו ומשקלו הפריע לנמרים. לנמרים נתן אליני שמות עתיקים דוגמת בבתא, אניגמה, חומבבה, תיהמת, צרויה, הורדוס, אמרפל ועוד. לפי ד"ר בני שלמון, ביולוג מחוז אילת ברשות שמורות הטבע והגנים, שתי נמרות נהגו לבקר בקיבוצים ובאכסניית הנוער בקביעות ואחריהן נמצאו פגרי החיות אותם טרפו. לפי מנו ברק, קצין הביטחון של המועצה אזורית תמר, לאורך השנים חדרו נמרים רבים לקיבוץ עין גדי, בו פרט לפינת חי הקיימת בו הסתובבו שפנים, יעלים וחיות בר אחרות אשר היו לטרף. לדבריו, אפילו הגדר החשמלית שנבנתה כדי לעצור את הנמרים, לא מנעה מהם להיכנס, ואלו קפצו מעץ סמוך לתוך הקיבוץ.
רוב נמרי מדבר יהודה מתו עד תחילת שנות התשעים. לכך היו מספר גורמים ובהם ניסיון התושבים המקומיים להרחיק את הנמרים, ההתעניינות הציבורית אשר גרמה להפרת המאזן הטבעי, פלישה לאזורי המחיה שלהם וניהול מחקר פולשני ופוגע. בין אלה, הוקמו תחנות האכלה אשר גרמו לנמרים להיות תלויים באדם. כמו גם פגעו באוכלוסיית הנמרים אירועים בודדים של הרעלות, דריסה בשוגג, צייד מכוון או ירי של אדם מפוחד שנתקל בנמר. אמנם מדובר היה במקרים נדירים, אך אלו הזיקו קשות לאוכלוסיית הנמרים הקטנה ממילא. עקב חששות המקומיים, בתחילת שנות התשעים הוצאו שתי נמרות פוריות מהטבע אשר הועברו לפינת חי וגנים זואולוגים בארץ. צעד זה היווה נקודת מפנה מרכזית אצל אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה. בכל אזור נותרה נקבה פוריה אחת בלבד, שלומציון, שגוריה חוסלו על ידי נמרים זכרים אחרים בשטח. עם זאת, יש הגורסים כי גודל האוכלוסייה הקטן והצפוף מימילא, הוא הגורם המרכזי להיכחדות הנמרים בכל מקרה.
בשנת 1986 מתה מהרעלה הנמרה תיהמת, בשנת 1988 מתה רישת מזקנה ובשנת 1993 מת אמרפל לאחר שנדרס על ידי אוטובוס. באותה שנה נתקלו שני חיילים בנמרה אניגמה בנחל צאלים. החיילים ירו שתי יריות לאוויר, כדי להרתיעה, אך מאחר שהייתה חירשת ועיוורת בעין אחת לא התרחקה. בהמשך ירו לכיוון רגליה, ולבסוף ירו בגופה והרגוה. בתה של חומבבה, אתר, נלקחה בינקותה מהטבע על ידי גיורא אילני. חומבבה המליטה אז שני גורים, ואילני גרס שלא תוכל לטפל כראוי בגורה אתר שהייתה החלשה מביניהם. אילני גידל את אתר במשך ארבעה חודשים, אך יכולותיה נפגעו קשות, וכאשר ניסו להשיבה לטבע היא שיחקה עם שפנים במקום לאכול אותם. אתר לא שרדה זמן ורב ומתה במהרה מחתלתלת. בתחילת שנות התשעים, במדבר יהודה חיו 5 זכרים יחד עם שלומציון ורק צאצא אחד שלה שרד, חריתון. שלומציון מתה בשנת 1996 בגיל 15 לערך, סמוך לנחל צאלים. חריתון אשר נולד ב-1990 הופיע בבתים פרטיים בקיבוץ עין גדי ונהג לטרוף חתולים וכלבים. יש שאף התייחסו אליו כדייר קבע וחלק מהנוף הטבעי. כמו כן, בשנת 2001 יצא סרט אודותיו בשם "הנמר האחרון".
בדצמבר 2003 פורסם לראשונה מחקר אודות נמרים בישראל במכון לחקר שמירת הטבע באוניברסיטת תל אביב אשר נערך על ידי ענבר פרז. במהלך המחקר לא נצפו נמרים כלל, אלא נאספו גלליהם בנגב ובמדבר. ניתוח גנטי של הגללים העלה כי נותרו במדבר יהודה זכר ונקבה ובנגב כשתי נקבות וארבעה זכרים. עם זאת, במחקר מצוין שהנתונים אינם מוחלטים ואכן, רבים שוללים את הימצאותה של נקבה נוספת במדבר יהודה. עוד נמצא כי ייתכן שזכרים, אשר נוהגים לתור למרחקים בתקופת החיזור, עברו בין מדבר יהודה לנגב או להפך, מאחר שקיים דמיון גנטי בניהם. קיים סיכוי נמוך להגירת נמרים מארצות שכנות, משום שהצייד מתמשך הביא לפגיעה בבתי הגידול שלהם ולסכנת הכחדה חמורה. ייתכן ואף אוכלוסיית הנמרים בארץ נותרה מבודדת מיתר הנמרים במזרח התיכון. בשל כך, קיימת סכנה של הזדווגות בין קרובים, המובילה לבעיות גנטיות. מאידך, לפי פרופסור יורם יום טוב, קיימים מינים נוספים שהתאוששו ממצבים דומים, בתנאי שהאדם לא יפריע להם.
בשנת 2007 תועד בשמורת עין גדי בפעם האחרונה הנמר חריתון כשהוא תשוש ופצוע. מאז אין תיעוד לנמרים באזור וככל הנראה נכחדו ממנו.

הנגב

נמרי הר הנגב מתקיימים באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף. יעלים, שפני סלע ודרבנים מהווים את עיקר מזונם, והם ניצודים על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב. שיטת ציד זו מכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר. מפגשים בין פרטים יהיו נדירים, שכן השטח המאוכלס על ידי נמרים, מחולק בין הפרטים הבוגרים עם אזורי חפיפה מועטים. תחומי המחיה משתרעים על מאות קילומטרים רבועים, כאשר שטח תחום מחיה של נמר זכר חולש על פני שטחי משכן של 2–3 נקבות.
בשנת 1997, הנמרה "ציה" אשר חיה במכתש רמון, הגיעה למצפה רמון באפיסת כוחות ונאספה על ידי פקחי רשות שמורות הטבע. הפקחים טיפלו בה, ענדו משדר על צווארה ושחררו אותה במכתש. כמה חודשים לאחר מכן, היא נמצאה מתה במכתש ולידה דורבן מת, בגופה נמצאו נעוצים 21 קוצי דורבן שחדרו לריאותיה והובילו למותה.
במאי 2007 חדר נמר בשם "משיח" לבית במדרשת בן-גוריון, הנמר אשר ניסה לצוד את חתול הבית, נתפס על ידי אבי המשפחה. משיח נבדק בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי ובעקבות דלקת הפרקים שלו הועבר לחי-בר יטבתה. בשנת 2009 מת משיח כתוצאה מהרדמה מלאכותית, כאשר וטרינרים ניסו לטפל ברגלו.
לפי ההערכות, כיום כלל הנמרים במדינת ישראל חיים בנגב (בתנאי שעוד נשארו בה נמרים).