google/wiki40b huggingface dataset:
אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה

ביוגרפיה

אדולף נולד ב-1 באוגוסט 1817 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה ואידה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג הראשון, נסיך ולדק ופירמונט. אדולף התחנך בגימנסיה של ביקבורג, ולאחר מכן טייל כחלק מהטיול הגדול בז'נבה, לייפציג ובון. בשנת 1835 הצטרף אדולף לצבא הקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1842 עבר לשרת בצבא הפרוסי ברגימנט ההוסרים ה-8. בשנת 1849 לחם אדולף במלחמת שלזוויג הראשונה, ובשנת 1858 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-21 בנובמבר 1860 מת אביו גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה, ואדולף עלה לשלטון במקומו. בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות אדולף לאוסטריה במלחמת אוסטריה-פרוסיה, אך לאחר תבוסת האוסטרים הצטרף אדולף בשנת 1867 לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הנסיכות בראשות אדולף לצד פרוסיה במלחמת פרוסיה-צרפת, ובשנת 1871 הצטרפה הנסיכות לאימפריה הגרמנית. בשנת 1872 עוטר אדולף במסדר העיט השחור, ובשנת 1879 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-8 במאי 1893 מת אדולף, ובנו גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה עלה לשלטון במקומו.
מריה איסבל

פעילות בקולנוע ובטלוויזיה

בשנת 2007 מריה איסבל שיחקה לראשונה בסרט קולנוע ספרדי הנקרא "Angeles S.A"(בתרגום חופשי לעברית: " מלאכים בע"מ ").
בסרט זה מריה איסבל מגלמת את הדמות הראשית של ילדה הנושאת את שמה הפרטי במציאות, הנאלצת להתמודד עם מותו הטראגי של אביה, אליו הייתה קשורה מאוד.
הסרט, שהוא מעין דרמה- מחזמר, כולל פסקול רחב, שאת כל שיריו (למעט אחד בו היא שרה עם עוד זמרת) מבצעת מריה איסבל.
הסרט זכה להצלחה, ושירים רבים מתוכו הפכו ללהיטים בספרד.
פסקול הסרט זכה לאלבום פלטינה.
בשנת 2008 מריה איסבל יצאה למנוחה לאחר עבודה רבה של כמה שנים והופיעה פעמים ספורות בתוכניות אירוח בטלוויזיה הספרדית.
בשנת 2009 מריה איסבל החלה להשתתף בערוץ 1 של ספרד ה-TVE ולהנחות את תוכנית הבוקר לילדים "Los Lunnis". התוכנית שודרה בסביבות השעה 7 בבוקר, ובה ניתן לראות את מריה איסבל ואת הדמויות (הבובות) מלמדות את הילדים על ערכים, ומעט אנגלית.
לקראת סוף אותה שנה ובסיום העונה השנייה של התוכנית, יצא לחנויות פסקול התוכנית הנקרא על שם הסדרה, ובו שני שירים חדשים (אותם שרה מריה איסבל) הנקראים "Cosquillitas" ו"Toc Toc". בנוסף, הוקלטה בו גרסה נוספת לשיר "Cosquillitas", אותה שרה מריה איסבל יחד עם האנשים המשחקים את הבובות בסדרה. שיר זה שוחרר גם כסינגל.
נחל צפית

נחל צָפִית (בערבית: ואדי אלמֻראקאבּ) הוא אפיק נחל בצפון רכס חצרה ליד מצד תמר ומעלה תמר, מדרום לים המלח. אורכו כ-25 קילומטר.
אפיק הנחל מתחיל  מערבית  להר חצרה, יורד בתחילת דרכו צפונה ואז מזרחה אל הערבה הצפונית. בחלקו העליון נובע מעיין עין צפית.
הנחל יורד במפל גבוה ומספר מפלים נמוכים יותר, אל חלקו התחתון, עד שפך הנחל לנחל צין.
עד 1956 נקרא הנחל בשמו הערבי, ועדת השמות הממשלתית קבעה את השם "נחל צפית" בשנה זו.
באפריל 1975 זוהם הנחל בשפכים שזרמו ממפעל פריקלאס ים המלח.
ב-26 באפריל 2018 אירע אסון בנחל צפית, כאשר נערים שטיילו בנחל נסחפו בשיטפון בזק ועשרה מהם נהרגו.
אסמא אל-אסד

נעוריה והשכלתה

אסמא אל-אסד נולדה בלונדון בשם אסמא אל-אח'רס (الأخرس), בתו של אב קרדיולוג בעל שם ואם שעבדה בשגרירות סוריה בלונדון. משפחתה הייתה מוסלמית סונית ממוצא סורי, מהעיר חומס. בצעירותה נודעה בשם האנגלי אמה (Emma) ולמדה בבית ספר נוצרי יוקרתי. ב-1996 סיימה תואר ראשון במדעי המחשב וספרות צרפתית בקינגס קולג'.

קריירה מקצועית

לאחר הלימודים החלה לעבוד כאנליסטית בבנק השקעות בבעלות דויטשה בנק בלונדון. בבנק עבדה המחלקת קרנות גידור עם לקוחות באירופה ומזרח אסיה. ב-1998 הצטרפה לחברת ג'יי. פי. מורגן ושות', שם התמחתה בתחום המיזוגים ורכישות בענפי הביוטכנולוגיה והתרופות. במהלך שלוש השנים שעבדה בג'יי פי מורגן שהתה תקופות ממושכות בפריז ובניו יורק. במקביל לעבודתה הייתה פעילה גם באגודה הסורית-ערבית, אגודה  שייסד אביה במטרה לחזק את הקהילה הסורית בלונדון.

הגברת הראשונה

אסמא אל-אח'רס פגשה בבשאר אל-אסד, נשיא סוריה לעתיד, בזמן שהלה למד אופתלמולוגיה בלונדון, והם נשארו בקשר. לאחר שנשיא סוריה חאפז אל-אסד מת ביוני 2000, בשאר הפך לנשיא סוריה. אסמא עברה לסוריה בנובמבר 2000 והתחתנה עם בשאר בדצמבר של אותה שנה. הנישואין תפסו רבים בהפתעה, היות שלא היו דיווחים תקשורתיים על הקשר ביניהם או על מהלכי חיזור לפני הנישואין. אסמא עזבה את עבודתה ונטשה את כוונתה ללמוד מנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד לטובת המעבר לסוריה ונישואיה לבשאר.
למשפחתה של אסמא קשרים טובים עם משפחת אסד, ואביה הוא שסייע לבשאר למצוא התמחות ברפואת עיניים בלונדון. שנה לאחר חתונתם נולד לזוג בנם הראשון חאפז, שנקרא על שם סבו חאפז אל-אסד. מאז נולדו לזוג שני ילדים נוספים.
בניגוד לחותנתה אניסה אל-אסד, מגלה אסמא מעורבות רבה בפעילות ציבורית, חברתית ודיפלומטית. היא מרבה להשתתף באירועי צדקה ובאירועים חברתיים אחרים: בשנת 2001 הקימה את ארגון F.I.R.D.O.S (ראשי תיבות: Fund for Integrated Rural Development of Syria; נשמע גם כמילה "גן עדן" בערבית), שבמסגרתו היא מקדמת פרויקטים בתחומי החינוך, ופיתוח האזורים הכפריים בסוריה. בשנת 2003 נתנה את חסותה להקמת ארגון להגברת מעורבותן של נשים בכלכלת סוריה.
בראיונות עמה ציינה כי "על הנשים ליטול חלק בקבלת החלטות פוליטיות וביצירת מדיניות" וכי "יש להשקיע מאמצים נוספים ביצירת שוויון הזדמנויות בין גברים לנשים ובמניעת אפליה ביניהם"
בשנת 2008 זכתה אסמא אל-אסד בתואר הגברת הראשונה הערבייה של השנה מטעם המרכז לחקר הנשים הערביות ובשיתוף עם הליגה הערבית. כמו כן קיבלה את מדליית נשיא איטליה על פעילותה החברתית.

במהלך מלחמת האזרחים בסוריה

בזמן ההתקוממות בסוריה שמרה אל-אסד על שתיקה אותה הפרה רק במכתב ששלחה בפברואר 2012 לעיתון ה"טיימס", בו הביעה תמיכה בבעלה והשתתפות בצער ההרוגים
בפברואר 2011 רואיינה למגזין "ווג" וזכתה לכתבת פרופיל מחמיאה תחת הכותרת "ורד המדבר", העיתון גונן בתחילה על החלטתו, אך בהמשך הוסרה הכתבה מאתר המגזין וכשנה אחר כך התנצלה העורכת הראשית של "ווג", אנה וינטור, על הכתבה. 
במסגרת הסנקציות נגד המשטר הסורי, הקפיא האיחוד האירופי את נכסיה של אל-אסד והטיל איסור על כניסתה לתחומו (מלבד לבריטניה בה יש לה אזרחות).
על אל-אסד נמתחת ביקורת על אורח חייה הראוותני בשעה שבני עמה נהרגים.
ב-8 באוגוסט 2018 פורסם כי היא חלתה בסרטן השד, ובאוגוסט 2019 הודיעה כי החלימה לחלוטין מהמחלה.
ברוקן ארו

היסטוריה

מקור שמה של העיר הוא בהתיישבות של בני הקריק שהתקיימה מספר קילומטרים דרומית למרכז העיר של היום. מקור ההתיישבות הוא באנשי קריק שגורשו על ידי הממשל מההתיישבות המקורית שלהם באלבמה בשנות ה-30 של המאה ה-19. כשהגיעו לטריטוריה האינדיאנית הם הקימו התיישבות וקראו לה ת'לי-קאוץ'-קו (בשפת מסקוגי: Rekackv), שם שמשמעו "חץ שבור" אשר היה שמה של ההתיישבות המקורית שלהם.
ב-1902 מסילת מיזורי-קנזס-טקסס תכננה לסלול מסילה באזור והעניקה אתרים להקמת עיירות לאורך המסילה. שלושה אתרים כאלו נמכרו לחברת ארקנסו ואלי טאון סייט (Arkansas Valley Town Site Company). מזכיר החברה ויליאם ס. פירס הורשה להעניק שם לאחד האתרים והוא החליט לתרגם את שם ההתיישבות הקרובה ל"ברוקן ארו" ולאמץ אותו לעיירה העתידית.
בשנותיה הראשונות כלכלת העיר הסתמכה בעיקר על חקלאות וגם על תעשיית הפחם. ברוקן ארו לא גדלה במיוחד והיא נותרה עיירה קטנה במחצית הראשונה של המאה ה-20. בשנות ה-60 של המאה ה-20 ברוקן ארו החלה לגדול והיא הפכה לעיר פרוורית.

חינוך

בעיר נמצא קמפוס של אוניברסיטת נורת'איסטרן סטייט (Northeastern State University).
התנזרות ממין

התנזרות ממין או איפוק מיני היא הפרקטיקה של הימנעות מפעילות מינית. הסיבות לכך יכולות להיות רפואיות (לדוגמה, הרצון להימנע מלחלות במחלות מין), פסיכולוגיות, משפטיות, חברתיות, פיננסיות, פילוסופיות, מוסריות או דתיות. א-מיניות שונה מהתנזרות ממין. התנזרות ממין עד הנישואים היא דרישה שקיימת בחברות ובמדינות מסוימות בעולם, על סמך הנורמות החברתיות והחוקים שקיימות/ים באותן החברות/מדינות.
התנזרות ממין עשויה להיות מרצון (כאשר אדם בוחר שלא לעסוק בפעילות מינית עקב סיבות מוסריות, דתיות, פילוסופיות וכו'), תוצאה לא רצונית של נסיבות חברתיות (כאשר לא ניתן למצוא בני זוג), או כתוצאה מהקפדה על החוקים המקומיים (למשל במדינות בהן פעילות מינית מחוץ לנישואין אינה חוקית, בבתי כלא, וכו').
ביהדות, ההלכה אוסרת על קיום יחסי אישות מחוץ לנישואים.
הבשלה

הבשלה היא תהליך המתרחש בפירות ובירקות, המהווה את המעבר בין היותם בוסר לבין היותם ראויים למאכל. בשלב זה הופכים הפירות למתוקים יותר, פחות חומצתיים, פחות ירוקים ורכים יותר. 
השלבים בהבשלתו של הפרי מושפעים בידי הורמונים שונים. הורמון חשוב בתהליך ההבשלה של הפירות הוא ההורמון אתילן, סוג גז המופק על ידי צמחים מחומצת האמינו מתיונין. 
במהלך תהליך ההבשלה נהרס הכלורופיל (נעלם הצבע הירוק), ובמקביל נוצרים פיגמנטים, המקנים לפרי או לירק את צבעו. 
בפירות בעלי עמילן, כגון בננות, חל פירוק של העמילן, תוך עלייה בריכוז הסוכרים, ובעיקר פרוקטוז וגלוקוז.

הבחלה

הבחלה היא תהליך שמביא להבשלה מהירה של פירות באמצעות חומרים כימיים. נהוג להבחיל בננות, תמרים, הדרים ועוד.
מאחר שפירות בשלים אינם מתאימים בדרך כלל להובלה, מאחר שהם עלולים להירקב לפני הגעתם ללקוח, נקטפים הפירות לעיתים בעודם בוסריים וממש לפני מכירתם, עוברים תהליך של הבחלה.
התהליך מתבצע במשך שנים רבות באמצעות גז אתילן (Ethylene). במספר ארצות מתבצע התהליך באמצעות סידן קרביד (Calcium carbide) שבתוספת לחות עובר תגובה כימית המשחררת גז אצטילן המאיץ את ההבחלה. גז זה עלול להכיל ארסן (Arsenic) וזרחן (Phosphorus) ולכן תהליך זה אסור לשימוש ברוב מדינות העולם.
נילוטים

הנילוטים הם שבטים שמקורם באזורים הקרובים לנהר הנילוס במזרח אפריקה. חלק מהקבוצות הללו הן לו , סארה , מסאי, קלנג'ין, דינקה, נואר, שילוקים, אטקר  ודוברי שפות מאא . כל אחת מן הקבוצות האתניות הללו התפצלה מספר פעמים, וישנם שבטי-בת שלא הוזכרו כאן. ישנן טענות שמספר קבוצות אתניות במערב אפריקה, כמו סרר  מסנגל, מגמביה וממאוריטניה הן חלק מהעמים הנילוטיים.
רוב אוכלוסיית דרום סודאן מורכבת מבני שבטים נילוטיים; גם במצרים חיים בני הקבוצה האתנית. כמו כן, זוהי הקבוצה האתנית השנייה בגודלה באזורים שסביב האגמים הגדולים של אפריקה (במדינות בורונדי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, רואנדה, טנזניה ואוגנדה), ואנשיה חיים גם בדרום-מערב אתיופיה.
הנילוטים מאמינים בנצרות ובמספר דתות מסורתיות.
פיהוק

פיהוק הוא רפלקס גופני הכולל פעירה רחבה של הפה והלוע, שאיפה ונשיפה אצל בני אדם ובעלי חיים. מהווה תסמין של עייפות, חוסר בשינה או שעמום. נטען כי הפיהוק מגביר את ערנות האדם המפהק. הסיבות המדויקות לתופעת הפיהוק טרם ידועות לאשורן.
הפיהוק משמש גם כרמז חברתי בלתי מילולי בעל כמה משמעויות, בהתאם להקשר בו הוא נעשה, והוא עלול לשדר מסר אנטי חברתי מובהק. מסיבה זו בתרבויות מסוימות מקובל להסתיר את פעולת הפיהוק על ידי שימת יד על הפה. כאשר הפיהוק מלווה בקול, הוא עלול להתפרש כזלזול, כך לדוגמה, באוגוסט 2009 אזרח אמריקאי הועמד לדין משום שפיהק באופן קולני בזמן דיון בבית המשפט.

למה פיהוק מדבק?

רפלקס הפיהוק ידוע כ"מדבק", כלומר אדם אחד מפהק גורר אחריו אנשים אחרים. ההדבקה בפיהוק חוצה מינים (למשל פיהוק של אדם בנוכחות כלב ולהפך), ובאופן מוזר גם תמונה של אדם או חיה מפהקים ואפילו המילה "פיהוק" בעצמה יכולים לגרום לכך.
הפיהוק המדבק קשור לאמפתיה, פיהוק של בן זוג ידביק בסבירות גבוהה יותר מפיהוק של אדם זר. אנשים שהיכולת האמפתית שלהם ירודה נדבקים פחות בפיהוקים. כך, למשל, נמצא מתאם שלילי בין בעלי הפרעת אישיות סכיזוטיפלית (הפרעה המתבטאת בין היתר בקושי בזיהוי מצבים רגשיים ויצירת קשרים חברתיים) להדבקות בפיהוק, וילדים הסובלים מהפרעות על הקשת האוטיסטית נדבקים פחות בפיהוק למראה ילדים מפהקים בהשוואה לילדים באותו גיל שאינם סובלים מהפרעות כאלו.
קיימות מספר השערות לגבי הסיבות להתפתחות "הפיהוק המדבק". ייתכן, למשל, שזהו שריד אבולוציוני של "תופעת עדר", כלומר הפיהוק מעביר מסר של עייפות לחברי הלהקה האחרים כדי לסנכרן דפוסי שינה ופעילות. יש סברה כי הפיהוק המדבק משמש לוויסות מצב הרוח אצל חיות הנמצאות בחבורה, בדומה ליללות להקת זאבים לאור ירח מלא.

מסורת ואמונות טפלות

אמונות טפלות מסוימות נקשרו לתופעת הפיהוק. הנפוצה ביותר היא האמונה כי יש צורך לכסות את הפה בשעת הפיהוק כדי למנוע מהנשמה לברוח מהגוף. לפי המסורת המוסלמית המתועדת בחדית' פיהוק נגרם מהשטן ולכן על המאמין להימנע ככל יכולתו מפיהוק ולכסות את פיו בשעת פיהוק. היוונים הקדמונים האמינו כי פיהוק אינו סימן לשעמום אלא לכך שהנשמה מנסה לברוח מהגוף לעבר האלים במרום. אמונה דומה רווחה אצל בני המאיה.
מוסא הילאל

מוסא הילאל (נולד ב-1961) הוא ערבי סודאני המשמש כאחד ממנהיגי מלציית הג'נג'וויד וכיועץ לשר הסודאני לענייני פנים. הילאל הוא המנהיג של החמולה הערבית מחמיד, המשתייכת לשבט ריזגט, אחד השבטים המשמעותיים בדארפור. הילאל היה אחראי לניהול מערכה צבאית נגד אזרחים בדארפור ב-2003, כחלק מהמאבק הצבאי בהתקוממות של קבוצות המורדים הדארפוריות. ב-21 בינואר 2008, הממשלה הפדרלית של סודאן הכריזה על מינויי של הילאל ליועץ בכיר לשר הסודאני לעניינים פדרליים. התפקיד מאפשר להילאל לתאם עם המנהיגים האזוריים המקיפים את דארפור, כמו גם עם קבוצות שבטים ערביות, את היחס למשטר הצבאי. בנוסף, תפקיד פוליטי זה מעניק למנהיג הצבאי השפעה על החלטות המתקבלות בחרטום העוסקות בגיוס למיליציית הג'נג'וויד.

האשמות

מוסא הילאל הואשם בהסתות לקונפליקטים אתניים בכמה אזורים בדארפור. בשנות ה-90 הוא נאסר בשל האשמות בפשיעה, אשר כללו רצח של 17 אנשים ממוצא אפריקני ושוד הבנק המרכזי של ניאלה. ב-2003 נשלח הילאל לכלא בפורט סודאן בידי מושל צפון סודאן, אבל שוחרר באפריל 2003, כביכול בשל הוראותיו של סגן הנשיא, וניתנה לו הסמכות לגייס ולפקד על כוחות מיליציה. לאחר שחרורו התיישב הילאל באזור קאבקאביה (Kabkabiya) בצפון דארפור, שם לכאורה אירגן פגישה כדי לגייס אנשי שבטים ערבים מאוולד ראשיד (Awlad Rashid), אירקוואט (Ireqat) ואום ג'אלול (Um Jalul). הוא המנהיג של שבט אום ג'אלול, אשר ממלא תפקיד עיקרי בתקיפות בדארפור. קורבנות, עדים להתקפות וחברים בכוחות המזוינים נקבו בשמו כשני בפיקוד במיליציות הג'נג'וויד, "בריגדת מודיעין הגבול" במיסטריה (Misteriya). דווח שהוא נפגש פעמים רבות מספור עם מנהיגי מיליציה כדי לתאם תקיפות כפרים אחרים. מוסא הילאל גם נאשם בחטיפת נשים וכליאתן במערב מיסטריה. ב-2006, האו"ם הטיל איסור יציאה מסודאן והקפאת נכסים על הילאל. מוסא הילאל צוטט לכאורה באמירה "איסור המסע - זו השפלה. אני מנהיג שבט. השם שלי מגיע לפני הכול". ב-27 בפברואר 2008 דיווח מר ריבס על הרס 30 כפרים, רציחתם של מעל ל-200 אנשים, אינוסן של מעל 200 נערות ונשים וחטיפתם של 150 נשים ו-200 ילדים. מעשים אלו, טען ריבס, נעשו בידי מליציות הג'נג'וויד תחת פיקודו הישיר של מנהיג המיליציה, מוסא הילאל. 
הלחץ הבינלאומי שנוצר כנגד ממשלת סודאן לטפל בתקיפות כנגד אזרחים עלול להכריח את ממשלת סודאן להסגיר את מוסא הילאל לרשויות הבינלאומיות. נטען כי למוסא הילאל מידע מספיק כדי להוות איום עבור ממשלת סודאן במקרה שזו תפנה נגדו. כך, ממשלת סודאן ביטלה פעמים רבות ביקורת בינלאומית בנוגע להחלטתה לקדם את מוסא הילאל לתפקיד היועץ לשר לעניינים פדרליים. נשיא סודאן אל-באשיר צוטט כאילו אמר, "(מוסא הילאל) תרם רבות לייצוב ולביטחון האזור".

מעורבות בצ'אד

בדצמבר 2011 דווח כי בתו של הילאל התארסה לנשיא צ'אד, אידריס דבי ב-21 בינואר 2012 נישאה הבת לאידריס דבי.
עצמות השמע

אנטומיה ותפקוד

שמותיהן של עצמות השמע ניתנו לפי צורתן המזכירה פטיש (Malleus), סדן (Incus) וארכוף או משוורת (Stapes; מבנה בצורת טבעת בצד האוכף המותאם לכף רגלו של הרוכב).
עצמות השמע יוצרות שרשרת בין האוזן החיצונית לאוזן הפנימית. הפטיש, החיצונית מבין העצמות, מחוברת בצידה המכונה "ידית הפטיש" (Manubrium mallei) לעור התוף, ומתמפרקת עם הסדן בצידה השני. הסדן מופרקת בצידה המרוחק מהפטיש עם הארכוף, והארכוף מותאמת לחלון הפרוזדור (Fenestra vestibuli; "החלון האובלי"), אחד מפתחיה של האוזן הפנימית.
קולות המגיעים לאוזן ופוגעים בעור התוף, גורמים לתנודות בעור התוף המועברות ממנו לפטיש, מהפטיש לסדן, מהסדן לארכוף ומהארכוף לתוך האוזן הפנימית. תנודות הארכוף מועברות לנוזל שבשבלול האוזן הפנימית ותנודות הנוזל מגיעות לחיישני הקול המתרגמים את התנודות לדחפים עצביים המועברים אל המוח.
כמערכת של מנופים, עצמות השמע מגבירות את עוצמת הרעידות המועברות מהשטח הגדול יותר של עור התוף לשטח של חלון הפרוזדור, עוצמת הרעידות בחלון הפרוזדור חזקה עשרה מונים מזו שבעור התוף. תנועת העצמות יכולה להיות מבוקרת על ידי השריר מותח התוף הנאחז בפטיש ועל ידי שריר המשוורת הנאחז בארכוף. כיווץ השרירים מפחית את עוצמת התנודות המועברות על ידי עצמות השמע ומאפשר להגן על החיישנים באוזן הפנימית מעוצמת קול חזקה מדי ומאידך, שיתוק של השרירים גורם לרגישות יתר לצלילים. ייתכן שפעולת השרירים מאפשרת הפרדה מדויקת יותר בין צלילים גבוהים על ידי הפחתת מעבר צלילים נמוכים.
עלילות ספיידרוויק - משקף האבן

עלילה

סיימון נחטף על ידי הגובלינים הבלתי נראים. ג'ארד וסיימון מוצאים אבן המעניקה "ראות" (היכולת לראות את היצורים הקסומים המסתתרים מבני האדם) ובעזרתה תוקפים את גובלינים. הם עוברים נחל שורץ טרולים ונאלצים להילחם עם גובלינים לא פעם אחת במהלך העלילה.
שמואל הרמתי

שמואל הרמתי (שלזינגר) (כ"ה בתשרי תרנ"ו אוקטובר 1895 - ט' בכסלו תש"ח נובמבר 1947) היה ממייסדי הפועל המזרחי.
שמואל נולד בשנת 1895 בסוסנוביץ פולין למנחם מנדל שלזינגר וחנה לבית בלומנטל. גדל והתחנך אצל מורים פרטיים (בהם חיים נחמן ביאליק), מוסדות חינוך יהודיים וכלליים, בהם בית ספר למוזיקה.
עוד בצעירותו התמסר שלזינגר לרעיון הציוני והיה מרצה בפני חביריו לגימנסיה על הציונות והספרות העברית והצטרף לתנועת המזרחי.
בשנת 1920 עלה לארץ והצטרף לסוללי כביש חיפה-ג'ידה (כביש 75), שלזינגר לא מצא את מקומו בין הפועלים החילונים ועלה ירושלימה ועוד באותה שנה היה מועמד בבחירות לצירי המזרחי לכנסייה הציונית.
יחד עם הרב ישעיהו שפירא, הקים "גדוד עבודה" דתי. בין עבודותיו - ניקוי ושיפוץ בריכות שלמה בשנת 1924.
בשנת 1921 הקים את לשכת הפועלים הדתיים בירושלים ובשנה שלאחר מכן היה מראשוני המצטרפים לפועל המזרחי.
בשנת 1992 התגייס להגנה ולמשטרת המנדט ועם יצירתה, צורף למשטרת היישובים העבריים. הרמתי, שהיה כנר מוכשר, היה מראשוני תזמורת המשטרה ויחד עם שאר התזמורת, הופקד על ביטחון הרובע היהודי בעת המרד הערבי הגדול.
בנו הוא שלמה הרמתי.
בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה

סקירה כללית

במקור היה בית הספר חלק מהאֵקוֹל פְּרָאטִיק דֶה אוֹטְז אֵטִיד (École Pratique des Hautes Études;‏ EPHE), ושימש כאגף השישי שלו: מדעי הכלכלה והחברה. ה-EHESS זכה לאוטונומיה כמוסד חינוכי להשכלה גבוהה ב-23 בפברואר 1975. יצירת ענף המוקדש לחקר מדע החברה בתוך ה-EPHE זכתה לתמיכתם של מספר יזמים מקרן רוקפלר שהחלו בכך בשנות העשרים. לאחר מלחמת העולם השנייה, קרן רוקפלר השקיעה כספים נוספים במטרה ליצור מוסד מחקר סוציולוגי שאינו מרקסיסטי. לכן, האגף השישי נוצר ב-1947, ולוסיאן פבר שהיה מושפע מג'ורג' גורביץ עמד בראשו. מעט לאחר יצירתו (1947), האגף השישי, שכונה לאחר מכן EHESS, נעשה אחד מהמעצבים רבי ההשפעה ביותר של מתודולוגיות מחקריות עכשוויות בהיסטוריוגרפיה, מדעי הסביבה ומדעי החברה, הודות לתרומתם של מלומדים בולטים כמו פרנאן ברודל, ז'אק לה גוף או פרנסואה פירה. ברודל ירש את פברה בשנת 1962 והתרכז בהקמתן של קבוצות מחקר מגוונות שמקום מושבן הנוכחי הוא בשדרת רַסְפָּיְי, באופן חלקי היה זה הודות לתמיכתה של קרן פורד.
כיום, בית הספר הוא אחד ממוסדות ה-Grands établissements היוקרתיים ביותר בצרפת. הוא מתפקד כמוסד מחקר והוראה אשר מעניק לבוגריו תארים. הוא מציע תוכניות ברמה גבוהה לסטודנטים לתארים מתקדמים מתוך כוונה להכשירם לקריירת מחקר. למוסד יש תוכניות לתואר שני ותוכניות דוקטורט. תחומי ההתמחות העיקריים הם: היסטוריה, בלשנות, פילוסופיה, פילולוגיה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, כלכלה, מדעים קוגניטיביים, דמוגרפיה, גאוגרפיה, ארכאולוגיה, משפטים, ומתמטיקה, אם כי המוסד מתמקד במחקר בינתחומי בתוך מקצועות אלה. ה-EHESS משמש כיום כאכסניה ללמעלה משמונים מרכזי מחקר (ביניהם מספר יחידות מחקר משותפות עם ההמכון הלאומי למחקר מדעי) ו-22 תוכניות דוקטורט, או 13 שבהן נערכת שותפות עם אוניברסיטאות וגראן אקול צרפתיים אחרים.
דניאל פסמניק

אודות

נולד בעיר האדיטש (גביאץ), שבפלך פולטבה, שבאוקראינה של היום. למד רפואה בשווייץ ובבולגריה ומשנת 1899 שימש כמרצה לרפואה באוניברסיטת ז'נבה. בשנת 1900 הצטרף לתנועה הציונית והיה לאחד מהכותבים הפורים שבה. בשנת 1905 חזר לרוסיה והצטרף למערכת של "ייברייסקאיה ז'יזן" (החיים היהודיים)שחזר לפעול ב 1904 כירחון ומ-1907 כשבועון בשמו המקורי "ראזסוויט" (השחר). הוא כתב בעבור עיתונים רבים וכתביו תורגמו לשפות רבות. נחשב לאחד מהתאורטיקונים החשובים ביותר של הציונות בתקופתו. בפרסומיו צידד בציונות הסינתטית. 
השתתף כנבחר מטעם הציונים יחד עם מיכאל אליניקוב, אברהם אידלסון, יוליוס ברוצקוס וישראל רוזוב בוועדה המדינית המיעצת לצירים היהודים ב"דומה" הרוסית (בית הנבחרים).
בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1921), ד"ר פסמניק צידד ב"צבא הלבן". בשנת 1919 עזב לפריז והיה פעיל בחוגים האנטי מהפכניים הרוסיים. פעילות זו, כאשר ברקע פוגרומים נגד יהודים באוקראינה בהנהגת צבאו של דניקין, הרחיקה אותו מהחוגים הציוניים. אחרי 1922 חזר לפעילות ציונית ובשנת 1930 יצא בישראל ספרו של פסמניק "מפני מה אני יהודי?" בתרגומו של ד"ר ישראל קרניאלי בהוצאת מוריה.
בתיסקפה

בתיסקף הוא סוג של צוללת מאוישת קטנה, המיועדת לצלילה למקומות עמוקים במיוחד. הבתיסקף מורכב מתא לצוות (עם מקום ל-2 עד 3 אנשים), הדומה לבתיספרה, ומעליו מצוף הממולא בנוזל קל ממים, כגון בנזין, וזבורית. כדי להעלות את הכלי ממעמקים, משחררים את הזבורית, שהיא אוסף של כדורי ברזל קטנים הנמצאים במיכל מיוחד בצורת משפך, ומוחזקים על ידי אלקטרומגנט בפתחו. הבתיסקף מונע באמצעות מנוע חשמלי, המוזן מסוללות, ויכול לנוע למרחק של מספר קילומטרים.
הבתיסקף הראשון היה "FNRS-2", שנבנה בידי הממציא הבלגי אוגוסט פיקאר. הצוללת נבנתה במימון הקרן הלאומית למחקר מדעי של בלגיה (ראשי תיבות: FNRS) ונקרא על שמה (FNRS-1 היה כדור פורח שנבנה על ידי פיקאר במימון הקרן הבלגית). הבנייה החלה בשנת 1937 והסתיימה רק ב-1948, בעקבות הפסקת הפיתוח בזמן מלחמת העולם השנייה.

צלילות

ב-26 באוקטובר 1948 בוצעה צלילת ניסיון של הבתיסקף במים רדודים בעומק של 24 מטר שהוכתרה בהצלחה. ב-3 בנובמבר באותה השנה צלל הבתיסקף לעומק של 1,400 מטר בקירוב. באותה השנה הפסיקה קרן FNRS הבלגית את מימון הפרויקט, וה-FNRS-2 נמכרה לחיל הים הצרפתי שפיתח אותה ל-FNRS-3.
הבתיסקף השני, "הטריאסטה", עוצבה ותוכננה גם כן על ידי פיקאר ונבנתה באיטליה. אורכה של הצוללת היה 15 מטר, מכלי הציפה שלה היו מלאים ב-22,000 גלונים של הפטאן וכן חוברו שני מכלי זיבורית של מים לכל אחד מצדדיה.
בתחילת שנות ה-50 צללו שתי הצוללות במקביל ושיפרו את שיאי העומק בזו אחר זו: באוגוסט 1953 ה-FNRS-3 הגיעה לעומק של 2,100 מטר בקירוב (6,900 רגל) והטריאסטה צללה לעומק של 3,150 מטר בקירוב (10,300 רגל). בפברואר 1954 שברה ה-FNRS-3 את השיא של הטריאסטה מ-1953 וצללה לעומק של 4,050 מטר (13,290 רגל; 900 מטר יותר מהשיא של הטריאסטה מ-1953) כ-160 ק"מ מחופי דקר, סנגל.
 "הטריאסטה", נרכשה על ידי צבא ארצות הברית ב-1958 תמורת רבע מיליון דולר. ב-23 בינואר 1960 צללו דון וולש, קצין בצי האמריקאי, וז'אק פיקארד, בנו של מתכנן הכלי אוגוסט פיקאר, לנקודה העמוקה ביותר המוכרת, תהום צ'לנג'ר שבשקע מריאנה, בצפון-מערב האוקיינוס השקט. ההנחה הייתה שבעומק זה אין זרמים ושניתן יהיה להשליך במקום פסולת רדיואקטיבית. הצלילה ארכה כ-5 שעות ובסופה הגיעה הטריאסטה לעומק של 10,911 מטרים. שום כלי שיט אחר לא צלל עד אז לעומק דומה. הצוות גילה כי גם בעומק זה קיימים יצורים חיים, ומכאן כי קיימים זרמים המביאים חמצן חדש גם בעומק זה. הטריאסטה שהתה כ-20 דקות על הקרקעית לפני שהחלה במסע חזרה אל פני הים.
רק בשנת 2012 התרחשה צלילה מאוישת נוספת לקרקעית תהום צ'לנג'ר, כשג'יימס קמרון צלל לקרקעית עם הצוללת "דיפסי-צ'לנג'ר" (Deepsea Challenger), אם כי צלילות לא מאוישות התרחשו עוד ב-1995 על ידי היפנים וב-2009 על ידי המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
מגי או'ניל

ביוגרפיה

או'ניל נולדה בבקינגהאמשייר שבאנגליה למשפחה קתולית בת שישה ילדים. היא גדלה במידלנדס ולמדה בבית ספר קתולי במנזר. היא התחילה לעסוק במשחק בהשראת מורה לדרמה.
את הכשרה המקצועית רכשה או'ניל בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. היא כיכבה בווידאו קליפ "Holding Back the Years" של להקת סימפלי רד. הופעת הבכורה המקצועית שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1985 במחזה "Moving Pictures" מאת מאת סטיבן לואה בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס בלידס. הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1986 בסרט "מונה ליזה" בכיכובו של בוב הוסקינס. ב-1988 שיחקה בסרט ההוליוודי "גורילות בערפל" בכיכובה של סיגורני ויבר. ב-1989 שיחקה או'ניל בסדרת הטלוויזיה "Take Me Home" לצדם של קית' בארון ואנט קרוסבי.
או'ניל גילמה את ד"ר אלכס רדמן בדרמה הרפואית "Peak Practice" של רשת ITV. לקהל הבריטי היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד שילה ג'קסון בסדרת הדרמה קומית "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4. באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ערוץ BBC One שיחקה או'ניל בתפקיד סוזי ברנינג.

חיים אישיים

או'ניל מתגוררת בדרום לונדון, ואוהבת לעסוק בפילאטיס, יוגה וקריאה.
פוארטו איגואסו

היסטוריה

כשהספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, בני שבט הגוארני ישבו באזור, והם נשארו שם עד 1880. ב-1881, פרובינציית קוריינטס, שכללה אז את שטחי מיסיונס של ימינו, מכרה באזור שטח בגודל 13,000 קמ"ר. השטח החליף ידיים מספר פעמים, ובשלב מסוים החלו לצאת מסעות תיירים למפלים. אחת התיירות הייתה ויקטוריה אגירה, והיא החליטה לתרום ב-1901 כסף להקמת נתיב לאזור, ונוספו אליה תורמים אחרים. ב-1913 הוקם המלון הראשון, עוד לפני מבנים חשובים אחרים כמו תחנת המשטרה ובית הספר של העיר.
שם העיר עבר מספר שינויים, ובשלב מסוים אף רצו לקרוא לה על שם אווה פרון, אשת נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון, אך לבסוף השם שנקבע היה פוארטו איגואסו (מילולית: נמל איגואסו).

כלכלה

בעקבות קרבת העיר למפלי איגואסו, כלכלת העיר מתרכזת סביב התיירות, עם מלונות רבים שמספקים מקורות פרנסה לתושבים המקומיים. להרבה רשתות מלונאות בינלאומיות יש מלונות באזור, או שהם בתהליכי בנייה.
בעיר יש גם אטרקציות נוספות, כמו משולש הגבולות הארגנטינאי, הפרגוואי והברזילאי.
בנוסף, מכרות ונדה הקרובים מושכים אוספי אבני חן. המכרות פועלים משנות ה-50, ומספקים כמה מאבני החן הטובות ביותר של ארגנטינה.

תחבורה

גשר טנקרדו נווס, הידוע גם בשם "גשר האחווה" (בספרדית: Puente de la Fraternidad), עובר מעל נהר איגואסו ומקשר את פוארטו איגואסו עם העיר פוז דו איגואסו בברזיל.
נמל התעופה הבינלאומי קטרטס דל איגואסו משרת את העיר, כמו גם נמל התעופה הבינלאומי פוז דה איגואסו, בצדו הברזילאי של הגבול.