הקיור

תחילת השלב הגותי (1982-1980)

בשל חוסר השליטה היצירתית של הלהקה באלבום הראשון, סמית' החליט להיות מעורב ולהשפיע יותר בהקלטות לאלבום השני של הלהקה, "17 שניות" אותו הפיק סמית' ביחד עם מייק הדג'ס. האלבום יצא לאור בשנת 1980 והגיע למקום ה 20 במצעד הסינגלים הבריטי. סינגל מאלבום זה בשם "יער", הפך ללהיט הראשון של הלהקה ברחבי בריטניה והגיע למקום ה 30 במצעד הסינגלים הבריטי. באלבום זה היה שינוי דרסטי מהצליל המוזיקלי שאיפיין את הלהקה עד אז, שתואר על ידי מייק הדג'ס כ"מוזר, אווירתי ושונה מאוד מ "Three Imaginary Boys". ביקורת על הסינגל "17 שניות" במגזין NME טענה כי "עבור להקה צעירה כמו הקיור, זה נראה כמעט דמיוני שהם הצליחו לכסות שטח רחב כל כך בזמן כה קצר". באותה שנה האלבום "Three Imaginary Boys" נארז מחדש עבור השוק האמריקני בשם Boys Don't Cry, וכלל גרפיקה חדשה ורשימת השמעה שונה. הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בינלאומי על מנת לקדם את שני האלבומים האלו, כאשר בסופו עזב מתיו הארלי (הקלידן) את הלהקה. הוא צוטט אז אומר: "הלהקה הלכה לכיוון של מוזיקה אובדנית, קודרת - מסוג הדברים שלא עניינו אותי כלל".
הלהקה התאחדה שוב עם הדג'ס על מנת להפיק את האלבום השלישי בשנת 1981 Faith, שהעמיק את הסגנון הקודר של אלבומה השני של הלהקה, "17 שניות". האלבום טיפס עד למקום ה 14 במצעד הסינגלים הבריטי. בסוף שנת 1981 הלהקה הוציאה את הסינגל "Charlotte Sometimes". באותה נקודת זמן, לסגנון המוזיקלי הקודר היה אפקט משמעותי על הסגנון של הלהקה. הבקשות של הקהל לבצע שירים ישנים יותר של הלהקה נתקלו בסירוב מצד הלהקה במהלך הופעות חיות, ולעיתים סמית' היה שקוע כל כך בפרסונה שהוא הציג על הבמה, עד כדי כך שהוא נצפה יורד מהבמה בדמעות בסיום הופעה.
בשנת 1982 הלהקה הקליטה והוציאה לאור את האלבום "פורנוגרפיה" האלבום השלישי והאחרון של השלישייה שכונתה "המשולש המדוכדך", אשר ביסס את מעמדה של הקיור כמוזיקאים בעלי שיעור קומה בז'אנר המתהווה של הרוק הגותי.
סמית' אמר כי במהלך ההקלטות הוא "חווה לחץ נפשי. אבל לא היה לזה שום קשר ללהקה. זה היה קשור לגיל בו הייתי, לדברים אותם חוויתי, להיותי מי שאני. אני חושב שהגעתי לתקופה הגרועה ביותר שלי אז. בדיעבד ובהתחשב בדעות של אחרים על מה שהלך שם אז, הייתי אדם מפלצתי למדי באותה התקופה". גאלופ תיאר את האלבום הזה במילים אלו: "הניהיליזם השתלט שם [...] שרנו "זה לא משנה אם נמות כולנו" וזה בדיוק היה מה שחשבנו באותה תקופה". פרי היה מודאג שאין באלבום הזה שיר שיש לו פוטנציאל להפוך ללהיט ברדיו, והנחה את סמית' ואת פיל טורנליי לעבד את השיר "The Hanging Garden" ולשחררו כסינגל. למרות החששות לגבי הצליל הלא-מסחרי של האלבום, "פורנוגרפיה" הפך את הלהקה למובילה בבריטניה והביא אותה למקום השמיני במצעד האלבומים הבריטי. לאחר שחרורו של אלבום זה יצאה הלהקה למסע הופעות במהלכו שיחררה את גישת ה"אנטי-דימוי" ואימצה לראשונה את המראה המזוהה עם הלהקה של תסרוקות גדולות וגבוהות ואודם בצבעים עזים. במסע הופעות זה אירעו גם מספר אירועים שבעקבותיהם עזב סיימון גאלופ את הלהקה בסיומו של המסע. גאלופ וסמית לא דיברו זה עם זה כשנה וחצי לאחר עזיבתו של גאלופ.

שנים ראשונות של הצלחה מסחרית (1986-1983)

בעקבות עזיבת גאלופ את הלהקה ושיתוף הפעולה של סמית' עם להקת סוזי והבנשיז, נפוצו שמועות על התפרקותה של להקת הקיור. בדצמבר 1982 אמר סמית' בראיון למגזין המוזיקה מלודי מייקר: "האם הקיור באמת עדיין קיימת? אני מוצא את עצמי מהרהר בשאלה הזו בעצמי [...] זה הגיע לנקודה בה אני לא משתוקק לעבוד עוד בפורמט הזה. מה שלא יהיה, זה לא יהיה אני, לורנס וסיימון ביחד עוד. אני יודע את זה".
פרי היה מודאג מהמצב בו הייתה הלהקה המובילה של חברת התקליטים שלו, והחל להשתכנע שהפתרון היחידי עבור להקת הקיור הוא להמציא את עצמה מחדש מבחינת סגנון מוזיקלי. פרי הצליח לשכנע את סמית' וטולהרסט ברעיון הזה. פרי: "הרעיון מצא חן בעיני רוברט כי ממילא הוא רצה להרוס את הלהקה". כעת כאשר ניגן טולהרסט בקלידים במקום בכלי הקשה, בסוף שנת 1982 שחרר הצמד את הסינגל "Let's Go to Bed". בעוד שסמית' כתב את השיר הזה כשיר חד פעמי ו"טיפשי" עבור העיתונות, השיר הפך ללהיט שולי ברחבי בריטניה והגיע למקום 44 ברשימות ההשמעה, בעוד שבאוסטרליה וניו זילנד הוא נכנס לרשימות המצעדים של 20 השירים הגדולים. בעקבותיו הגיעו בשנת 1983 שני שירים שהצליחו: השיר מבוסס הסינתיסייזר "The Walk" שהגיע למקום ה 12 במצעדים, ו "The Love Cats" שהפך ללהיט הראשון של הלהקה שהגיע לעשירייה הראשונה במצעדים וטיפס עד למקום השביעי. הלהקה פרסמה את הסינגלים האלו ועוד כמה שירים באלבום אוסף בשם "Japanese Whispers", שיועד על ידי סמית' עבור השוק היפני בלבד, אך בסופו של דבר חברת התקליטים החליטה להפיצו ברחבי העולם. באותה שנה סמית' המשיך גם להופיע עם להקת סוזי והבנשיז כגיטריסט במהלך סיור ההופעות שלהם שליווה את אלבום ההופעה החיה ואת אלבום האולפן שהוציאה הלהקה.
בשנת 1984 הוציאה להקת הקיור את האלבום שנחשב פסיכדלי The Top, בו סמית' ניגן בכל הכלים מלבד כלי הקשה, בהם ניגן אנדי אנדרסון וסקסופון שניגן פורל טומפסון. האלבום הפך ללהיט בבריטניה ונכנס לעשרת הגדולים, והיה אלבום האולפן הראשון של הלהקה שנכנס לבילבורד 200 בארצות הברית והגיע למקום השמונים. ביקורות שיבחו את האלבום. לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עולמי עם תומפסון, אנדרסון והמפיק שהפך לבסיסט פיל טורנליי. אלבום ההופעות החיות של הלהקה, Concert, שיצא בשנת 1984 כלל הקלטות מסיבוב הופעות זה. לקראת סיומו של מסע ההופעות פוטר אנדרסון לאחר שהשחית חדר במלון והוחלף בבוריס ויליאמס, וטורנליי עזב בעקבות הלחץ שנגרם לו במהלך סיבוב ההופעות. מקומו של הבסיסט לא נשאר פנוי למשך הרבה זמן, כשאחד מחברי הצוות הטכני הציע איחוד בין הלהקה לבין חבר העבר סיימון גאלופ, שניגן כעת בלהקה בשם Fools Dance. סמית' התפייס עם גאלופ ומיד לאחר מכן ביקש ממנו להצטרף ללהקה, והיה נלהב מאוד בעקבות האיחוד הצפוי.
בשנת 1985 ההרכב החדש: סמית', גאלופ, טולהרסט, טומפסון ויליאמס, הוציאו את האלבום The Head on the Door אלבום שהצליח לחבר בין ההיבטים האופטימיים והפסימיים של המוזיקה במרחב בו נעה לפני כן המוזיקה של הלהקה. האלבום הגיע למקום השביעי בבריטניה ובארצות הברית למקום ה 59, הצלחה שאת חלקה ניתן לשייך להצלחה העולמית של שני הסינגלים: "In Between Days" ו "Close to Me". בעקבות האלבום ומסע ההופעות הבינלאומי, בשנת 1986 הלהקה פרסמה את אוסף הסינגלים Standing on a Beach, בשלושה פורמטים שונים. האוסף הגיע לרשימת 50 הגדולים בארצות הברית, ופרסם מחדש שלושה סינגלים קיימים: "Boys Don't Cry" בביצוע חדש, "Let's Go to Bed" ומאוחר יותר "Charlotte Sometimes". האוסף לווה בקלטת וידאו ובלייזר דיסק בשם "Staring at the Sea", בהם היו קליפים לכל אחד מהשירים באוסף. הקיור הופיעו כדי לקדם את האוסף הזה והוציאו גם קלטת וידאו של הופעה חיה שצולמה בדרום צרפת. במהלך תקופה זו הלהקה הפכה לפופולרית מאוד באירופה (במיוחד בצרפת, בגרמניה, בבלגיה, בהולנד ובלוקסמבורג) והפופולריות שלה בארצות הברית הלכה ועלתה.

Kiss Me, Kiss Me, Kiss Me והצלחה בינלאומית (1993-1987)

בשנת 1987 הוציאה הלהקה את האלבום Kiss Me, Kiss Me, Kiss Me, שהגיע למקום השישי בבריטניה ולעשרת הגדולים במספר מדינות והיה הכניסה הראשונה של הלהקה ל 40 הגדולים בארצות הברית (מקום 35), ושיקף את הפופולריות הרחבה של הלהקה שהלכה וגדלה.
הסינגל השלישי מתוך האלבום הזה, "Just Like Heaven", היה הסינגל המצליח ביותר של הלהקה בארצות הברית. מהאלבום הזה נוצרו עוד שלושה סינגלים ולאחר יציאתו יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח. במהלך השלב האירופאי של מסע ההופעות, צריכת האלכוהול המסיבית של טולהרסט השפיעה על יכולתו להופיע, ורוג'ר אודונל, קלידן להקת the Psychedelic Furs, נקרא לעיתים קרובות להחליפו.
בשנת 1989 הלהקה הוציאה את האלבום Disintegration, שזכה לשבחי הביקורות והפך לאלבום המדורג גבוה ביותר של הלהקה עד לאותה נקודת זמן. האלבום הגיע למקום השלישי בבריטניה ושלושה להיטים ממנו הגיעו לשלושים הגדולים במצעדים: "Lullaby", "Lovesong" "Pictures of You".
האלבום גם הגיע למקום ה 12 ברשימות ההשמעה בארצות הברית. הסינגל "Fascination Street" הגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני בארצות הברית, אך במהרה נדחק לשוליים בצילו של הסינגל "Lovesong" שהגיע למקום השני במצעד הפופ האמריקאי (הסינגל היחיד של הקיור שהגיע לעשרת הגדולים במצעד זה). עד 1992 אלבום זה נמכר ברחבי העולם בלמעלה משלושה מיליון עותקים.במהלך העבודה על Disintegration חברי הלהקה הציבו אולטימטום לסמית' בטענה שאם טולהרסט לא יעזוב את הלהקה, הם יעזבו אותה. בפברואר 1989 טולהרסט עזב רשמית את הלהקה ופורסמו על כך הודעות בעיתונות. כתוצאה מכך רוג'ר אודונל הפך לחבר מלא בלהקה וסמית' בעצם נותר חבר הלהקה היחיד מהמייסדים. סמית' ייחס את פיטוריו של טולהרסט לחוסר היכולת של טולהרסט להתניע את עצמו ובעיות של שתייה אלכוהול, וסיכם "הוא היה בחוסר התאמה עם הכל. זה פשוט הזיק לכל דבר שעשינו". מאחר שטולהרסט עדיין נחשב לחבר בלהקה במהלך הקלטות האלבום Disintegration, הוא קיבל קרדיט בעטיפת האלבום האחורית כנגן ב"כלים אחרים", והוא מופיע בתור כותב-שותף של כל השירים. מאז כבר נחשף כי הוא לא תרם דבר לאלבום. לא בביצוע ולא בכתיבת השירים. הלהקה יצאה אז למסע הופעות מוצלח והופעות הלהקה מילאו אצטדיונים בארצות הברית. ב 6 בספטמבר 1989 הלהקה ביצעה את השיר "Just Like Heaven" בטקס פרסי VMA באמפיתיאטרון של אולפני יוניברסל בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
במאי 1990 עזב רוג'ר אודונל את הלהקה והוחלף בפרי במונט, שהיה טכנאי הגיטרות של הלהקה. בנובמבר של אותה שנה הלהקה הוציאה לאור אוסף של רמיקסים בשם Mixed Up. האלבום כלל שיר אחד חדש בלבד, Never Enough, שיצא כסינגל. ב 1991 הלהקה זכתה בתואר הלהקה הבריטית הטובה ביותר בפרסי המוזיקה הבריטית. באותה שנה, טולהרסט הגיש תביעה נגד סמית' וחברת התקליטים על תשלום תמלוגים וטען לבעלות משותפת על השם "הקיור" יחד עם סמית'. פסק הדין ניתן בסופו של דבר בספטמבר 1994, לטובת סמית'.
האלבום הבא שהקליטה הלהקה, Wish, הגיע למקום הראשון בבריטניה ולמקום השני בארצות הברית והניב את הלהיטים הבינלאומיים: "High" ו "Friday I'm in Love".
הקיור יצאו למסע הופעות יחד עם להקת ה Cranes והוציאו לאור ב 1993 את אלבומי ההופעות החיות Show ו- Paris.
בתור תרגיל קידום מכירות עם רשת חנויות מוזיקה בבריטניה, יצאה מהדורה מוגבלת שהכילה קטעים אינסטרומנטלים מהקלטות האלבום Wish על גבי קלטת שהכילה ארבעה קטעי מוזיקה. כל ההכנסות ממכירת מהדורה זו נתרמו לצדקה. ב 1993 הלהקה הייתה מועמדת על אלבום זה לפרס הגראמי לאלבום האלטרנטיבי. בתקופה לאחר ההוצאה לאור של האלבום Wish ולפני תחילת ההקלטות לאלבום הבא, שוב השתנה הרכב חברי הלהקה. טומפסון עזב את הקיור כדי לנגן עם רוברט פלאנט וג'ימי פייג' מהלד זפלין, ובמונט הפך לגיטריסט המוביל של הלהקה. בוריס ויליאמס גם כן עזב את הלהקה והוחלף על ידי ג'ייסון קופר.

תקופת מעברים ושינויים (1998-1994)

הקלטות לאלבום חדש החלו בשנת 1994, בנוכחות סמית' ובמונט בלבד. מאוחר יותר יצטרפו לצמד גם גאלופ (שסבל מבעיות בריאותיות שונות) ורוג'ר אודונל, שנתבקש לחזור ללהקה בסוף 1994.
הלהקה ביצעה את השיר "Burn" בסרט משנת 1994 "העורב" וגם את "Dredd Song" שיר הנושא של סרט משנת 1995: " Judge Dredd" בכיכובו של סילבסטר סטאלון. אלו לא נכללו באלבום עד ליציאת אלבום אוסף של הקיור בשנת 2004.
האלבום שיצא לאור לבסוף בשנת 1996, Wild Mood Swings, קיבל ביקורות פושרות וסימן את סוף תקופת ההצלחה המסחרית של הלהקה.
ב 1997 הלהקה הוציאה את האלבום Galore, אלבום אוסף שכלל סינגלים מהשנים 1987 עד 1997, וגם את השיר החדש "Wrong Number" בו ניגן הגיטריסט שניגן עם דייוויד בואי, ריבס גברלס. גברלס ליווה את הלהקה גם במהלך הופעות בשיר זה. ב 1998 הלהקה תרמה לאלבום הפסקול של תיקים באפלה: הסרט.

שנים מאוחרות (2009-1999)

עם האלבום היחיד שנשאר לחוזה הקלטות שלהם ועם התגובה המסחרית הירודה לאלבומים: Wild Mood Swings ו Galore, סמית' שוב חשב שימיה של הלהקה ספורים ולכן רצה לעשות אלבום ששיקף את הפן הרציני יותר של הלהקה.
האלבום Bloodflowers שהיה מועמד לפרס הגראמי עוכב במשך כשנתיים ולבסוף ראה אור בשנת 2000. על פי סמית', אלבום זה היה חלק מטרילוגיה שכללה את האלבומים Pornography ו Disintegration. הלהקה גם יצאה לסיבוב הופעות של 9 חודשים, בהשתתפות למעלה ממיליון אנשים ברחבי העולם. בשנת 2001 הלהקה עזבה את חברת fiction והוציאה את אלבום האוסף שבו כמה מהקלאסיקות של הלהקה: Greatest Hits שכלל תקליטור ו DVD. בשנת 2002 הלהקה השתתפה בכ 12 פסטיבלי מוזיקה גדולים וערכה 3 קונצרטים, אחד בבריסל ושניים בברלין. אחד מהקונצרטים בברלין ראה אור בשנת 2003 כאלבום: The Cure: Trilogy.
בשנת 2003 הלהקה חתמה חוזה עם גפן רקורדס. בשנת 2004 הוציאה הלהקה מארז של 4 תקליטורים שנקרא: (Join the Dots: B-Sides and Rarities, 1978–2001 (The Fiction Years שכלל 70 משירי הלהקה וביניהם גם שירים חדשים שטרם שוחררו לציבור וספר בכריכה קשה שכלל צילומים וציטוטים.
האלבום הגיע למקום ה 106 בדירוג הבילבורד ל 200 האלבומים הטובים. הלהקה הוציאה את האלבום ה 12 שלה, The Cure בגפן רקורדס בשנת 2004. כדי לקדם את האלבום הלהקה לקחה חלק בפסטיבל Coachella ובפסטיבל Curiosa בצפון אמריקה. שיעורי ההשתתפות בפסטיבל זה היו יחסית נמוכים אך עדיין הוא נחשב לאחד מהפסטיבלים המוצלחים באזור באותה שנה. ב 2004 הלהקה גם קיבלה פרס MTV Icon שהוגש על ידי מרילין מנסון.
במאי 2005 רוג'ר אודונל ופרי במונט פוטרו מהלהקה. על פי אודונל, סמית' הודיע לו שהוא מצמצם את הלהקה לשלושה חברים בלבד. מוקדם יותר, אודונל אמר שהוא גילה על תאריכים לסיור הופעות מתוכנן רק דרך אתר אינטרנט של מעריצי הלהקה ואמר "זה היה עצוב לגלות את זה אחרי כמעט עשרים שנים כאלו שעשיתי עם הלהקה, אבל הייתי צריך לצפות ללא פחות ולא יותר מזה". שלושת חברי הלהקה הנותרים: סמית', גאלופ וקופר, הופיעו בכמה הופעות בהרכב זה עד שהתברר ביוני של אותה שנה שפורל תומפסון יחזור ללהקה וייקח חלק במסע הופעות שתוכנן לקיץ 2005. מאוחר יותר במהלך 2005 הלהקה הקליטה גרסת כיסוי לשיר של ג'ון לנון: Love, עבור אלבום צדקה שהוציאה קרן אמנסטי.
באפריל 2006 הלהקה הופיעה באולם אלברט הול עבור קרן תמיכה לצעירים חולי סרטן. בסוף שנת 2005 הוציאה הלהקה אלבום הופעה חיה שלווה בDVD שנקרא The Cure: Festival 2005 וכלל שלושים שירים מההופעות החיות באותה שנה.
החל לכתוב ולהקליט חומר עבור האלבום השלוש עשרה שלהם בשנת 2006. סמית' בתחילה הצהיר שזה יהיה אלבום כפול. הלהקה הודיעה ברגע האחרון על דחיית מסע ההופעות שתוכנן לסתיו 2007 בצפון אמריקה על מנת להמשיך בעבודה על האלבום, ודחו את מסע ההופעות לאביב 2008. האלבום 4:13 Dream שראה אור באוקטובר 2008 היה כישלון מסחרי באנגליה ביחס לאלבומים הקודמים של הלהקה. בפברואר 2009 זכתה הלהקה בפרס NME.

סיורי הטרילוגיה ושנים אחרונות (2010-היום)

בשנת 2011 הלהקה ניגנה את שלושת אלבומי האולפן שלה במלואם במהלך שתי הופעות חיות בסידני שנקראו Reflections. ההופעות הוקלטו ואמורות היו להתפרסם ב- DVD בשנת 2012. לאחר מכן הלהקה לקחה חלק בפסטיבל המוזיקה Bestival באנגליה, הופעה אשר הוקלטה וראתה אור באלבום בשם Bestival Live 2011.
בספטמבר 2011 רוגר אודונל הודיע רשמית בדף הפייסבוק שלו שהוא שב להופיע עם הלהקה והקיור הודיעו על תכנונן של שלוש הופעות Reflections נוספות: אחת בלונדון, שלוש בניו-יורק ושלוש בלוס אנג'לס.
ב 27 בספטמבר הוכרז על מועמדות הלהקה להיכנס בשנת 2012 להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
במאי 2012, לאחר חודשים של ספקולוציות, אישר פורל טומפסון, שכינה את עצמו אז Pearl, את השמועה שהוא עוזב את הלהקה והתנצל על הפגיעה במעריצי הלהקה. בסוף חודש מאי הלהקה יצאה לסיור של 19 ימים שכלל פסטיבלי מוזיקה שונים ברחבי אירופה, שהחל בפסטיבל Pinkpop בהולנד, והסתיים בספטמבר בפסטיבל Electric Picnic באירלנד. הלהקה המשיכה להופיע בעוד כמה הופעות ברחבי אירופה בשנת 2012, ובשנת 2013 ברחבי אמריקה הלטינית, סיור שכלל הופעה חוזרת בארגנטינה לאחר 26 שנים (אף על פי שרוברט סמית' הבטיח לעצמו שהוא לא חוזר להופיע עוד בארגנטינה), וסיור מעגלי גדול שכלל השתתפות בפסטיבלים גדולים ברחבי צפון אמריקה ואסיה.
בנובמבר 2014 הלהקה הוציאה את האלבום שנקרא The Art of McCartney כמחווה לפול מקרטני. האלבום כלל גרסת כיסוי לשיר Hello, Goodbye של הביטלס ובביצוע לקח חלק בנו של פול, גיימס מקרטני. באלבום הבונוס שצורף לדיסק זה יש גם ביצוע גרסת כיסוי לשיר של מקרטני: C Moon.
בנובמבר 2015 שוחררה הודעה שהלהקה תצא לסיור הופעות של 26 ימים ברחבי צפון אמריקה. ב 2016 הלהקה לקחה חלק במספר פסטיבלים ברחבי אירופה והופיעה גם באוסטרליה, עם סיום השנה בשלוש הופעות בארנה של ומבלי, לונדון.

סגנון מוזיקלי

הלהקה זוהתה לרוב עם סגנון הרוק הגותי וידועה כאחת מהלהקות שיצרו וביססו את הסגנון המוזיקלי הזה. עם זאת, הלהקה תמיד דחתה את הסיווג הזה, ובמיוחד את ההגדרה של הלהקה בתור להקת רוק גותי. בשנת 2016 אמר רוברט סמית': "זה כל כך מעורר רחמים שהמילה "גותי" עדיין מתוייגת עם להקת הקיור. אנחנו לא מסווגים. אני מניח שכשהתחלנו את הדרך כלהקה היינו להקת פוסט-פאנק, אבל בסך הכל זה בלתי אפשרי [...] אני פשוט מנגן את המוזיקה של הקיור, מה שזה לא יהיה." סמית' גם הביע את סלידתו מסגנון הרוק הגותי ותיאר אותו כסגנון משעמם ומונוטוני. בעוד שבדרך כלל נתפסים הקיור כמפיקי מוזיקה אפלה וקודרת, הם יצרו גם מספר שירים עליזים ושמחים והיו חלק מתנועת הגל החדש. במגזין Spin נטען שהקיור תמיד היו להקה של הכל או כלום. "[...] רוברט סמית' מתפלש בעצב גותי או שהוא מלקק את שאריות הצמר גפן המתוק מאצבעותיו המוכתמות בשפתון".
הסגנון המוזיקלי של הקיור הוגדר בדרך כלל כדומיננטי עם קווי-בס מלודיים, ומילים עם ייאוש קיומי על גבול הספרותי. רוב שירי הלהקה התחילו בכך שסמית' וגאלופ כתבו את קטעי התופים והבס, הקליטו דמו בבית, ואז הגיעו לאולפן לליטושים אחרונים. בשנת 1992 אמר סמית': "אני חושב שכשאנשים מדברים על ה"סאונד של הקיור" הם מתכוונים לשירים מבוססי הבס בעל 6 מיתרים, גיטרה אקוסטית והשירה שלי, ביחד עם צליל המיתרים של הסינתיסייזר. מעל כל הבסיס הזה היו שכבות שכבות של גיטרות וסינתיסייזרים. קלידים היו מרכיב חשוב בשירי הלהקה מאז יצא השיר Seventeen Seconds, והחשיבות שלהם גברה עם השימוש המאסיבי בקלידים באלבום Disintegration. במהלך תקופת היעדרותו של רוגר אודונל מהלהקה (2005–2011), לא נעשה שימוש בקלידים במהלך הופעות חיות והם לא בלטו באלבום של 2008: 4:13 Dream.

סרטוני מוזיקה

סרטוני המוזיקה הראשונים של הלהקה תוארו כ"איומים" והושמצו בשל איכותם הגרועה, באופן פרדוקסלי במיוחד על ידי הלהקה עצמה. תולהרסט אמר: "הם היו אסונות גמורים. אנחנו לא היינו שחקנים והאופי שלנו לא בא לידי ביטוי בסרטונים האלו". הסרטון שליווה את השיר: "Let's Go to Bed" היה שיתוף הפעולה הראשון של הלהקה עם הבמאי טים פופ, שהוסיף אלמנטים מתחום המשחק לסרטוני המוזיקה של הלהקה. בשנת 1987 בראיון למגזין Spin התעקש הבמאי: "אני חושב שצד מסוים שלהם תמיד היה קיים שם, הוא פשוט לא יצא החוצה". בשלב מאוחר יותר פופ ממשיך לביים את רוב סרטוני המוזיקה של הלהקה, שהפכו למזוהים מאוד עם הלהקה ותרמו להרחבת הקהלים שלה במהלך שנות השמונים. פופ הסביר את העבודה עם הקיור: "הקיור היא להקה אולטימטיבית עבור במאי לעבוד איתה, כי רוברט סמית' באמת מבין איך עובדת המצלמה, השירים שלו הם כל כך קולנועיים. הכוונה היא שמצד אחד יש המון השתטות והומור בשירים האלו, אבל מתחת לפני השטח יש את כל האובססיות הפסיכולוגיות והקלסטרופוביה של רוברט סמית'".

מורשת הלהקה

הקיור הייתה אחת מלהקות המוזיקה האלטרנטיבית הראשונות שקיבלו הערכה והכרה מסחרית לפני התקופה בה להקות רוק אלטרנטיבי היו חלק מהמיינסטרים. בשנת 1992 הוכרז ב NMA שהקיור נהפכו במהלך שנות השמונים ל"מכונת להיטים בסגנון גותי, תופעה בקנה מידה בינלאומי ועדיין, הלהקה האלטרנטיבית המצליחה ביותר שאי פעם דשדשה על האדמה". הזמר של הלהקה המצליחה אינטרפול צוטט אומר "הקיור היא להקה שכולנו בלהקת אינטרפול יכולים לומר שהושפענו ממנה. כשהייתי צעיר יותר הייתי מקשיב להם הרבה וגם קרלוס. למעשה הוא שאב הרבה השפעה מהקיור בדרך בה הוא ניגן על הבס ועל הקלידים. עבורי, רוברט סמית' הוא אחת הדוגמאות למשפט" אתה לא יכול להיות רוברט סמית' אם אתה לא רוברט סמית' בעצמך. זו אחת הלהקות שהשפיעה ביותר על להקת אינטרפול, מפני שכולנו אהבנו אותם. הם להקה אגדית". הקיור היוו גם השפעה מעצבת עבור להקת The Smashing Pumpkins. סולנם, בילי קורגן, אמר שהקיור היו השפעה מרכזית עבורם והמתופף מייק בריאן הגדיר את עצמו כ"מעריץ שרוף של הקיור".
כמה אזכורים על קיור והמוזיקה שלהם נעשו בתרבות הפופולרית. מספר סרטים השתמשו בשמות של שירי הלהקה כשם לסרט, למשל בנים אינם בוכים והקומדיה הרומנטית האמריקאית בשם Just like Heaven. התדמית המלנכולית של הקיור שימשה בסיס לפרודיות הרבה פעמים, לדמויות פרודיות שהופיעו בסדרות שונות. לא כפרודיה, דמותו של סמית' שימשה השראה לדמות הראשית בסרט This Must Be the Place. חיקוי בדמותו של רוברט סמית' גם הופיע בפרק של הסדרה סאות' פארק (והוא עצמו עשה את הפסקול של הדמות בפרק). הוא הופך להיות הדמות של Mothra ונלחם במכה (רובוט) - סטרייסנד כדי להציל את היום. כשסמית' עוזב, הדמות של קייל צועקת: "Disintegration is the best album ever!"
נכון לשנת 2004, להקת הקיור מכרה כ 27 מיליון אלבומים.

חברי הלהקה

ליינאפ נוכחי:
רוברט סמית' - שירה, גיטרות, מילים (1976-היום) 
סיימון גאלפ - בס (1976–1978, 1983-1993, 2005-היום)
ריבוס גברלס - גיטרה (2012-היום) 
ג'ייסון קופר - תופים וכלי הקשה (1995-היום)
רוג'ר אודונל - קלידים (1987–1990, 1995-2005, 2011-היום)