google/wiki40b huggingface dataset:
הרולד פאלטרמייר

חייו

פאלטרמייר נודע כאחד המלחינים והמפיקים שלכדו בצורה מיטבית את רוח הזמן של הסינת'פופ בשנות ה-80 בעשרות סרטים. התפרסם בעיקר כמלחין השיר Axel F, שיר הנושא של הסרט השוטר מבברלי הילס משנת 1984, וכן של שיר הנושא של אהבה בשחקים.
נולד במינכן שבגרמניה לאנליזה שמידט, עקרת בית, ולהוגו פאלטרמייר, איש עסקים בענף הבנייה. בגיל 6 החל לנגן בפסנתר בעידוד הוריו. בהיותו בן 11 גילה מורה למוזיקה מנירנברג את כשרונו ואת ה"אוזן" שפיתח כבר בגיל זה, והוא קיבל בעקבות זאת הכשרה במוזיקה קלאסית, תוך התמקדות ברוקנרול. הוא ניגן באורגן, ולמד חצוצרה ופסנתר באקדמיה למוזיקה במינכן.
עם סיום לימודיו באקדמיה למוזיקה במינכן עבר פאלטרמייר לארצות הברית, בעידודו של ג'ורג'ו מורודר עמו עבד על פסקול הסרט אקספרס של חצות, שם הכיר את המפיק ג'רי ברוקהיימר והחל לעבוד כמלחין. פאלטרמייר זכה בשני פרסי גראמי, בשנת 1986 עבור השיר Axel F, ובשנת 1987 עבור הפסקול לסרט אהבה בשחקים, שהלחין יחד עם הגיטריסט סטיב סטיבנס.
שלומי איילון

ביוגרפיה

איילון התגייס למשטרה ב-1978. שירת כסגן מפקד תחנת כפר סבא, ראש תחום חקירות בתחנות במחוז מרכז וקצין אגף החקירות במרחב השפלה. בשנים 2001–2003 שימש קצין אגף חקירות במחוז הדרום ולאחר מכן שימש נציג המשטרה בגרמניה ומרכז אירופה. 
באוקטובר 2006 מונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה בדרגת תת-ניצב ושירת בתפקיד עד פרישתו באפריל 2010. חקירות מרכזיות בתקופתו בתפקיד היו של שר החוץ אביגדור ליברמן בסיומה המליצה המשטרה להעמידו לדין בגין קבלת שוחד ועבירות נוספות, ושל ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט בפרשת המכרז למכירת בנק לאומי. חקירות נוספות היו של ראשי הערים שוקי פורר, צבי בר, שמעון גפסו ויצחק רוכברגר, כולם הועמדו לדין והורשעו. 
איילון בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
זינקיב

תולדות היישוב

היישוב נזכר לראשונה בשנת 1404, ובשנת 1458 הוענקו לו זכויות עיר. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.

יהודי זינקיב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,700 יהודים, למעלה משליש מתושביה. בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה ממלכתית יהודית ובית ספר יידי.
זינקוב נכבשה בידי הגרמנים ב-10 ביולי 1941, לאחר הפגזה כבדה, שגבתה קרבנות רבים. עם כניסתם לעיירה, ביצעו הגרמנים, בסיוע אוקראינים מקומיים, מעשי התעללות, שוד ורצח ביהודיה. עד מהרה הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, חובת ענידת טלאי צהוב ואיסור הליכה על מדרכות. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו שררו תנאי צפיפות, רעב ומגיפות, שהפילו חללים רבים.
ב-9 במאי 1942 נרצחו כ-600 יהודים מהעיירה יחד עם 450 יהודים מהעיירה וינקיבצי, בעיקר קשישים וחולים, ליד הכפר הסמוך סטניסלבובקה. בד בבד שולחו יהודים מהעיירה למחנות עבודה, בהם חלקם נרצחו.
ב-4 באוגוסט 1942 נרצחו 1,882 יהודים נוספים מהגטו שבעיירה בסמוך לסטניסלבובקה. כ-150 יהודים שהושארו בגטו שולחו בהמשך למחנות עבודה.
יונה אטלינגר

ביוגרפיה

אטלינגר נולד ב-1924 במינכן שבגרמניה, וב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה השתקעה בתל אביב, ואטלינגר למד בבית הספר ע"ש א"ד גורדון - בו גם הועסק מאוחר יותר כמורה למוזיקה. בילדותו ניגן בפסנתר ובנערותו עבר לנגן בקלרנית. מורהו הבולט היה הקלרניתן צבי ציפין. את המשך הכשרתו עבר אטלינגר בארצות הברית ובצרפת, שם למד אצל הקלרניתן לואי קהוזאק. מורהו לקומפוזיציה היה המלחין פאול בן חיים.
מ-1947 ועד 1964 שימש כנגן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שעימה הופיע פעמים רבות כסולן תחת שרביטם של מנצחים כזובין מהטה, סרג'יו צ'ליבידאקה, פול פאריי ואחרים. בישראל נטל אטלינגר חלק בהקמתם של כמה מההרכבים הקאמריים המובילים, וביניהם רביעיית תל אביב, איתה הופיע והקליט עד מותו. עם רביעיית תל אביב ועם הפסנתרנית פנינה זלצמן, הופיע אטלינגר בפסטיבלי המוזיקה ובמרכזי התרבות המובילים בארצות הברית, דרום אמריקה, אירופה, אוסטרליה והמזרח הרחוק. הוא גם הופיע כמנצח עם התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים. כמה מהמלחינים הישראלים הבולטים בתקופתו חיברו עבורו במיוחד יצירות, ביניהם המלחינים צבי אבני, בן-ציון אורגד, יוסף טל, ומרדכי סתר.
ב-1964 עבר אטלינגר לפריז, שם לימד קלרנית ולמד קומפוזיציה וניצוח אצל המלחינה והמנצחת נדיה בולאנז'ה. ב-1966 הצטרף לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, שם שימש כמנצח התזמורת הסימפונית של בית הספר, וכפרופסור לקלרנית ומוזיקה קאמרית. 
יונה אטלינגר נפטר בלונדון במפתיע ב-1981, ממחלת לב, בהיותו בן 57.

ביקורות

אשף של הכלי ואמן יוצא מגדר הרגיל.
— NRC Handelsblad, אמסטרדם
אחד מהאמנים הרציניים והמסורים בעולם הקלרנית של היום.
— The Clarinet, ארצות הברית
הצליל מלא ההבעה שלו יוצא דופן ברגיסטר הנמוך, ויש לו עושר של קרן יער ברגיסטר האמצעי. סולן נדיר בעוצמתו, שנגינתו נשארת תמיד גמישה, לעולם לא חורגת או בלתי-נעימה בעוצמות הגבוהות, ושומרת על מלוא הגוון שלה גם בפיאניסימו החלש ביותר.
— Süddeutsche Zeitung, מינכן
רכות כובשת וברק של צליל.
— Svenska Dagbladet, סטוקהולם
רק לעיתים רחוקות נשמע ביצוע כה אלגנטי של חמישית הקלרנית של מוצרט. מנעד הגוונים והפיסוק המושלם של אטלינגר הוא נדיר.
— Toronto Star, קנדה
רומנטי וכובש לחלוטין – ברהמס כפי שניתן לחלום עליו.
— Times of India, בומבי
שנת אפס

עלילה

העלילה מספרת את סיפורם של שבעה אנשים שונים, אשר חייהם משתנים כאשר פוגשים זה בזה באקראי. ישנם מספר קווים עלילתיים: אנה (שרה אדלר), אם חד-הורית לילד (צוקי רינגרט), אשר מנסה לשרוד תחת מצוקה כלכלית, אבטלה וקשיי מגורים; אדי (מוני מושונוב), עיוור שכלב הנחיה שלו נהרג בתאונת דרכים; ראובן (מנשה נוי) ומיכל (קרן מור), זוג החווה נישואין דלים וקשים; פרנק (דני גבע), טכנאי רדיו המנסה לגלות את הביוגרפיה של אביו, אותו מעולם לא הכיר; ומתי (דן תורן), איש עסקים החוזר לארץ במטרה לדאוג לאביו המבוגר. כל אחת מהדמויות מגיעה ל"נקודת אפס" בחייה, ומתחילה מסע לעבר מציאת משמעות החיים, מסע אשר מתאפשר עקב המפגשים הדרמטיים ביניהן.
מקרן

מקרן הוא מכשיר המשמש להצגת של תכנים חזותיים על מסך הקרנה. התכנים החזותיים יכולים להיות שקופיות, תצלומים, סרטי קולנוע, טלוויזיה, וכל אות וידאו אחר - וזאת בהתאם לסוג המקרן והטכנולוגיה שבה הוא פועל.
השימוש במקרן מאפשר צפיה בתכנים כאשר הם מוגדלים בהשוואה לתצורתם המקורית, וכך מתאפשרת הקרנה של התכנים לכמות גדולה של אנשים (לדוגמה, קהל הצופה בסרט), או לבחינה של פרטים ספציפיים בתמונה ולהפקת המיטב ממערכות וידאו איכותיות (כגון קולנוע ביתי).

מטול שקפים

מכשיר אופטי אשר מייצר אור, ומרכז אותו באמצעות עדשה. מעל העדשה מונח שקף, ואמצעות עדשה נוספת ומראה, האור שעבר את השקף מוקרן על-גבי מסך.

מקרן שקופיות

מקרן המכיל מנגנון מכני להזנה של שקופיות (שקפים בגודל קטן). המקרן מייצר אור, שעובר דרך שקופית אחת, שנשלפה באופן מכני מתוך אוסף שקופיות, ובאמצעות עדשה, האור מרוכז ומוקרן לכיוון המסך.
ברקיסימטו

היסטוריה

העיר נוסדה ב-1552 על ידי חואן דה וייגס, תחת השם נואבה סגוביה דה ברקיסימטו (סגוביה החדשה של ברקיסימטו), שקוצר בהמשך לברקיסימטו, כמפקדה לשיפור השליטה באזור שהאמינו שהוא עשיר בזהב. מקור השם ברקיסימטו אינו יודע בוודאות. בין היתר, ישנה גרסה שטוענת שהמקור הוא בשם הילידי לנהר טורביו לידו העיר שוכנת- וריקיסימטו, שם שמשמעו "הנהר בצבע אפר".
העיר יושבה ארבע פעמים, בעיקר בגלל אי-ידיעת התנאים הגאוגרפיים באזור. העיר הוזזה ממקומה הראשוני ב-1556 לאחר שהמתיישבים סבלו משטפונות. העיר שרדה במקומה השני עד 1561, אז הקונקיסטדור המורד לופה דה אגירה שרף את העיר. העיר עברה למיקום חדש לאחר מכן, במרחק של יותר מ-100 קילומטרים משם, אך ב-1562 הם ביקשו לעבור שוב מקו עקב הרוחות החזקות שנשבו במקום. לבסוף, ברקיסימטו הועברה למקומה הנוכחי במישור הצפוני של נהר טורביו ב-1563.
העיר הצטרפה לקוראים לעצמאות ונצואלה במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה.
העיר עברה תהליך מודרניזציה ב-1929 על ידי גנרל אאוסטוקיאו גומס, אשר כלל שיפוץ רחובות ושדרות והקמת מספר מבנים.

חינוך

בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסידד סנטרוקסידנטל ליסנדרו אלברדו ואוניברסידד נסיונל אקספרימנטל אנטוניו חוסה דה סוקרה.

תחבורה

נמל התעופה הבינלאומי חסינטו לארה משרת את העיר.
שביל ישראל לאופניים

שביל ישראל לאופניים הוא פרויקט לאומי שמטרתו ליצור שביל רכיבה רציף לאופני הרים שיחצה את הארץ לאורכה ויחבר בין החרמון בקצה האחד לבין אילת בקצה השני.

תכנון

הליך התכנון של השביל החל ב-2006. את הקמת השביל מובילה רשות הטבע והגנים בסיוע משרד התיירות והחברה הממשלתית לתיירות, משרד החקלאות, המשרד להגנת הסביבה והקרן הקיימת לישראל.
סביב פעילות שביל ישראל לאופניים הולכת ומתגבשת קהילת מתנדבים שתורמים מזמנם ומרצם לסלילת מקטעיו.
אחד היעדים של השביל הוא עידוד תיירות אופניים מחוץ לארץ ומתוכה. לכן, נעשה תהליך התכנון תוך הקפדה על מעבר ב"מיטב שיש לארץ להציע".
השביל עובר בין אתרי מורשת רבים, בהם האתרים הקדושים לשלוש הדתות, נתיבי שיירות עתיקים ותופעות טבע ייחודיות. מקטעי השביל תוכננו כך שהרכיבה בכל אחד מהם תארך עד יום (6–8 שעות) ותסתיים במקום שבו ניתן למצוא שירותי לינה ומים.

ביצוע

נכון לפברואר 2017, הוכשרו 300 ק"מ מתוך תוואי מתוכנן של 1,200 ק"מ והם מחברים את מצפה רמון אל אילת.
ליל וינגייט

ליל וינגייט הוא שמה של אחת מהפעולות הגדולות של תנועת המרי העברי בתל אביב, שנערכה בליל שבין ה-24 וה-25 במרץ 1946, ונועדה להוריד מעפילים בחוף תל ברוך וליצור הפגנת כוח פומבית של כוח המגן העברי בתל אביב.

רקע

תנועת המרי העברי קמה באוקטובר 1945 כאיחוד של מחתרות ההגנה, האצ"ל והלח"י לצורך פעולה משותפת כנגד מוסדות השלטון הבריטי בארץ. בחורף 1946 שהתה בארץ ועדת החקירה האנגלו-אמריקנית לבירור שאלת ארץ ישראל, לפיכך הפסיקה ההגנה, ביוזמתה, את פעולותיה הצבאיות. אולם, משהתמהמהה הוועדה בעבודתה ולא גילתה כל כוונה ללחוץ על הממשלה הבריטית להגדיל את מכסות העלייה, החליטה ההגנה לעשות זאת בעצמה.
בליל ה-25 במרץ עמדה לעגון בחופי תל אביב ספינת המעפילים אורד וינגייט (על שם צ'ארלס אורד וינגייט, הקצין הבריטי שסייע בהקמת פלוגות הלילה המיוחדות) כשעל סיפונה 248 מעפילים מאיטליה. המפקדה הארצית של ההגנה, בתיאום עם המפקדה המאוחדת של תנועת המרי החליטה לארגן מבצע הורדה שבסופו יוסתרו המעפילים בבתי תושבים בתל אביב. במקביל, תוכנן, יפעלו חוליות רבות ברחבי העיר כדי לחסום את דרכם של בריטים ולשבש מתקני צבא ובכך להקשות על הצבא הבריטי לפעול כנגד הורדת המעפילים.

הפעולה

בעיר פעלו במשולב כוחות פלמ"ח, חי"ש, חי"מ, גדנ"ע ויחידות נוספות. מתכנן המבצע היה בכיר ההגנה, יהושע גלוברמן. הכוחות התארגנו בשלוש חגורות מן החוף ומזרחה, שמטרתן הייתה לחסום את הבריטים. את ה"חגורה" המזרחית ביותר איישו אנשי פלמ"ח ותפקידם היה לחסום את הכבישים המובילים למרכז העיר, על מנת למנוע מהבריטים להחיש תגבורת למקום; את החגורה המרכזית איישו בעיקר אנשי חי"ש ובחגורה הצמודה לחוף הוצבו אנשי פלמ"ח ופלי"ם, שתפקידם היה להוריד את המעפילים. בנוסף הוצבו בנקודות כינוס בעיר אנשי גדנ"ע וחי"ם שהיו אמורים ליצור המון בתוכו ייטמעו המעפילים עם הורדתם. הבריטים הבחינו בתכונה יוצאת דופן וחשו שדבר-מה עומד להתרחש.
במשך הלילה נתקלו כוחות צבא ומשטרה בריטים באנשי ההגנה במספר נקודות חסימה. ההיתקלות החמורה ביותר אירעה בפינת הרחובות מרמורק ויהודה הלוי (היום רחוב אבן גבירול). משוריין בריטי שסייר סביב שרונה ("הקריה") הבחין בפעילות החשודה באזור, וכשהתקרב פתחה עליו באש חוליית ההגנה שהתבצרה במרפסת הבית הסמוך, בפיקודה של חברת הפלמ"ח, ברכה פולד, בת ה-19. כוח בריטי מן המחנה הסמוך נזעק לעזרת המשוריין. בחילופי האש נורתה ברכה פולד ממקלע הברן של המשוריין. היא נפצעה אנושות, ונלקחה על ידי הבריטים לחקירה במשטרת יפו, רק לאחר החקירה נלקחה לבית החולים הממשלתי, שבו נפטרה מפצעיה לאחר זמן קצר.
האונייה התגלתה על ידי הבריטים בשעות הערב, עוד לפני שהצליחה להתקרב לחוף. היא הוקפה במשחתות בריטיות שליוו אותה לנמל חיפה, משם נשלחו המעפילים למחנה המעצר בעתלית.
לכאורה היה "ליל וינגייט" כישלון חרוץ, אולם הוא היה אפקטיבי ביחסי הציבור של תנועת המרי. "ליל וינגייט" היה הוכחה ליכולתה של ה"הגנה" לתכנן ולבצע פעולות בהיקף רחב בשילוב עם העורף האזרחי. הודות לכך, הוגבר החלק הגלוי של המאבק נגד הבריטים ותל אביב הפכה למרכז המחאה הגלויה נגד הספר הלבן. הלוויתה של ברכה פולד, למחרת, הפכה להפגנת מחאה ענקית נגד מדיניות הבריטים להגבלת העלייה לארץ ישראל.

הנצחה

תושבי הרחוב הסמוך למקום נפילתה של ברכה פולד קראו לרחובם על שמה. באוקטובר 1950 החליטה עיריית תל אביב לקרוא לרחוב רשמית על שמה. ב-1989 הציבה העירייה שלט הנצחה לליל וינגייט ליד רחוב אבן גבירול 2 (בית אליהו), בסמוך למקום נפילתה של ברכה פולד.
רות רזניק

נעורים ותחילת הדרך

נולדה בירושלים ב-1932, בת לישראל מאיר לסק וליובה לבית פבזנר. היא גדלה לסירוגין בירושלים ובתל אביב. למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד ותיכון עירוני למסחר. בגיל 14 הצטרפה לאצ"ל והשתתפה באימונים, אך לא בלחימה. בגיל 15.5 סיימה את שירותה עקב פירוק האצ"ל. בגיל 16 עזבה את הלימודים והצטרפה לגרעין בקיבוץ רוחמה. לאחר שירותה הצבאי בחיל האוויר, עבדה בשגרירות ישראל בלונדון. רזניק חזרה לישראל בשנת 1956 בעקבות מות אחיה, הנווט אמיתי לסק. עבדה בתפקידי ניהול במפעלים שונים והקימה עם בעלה עסק עצמאי לשירותי משרד ולפרסום בו עבדה עד 1978.

פעילות פמיניסטית

ב-1972 נמנתה עם מייסדות התנועה הפמיניסטית הישראלית בתל אביב, ועמדה בראש התנועה באזור השרון. השתתפה בהפגנות של התנועה, ואף הואשמה בהשתתפות בהפגנה לא חוקית ובתקיפת שוטר. בשנת 1977 ייסדה יחד עם קבוצה של 19 נשים נוספות, ביניהן שושנה בר, את עמותת "לא לחימה באלימות נגד נשים" (אז אגודה עות'מאנית) שמטרותיה הן "איסוף והפצת מידע על ממדי ותופעות אלימות נגד נשים. והקמת בתי מקלט לנשים מוכות ולילדיהן". הייתה מקבלת השכר הגבוה בעמותה עד 2011, שנה שבה פרשה והמשיכה לעמוד בראש העמותה בהתנדבות.
ב-1978 הקימה העמותה את המקלט השני בארץ לנשים מוכות. בשנת 1993 הקימה העמותה מקלט לנשים מוכות בחדרה, ובשנת 1996 הקימה העמותה מקלט לנשים בראשון-לציון. בשנת 2011 לא עמדו שניים מהמקלטים של העמותה בקריטריוני הסף של מכרז משרד הרווחה למימון מקלטים לנשים מוכות. צעד שעורר תרעומת מצד ארגוני הנשים. כיום העמותה מפעילה שלושה מתוך 14 מעונות לנשים מוכות בארץ. על פי דברי השופטים במתן פרס ישראל, העמותה הביאה לשינוי במודעות החברה הישראלית לתופעת האלימות בבית.
בשנת 1986 הקימה העמותה קו-חירום עירוני לנשים במצוקה בעיר הרצליה ורזניק הדריכה את מתנדבות הקו]. העמותה גם הקימה קווי חירום לנשים בשלוש שפות, קו חירום לילדים, יחידה משפטית (מרכז עדנה) הנותנת מענה טלפוני, ייעוץ וסעד משפטי לנשים שהן קרבנות לאלימות, ומארגנת] סדנאות וימי עיון בנושא אלימות במשפחה
על רזניק נאמר: "במסגרת עבודתה החברתית, תמכה באלפי נשים וילדים הפונים למקלטים, הכירה אותם אישית, סעדה ועודדה נשים שהיו קרבנות לאלימות מבית: נשים יהודיות מכל עדות ישראל, נשים ערביות ודרוזיות, עולות חדשות מברית המועצות ומאתיופיה ואף עובדות זרות."].
בנובמבר 1999 הייתה רזניק ממקימות "פרלמנט נשים"], ולאחר מכן חברה בוועדה המייעצת שלו.

הופעות והרצאות

רזניק הרצתה בישראל ובחו"ל בתחום אלימות נגד נשים. במסגרת MEDURBS ‏(Mediterranean Urban Securities) של האיחוד האירופי, משתתפת רזניק כנציגת ישראל כמומחית בתחום אלימות נגד נשים וילדים.
רזניק פעלה לשינוי עמדות המשטרה בתחום האלימות במשפחה, מרצה ומדריכה שוטרים וקצינים בתחום זה.]
רזניק הופיעה בפני ועדות הכנסת העוסקות בנושא אלימות נגד נשים בישראל: ועדת חוקה, חוק ומשפט, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות והוועדה לקידום מעמד האישה. הקימה.] יחידה להכשרת אחיות ורופאים, להכשרתן של אחיות בחדרי מיון ועובדות סוציאליות בבתי חולים  של אחיות טיפת חלב בחשיבות תפקידן באיתור קרבנות אלימות מבית.

משפחה

בן דודה הוא המתמטיקאי מיכאל משלר. נישאה לדניאל, איש מח"ל, ולזוג נולדו שלושה ילדים. בפברואר 2014 התאלמנה.
שאול בן שמחון

חייו

בן שמחון נולד בפאס שבמרוקו בשנת 1929, בשם שרל בן סימון, בן לסוליקה ולחיים. הוא עלה לארץ באוגוסט 1948, התגייס לצה"ל ושרת בגדוד השמיני של חטיבת הנגב. אחרי שחרורו התגורר בירושלים, שם הצטרף למשמרת הצעירה של מפא"י. בן שמחון עבד כשומר, כפועל בנין, כמדריך חברתי במושבי העולים יכיני ונס הרים במסגרת השירות החלוצי לישראל, וכפקיד במשרד המסחר והתעשייה. הוא עסק בפעילות מפלגתית וציבורית כחבר בוועד העובדים, חבר מזכירות המשמרת הצעירה, ומזכיר התאחדות עולי צפון אפריקה בירושלים. בשנים 1955–1956 למד במחזור הראשון של המכון למחקר כלכלי-חברתי בבית ברל.

בהסתדרות

בנובמבר 1956 נשלח בן שמחון לאשדוד, מיד אחרי הקמתה, בתפקיד מזכיר מועצת הפועלים, מטעם המחלקה לקליטה ופיתוח בהסתדרות. הוא נאלץ לעזוב את התפקיד פעמיים, ב-1961 וב-1965, כאשר הצטרף לרפ"י.
בשנים 1962–1963 שהה בן שמחון בשליחות ההסתדרות בסנגל, וסייע שם לאיגודים המקצועיים. באותה תקופה נפצע בתאונת דרכים.
ב-1966 נבחר בן שמחון כנציג רפ"י לוועדה המרכזת של ההסתדרות, וכיהן בה עד 1994. כחבר הוועדה המרכזת היה אחראי לתחומי הבטיחות והגיהות, ההכשרה המקצועית, ומטה "כחול לבן".
בבחירות לרשויות המקומיות ב-1973 היה בן שמחון מועמד מטעם המערך לראשות עיריית אשדוד. בבחירות לכנסת התשיעית, ב-1977, היה מועמד במקום ה-41 ברשימת המערך.

בארגונים של יוצאי מרוקו

בן שמחון הוביל את חידוש חגיגות המימונה החל בשנת 1965. הוא נמנה עם מקימי ברית יוצאי מרוקו, והיה יושב הראש הראשון שלה. הוא יזם את הקונגרס העולמי של יוצאי מרוקו, שהתכנס לראשונה ב-1972, ואת הקמת הארגון העולמי של יוצאי צפון אפריקה.

משפחתו

בן שמחון היה אב לארבעה: אייל בן שמחון, שנבחר למועצת עיריית אשדוד בראש רשימה עצמאית "אשדוד נטו" 3 קדנציות ברציפות. הבת הבכורה, גלית בן שמחון, אשת העסקים, רן בן שמחון, איש תקשורת.
ימין ישראל

היסטוריה

ב-24 ביולי 1995 פרש ח"כ שאול גוטמן ממולדת ויצר סיעת יחיד. יחד עם מרים לפיד (שהייתה מס' 4 ברשימת מולדת, אך נשארה מחוץ לכנסת) הוא הקים את המפלגה ורשם אותה אצל רשם המפלגות. כנגד רישום המפלגה הוגשו ונדחו מספר ערעורים לרשם המפלגות ועתירה לבג"ץ המוכרת כ"בג"ץ גנאם יאסין".
בבחירות לכנסת הארבע עשרה (1996) התמודדו לפיד וגוטמן בראש רשימה לכנסת, אך המפלגה זכתה ב-2,844 קולות בלבד לא עברה את אחוז החסימה.
המפלגה המשיכה להתקיים, אך לא התמודדה בבחירות לכנסת החמש עשרה (1999). לאחר פרישת גוטמן ולפיד נבחרה אליונור שיפרין כיו"ר המפלגה ופרופ' פול איידלברג נבחר לנשיא המפלגה. בבחירות לכנסת השש עשרה (2003) חברה המפלגה לחרות - התנועה הלאומית בראשות מיכאל קליינר וברוך מרזל. שיפרין הוצבה במקום החמישי ואיידלברג הוצב במקום השביעי ברשימה. גם חרות לא עברה את אחוז החסימה.
בספטמבר 2005 התאחדה ימין ישראל עם חזית יהודית לאומית בראשות ברוך מרזל (מועמד מספר 2 ברשימת חרות לכנסת השש עשרה) ובבחירות לכנסת השבע עשרה (2006) הוצבו שיפרין ואיידלברג במקומות השישי והשביעי בהתאמה. גם רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה. במאי 2007 הודיעה ימין ישראל על הפרדותה מחזית יהודית לאומית עקב חילוקי דעות אידאולוגיים 
. המפלגה לא השתתפה בבחירות מבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) והלאה.
פקודה בלתי חוקית בעליל

פקודה בלתי חוקית בעליל היא פקודה צבאית שברור לכל אדם כי אינה חוקית, וציות לה הוא עבירה פלילית, ולכן אין לציית לה. על החייל שקיבל פקודה כזו, לסרב לציית לה כאשר היא ניתנת לו, ואם ציית לה - חלה עליו אחריות פלילית לתוצאות מעשהו.

הרחבה

הכלל המקובל בצבא הוא שחייל חייב לציית לפקודה הניתנת לו, ולמלא אותה על הצד הטוב ביותר. כלל זה חיוני לפעולתו התקינה של הצבא, אך יש לו חריג, כאשר הפקודה שניתנה היא פקודה בלתי חוקית בעליל. חריג זה נקבע כתקדים על ידי השופט בנימין הלוי, בפסק הדין שנתן בשנת 1957 במשפטם של מבצעי טבח כפר קאסם: 
סימן היכרה של פקודה "בלתי חוקית בעליל" - מן הדין שיתנוסס כדגל שחור מעל לפקודה הנתונה, ככתובת אזהרה האומרת: "אסור!". לא אי חוקיות פורמלית, נסתרת או נסתרת למחצה, לא אי חוקיות המתגלה רק לעיני חכמי משפט חשובה כאן, אלא: הפרת חוק גלויה ומובהקת, אי חוקיות ודאית והכרחית המופיעה על פני הפקודה עצמה, אופי פלילי ברור של הפקודה או של המעשים שהפקודה מצווה לעשותם, אי חוקיות הדוקרת את העין ומקוממת את הלב, אם העין אינה עיוורת והלב אינו אטום או מושחת - זוהי מידת אי החוקיות הדרושה כדי לבטל את חובת הציות של חייל ולהטיל עליו את האחריות הפלילית למעשיו.
בג"ץ נזקק למושג זה כאשר עסק בחלקו של אהוד יתום בפרשת קו 300, וקבע (2001):
בכך שיתום הרג את המחבלים על-פי פקודתו המפורשת של ראש השב"כ אין כדי לגרוע מחומרת הנסיבות בהן ביצע פשע זה. פקודתו של ראש השב"כ הייתה, על פניה, בלתי-חוקית בעליל, ואסור היה ליתום לציית לה.
בפרשת הירי בנעלין כתבה השופטת אילה פרוקצ'יה (2008):
גם אם תפש החייל בתום לב את אמירותיו של המג"ד כאמירות שחובה עליו לקיימן על פי תוכנן, ראוי היה לו, לכאורה, שיימנע מקיומן, בהיותן בבחינת פקודה בלתי חוקית בעליל, כאשר מדובר בירי מטווח קצר על אדם עצור, כפות, ומכוסה עיניים. כאשר ביצע, כהנחתו, פקודה זו ממפקדו, התנכר, לכאורה, לחובה היסודית החלה על כל חייל צה"ל באשר הוא, לכבד זכויות אדם של מי שמצוי במשמורת הצבא, ולהימנע מניצול הכח והשררה הצבאית בדרך אכזרית הפוגעת בעצור פגיעה קשה, ומתעלמת מזכותו הבסיסית לחיים ולשלמות הגוף. בהתנהגותו, הפר החייל, לכאורה, ערכים יסודיים של כיבוד זכויות אדם המקובלים בחברה הישראלית ומושרשים במסורת פעילותו של צה"ל.
פסקי דין שניתנו במקרים אחרים, יישמו את העיקרון של "פקודה בלתי חוקית בעליל", גם במקרים שאינם עוסקים בדיני נפשות. כך נקבע שפקודה שהורתה לגנוב תחמושת ממחסן של יחידה אחרת, היא בגדר פקודה בלתי חוקית בעליל. כך נקבע גם ביחס לפקודה שניתנה לחיילים בסדנת חימוש, לחבל במנועי הטנקים כדי להקל את עומס העבודה, והחיילים שצייתו לפקודה זו נידונו למאסר (וכך, כמובן, גם נותני הפקודה).
יש הטועים בין פקודה בלתי חוקית בעליל לבין פקודה לא מוסרית, או פקודה המנוגדת באופן קיצוני למצפונו או לעקרונותיו הדתיים או הפוליטיים של החייל שקיבל אותה. הקריטריון להיותה של פקודה "בלתי חוקית בעליל" היא פליליותו של המעשה אותו נדרש החייל לבצע על פי חוקי מדינת ישראל.
לעיתים מועלית טענה של "פקודה בלתי חוקית בעליל" על ידי אנשי תנועות הסרבנות, מימין ומשמאל, כנימוק להחלטתם, אך טענה זו לא נבחנה בבית המשפט.
פין

מבנה

הפין מורכב משלוש עמודות של רקמות: שתי רקמות זקפתיות (corpora cavernosa) ממוקמות אחת על יד האחרת בדופן העליונה, וגוף ספוגי (corpus spongiosum) הממוקם ביניהם בדופן התחתונה.
הגוף הספוגי משתרע החל מהבסיס ועד לקצה הפין, שם הוא יוצר את העטרה ומהווה בסיס לעורלה (קפל עור שמבוגרים יכולים למשוך לאחור כדי לחשוף את העטרה). הדופן התחתונה, במקום שבו מתחברת העורלה לפין, מכונה "רסן" או "רסנית" (frenum). הבסיס המעוגל של העטרה מכונה "קורונה" (corona). קו תפר חיץ הנקבים הוא רכס בולט לאורך הדופן התחתונה של הפין.
השופכה, המהווה את החלק האחרון של מערכת השתן, חוצה את הגוף הספוגי לכל אורכו. פתח השופכה נמצא בקצה העטרה. דרך השופכה חולפים השתן ונוזל הזרע. תאי הזרע מיוצרים באשכים ומאוחסנים ביותרת האשך. במהלך השפיכה, תאי זרע, נדחפים החוצה לאורך זוג צינורות זרע, העוברים מעל ומאחורי שלפוחית השתן. נוזלים נוספים שנוצרו בשלפוחית הזרע מצטרפים לתאי הזרע בצינורות הזרע המתחברים בהמשך לבלוטת הערמונית. הערמונית, כמו גם בלוטת קאופר, מוסיפות הפרשות נוספות, ויוצרות את נוזל הזרע, הנפלט מפתח השופכה.
בשונה מיונקים אחרים, בפין האנושי אין עצמות, ובמקומם הוא מסתמך אך ורק על גודש דם כדי להשיג זקפה. הוא אינו יכול לסגת לאחור לתוך המפשעה, ובקרב עולם החי הוא גדול יותר בממוצע ביחס למסת הגוף.

צמיחה והתבגרות

בתחילת גיל ההתבגרות, הפין, שק האשכים והאשכים מתחילים להתפתח. במהלך התהליך, שיער הערווה צומח סביב הפין. במחקר גדול שנערך אודות גודל הפין, לא נמצא הבדל בגודל הפין הממוצע בין גיל 17 לבין גיל 19. מכאן, ניתן להסיק כי הצמיחה של הפין בדרך כלל נפסקת לא יאוחר מגיל 17, ואף קודם לכן. הפין בדרך כלל צומח ישר או בנטייה קלה לאחד הצדדים ומופיע כך בעת זקפה, אך ייתכנו מקרים של עקמת פין בהם ניתן לטפל בניתוח כאשר הם מפריעים לתפקוד המיני.

זקפה

זקפה היא התקשות הפין הקורית עקב גירוי מיני, אף על פי שזה יכול לקרות גם במצבים שאינם מיניים. המנגנון הפיזיולוגי העיקרי הגורם לזקפה הוא התרחבות העורקים המספקים דם לפין. הפין מתמלא בדם בשלוש הרקמות: זוג הרקמות הזקפתיות והגוף הספוגי. כתוצאה מכך, הפין מתקשה, מתארך ומשנה זווית ("עומד"). רקמת הפין הזקוף יוצרת לחץ כנגד הוורידים הנושאים דם אל מחוץ לפין. עקב כך, יותר דם נכנס מאשר יוצא, עד שמושג שיווי משקל: כמות הדם הנכנסת זהה בכמותה לכמות הדם היוצאת. זקפה קבועה בגודלה אפשרית בשיווי משקל זה. 
במקרים מסוימים ניתן לגרום לזקפה על ידי תרופות ממשפחת מעכבי האנזים פוספודיאסטראז PDE-5, המרחיבות את כלי הדם בפין וכתוצאה מכך מוגברת זרימת הדם לאיבר המין ומתקבלת זקפה.
הזקפה מאפשרת קיום יחסי מין ופעילויות מיניות אחרות.

שפיכה

שפיכה היא פליטה של נוזל זרע מן הפין, היא בדרך כלל מלווה באורגזמה ונגרמת כתוצאה מגירוי מיני. לעיתים נדירות, שפיכה עשויה לקרות עקב מחלת הערמונית. שפיכה עשויה לקרות גם באופן ספונטני במהלך השינה (קרי לילה). כשל שפיכה (anejaculation) מתאר מצב של חוסר יכולת להגיע לשפיכה.
שפיכה מורכבת משני שלבים. בשלב הראשון רפלקס השפיכה נמצא תחת שליטה של מערכת העצבים הסימפתטית, בעוד בשלב השני השליטה נמצאת בידי רפלקס השדרה ברמת העצבים של עמוד השדרה.
אור ארנסט

אור ארנסט (נולדה בתל אביב ב-8 בנובמבר 1967) היא סופרת, עורכת ומוציאה לאור.

ביוגרפיה

אור אהרון-ארנסט נולדה ביפו וגדלה בשכונת ג'סי כהן בחולון. בת לאב יליד עיראק, הפסל אלי אהרון, ואם ילידת הארץ. למדה במגמת ספרות בבי״ס תיכון ע״ש מיטרני בחולון, נשארה כיתה, ורק לאחר שירותה הצבאי השלימה בגרות. בשנת 1996 סיימה תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. למדה פילוסופיה יהודית במסגרת תואר שני, אך לא השלימה אותו.
עבדה בעיתונים "חדשות״ ובמוסף ״הארץ״ כעורכת אירועי תרבות, ערכה את מגזין רשות הטבע והגנים ״בשביל הארץ״, עבדה כמתאמת הפקה בחברת הכבלים תבל (כיום ״הוט״), ובשידורי ערוץ 2 הניסיוניים. בשנת 2001 הקימה עם בן זוגה אודי ארנסט את הוצאת ״סימניה״, במסגרתה פרסמה ספרי נוער וילדים.

ב-2010 פרסמה את ספרה הראשון למבוגרים, אי שקט. הספר זכה לתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. ב-2015 פורסם הרומן, נמס. קטעי פרוזה שלה פורסמו בכתבי העת הספרותיים ״עמדה״ (גיליונות 31–32, 35) ו״גרנטה״ (גיליון 4 - הזדמנויות).

ב-2016 הצטרפה כחברה באגודת הסופרים העברים.

אור ארנסט אם לשני בנים, מתגוררת בתל אביב.