google/wiki40b huggingface dataset:
אליעזר דוד גרינוולד

הרב אליעזר דוד גרינוולד (י"ד בשבט תרכ"ז, 20 בינואר 1867 - א' בסיוון תרפ"ח, 20 במאי 1928) שימש כרב וראש ישיבה בערים צעהלים, אויבר-וישובה (וישובה עילית) וסאטמר שבטרנסילבניה. ידוע על שום ספרו "קרן לדוד". אחיו של הרב משה גרינוולד, בעל "ערוגת הבושם".

חייו

נולד בטשארנא שבהונגריה לרב עמרם גרינוולד, בנו של הרב יוסף גרינוולד, אב"ד צ'צוביץ. בצעירותו למד אצל אחיו בעל "ערוגת הבושם" ונחשב תלמידו המובהק. זמן קצר למד גם אצל הרב שמואל ארנפלד, בעל "חתן סופר". 
בשנת תרמ"ט נישא לבתו של יעקב רפפורט מברדיוב. לאחר נישואיו ישב במשך כחמש שנים בברדיוב, שם ייסד ישיבה ועמד בראשה במשך כל תקופת מגוריו בעיר. בתחילת שנת תרס"ז (1906) נבחר לרב הקהילה היהודית בעיר צֶהלים, וגם בה עמד בראשות ישיבה גדולה. בשנת תרע"ב (1912) עבר לכהן כרבה של אויבר-וישובה, ועמד בראשות ישיבה שמנתה מאות תלמידים. בשנת תרפ"א (1921) נבחר לרבה של קהילת סאטמר, ובמקביל לרבנותו עמד בראש ישיבה מקומית שהייתה הגדולה ביותר בטרנסילבניה. היה מגדולי התורה המפורסמים בתקופתו והעמיד תלמידים רבים, בהם רבנים וגדולי תורה ידועים בטרנסילבניה ובהונגריה.
בתו המאומצת נישאה לנכד אחיו, הרב יוסף גרינוולד, שהיה תלמידו המובהק ועסק בהדפסת ספריו.
כנסיית יאן מנפומוק

היסטוריה

ב-1719 הורה הארכיבישוף של פראג לחקור את שרידיו של הקדוש הנוצרי יאן מנפומוק לאחר שהתברר כי לשונו של יאן שרדה בשלמותה, דבר המעיד על היותו אדם קדוש. כתוצאה מכך יאן מנפומוק זכה לפרסום רב, ובעיקר במנזר הציסטרסיאני שבז'דור נאד סוז'בו. מנזר זה מילא את מקומו של המנזר בזלנה הורה שנהרס במהלך המלחמות ההוסיטיות, היכן שיאן קיבל את חינוכו המוקדם. נזירים מזלנה הורה הקימו את המנזר החדש. וצ'לב ויימלובה, שהיה אחד ממעריציו של יאן מנפומוק ושימש בתפקיד אב המנזר בין 1705 ל-1738, החליט לבנות כנסייה לכבודו של יאן מנפומוק.
מטרתה של הכנסייה הייתה לשמש כאתר עלייה לרגל. העבודות החלו בשנת 1719, שלוש שנים לפני שמעמדו של יאן כקדוש נוצרי זכה לאישור הסופי. האדריכל שהופקד על הבנייה היה יאן סנטיני אייכל, שעבד עבור אב המנזר על מגוון פרויקטים מאז 1706. שני האנשים שיתפו פעולה בעיצוב הכנסייה, והתבססו בין השאר על המשמעות הסמלית של לשונו של יאן מנפומוק, ועל המשמעות הנומרולוגית של הספרות 5 ו-3 (יאן מנפומוק מת בגיל 53).
הכנסייה קודשה ב-16 במאי 1720 למרות שבנייתה לא הסתיימה, כיוון שתאריך זה היה יום המרטירדום של יאן מנפומוק. בנייתו של החלק העיקרי הסתיימה ב-1721, ושנה אחת לאחר מכן קודשו הרהיטים והקישוטים בטקס נוסף. אולם, בניית הקלויסטרים והמבנים המשניים הסתיימה רק ב-1727. בשנים שלאחר מכן הוספו אלמנטים שונים כגון המזבח הראשי והמזבח המשני, דוכן דרשה, ומספר פסלים.
הכנסייה שימשה כאתר עלייה לרגל חשוב עד לביטול המנזרים ב-1784. השימוש בה נמשך מאז, ובמהלך המאה ה-19 החלו להשתמש בקלויסטר כבית קברות.

תיאור

הכנסייה, ביחד עם הריהוט שעוצב על ידי סנטיני עצמו, ידועה בשל מאפייניה הגותיים והסימבוליות המורכבת שלה, שהיו חריגים ביחס למקובל באותה תקופה. בנימוקי ההכרזה של אונסק"ו נאמר כי מטרתם של היחסים בתוכניתו של סנטיני הייתה "יצירת מציאות מרחבית עצמאית", כאשר "המספר 5 דומיננטי במתאר ובפרופורציות" של הכנסייה. לדוגמה, בקלויסטר יש 10 קווים מעגליים הנפגשים במרכז הכנסייה, ולפיהם נקבע המיקום של הקפלות והשערים. לצד החיצוני של הכנסייה יש מראה של גוף אנכי מרכזי המעוצב בצורת כוכב מחומש. המורפולוגיה של הצד החיצוני איננה מורכבת, והאלמנטים הגותיים עשויים מסטוקו, כך שהרושם הראשוני של גאומטריית המבנה הבסיסי מתחזק. לפתחי הפורטיקו והחלונות יש קמרונות מחודדים ומסגרות פסים פשוטות, המפשטים את האלמנטים הגותיים.
הרושם העיקרי של פנים הכנסייה הוא של פאר רב וכיווניות כלפי מעלה. חלל הכנסייה מחולק לשני חלקים על ידי הגלריה שבסיס הקמרון. החלל המרכזי מתחלק לחמש גומחות, ארבע מתוכן מופרדות זו מזו על ידי מחיצות אופקיות, כאשר המזבח הראשי נמצא בגומחה החמישית והמזרחית ביותר.
רוב הריהוט המקורי של הכנסייה השתמר מאז בנייתה, והוא כולל בין השאר את המזבח הראשי שתוכנן על ידי סנטיני ומייצג את הגעתו של יאן מנפומוק לגן עדן, וכן את ארבעת המזבחות הצדדיים שתוכננו גם כן על ידי סנטיני ומייצגים את ארבעת האוונגליסטים.
הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון

היסטוריה

ראשיתה של הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בשנת 1953 במינויה של ועדה שבחנה את הצורך בייסודה של מחלקה לטכנולוגיה של מזון. הוועדה, שבראשה עמד יוסף ברוורמן, שהיה אז הנספח המדעי בשגרירות ישראל בלונדון, המליצה על הקמת "מדור" עצמאי. בשנת 1954 הוקם המדור תחת השם
"הנדסת מזון וביוטכנולוגיה". בעשור הראשון לקיומו פעל המדור באוטונומיה תקציבית, מינהלית ואקדמית, עד שבשנת 1967 הוקמה המחלקה להנדסת מזון וביוטכנולוגיה.
בסוף שנות השמונים, לאור ההתפתחות המואצת בתחום הביוטכנולוגיה המולקולרית, קיבלה הפקולטה החלטה אסטרטגית להגביר את הפעילות בתחום במספר דרכים: גיוס חברי סגל חדשים, הקמת תשתיות, עידוד המחקר ותוכניות לימודים. אסטרטגיה זו הובילה לייסוד המסלול הראשון בארץ להנדסת ביוטכנולוגיה, ולחנוכת המעבדות לביוטכנולוגיה על שם אוטו-מאירהוף באגף על שם שירלי וארתור ויזין בשנת 1992, השנה בה הפכה המחלקה לפקולטה.
בשנת 2004 הוחלט על שינוי שמה של הפקולטה מ"הפקולטה להנדסת מזון וביוטכנולוגיה" ל"הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון". כיום, פקולטה זו היא בין הבודדות בעולם המשלבת את תחומי הביוטכנולוגיה והמזון תחת קורת גג אחת. בוגרי הפקולטה מצוידים בתואר משולב (הנדסת ביוטכנולוגיה ומזון), עם התמחות באחד משני המסלולים, וכך הם יכולים להשתלב הן בתעשייה הביוטכנולוגיה, והן בתעשיית המזון.

מבנה הפקולטה

הפקולטה מכילה שלושה אגפים: אגף ההוראה, הכולל אודיטוריום ובו 150 מקומות, כיתות לימוד, חוות מחשבים גדולה וכן את משרדי הפקולטה; האגף המרכזי, הכולל שתי מעבדות הוראה למיקרוביולוגיה, וכימיה ואנליזה של מזון. וכן מעבדת סטודנטים לריאקטורים ביולוגיים. האגף השלישי, הוא אגף מעבדות המחקר הפזור במרחבים השונים של הבניין. באגף זה מצוי מכשור שנועד לתת לסטודנטים התנסות בתהליכים שונים הרווחים בתעשיות המזון והביוטכנולוגיה.

הפקולטה כיום

בפקולטה 14 חברי סגל, כ-400 סטודנטים לתואר ראשון, 80 סטודנטים לתארים מתקדמים. חברי הסגל האקדמי של הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון פעילים בהוראה ובמחקר בתחומים הבאים: הנדסה וטכנולוגיה של מזון, כימיה פיזיקלית של מזון, אריזת מזון, כימיקלים ומוצרים עדינים, בדיקות מזון ואבטחת איכות, רעילות מזון, תזונה, הנדסת ביוטכנולוגיה וגנטיקה, מיקרוביולוגיה של מזון, ביוכימיה של מזון, הנדסת ביוכימיה. הפקולטה כוללת מעבדות מודרניות בתחום הביוטכנולוגיה, אשר כוללות מתקן לבדיקות וניסוי של תהליכים תעשייתיים, ומעבדת אריזה.
המועצה לביטחון לאומי של הממלכה המאוחדת

היסטוריה

המועצה הוקמה ב-12 במאי 2010 על ידי ראש הממשלה דייוויד קמרון. בדברי ההסבר של הממשל נאמר כי המועצה תתאם את התגובות לאיומים הניצבים בפני בריטניה ותשלב ברמה הגבוהה ביותר את עבודתם של גורמים ממשלתיים רלוונטיים בתחום הביטחון הלאומי, וכי היועץ לביטחון לאומי של בריטניה יכהן כמזכיר המועצה.
ב-1 באפריל 2015 המועצה השיקה קרן יציבות וביטחון, המשמש כמאגר כספים של סכום הכולל מעל 1 מיליארד ליש"ט בשנה, עבור התמודדות עם סכסוכים וחוסר יציבות בחו"ל.

מזכירות המל"ל

מיולי 2010 היו שני יועצים לביטחון לאומי (DNSA): ג'וליאן מילר למדיניות החוץ והביטחון, ואוליבר רובינס למודיעין, אבטחה וחוסן. במרץ 2013, יו פאוול - בעבר מנהל המזכירות לביטחון לאומי - הועלה למשרה חדשה של היועץ לביטחון לאומי. נכון ל -6 בנובמבר 2014, שלושת ה- DNSAs היו: יו פאוול כמו DNSA (מדיניות החוץ), ג'וליאן מילר כמו DNSA (הגנה, אסטרטגיה גרעינית) ופאדי מקגין כמו DNSA (מודיעין, אבטחה וחוסן). ב-10 בפברואר 2015, יאן סונדרס, לשעבר מנהל המזכירות לביטחון לאומי ולמדיניות של אפגניסטן ופקיסטן, מונה למשרת היועץ בפועל לביטחון לאומי (סכסוכים, יציבות ומדיניות חוץ).
ביום 16 ביוני 2016, משרד הקבינט פרסמה נתוני צוות, נכון ליום 31 במרץ 2016, רשימה של שני סגן יועצים לביטחון לאומי: פאדי מקגינס (האחראי על המודיעין, הביטחון והחוסן) וגווין ג'נקינס (האחראי על הסכסוך, היציבות והביטחון). נראה כי ג'נקינס כבר בתפקיד מאז לפחות 2015. לפני שהיה סגן היועץ לביטחון לאומי, ג'נקינס שימש כעוזרו הצבאי של ראש הממשלה דייוויד קמרון.
באפריל 2017, הוכרז כי דיפלומט, ד"ר כריסטיאן טרנר CMG, החליף את ג'נקינס כסגן היועץ לביטחון לאומי השני, עם תיק של "מדיניות חוץ וביטחון". 
נכון לתחילת דצמבר 2014, מזכירות הביטחון הלאומי מאויש על ידי 180 פקידים וכולל חמש חטיבות: מדיניות החוץ והביטחון; המזכירות האזרחית; אבטחה ומודיעין; משרד האבטחה הקיברנטית ואבטחת מידע, ו- UK בריטניה צוות התגובה חירום (CERT בריטניה).
ברייה

ברייה (געז: ባርያ) מונח אתיופי שמשמעותו עבד. לאחר שהעבדות נאסרה באתיופיה, המונח הפך לכינוי גנאי לאנשים בעלי עור שחור כהה.
במקור המונח ברייה הוא אחד מהשמות של קבוצה אתנית בשם נארה שהאתיופים שברמה השתמשו בהם כמקור לעבדים ושהיו אחת מהקבוצות שכונו שנקלה. מאוחר יותר השם ברייה היה למילה בשפות האתיו-שמיות שמשמעותו עבד והניגוד למונח צ'ווה ("בן חורין"). 
ההבדלים בין צ'ווה לברייה מובאים במונחים של צבע עור. הברייה נחשבים כבעלי עור שחור (אמהרית: ጥቑር - טקור) לעיתים ללא קשר לצבע עורם במציאות, בעוד שהצ'ווה הם בעלי צבע עור חום-אדמדם (ቀይ - קיי). מבחינת אלו המזוהים עם צבע העור חום-אדמדם הצבע שחור מזוהה עבדות.
בקרב החברה הנוצרית האתיופית הברייה אינו מאמץ את דת אדונו וזאת משום שלנוצרים אסור להיות עבדים. אצל ביתא ישראל, העבדים היו עוברים גיור, אך מעמדם נשאר כפי שהוא ואינו משתנה. נישואים בין ברייה לצ'ווה אסורים, ברוב המקרים נישואים של ברייה עם צ'ווה מתרחשים כאשר מעמדו החברתי של הצ'ווה הוא נמוך. ברייה שמשתייכים לקבוצות דת שונות אסורים בנישואי בניהם. צאצאי עבדים ומעורבים נחשבים גם הם לברייה כאשר הזיכרון הגנאלוגי משמש ככלי לזיהוי.
איילת השחר (קיבוץ)

מקור השם

מקור שמו של היישוב הוא מן הפסוק בתהילים פרק כ"ב פסוק א': "למנצח, על-אילת השחר", כלומר קרני אור הבוקר הראשונות המפציעות כקרני האיילה, ומזכיר את השם הערבי של חלקת הקרקע, נַגְ'מַת אֶ-צֻבְּח (نَجْمَة الصُّبْح) כלומר כוכב הבוקר. בכור ילדי היישוב זכה לשם "כוכב" והוריו, רוחמה ואריה וישניבסקי, עברתו את שם משפחתם ל"שחר".

רקע היסטורי

איילת השחר נוסדה בסיוע קפא"י בשנת 1915 על ידי קבוצה של חמישה גברים ואישה אחת מאנשי העלייה השנייה שהתגבשה לצורך התיישבות. בשנת 1918 קיבלו 20 המתיישבים חזקה על הקרקע, ובשנת 1922/23 החלו בבניית קבע של היישוב. בשנת 1920 שימשה איילת-השחר כמרכז לכוחות שנחלצו להגנת תל-חי וכן בסיס לחוזרים מהקרב.
הקבוצה, בתמיכה של חיים מרגליות קלווריסקי, קיבלה בחכירה 700 דונם מאדמת נג'מת א-צובח שעד לאותו זמן הוחכרה לאיכרי ראש פינה שהחכירו בתורם את האדמה לערבים. בהמשך קנתה הקבוצה אדמות נוספות, קיבלה בחכירה מהממשלה 800 דונם נוספים בשנת 1921 ובשנת 1924 קיבלה מיק"א אדמות שנקנו בשנת 1892. בשנת 1923 עברה מהגבעה הדרומית מזרחית לנקודה אחרת.
בניגוד ליישובים אחרים בגליל, לא הצטרפה איילת השחר לאחר מאורעות תל חי לגדוד העבודה, ולכן נשארה ללא תמיכה כלכלית מספקת מיק"א, פיק"א והמוסדות ההסתדרותיים. בהיעדר כספים מספיקים ומחסור בכח אדם הגיעה איילת השחר לידי משבר ופנתה בשנת 1925 לקיבוץ עין חרוד בבקשת הצטרפות שנענתה בחיוב. באוקטובר 1925, הצטרף הקיבוץ לעין חרוד מאוחד, שפרש מגדוד העבודה ב-1923 והיה מעוניין בדריסת רגל בגליל העליון. ההצטרפות לארגון קיבוצי עין חרוד הביא לשיפור במצבה של איילת השחר אשר עלתה על דרך המלך.
במרץ 1926 בעקבות סכסוך מתמשך על מים עם ערביי הסביבה נדרשו כל הגברים באיילת השחר להגיע למשטרת צפת ושמונה מהם נאסרו.
בשנת 1930 הוקם במקום בית ספר ובינואר 1936 הונחה אבן פינה למבנה קבע לבית הספר בקיבוץ. באותו זמן מנה הקיבוץ כ-250 נפש.
במלחמת העצמאות סבל הקיבוץ מהפגזות והפצצות אוויריות של הצבא הסורי, בעיקר בתקופת מבצע ברוש. ב-16 ביולי 1948 הצליחו מגיני הקיבוץ להפיל מטוס סורי מסוג הרווארד. שרידיו מונחים עד היום ליד גן הילדים של הקיבוץ.
בשנת 2009 הופק סרטו של ישי אורן חבר הקיבוץ - סרט שצולם במהלך 14 שנים ומתאר את התמורות שחלו בקיבוץ אילת השחר מבעד לעיני צעירי הקיבוץ. הסרט "חפָּשׂים" אמור היה להיות מוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב בשנת 2010, אך לאחר שהבמאי, שבינתיים חזר בתשובה, הוציא צו מניעה - הקרנתו בוטלה. מאוחר יותר, בפברואר 2011, הוקרן הסרט בערוץ יס-דוקו בערב נושא מיוחד שהוקדש לציון 100 שנה לתנועה הקיבוצית.
בשנת 2008 אישרה הוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים (הולנת"ע) את שינוי מעמדו של קיבוץ איילת השחר למושב.

כלכלת הקיבוץ

משק הקיבוץ הוא משק חקלאי בעיקרו ומבוסס על מטעים נשירים, וענפי בעלי חיים: רפת, לול, כוורות ומדגה.
ענפי התיירות הקיימים: מגרש פיינטבול, מטווח ספורטיבי וכן הפעלת טיולי ג'יפים.
בקיבוץ מרכז קליטה גדול לעולים חדשים.
עסקים: לפני כעשור הופרט הקיבוץ וחלק מענפי השרות הפכו לעסקים קטנים, ביניהם: נגריה, מוסך, חשמליה ועוד.
בקיבוץ פעלה בעשורים האחרונים גם סנדלריה, הממוקמת באחד ממבני הפרסה הראשונים אשר הוקמו בשנת 1924. בשנת 2010 החלה המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בפרויקט שימור ושחזור של המבנה ותכולתו. בשנת 2012 הסתיימו עבודות השימור. כיום הסנדלריה שוב פועלת במתכונת מלאה ומשמשת גם כמרכז מבקרים וסדנאות.
שרה קולאק

ביוגרפיה

קולאק נולדה בלודברג שבקרואטיה. 
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בברצלונה, ספרד ב-2012 סיימה במקום 12 בהטלת כידון בתוצאה של 48.15 מטר. באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שנערכה ברייטי, איטליה ב-2013 היא זכתה במדליית ארד בהטלת כידון בתוצאה של 57.79 מטר ובאליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-2014 היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 55.74 מטר. באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באותה שנה היא סיימה במקום ה-21 במוקדמות בתוצאה של 52.51 מטר. בשל פציעה בכתף החמיצה קולאק את כל עונת התחרויות ב-2015. 
בפברואר 2016 קבעה שיא לאומי חדש של 60.24 מטר, במרץ שיפרה שוב את השיא ל-62.75 מטר והשיגה את הקריטריון האולימפי. באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי אותה שנה, היא זכתה במדליית ארד בשיא לאומי חדש של 63.50 מטר, אחרי טטיאנה קלדוביץ' מבלארוס (66.34 מטר) ולינדה סטאל מגרמניה (65.25 מטר). 
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו היא זכתה במדליית זהב בשיא לאומי של 66.18 מטר, לפני סנטה ויליון מדרום אפריקה (64.92 מטר) והאלופה היוצאת ושיאנית העולם בארבורה שפוטאקובה מצ'כיה (64.80 מטר).
ביולי 2017 זכתה בתחרות ליגת היהלום בלוזאן בשיא אישי של 68.43 מטר. בהמשך החודש זכתה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 23 שהתקיימה בבידגושץ'. באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיימה במקום הרביעי בתוצאה של 64.95 מטר.
קיר גילכריסט

ביוגרפיה

קייר נולד בלונדון שבבריטניה. הוריו הם קתרין ואיאן גילכריסט, ויש לו אח אחד, איוון. סבו מצד אמו הוא בנקאי וכלכלן קנדי בשם דאגלס פיטרס, ודודו הוא הכלכלן דייוויד וילפריד פיטרס. בשנותיו הראשונות גדל גילכריסט בלונדון. במהלך השנים גר בבוסטון, מסצ'וסטס, ולאחר מכן בניו יורק. נכון ל-2012 הוא גר בטורונטו, אונטריו.
אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת

נעוריה

הנסיכה אליס מוד מרי נולדה ב-25 באפריל 1843 בארמון בקינגהאם שבלונדון כילדה השלישית והבת השנייה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. היא למדה יחד עם אחותה הגדולה, ויקטוריה, והייתה קשורה במיוחד לאחיה הגדול, אלברט אדוארד, נסיך ויילס. לאחר נישואיה של ויקטוריה לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה, המלכה ויקטוריה הסתמכה על אליס לתמיכה ועזרה. בשנת 1861 הנסיכה אליס, שהייתה אז בת 18, טיפלה באביה כאשר חלה במחלת הטיפוס עד מותו.

חייה המאוחרים

הנסיכה אליס דאגה מאוד בנוגע לתנאי הסיעוד לחיילים פצועים במהלך מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, ולכן הקימה את ה"אליס-פראוונבריין" (Alice-Frauenverein, איחוד הנשים) שנועד להכשיר אחיות וסייעים. בשנת 1877 הנסיך לודוויג ירש את אביו כדוכס הגדול של הסן והנסיכה אליס הפכה לדוכסית גדולה. אולם מספר חודשים בלבד לאחר עלייתם של בני הזוג לכס המלוכה חלו כל בני המשפחה, חוץ מהנסיכה אליזבת, במחלת הדיפטריה, והנסיכה מרי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה בגיל שלוש וחצי בלבד. אליס, שטיפלה בכל בני משפחתה החולים, הסתירה את דבר מותה של מרי משאר הילדים החולים במשך חודש כמעט. כשהילדים גילו לבסוף היא ניחמה ונישקה אותם, למרות החשש להדבקות. הדוכסית הגדולה חלתה לבסוף ב-7 בדצמבר ומתה שבוע בלבד לאחר מכן, ב-14 בדצמבר 1878, בדיוק ביום מותו של אביה אלברט. אליס ומרי נקברו זו לצד זו במוזוליאום של משפחת הדוכסים של הסן בדרמשטאט, ומעל קברן הונח פסל המתאר את אליס מחזיקה בידיה את מרי.
נתן וסרמן

פרופסור נתן וסרמן (נולד ב-1962) הוא אשורולוג ומשורר ישראלי המשמש כראש המדור האשורולוגי בחוג "ארכאולוגיה והמזרח הקרוב הקדום" באוניברסיטה העברית וכפרופסור חבר שם. בשנת 2008 זכה בפרס יהודה עמיחי לשירה עברית.

תולדות חיים

נתן וסרמן נולד וגדל בירושלים למשפחה מיוצאי מזרח אירופה (פולין וליטא). למד בבית הספר אגרון ובתיכון ליד האוניברסיטה, לאחר שירות צבאי כאפסנאי] בצה"ל (1980–1983) השלים וסרמן שלושה תארים אקדמיים באוניברסיטה העברית. בשנת 1993 סיים את לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בהצטיינות יתרה, עם התיזה "דגמים תחביריים ורטוריים בטקסטים ספרותיים לא אפיים בבבלית-עתיקה". בשנים 1993–1994 עשה את הפוסט-דוקטורט שלו בפריז. בשנת 1994 חזר לאוניברסיטה העברית כמרצה לאשורולוגיה. באפריל 2008 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית. בין השנים 2010–2011 שימש כפרופסור אורח ב"מכון לחקר המזרח הקדום", באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה. בשנת 2011 מונה לסגן הדיקן למחקר בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
מתגורר בירושלים. לצד פועלו המחקרי, מפרסם וסרמן גם ספרי שירה.
אברם דרגומירוב

תחילת דרכו

דרגומירוב נולד ב-21 באפריל 1868 בעיר צ'רניהיב שהשתייכה אז לאימפריה הרוסית. העיר נמצאת כיום בתחומי אוקראינה המודרנית. אביו היה הגנרל מיכאיל דרגומירוב, ואמו הייתה סופיה אברמובנה גריגורביץ' (1845-1912). ב-1887 התגייס לצבא האימפריה הרוסית והוצב בדרגת סגן משנה ברגימנט סמיונובסקי של המשמר הקיסרי. ב-7 באוגוסט 1891 הועלה לדרגת לוטננט, וב-20 במאי 1893 סיים את לימודיו באקדמיית המטה הכללי והועלה לדרגת קפטן. הוא הוצב במחוז הצבאי הקווקזי, וב-1895 מונה לקמ"ט למשימות מיוחדות של המחוז. באוקטובר 1895 נכנס ללימודים בבית הספר לקציני פרשים אותו סיים באוגוסט 1896. הוא הוצב לזמן מה ברגימנט הדרגונים ה-44 (ניז'ני נובגורוד), ולאחר מכן מילא סדרה של תפקידי ניהול ומטה וטיפס בסולם הדרגות. ב-6 בדצמבר 1902 הועלה לדרגת פולקובניק ומונה לראש המטה של דיוויזיית הפרשים ה-7. בפברואר 1903 הועבר למלא את אותו התפקיד בדיוויזיית הפרשים ה-10. ב-21 במאי 1912 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד מבצר קובנה, וב-27 בנובמבר של אותה שנה מונה למפקד בריגדת הפרשים ה-2.
קובאן (גואטמלה)

היסטוריה

העיר הוקמה על ידי נזירים דומיניקנים ב-1543, והמלך קרל החמישי העניק לה מעמד של העיר. שמה של העיר נגזר מהמילה קוב אן (Cob An) בשפת הק'אקצ'י, שפירושה "מקום מעורפל". ב-1599 הוקמה בעיר בישופות. סביב העיר התפתחו גידולי קפה, שתרמו לשגשוגה. ב-1895 נחנכה מסילת ברזל שחיברה בין העיר לבין אגם איסבאל, לשם שינוע התוצרת. מסילת הברזל פעלה עד 1963. 
גידולי הקפה משכו גם מהגרים גרמנים רבים לעיר, וב-1930 מנתה הקהילה הגרמנית כ-2,000 תושבים. ב-1941 החליט נשיא גואטמלה חורחה אוביקו לגרש את התושבים הגרמנים. הסיבה הרשמית הייתה תמיכתה של גואטמלה בארצות הברית במלחמת העולם השנייה, והכרזת המלחמה שלה על גרמניה הנאצית בעקבות המתקפה על פרל הארבור (הכרזה שלא הייתה לה נפקות מעשית). עם זאת, יש הסבורים שאוביקו ניצל את המאורעות כדי להשתלט על נכסי הגרמנים וקרקעותיהם באזור. חלק מהגרמנים הועברו למחנות מעצר בטקסס, והועברו לגרמניה במסגרת עסקת חילופי שבויים.

תרבות

מדי חודש יולי מצוין בקובאן "החג הילידי הלאומי של גואטמלה" (La Fiesta Nacional Indígena de Guatemala), פסטיבל פולקלור הכולל תחרות יופי לבחירת מלכת היופי הילידית של גואטמלה. 
בעיר פועל מועדון כדורגל אחד, קובאן אימפריאל, שזכה באליפות המדינה בשנת 2004.
קרלה אנטונלי

תחילת דרכה

אנטונלי נולדה ב-1959, בעיירה בשם גימאר, באי טנריפה, באיים הקנריים הספרדים. היא עזבה את עיר הולדתה בשנת 1977, בשל אי הקבלה של זהותה הקווירית. היא שרדה את תקופת פרנקו, שתחת שלטונו הומואים וטרנסג'נדריות היו נרדפות, ולעיתים קרובות היו נכלאות כ"סכנה חברתית". אנטונלי למדה בקונסרבטוריון למוזיקה ואמנויות הדרמה (Conservatorio de Música y Arte Dramático) בסנטה קרוס דה טנריפה.
ב-1980, היא הוציאה את הסרט התיעודי הראשון על טרנסג'נדריות בערוץ השני של ספרד. אך הסרט לא שודר עד לספטמבר 1981, לאחר ההפיכה הכושלת של אנטוניו טחרו. התפקיד הנחשב ביותר של אנטונלי כשחקנית הוא בסדרת הטלוויזיה הספרדית El síndrome de Ulises, בתור גלוריה.

פעילות פוליטית

בשנת 1997 הצטרפה אנטונלי למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) כרכזת מחוז עבור הקבוצה הטרנסג'נדרית/להט"בית הפדרלית. בשנת 2004, זכתה המפלגה בבחירות, והקונגרס העביר חוק המכיר בנישואים חד מיניים, אך זכויות לקהילה הטרנסג'נדרית לא הוכרו באותה העת. בשנת 2006, אנטונלי איימה בשביתת רעב אלא אם המפלגה שלה, השולטת, תאמץ את חוק הזהות המגדרית (Ley de Identidad de Género). החוק נחקק בשנת 2007, והיא הייתה הטרנסג'נדרית הראשונה באוטונומיית מדריד לקבל את התיקון המגדרי במסמכיה הרשמיים. אנטונלי מתנגדת למאמצים לאסור על עבודת מין בספרד, ומצביעה על כך שחקיקה כזו תשפיע באופן לא פרופורציונלי על נשים טרנסג'נדריות, אשר חוות מכשולים במציאת עבודה מסוג אחר. היא גם יצאה נגד ארגונים קתוליים המקדמים טיפולי המרה כ"פושעים".
אנטונלי זכתה במספר פרסים בשל עבודתה. הקולקטיב הטרנסי של מדריד כיבד אותה בשנת 2003 כפורצת דרך בקידום זכויות הקהילה. היא זכתה באותות ופרסים מטעם קבוצות טרנסיות בקטלוניה ובאנדלוסיה ב-2008 עבור קידום חוק הזהות המגדרית. ב-2008 היא זכתה גם בפרס Premios Látigos y Plumas מטעם פדרציית הלהט"ב הלאומית של ספרד (Federación Estatal de Gays, Lesbianas y Transexuales de España), ובשנת 2009 זכתה בפרס באזה (Premia Baeza) לנראות טרנסג'נדרית. באותה השנה, זכתה בפרס של כבוד מעיר לידתה, גימאר, אשר בטנריפה, משם ברחה בצעירתה, 33 שנים קודם לכן, בשל התעמרות אנטי-להט"בית.
ב-22 במאי 2011, נבחרה אנטונלי למועצת אוטונומיית מדריד מטעם המפלגה הסוציאליסטית הספרדית, והייתה לטרנסג'נדרית הראשונה להיבחר לבית מחוקקים במדינתה.
ב-2016, הגישה אנטונלי תלונה לאגף החקירה האינטרנטית של המשטרה בעקבות איומים על חייה ברשתות החברתיות.
ב-2018, הצטרפה אנטונלי לתנועת #MeQueer, קמפיין ברשתות החברתיות שהגיעה למצב "טרנדינג" במספר מדינות עולם. מטרת הקמפיין היא להעלות למודעות ציבורית שקהילת הלהט"ב היא לא "מישהו אחר" אלא חלק מכל החברה האנושית באשר היא, ולהילחם בתופעת הניכור המשפחתי כלפי ילדיהם הלהט"בים - כפי שקרה גם לאנטונלי עצמה.
אזמל

אִזְמֵל הוא מכשיר ידני המשמש לחציבה, חיתוך או חריטה בחמרים קשים כגון עץ, אבן ולעיתים אף לחריטה במתכות רכות. השימוש באזמל נעשה תוך כדי הכאה על קצהו העליון בדרך כלל בעזרת פטיש.
בעבר שימשו אזמלים לעיצוב כלי עץ שונים כאשר האזמל היה עשוי מעצמות בעלי חיים וכפטיש להכאה שמשה אבן. האזמל החשמלי (פטיש אויר) הוא אזמל שמורכב על מנגנון חשמלי מכני שמבצע את ההכאה על קצהו העליון.
ישנו סוג נוסף של אזמל הנועד לביקוע עץ. אזמל זה שונה מהאזמל שבתמונה למעלה, אין לו ידית והוא נראה כמו משולש חד זווית.
אזמל שונה הוא אזמל כירורגי רפואי (medical scalpel) המשמש בניתוחים ולצרכים רפואיים שונים.
ארמיית האוויר העשירית

היסטוריה

היחידה הוקמה ב-15 באוגוסט 1942 בהתאם לפקודת שר ההגנה של ברית המועצות על בסיסי יחידות שהיו מוצבות במזרח הרחוק הסובייטי. במהלך קיץ 1945 היא קיבלה תגבור מיחידות שהגיעו מחזית הלחימה עם גרמניה הנאצית ובתוכה שולבו יחידות של ארמיית האוויר ה-11. באוגוסט 1945 לקחה היחידה חלק במבצע סערת אוגוסט. היא נתנה חיפוי אווירי לכוחות של הארמייה ה-15.
במהלך ימי המלחמה טייסי הארמייה ביצעו 3,300 טיסות.
לאחר סיום הלחימה היא חזרה לבסיסיה והתקיימה עד לשנת 1957.
אפקט הקרקע

אפקט הקרקע או תּוֹצָא קַרְקָעִי (Ground Effect) הוא מושג בתעופה.
מטוס עשוי להיות מושפע על ידי תופעות אווירודינמיות עקב טיסה בגובה נמוך. הבולטת שבתופעות אלה מכונה "אפקט כנף באדמה" (Wing In Ground), ומתייחסת להפחתת כוח הגרר (כוח המתנגד לתנועת המטוס באוויר) כאשר המטוס מתקרב אל האדמה (או הים) בגובה השווה בערך למוטת כנפי המטוס. שיא האפקט, המזכיר כרית אויר, מושג כאשר המטוס מנמיך עוד עד לגובה השווה למחצית ממוטת הכנפיים שלו.
אפקט זה מהווה סכנה לטייסים בלתי מנוסים בשעת המראה או נחיתה, אך מאפשר בנייה של כלי טיס מיוחדים שעברו התאמה לטיסה בגובה כה נמוך, כאשר כח הגרר קטן מאוד.
כלי טיס שכזה יוצר באופן סדרתי בעיקר על ידי ברית המועצות וכונה אקרנופלן (Ekranoplans, ברוסית Экраноплан). הוא שייך למשפחת כלי התעופה המכונים באנגלית Ground Effect Vehicle (או GEV). עקב גובה הטיסה הנמוך, כלי טיס אלה יועדו לטוס במהירות של מאות קמ"ש מעל משטחים ישרים כמו ימים או מישורים רחבים, ועקב הגובה הנמוך גם לחמוק מקרני המכ"ם.
כלי טיס ייעודיים כאלה תוכננו כך שלא יהיו מסוגלים להתרומם באוויר מעל לגובה המנצל את אפקט הקרקע. לכן הם אינם נחשבים למטוסים לכל דבר ובמקומות מסוימים אף לא נדרש רישיון טיס מלא כדי להטיס אותם.

היסטוריה

את התופעה תיאר לראשונה בשנת 1927 המדען הרוסי הנודע קונסטנטין ציאולקובסקי, מאבות המסע לחלל. ציאולקובסקי סיפק הן את ההסבר התאורטי והן את הדרך לחשב את עוצמת "כרית האויר" הנוצרת מתחת המטוס.

הסבר תאורטי

באווירודינמיקה, כח העילוי מרים את כלי הטיס כלפי מעלה כאשר לחץ האוויר הנוצר מתחת הכנף גדול יותר מלחץ האוויר מעל הכנף.
מערבולות קצה כנף הן תופעה של זרימת האוויר סביב כנף המטוס. האוויר זורם סביב קצה הכנף, מהאזור שתחת הכנף לאזור שמעליה, תוך יצירת מערבולת באוויר אשר נשארת מספר דקות לאחר מעבר כלי הטיס. תופעה זו נובעת מהפרש הלחצים מתחת ומעל לכנף. ככל שהפרש לחצים זה גדל, כך גדלה עוצמתן של מערבולות קצה הכנף, היוצרות כח בכיוון מוטה לאחור. כח זה נקרא "גרר מושרה" והוא אחד מהמרכיבים העיקריים של כח הגרר, המפחית את העילוי ויוצר התנגדות בניגוד לכיוון הטיסה.
כאשר כלי הטיס מתקרב מספיק לקרקע או לים, אופן זרימת האוויר שנכלא בין כנפי המטוס לבין המשטח מתחתיו מנטרל חלק ניכר ממערבולת קצה הכנף ומפחית את כח הגרר עד כדי 40%.
הערה: דרך אחרת להתגבר על אותה בעיה ולהפחית את מערבולות קצה הכנף היא באמצעות הארכת הכנפיים כמו בדאון, או שימוש בכנפונים. מערבולת קצה הכנף נחלשת ככל שהיחס בין אורך הכנף לבין רוחב קצה הכנף גדל.

תאונות הקשורות לאפקט הקרקע בעת המראה

כאשר מטוס עמוס במיוחד ממריא, בשניות הראשונות להמראה כח העילוי מופרע פחות ממערבולת קצה הכנף, הודות לאפקט הקרקע. לאחר מכן כאשר המטוס מתרחק מהקרקע, הטייס צריך לתקן את זווית ההתקפה כדי להתחשב בכח הגרר שמתחזק באופן פתאומי. מספר תאונות של הזדקרות פתאומית והתרסקות הוסברו כך.