google/wiki40b huggingface dataset:
אליאס כץ

ביוגרפיה

כץ נולד בעיר טורקו שבפינלנד בשנת 1901, בנם של שלמה זלמן כץ ומלכה פייניק. כתלמיד בית ספר הוא עבד בערבים כעוזר בחנות מכולת, ושיחק עם חבריו היהודים כדורגל במדי מועדון הספורט Judiska
Idrottssalskapet. הוא נודע גם כרקדן נלהב. בצעירותו הוא לא הצליח במירוצים קצרים, ולפיכך המליץ לו מאמנו לנסות ולהשתתף במירוצים הארוכים יותר.
בתחרות בין ארצית שנערכה בסטוקהולם נגד צרפת בשנת 1923 קבע כץ בריצת 1500 מטר שיא אישי של 4:04.4 דקות. בתחרות נוספת שנערכה בגטבורג אותה שנה הוא ניצח בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:40.8 דקות וסיים במקום שני אחרי אדווין ווייד משוודיה בתוצאה של 8:36.4 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בפינלנד אחרי נורמי.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה כץ במדליית זהב עם נבחרת פינלנד בריצה קבוצתית למרחק 3,000 מטר ביחד עם נורמי וריטולה לפני בריטניה וארצות הברית ובמדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:44.0 דקות, אחרי ריטולה שקבע שיא אולימפי חדש של 9:33.6 דקות ולפני שיאן העולם פול בוטם מצרפת (9:45.2 דקות). בשלב המוקדמות קבע כץ שיא אולימפי חדש של 9:43.8 דקות ועלה מהמקום הראשון.
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 1925 הוזמן כץ להצטרף למועדון הספורט היהודי בר כוכבא ברלין, מועדון הספורט היהודי הראשון שנפתח במרכז אירופה בשנת 1898.
בשנת 1926 קבע כץ את שיאיו האישיים, בריצת 3000 מטר - 8:35.8 דקות ובריצת 3000 מטר מכשולים - 9:34.5 דקות. ביולי אותה שנה, יחד עם חבריו לנבחרת, קבע שיא עולם חדש של 16:26.2 דקות בריצת שליחים 4x1500 מטר. חמישה ימים לאחר מכן הוא וחבריו שיפרו את שיא העולם והעמידו אותו על 16:11.4 דקות.
בשנת 1927 חזר לארץ הולדתו על מנת להתאמן עם חבריו הפינים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928), אך בשל פציעה קשה בכף רגלו נמנע ממנו להשתתף ולכן חזר לברלין. הוא עזב את ברלין עם התגברות האנטישמיות בשנת 1933.
בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל דרך טורקו, שם נפרד מבני משפחתו והתחתן בנישואים פיקטיביים כדי לקבל סרטיפיקט לעלות ארצה. משם הגיע להלסינקי והפליג ארצה. בארץ עבד כפועל פשוט לאחר שארגוני הספורט לא יכלו לשלם לו בעבור העסקתו כמאמן. יחד עם חבריו ואחיו אליעזר התגורר בתל אביב, ברחוב החשמל, בדירה שנודעה כ"דירת העולים מפינלנד". הוא עבד בשיפוץ אצטדיון "המכביה" בתל אביב, וניהל את העבודה בבניית מסלול הריצה. הוא אף מונה לשומר האצטדיון, אבל "מכבי" לא עמדה בהתחייבויות הכספיות וכך נעשה לבנאי.
בנובמבר 1936 התחתן עם דורה קמטסן, גרושה צעירה ילידת הלסינקי. בפברואר 1944 נולדה בתם, אילנה, בירושלים, ומאוחר יותר עברו לגור ברחובות.
בהמשך, עבד בתור מאמן ספורט באגודת מכבי. הוא נבחר לאמן את קבוצת הריצה לאולימפיאדת לונדון (1948).
בדצמבר 1947, בעת שעבד כמקרין קולנוע בבסיס צבא בריטי, במועזי שבמרכז רצועת עזה, נרצח על ידי פורעים ערבים. הוא נקבר בבית הקברות הישן, "תר"ן" ברחובות.
כץ היה ההרוג הראשון מרחובות במלחמת השחרור.
מועדון החנונים

עלילה

העלילה מתמקדת ביותם, חנון מלידה והדמות הראשית בסדרה, המקים יחד עם חבריו מועדון בשם "מועדון החנונים". במועדון החנונים פועלים לפי ספר חוקים אותו כותב יותם בכל סוף פרק. בסדרה בני האדם משתייכים למעמדות שונים: בריונים, חנונים ומקובלים. המקובלים והחנונים חווים יחד אהבות, מזימות, אכזבות, בלגנים ודברים אחרים. בנוסף כל פרק נקרא על שם החוק שבעקבותיו תתבסס חלק מן העלילה (בדרך כלל העלילה הראשית).
משחק תומך

סימונים והגדרות בסיסיות במשחקים שיתופיים

נגדיר:
1.  - קבוצה לא ריקה וסופית של השחקנים.
2.  - תת-קבוצה של שחקנים תקרא קואליציה.
3.  - פונקציית תשלום. פונקציה המשייכת לכל קואליציה מספר ממשי כלשהו, כאשר .

ייצוג מרחב המשחקים כמרחב ליניארי

בהינתן הקבוצה , כל משחק  נקבע ביחידות על ידי הערכים  לכל קואליציה . דהיינו, ניתן להתייחס למשחק כעל וקטור במרחב .
כעת, ניתן להגדיר "חיבור" בין משחקים (עם אותה קבוצת שחקנים  ) ו"כפל משחק בסקלר" על ידי חיבור הווקטורים הללו והכפלתם בסקלר כפי שעושים במרחב  ומכאן המסקנה שאפשר להתאים את קבוצת כל המשחקים (עם אותם השחקנים) עם המרחב הליניארי .
נשאלת השאלה: "מה יכול להיות בסיס לכל אותם משחקים?".
בהינתן בסיס כזה נוכל לייצג כל משחק על ידי קומבינציה ליניארית של איברי הבסיס. ייצוג שכזה יכול להיות מאוד נוח כאשר דנים בפונקציה כלשהי הפועלת על קבוצת המשחקים. בהינתן פונקציה שכזאת בעלת תכונת קוואריאנטיות תחת שקילות אסטרטגית ואדיטיביות, יהיה מספיק לנתח את פעולת הפונקציה וערכיה על איברי הבסיס בלבד.

משחק תומך

תהי  קואליציה. המשחק התומך על  הוא המשחק הפשוט והמונוטוני  כאשר:
יש בסה"כ  משחקים תומכים המהווים בסיס למרחב כל המשחקים.

משחק 
  
    
      
        α
      
    
    {\displaystyle \alpha }
  
 תומך

תהי  קואליציה ו- . משחק יקרא  - תומך ויסומן  כאשר:
אזי, כל משחק יכול להיכתב כסכום של משחקים מהצורה הזאת. דוגמה לפונקציה בעלת התכונות שהוזכרו לעיל אשר ניתן לנתח בעזרת בחינת פעולותיה על בסיס מרחב המשחקים היא ערך שפלי.

פריסת מרחב המשחקים בעזרת משחקים תומכים

משפט: כל משחק בצורה קואליציונית  ניתן להביע כצירוף ליניארי של משחקים  . כלומר, לכל משחק  קיימים קבועים  כך ש-

אפיון ערך שפלי על ידי משחקים תומכים

בהינתן משחק , נרשום אותו כסכום של  משחקים -תומכים: . אזי ניתן להראות כי:

טענה: שחקנים סימטריים ושחקני אפס במשחק תומך

במשחק  כל השחקנים ב-  הם שחקנים סימטריים וכל השחקנים שאינם ב-  הם שחקני אפס.

טענה: מושג פתרון של משחק תומך

אם  מושג פתרון המקיים את תכונות: יעילות, שחקן אפס ו-סימטריה אזי:

הוכחת הטענה

לפי הטענה לעיל ידוע כי במשחק  כל השחקנים ב-  הם שחקנים סימטריים וכל השחקנים שאינם ב-  הם שחקני אפס ולכן מקיום תכונת שחקן האפס נובע ש-  . בנוסף ידוע כי כל השחקנים שכן ב- הם סימטריים ולכן -  ובנוסף מהיעילות נובע ש-
וההוכחה הושלמה.
לודוויק דאנייק

ביוגרפיה

דאנייק נולד בבלנסקו, שבאזור דרום מורבייה. אביו החולה נפטר 16 ימים לאחר הולדתו. על אף שסבל מבעיות רפואיות ומכאבי גב קשים לאורך הקריירה הספורטיבית שלו הוא הצליח להתקדם ובתחרות שנערכה בוישקוב ב-10 במאי 1964 קבע בזריקת דיסקוס שיא אירופה חדש של 62.45 מטר.

שיאן עולם

בתחרות שנערכה בטורנוב, שבצפון צ'כיה ב-2 באוגוסט, בשנת 1964 קבע דאנייק בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 64.55 מטר, שיפור לשיא בן ה-99 ימים של אל ארטר מארצות הברית (62.94 מטר). חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה דאנייק במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.52 מטר, אחרי ארטר שקבע שיא אולימפי חדש של 61.00 מטר ולפני דייב וייל מארצות הברית (59.49 מטר).
בתחרות שנערכה בסוקולוב  שבצ'כיה ב-12 באוקטובר 1965 שיפר דאנייק את שיאו העולמי והעמיד אותו על תוצאה של 65.22 מטר. שיא זה החזיק מעמד עד 25 במאי 1968 שבו ג'יי סילבסטר מארצות הברית שיפר אותו במודסטו, קליפורניה והעמיד אותו על תוצאה של 66.54 מטר. 
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיים דאנייק במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 56.24 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה דאנייק במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.92 מטר, אחרי אל ארטר שקבע שיא אולימפי חדש של 64.78 מטר ולותר מילדה ממזרח גרמניה (63.08 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיים דאנייק במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 59.30 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה דאנייק במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.90 מטר, לפני לותר מילדה (61.62 מטר) וגזה פייר מהונגריה (61.54 מטר).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה דאנייק במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.40 מטר, לפני ג'יי סילבסטר (63.50 מטר) ושיאן העולם ריקי ברוש משוודיה (63.40 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה דאנייק במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.76 מטר, אחרי פנטי קמה מפינלנד (63.62 מטר) ולפני ריקי ברוש (62.00 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים במקום תשיעי בתוצאה של 61.28 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי נבחר דאנייק לסגן נשיא איגוד האתלטיקה הצ'כוסלובקי.
ב-15 בנובמבר 1998 נפטר דאנייק בהוטיסקו-סולנץ שבאזור זלין.
מכסח בלונים

מכסח בלונים (באנגלית: Balloon buster) היה כינוי לטייס קרב שנודע בזכות הישגיו בהפלת בלוני תצפית של האויב בתקופת מלחמת העולם הראשונה. שבעים ושבעה אלופי הפלות זכו להכרה על הפלת חמישה בלונים או יותר ומשום כך כונו גם אלופי הפלות בלונים (Balloon aces).

תפקידם וחשיבותם של בלוני התצפית בחזית המערב

בחזית המערבית היו בלוני התצפית מטרות פגיעות ובעלות ערך רב בעת ובעונה אחת: הבלון היה מעוגן באמצעות כבל לעמדה נייחת והתרומם לאוויר לאחר שנופח בגז מימן, שהשימוש בו היה הכרחי בשל המחסור בהליום במדינות שלחמו באירופה. לתצפיתן הייתה עמדה בתוך סל קלוע מתחת לבלון, והוא היה מצויד בדרך כלל במכשיר אלחוט, במשקפת או במצלמה בעלת טווח ארוך. תפקידו היה לצפות על פעולות בקו החזית ומאחוריו, לאתר תנועות כוחות אויב או כל פעילות חשודה אחרת ולכוון אש ארטילרית לעבר מטרות בעלות ערך. בלוני התצפית הפכו בסופו של דבר למטרות חשובות עבור הצדדים הלוחמים, בעיקר לפני כל תנועת כוחות בקנה מידה גדול או התקפות, כך שטייסים בודדים ולעיתים אף טייסות שלמות קיבלו הוראות לתקוף בלוני תצפית, על מנת להשמידם או לפחות לפגוע בהם ולשבש את תפקודם. טייסים נהגו לתקוף בלוני תצפית באמצעות צלילה מגובה רב שאפשרה להם לנסוק בחזרה לאחר הירי מבלי להסתכן בפגיעה מהמימן המתלקח, ומצד שני, נזהרו שלא לטוס בגובה נמוך מדי כדי לא להיפגע מאש נ"מ ומקלעי כוחות קרקע.
בשל חשיבותם, ניתנה לבלונים בדרך כלל הגנה חזקה בצורת עמדות מקלעים על הקרקע, תותחים נגד מטוסים וסיור אווירי של מטוסי קרב מגינים. אמצעי הגנה נוספים כללו בלוני נ"מ שעוגנו סביב בלון התצפית, התקנת מקלעים בעמדת התצפיתן והעלאת בלונים ממולכדים לאוויר עם חומרי נפץ שפיצוצם נשלט מהקרקע. אמצעים אלו הפכו את בלוני התצפית למטרות בעלות רמת סיכון גבוהה ביותר עבור המטוסים התוקפים.
אף על פי שלעיתים הופלו בלוני תצפית באמצעות אש מנק"ל, היה קשה בדרך כלל להפיל בלון בקליע רגיל, בעיקר בשל המרחק והגובה המעורבים. קליעים רגילים היו חולפים בתוך הבלון ודרך המימן ויכלו לגרום רק לחור דרכו ידלוף הגז באיטיות החוצה. לעומת זאת, פגיעות מוצלחות בסל הנושא את התצפיתן יכלו להסתיים בנטרולו או בהריגתו.
שיטה שנוסתה להפלת בלונים הייתה שימוש ברקטות לה פרייר (Fusées Le Prieur) המונעות בדלק מוצק, אשר הורכבו בתוך צינורות בצדי גוף מטוסי הקרב, והופעלו באמצעות הדק חשמלי. רקטות אלה נכנסו לשירות מבצעי בפעם הראשונה באפריל 1916 אך היו מאוד לא מדויקות וחייבו התקרבות מסוכנת של המטוס אל הבלון כדי להבטיח פגיעה מוצלחת.
לאחר הופעתם של קליעים נותבים שהפכו זמינים בחזית המערבית מ-1917 ואילך הושגו תוצאות מוצלחות ועקביות בהפלת בלונים, והרקטות הוצאו משימוש מבצעי ב-1918, כאשר נכנסו הקליעים הנותבים לשימוש נרחב.
וילהלם מונקה

ביוגרפיה

מונקה נולד בליבק ב-15 במרץ 1911, ובשנת 1931 הצטרף למפלגה הנאצית, והיה מבין 120 החברים ב-"משמר המטה" (Stabswache) של האס אס שהוקם בשנת 1933. בהמשך הוא פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה ועל כוחות ההגנה בברלין בימי המלחמה האחרונים. 
כנגד מונקה היו מספר האשמות בגין פשעי מלחמה במיוחד מצד בריטניה, אך לאחר המלחמה ולאחר שריצה מספר שנים בכלא בברית המועצות, הוא מעולם לא הועמד לדין. הוא נפטר בשנת 2001 בגיל 90 בביתו בהמבורג.
דווניה

היסטוריה

ב-106 הוקמה בסמיכות למיקום העיר המודרנית מצודה רומית בשם מרטיאנופוליס על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס ונקראה על שם אחותו של הקיסר. במהלך המאה ה-5 הוחרבה המצודה. במהלך המאה ה-9 הקים אומורטאג חאן האימפריה הבולגרית הראשונה מצודת דרכים במקום. במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובתעודות עות'מאניות מהמאה ה-17 מצוי תיעוד ל-3 כפרים באזור: דווניה, כפר הנהר דווניה ופובליאנובו.
ב-1652 ציין נוסע עות'מאני בשם אווליה צ'לבי שבמקום יש 40 עד 50 טחנות רוח המשמשות מרכז טחינה אזורי של תבואה, גם לחקלאים מאזור דוברוג'ה. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נהרסו מרבית הטחנות באזור. החל מראשית המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית החלו לגלות עניין בממצאים הארכאולוגיים שבמקום ונערכו מספר חפירות שקשרו את השרידים לעיר העתיקה מרטיאנופוליס. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר האזור מתוקף סיכומי קונגרס ברלין לחזקת נסיכות בולגריה. ב-27 באוגוסט 1969 החליטה הממשלה הבולגרית לאחד את שלושת הכפרים לעיר אחת שכונתה דווניה.

כלכלה

באזור העיר קיימים מפעלים לעיבוד סוכר, יצור דשנים, כימיקלים וחומרי בניין. העיר ממוקמת בסמיכות לעורקי התחבורה מספר 7 ו-8, של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים. חלק נכבד מתעסוקת העיר נסמכת על קומפלקס הנמלים בעיר וארנה.

גאוגרפיה

דווניה ממוקמת בעמק ובסמוך אליו עובר תוואי הנהר דווניה. בעיר שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11ᵒc. דווניה נודעת במעיינות הרבים הנובעים בסביבתה ומשמשים כמקור מי שתייה והשקייה חקלאית. הקרקע פורייה ועשירה ברקבובית.
אנו החיים

השפעת הספר

הספר זכה לקבלת פנים צוננת עם צאתו לאור אך ברבות השנים זכה להצלחה מסחררת. איין ראנד סיימה את כתיבת "אנו החיים" כבר ב-1934 (הוא נקרא תחילה Airtight), אולם במשך כשנתיים סירבו מספר רב של מו"לים להוציאו לאור. גם הוצאת מקמילן, שהוציאה את הספר לאור בסופו של דבר עשתה כן בלי להשקיע דבר כמעט, בשיווק ורק לאחר חילוקי דעות חריפים בתוכה, בעיקר עקב התנגדות גרנוויל היקס, אחד העורכים שלה, שהיה באותה תקופה חבר המפלגה הקומוניסטית. הספר זכה בארצות הברית לביקורות פושרות למדי ונמכרו פחות משלושת אלפים עותקים שלו.
כשנה לאחר צאתו של הספר לאור בארצות הברית הוא יצא לאור גם בבריטניה ואחר כך גם באוסטרליה, בדנמרק ובאיטליה, שם הצליח הרבה יותר, דבר שגרר עלייה במכירות גם בארצות הברית. ב-1940 הספר הומחז, אך ירד מהר מאוד מעל במות ברודוויי בשל הביקורת הקטלנית שספג. ב-1942 הופק באיטליה סרט בשני חלקים (Noi Vivi, Addio, Kira), על פי הספר. משטרו הפשיסטי של מוסוליני נטה תחילה לאסור את הפצת הסרט, אחר כך אישר אותו בשל מיקומו בברית המועצות והמחשבה שהוא תוקף את הקומוניזם ולכן הוא "טוב" לשלטונות. לנוכח הצלחתו של הסרט באיטליה הבינו הנאצים בעלי בריתו של מוסוליני, שהסרט תוקף באותה מידה גם את הפשיזם וגרמו לשלטונות לעצור את ההקרנות.
הרבה אחרי גמר מלחמת העולם השנייה, בשנות הששים ושוב בשנות השמונים הופקו גרסאות חדשות של הסרט האיטלקי, בתרגום אנגלי.
הספר עצמו יצא שוב לאור בכמה מהדורות שהפכו לרבות מכר בשנים 1959 (כריכה קשה בהוצאת רנדום), 1960 (כריכה רכה) ולאחר מכן.

עלילה

סיפור העלילה מתחיל בשנת 1917 בתקופה שאחרי המהפכה הקומוניסטית. קירה ארגונובה, בתו של קפיטליסט בורגני, חוזרת לפטרוגרד עם משפחתה אחרי גלות ממושכת ומגלה כי כל רכושה הוחרם והמשפחה עוברת להתגורר בבית דודתה של קירה. ההישרדות, כפי שמגלים קירה ומשפחתה במהרה, אפשרית רק למי שמוכן לכרות ברית עם השליטים החדשים במדינה ולזכות באמונו של הממסד הקומוניסטי.
קירה נרשמת למוסד הטכנולוגי, כדי להגשים את חלומה להפוך למהנדסת. היא פוגשת, במקביל, את ליאו קובלנסקי, צעיר מרדני המעורר את התפעלותה. שניהם חשים עוינות עמוקה ובוז למשטר הדיכוי הקומוניסטי ומתכננים להמלט יחד מן הארץ, אך נתפשים על–ידי השלטונות. ליאו נכלא, אך קירה מסתייעת בעמיתה ללימודים, אנדרי טגנוב, החבר במפלגה הקומוניסטית, כדי להינצל ממאסר, ומצליחה מאוחר יותר לשחרר גם את ליאו. 
השניים עוברים לגור יחד, אך בעוד שקירה מוכנה להתפשר ולשתף פעולה עם המערכת עד שתוכל לממש את חלומה ולהימלט, ליאו מסרב להתפשר ומסרב לעבוד במוסד בבעלות המדינה. הוא פותח חנות קטנה, המשמשת כיסוי לפעילות בשוק השחור, אך אנדריי, המאוהב בקירה, מביא ללכידתו וכליאתו. 
קירה מנסה להסתייע באנדריי כדי לשחרר את לאו מכלאו, ומסכימה להפוך לפילגשו של אנדריי כדי להצילו. כאשר ליאו משתחרר מכלאו, הוא אדם מובס—שבור, שתיין וחולה בדלקת ריאות. קירה, בסיוע אנדריי, מצליחה להביא לשליחתו לחופשת החלמה, אך חשדם של אנשי המפלגה ביחס לחולשתו של אנדריי לקירה מתעורר ומביא לאבדן כוחו במפלגה.
אנדריי, המאוכזב מהרעיון הקומוניסטי ומהגילוי שקירה מאוהבת בליאו, שולח יד בנפשו. קירה מחליטה לנטוש את ליאו המובס ועושה ניסיון אחרון לחצות את הגבול לפינלנד, אך נורית על–ידי צלף.
מושל הונג קונג

מושל הונג קונג (באנגלית: Governor of Hong Kong; בסינית: 香港總督) היה תוארו של נושא המשרה שכיהן כמושל המושבה הבריטית הונג קונג, ועמד בראש ממשלת המושבה בין השנים 1843–1997.
תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות.
לאחר העברת השליטה במושבה לידי הרפובליקה העממית של סין בשנת 1997 הועברו סמכויותיו האזרחיות לידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג וסמכויותיו הצבאיות לידי מפקד כוחות הצבא העממי של סין בהונג קונג.

סמכויות המושל

תפקידו וסמכויותיו של המושל נקבעו במכתב ההרשאה של הונג קונג ובהנחיות המלכותיות שהוצאו בשנת 1843. המושל מונה על ידי המונרך הבריטי (על פי עצתו של ראש ממשלת בריטניה) ועמד בראש הרשות המבצעת של המושבה בין השנים 1843–1997 (למעט בתקופת מלחמת העולם השנייה עת שלטה יפן במושבה).
ברוב שנותיה של המושבה, המושל מינה את כל חברי המועצה המחוקקת של הונג קונג, ורק בשנותיה האחרונות של המושבה, החל משנת 1985, חלק ממושבי המועצה המחוקקת היו מושבים נבחרים. כמו כן מינה המושל את כל חברי המועצה המבצעת של הונג קונג.
מרבית מושלי הונג קונג היו דיפלומטים מקצועיים, למעט המושל האחרון, כריס פאטן שהיה פוליטיקאי.
נכון לדצמבר 1996 משכורתו השנתית של המושל הייתה 3 מיליון דולר הונג קונגי והוא היה פטור ממסים.
בהיעדרו של מושל המושבה, המזכיר הראשי של המושבה כיהן כמושל בפועל.

מגורי המושלים

מושל הונג קונג הראשון, סר הנרי פוטינגר התגורר בבניין המסיון הצרפתי הישן בין השנים 1843–1846 (כיום המבנה משמש את בית המשפט העליון לערעורים של הונג קונג). המושל השני, ג'ון פרנסיס דייוויס התגורר זמן קצר באותו המבנה בטרם עבר לבית המושל שנבנה בדרך קיין. מאז כהונתו של מושל הונג קונג הרביעי, סר ג'ון בורינג התגוררו המושלים בבית הממשלה.
יחסי צ'אד–צרפת

תקופת השלטון הצרפתי

במסגרת המרוץ לאפריקה כבשו הצרפתים את שטחה של צ'אד בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19. באפריל 1900 נלחמה צרפת נגד רב החובל רביח א-זובייר וכוחותיו במטרה להשתלט על השטח ובקרב קוסיירי הצליחה להביס אותם. לאחר מכן השתלטה צרפת על שטחי צ'אד (Territoire du Tchad) וצירפה אותה למושבה הצרפתית של אפריקה המשוונית הצרפתית בשנת 1910.

מלחמת העולם השנייה

בינואר 1939 מינו בצרפת את פליקס אבואה כמושל הראשון של צ'אד והמושל השחור הראשון של מושבה צרפתית. כמושל, אבואה העביר את השליטה בצ'אד לידי צרפת החופשית מידי צרפת של וישי. באוקטובר 1940, הגנרל הצרפתי שארל דה גול ביקר בצ'אד ונפגש עם אבואה בנג'מנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתתפו חיילים מצ'אד בלחימה לשחרור בפריז. בזמן המלחמה הקימה צרפת גם שני גדודים ובהם חיילים מצ'אד.

עצמאות

בשנת 1946, זמן לא רב לאחר מלחמת העולם השנייה, אימצה צרפת חוקה חדשה והעניקה אזרחות צרפתית מלאה לתושבי צ'אד ואישרה להקים אספות מקומיות בתוך האיחוד הצרפתי החדש. במרץ 1953 ערך דה גול ביקור נוסף בצ'אד. ב-1958 הצביעו תושבי צ'אד בעד במשאל עם שהעניק להם אוטונומיה גדולה יותר. כתוצאה מכך, התמוסס השלטון הצרפתי במדינה וב-11 באוגוסט 1960 הוענקה לצ'אד עצמאות מצרפת.

לאחר העצמאות

צרפת הייתה התורמת והמדינה הזרה החשובה ביותר לצ'אד בשלושת העשורים הראשונים שלאחר מתן העצמאות ב-1960. בסוף שנות ה-80 הקשר הכלכלי עדיין היה חזק, וצרפת סיפקה סיוע בפיתוח המדינה בצורת הלוואות ומענקים, אם כי היא כבר לא הייתה הלקוח הגדול ביותר של צ'אד לייצוא חקלאי, אולם עדיין המשיכה לספק סיוע צבאי משמעותי.
צ'אד נשארה חברה בקהילה הפיננסית האפריקאית אשר הצמידה את ערך המטבע שלה לפרנק הצרפתי. למשקיעים פרטיים וממשלתיים צרפתים היה חלק ניכר מהמוסדות התעשייתיים והפיננסיים של צ'אד. בתקופת כהונתו של היסנה אברו הצטמצמה במעט התלות של צ'אד בצרפת.
העמדות הרשמיות של צרפת כלפי צ'אד השתנו מהמדיניות בתקופת שנות ה-70 בהנהגתו של ואלרי ז'יסקר ד'אסטן לזו של עידן פרנסואה מיטראן. יעדים כלכליים, פוליטיים ואסטרטגיים, שהדגישו את השמירה על ההשפעה הצרפתית באפריקה, ניצלו את המשאבים הטבעיים של צ'אד, וחיזקו את מעמדה של אפריקה כנקודת מוצא נגד התפשטות ההשפעה הסובייטית, הוחלפו בעמדות אנטי-קולוניאליסטיות. הבחירות בצרפת ב-1981, הובילו לשינוי המדיניות הצרפתית, לכזו המתנגדת להתערבות באפריקה, בין היתר במטרה להימנע מעימות עם לוב, מדינה חשובה באזור. במטרה למנוע עימות, הגביל מיטראן את הצבא הצרפתי בצ'אד להגנה על האזור שסביב נג'מנה בלבד.
ב-1990 תמכה צרפת, יחד עם לוב וסודאן, בניסיון ההפיכה המוצלח של אידריס דבי, שקיבל את השלטון מידי היסנה אברה.

כיום

בשנת 2008 ציין נשיא צרפת ניקולא סרקוזי כי היחסים בין צרפת לצ'אד, שנוסדו בתקופה בעלת אופי פוליטי שונה, חייבים להשתנות או להסתיים. צרפת ממשיכה לשמור על המעורבות הצבאית שלה בצ'אד ומחזיקה בסיס חיל אוויר וכוחות נוספים במדינה.

ביקורים רשמיים

בנובמבר 2007 ביקר נשיא צרפת ניקולא סרקוזי בצ'אד.
ביולי 2014 ביקר נשיא צרפת דאז פרנסואה הולנד בצ'אד.

סחר

בשנת 2016 הסתכם היקף הסחר בין צ'אד לצרפת בסך כולל של 211 מיליון אירו. הייצוא העיקרי של צ'אד לצרפת הוא מסטיק ערבי ושמן. הייצוא העיקרי הצרפתי לצ'אד כולל: ציוד לרפואה, קמח, דגנים, ציוד אלקטרוני ורכבים. חברות צרפתיות כמו איר פראנס, לה מרידיאן, נובוטל, סוסייטה גנרל ועוד פועלות בצ'אד.

חברות בארגונים בינלאומיים

שתי המדינות חברות בכמה ארגונים בינלאומיים ובהם האו"ם ולה פרנקופוני.
פיטר מדאוור

קורות חיים

מדאוור נולד בפטרופוליס שבברזיל לאמא בריטית ולאבא לבנוני נוצרי מארוני, ומעמדו כאזרח בריטי הוכר כבר בלידתו. ב-1918 עזבה משפחתו את ברזיל והיגרה לאנגליה, שם בילה את שארית חייו. הוא למד בקולג' מרלבורו ובקולג' מגדלן שבאוניברסיטת אוקספורד. במהלך חייו התעניין לא רק במדע וברפואה, אלא גם בתחומים שונים, בהם אופרה ופילוסופיה.
ב-1959 הוזמן על ידי ה-BBC להגיש הרצאות שישודרו ברשת במשך שנה. במשך שש תוכניות, בחן את הסוגיה כיצד המין האנושי עשוי להמשיך להתפתח. בעת שנכח בפגישה במסגרת זו וקרא את אחת ההרצאות, לקה מדאוור בשבץ. לפני ההתקף, היה לאחד המדענים המשפיעים ביותר בבריטניה, בעיקר בתחום הביולוגיה הרפואית, ולכן למצב בריאותו הייתה תהודה רבה. בעקבות השבץ, נפגעו יכולות הדיבור והתנועה שלו. בעזרת אשתו הוא ארגן מחדש את חייו, והמשיך לכתוב ולחקור באופן מואץ הרבה יותר. אולם ב-1987 היה לו דימום נוסף, והוא נפטר. 
מדאוור היה פרופסור לזואולוגיה באוניברסיטה של ברמינגהאם (1947–1951) ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון (1951–1962). 
ב-1962 קודם מדאוור לראש המכון הלאומי הבריטי למחקר ברפואה (National Institute for Medical Research, NIMR) שבבארנט. 
מ-1977 עד 1983 כיהן כפרופסור לרפואה ניסיונית ומ-1981 עד 1987 כיהן כנשיא המכון המלכותי של בריטניה הגדולה. 
ב-1965 קיבל תואר אביר וב-1981 היה לחלק ממסדר ההצטיינות. 
ב-1960 קיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה במשותף עם סר פרנק מקפרלן בורנט.

מחקר

התעניינותו במחקר בתחום השתלת האיברים החלה במהלך מלחמת העולם השנייה, באותה עת חקר התפתחויות בנושא השתלת עור. הדיון על הסוגיה בה עסק גבר ב-1949, כאשר פרנק מקפרלן ברנט הציע את ההיפותיזה שבעת התפתחות עובר האדם, וכן מיד לאחר הלידה, תאים מזהים את תאי הגוף מצד אחד, ואת החומרים הזרים, מהצד השני. כמו כן, יחד עם רופרט בילינגהם פרסם מדאוור מאמר שזכה להדים רבים. 
בשנת 1960 זכה מדאוור בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה יחד עם סר פרנק מקפרלן ברנט, על עבודתם בנושא השתלת תאים, שהוא נושא ליבה בתחום השתלת איברים ועל תגליותיהם בנושא הכרה חיסונית נרכשת. תגליות אלה משמשות את הטיפול בהשתלת עור בכלל ובכוויות בפרט. בעקבות עבודותיו השתנה הדגש שהושם בעבר באימונולוגיה בניסיון להבין את המנגנונים העומדים מאחורי התפתחות מערכת החיסון לדגש על שינוי המנגנון במטרה להקטין את דחיית איברים של הגוף.
בשנת 1951, הרצה מדאוור על השאלה למה מבחינה אבולוציונית גופם של בעלי החיים מזדקן ונהיה פגיע הרבה יותר ממחלות, על אף שההזדקנות גורמת לבעל החיים להסתגלות טובה פחות לסביבה ושאין צורך מובהק בה. במהלך ההרצאה, התובנה החשובה ביותר שלו הייתה שההשפעה של הברירה הטבעית קטנה מאוחר יותר בחיים, משום שהפוריות משפיעה יותר על צעירים, וכך מועברים לדורות הבאים הגנים שמשפיעים גם על גילאים מבוגרים יותר. מדאוור אף הצביע כי טבלת חיים היא מדד לא ישיר למדידת כשירות. טבלת חיים בבני אדם, למשל, מצביעה כי הגיל בו יש את הסבירות הנמוכה ביותר לנשים למות הוא גיל 14, גיל בו בחברות פרימיטיביות יש את שיעור הילודה הגבוה ביותר. מסקנותיו אלה עומדות בבסיס שלוש התאוריות המודרניות בנושא האבולוציה של הגיל.
לזדיי

תולדות היישוב

ללזדיי הוענקו זכויות עיר בסוף המאה ה-16. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי לזדיי

בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,200 יהודים, קרוב למחצית תושביה, ופעלו בה ישיבה ובית ספר עברי מרשת יבנה. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בשנת 1940.
ב-22 ביוני 1941 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה משפילות, החרמת רכוש, והוצאות להורג של נערים יהודים שהואשמו בקומוניזם.
ב-15 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם במספר צריפים באחוזה סמוכה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה, כמו רודמין, וישי וקופצ'ווה. גטו זה גודר בגדר תיל, ונשמר בידי שומרים ליטאים, והתקיים בו רעב כבד. ב-30 באוקטובר 1941 ננעלו שערי הגטו, ויהודיו נכלאו בצריפים בהם התגוררו. בזמן זה הצליחו להימלט מהגטו כ-100 יהודים. מהם שרדו שישה.
ב-3 בנובמבר 1941 הוציאו הליטאים את 1,535 היהודים שנותרו בגטו, והצעידו אותם עירומים לבורות ירי בהם נרצחו כולם.