google/wiki40b huggingface dataset:
מיכאל פריץ

קריירת מועדונים

פריץ החל את קריירת הבוגרים שלו בפורטונה דיסלדורף בעונת 1986/87. בעונה זו ירד ליגה עם דיסלדורף. בעונת 1988/89 פריץ הבקיע 11 שערים במדי פורטונה דיסלדורף בליגת הבונדסליגה השנייה, והעפיל עם קבוצתו אל הבונדסליגה. בעונת 1989/90 דיסלדורף סיימה במקום התשיעי בבונדסליגה, אך פריץ לא הבקיע ולו שער אחד, ועזב בסיום העונה את פורטונה דיסלדורף, לאחר שהבקיע 20 שערי ליגה ב-88 הופעות, וחתם בפ.צ. זארבריקן ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. פריץ שיחק בזארבריקן שתי עונות, בהן הבקיע 28 שערים ב-70 הופעות והפך לשחקן התקפה דומיננטי. בקיץ 1992 חתם פריץ בדיסבורג ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, ובעונת 1992/93 עלה ליגה עם הקבוצה, כשהוא מבקיע 17 שערים ב-42 הופעות, ומסיים כמלך השערים של המחוז הדרומי של הבונדסליגה השנייה. בעונת 1993/94 דיסבורג סיימה במקום התשיעי המפתיע בבונדסליגה, אך פריץ לא הצליח לבוא בעונה זו לידי ביטוי והבקיע שני שערים ב-23 הופעות בלבד. בקיץ 1994 עזב פריץ את דיסבורג וחתם אצל היורדת הטרייה מהבונדסליגה, ווטנשייד 09. בווטנשייד פריץ שיחק שתי עונות, והבקיע 17 שערים ב-60 הופעות, אך ירד ליגה בתום עונת 1995/96 עם ווטנשייד, ועזב את הקבוצה.
בקיץ 1996 חתם פריץ בהרטה ברלין, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. פריץ הבקיע בעונתו הראשונה בקבוצה תשעה שערים, ועלה עמה לבונדסליגה. בעונתו השלישית בקבוצה, 1998/99, סיים פריץ כמלך השערים של הבונדסליגה, עם 23 הבקעות, וגם בשלוש העונות הבאות הבקיע במספרים דו ספרתיים. בשנת 2000 הגיע עם הרטה ברלין לגמר גביע הליגה הגרמנית, שם הובסה קבוצתו בתוצאה 5-1 על ידי באיירן מינכן. בשנים 2001 ו-2002 זכתה הרטה ברלין בגביע זה, כאשר פעמיים ברציפות הביסה את שאלקה 04 בתוצאה הזהה 4-1. פריץ שיחק בשלושת משחקי הגמר הללו. בדרך לזכייה בתואר בשנת 2002, עברה הרטה ברלין את באיירן מינכן, לאחר שפריץ העלה את הרטה ברלין ל-1-2 במהלך המשחק, וג'ובאני אלבר השווה לבאיירן מינכן כעבור דקה. המשחק הגיע לבעיטות הכרעה, בהן הרטה ניצחה 4-3 על אף שפריץ החטיא את הפנדל שלו. בשנת 2003 פרש פריץ ממשחק פעיל, ונשאר בהרטה ברלין בצוות האימון. פריץ שיחק בהרטה ברלין במשך שבע שנים, בהן הבקיע 93 שערים ב-227 משחקי ליגה, מתוכם 84 שערים הובקעו בבונדסליגה הראשונה, נתון המציב את פריץ כמלך השערים של הרטה ברלין בכל הזמנים בבונדסליגה.

קריירה בינלאומית

לפריץ שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית הצעירה בסוף שנות ה-80. בשנת 1999 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה הבוגרת, כאשר כבר היה בן 32, בהפסד 3-0 במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית. פריץ השתתף עם נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 1999 שנערך במקסיקו, והבקיע בו שער נגד נבחרת ניו זילנד. נבחרת גרמניה הודחה מטורניר זה בשלב הבתים, לאחר שהפסידה את משחקיה מול נבחרת ברזיל ומול נבחרת ארצות הברית. הופעתו האחרונה של פריץ במדים הלאומיים הייתה בפברואר 2000, במשחק מול נבחרת שווייץ, וסך הכול לזכותו שבע הופעות ושלושה שערים בנבחרת.

לאחר הפרישה

עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 2003, פריץ הצטרף לצוות האימון של הרטה ברלין, תחילה כעוזר מאמן, והחל משנת 2009 החליף את דיטר הנס בתפקיד המנהל הכללי.
וילפריד בוני

ראשית חיו

בוני נולד בבינגר-ויל שבחוף השנהב. בגיל צעיר הוא התחיל לשחק כדורגל ברחובות. בנוסף, בוני לקח חלק בגביעי בתי ספר ובגביעי ערים. בוני שיחק שלוש שנים באקדמיית הנוער סיריל דומורנד מעיר לידתו, בינגר-ויל.

קריירת מועדונים

בוני החל את הקריירה המקצועית שלו בשנת 2006, בקבוצת איסיאה וואזי מליגת העל של חוף השנהב. בשנת 2007 הגיע בוני לבריטניה, להתרשמות אצל קבוצת הפרמייר ליג ליברפול. בסופו של דבר לא הוצע לבוני חוזה בקבוצה. באוקטובר אותה שנה הצטרף בוני כמושאל לקבוצה הצ'כית ספרטה פראג. באופן מיידי החל בוני לשחק בקבוצת המילואים ספרטה פראג ב'. באותה עונה זכה עם ספרטה פראג ב' באליפות הליגה של בוהמיה, שהיא אחת מתוך שלוש הליגות המרכיבות של הליגה הצ'כית השלישית.
בעונה שלאחר מכן נרכש בוני על ידי ספרטה פראג. בעונתו הראשונה בסגל של הקבוצה הראשונה של ספרטה פראג, עונת 2008/2009, הופיע ב-16 משחקי ליגה, בהם הבקיע שלושה שערים. בעונת 2009/2010 סייע לספרטה לזכות באליפות צ'כיה, בכך שהבקיע תשעה שערים ב-29 משחקי ליגה, והיה לאחד השחקנים החשובים בהרכב הקבוצה.
במחצית הראשונה של עונת 2010/2011 כבש 17 שערים, בין היתר 5 שערים ב-6 הופעות במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
בינואר 2011 בוני עבר לקבוצת הארדיוויזי ויטסה ארנהם. הוא חתם בקבוצה ההולנדית על חוזה ל-3 וחצי שנים.
בוני כבש את שער הבכורה שלו בוויטסה בהופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה, ב-20 בפברואר 2011, במשחק הדרבי נגד דה חראפסחאפ, שנגמר בניצחון ויטסה 0–2.
בעונת 2011/2012 בוני כבש 13 שערים ב-30 הופעות. בפברואר 2012 האריך את חוזהו בוויטסה עד שנת 2015. בעונה שלאחר מכן, עונת 2012/2013 בוני כבש 31 שערי ליגה ב-30 משחקים, והיה מלך השערים של הליגה ההולנדית לעונה זו. בנוסף, באותה עונה קיבל את פרס השחקן הטוב ביותר בהולנד לשנת 2013.
ב-11 ביולי 2013 בוני עבר לסוונסי סיטי, המועדון הולשי מהפרמייר ליג. הוא חתם בסוונסי, ששילמה עבורו 12 מיליון לירות שטרלינג, על חוזה ל-4 שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסוונסי במשחק ההכנה נגד דן האג, שהסתיים בניצחון 0–1 של סוונסי.
בוני ערך את הופעת הבכורה שלו בסוונסי במסגרת תחרות רשמית ב-1 באוגוסט 2013, במוקדמות הליגה האירופית, שם ניצחה סוונסי 0–4 את מאלמה, כאשר בוני כבש שני שערים.
ה-BBC סימן את בוני כאחת השחקנים החדשים בפרמייר ליג שיש לצפות בו לקראת עונת 2013/2014. ב-17 באוגוסט 2013, במחזור הפתיחה של הפרמייר ליג, בוני כבש בהפסד 1–4 למנצ'סטר יונייטד. בסיכום עונתו הראשונה של בוני בבריטניה, הוא כבש 25 שערים ב-48 משחקים. בעונה זו הוא כבש בכל מפעל בו השתתפה קבוצתו.
ב-14 בינואר 2015 חתם בוני במנצ'סטר סיטי, ששילמה תמורת העברתו 30 מיליון פאונד.
ב-30 באוגוסט 2016 הושאל בוני לסטוק סיטי לעונה אחת. ב-31 באוגוסט 2017 חזר לסוונסי סיטי וחתם לשנתיים. ב-31 בינואר 2019 הושאל לאל-ערבי הקטרית עד לסוף העונה.

נבחרת חוף השנהב

בסוף 2010 בוני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת חוף השנהב, כאשר נכנס בדקה ה-80 כמחליף לז'רביניו, בניצחון 0–1 על בורונדי.
בוני כבש בניצחון 0–2 על אנגולה, בשלב הבתים של גביע אפריקה לאומות 2012. באותו טורניר חוף השנהב אף הגיעה לגמר, שם הפסידה 7–8 בדו-קרב בעיטות עונשין לזמביה, לאחר 120 דקות משחק ללא שערים. הוא נכלל בסגל נבחרת חוף השנהב למונדיאל 2014. במשחק הראשון של הנבחרת בטורניר נגד יפן, בוני כבש את שער השוויון, בנגיחה, מבישול של סרז' אורייה. באותו המשחק ניצחה חוף השנהב 1-2. במשחק השלישי והאחרון של שלב הבתים בוני כבש פעם נוספת את שער השוויון נגד יוון. למרות זאת, המשחק הסתיים בהפסד 1–2 ובהדחה של חוף השנהב.
יקרוניתיים

מאפיינים

המשפחה מונה 30,000 מינים ונפוצה בעיקר באזורים טרופיים. בישראל מונה 120 מינים, ביניהם מזיקים הפוגעים בעצי יער, במטע ובעץ תעשייתי (יקרונית הרהיטים לדוגמה).
אורך הגוף 4-80 מ"מ והוא מוארך ושטוח במקצת. מחושים ארוכים בעלי 11 פרקים ולעיתים (במיוחד אצל הזכר) ארוכים יותר מהגוף. ביצים לבנבנות מוארכות; צורת הזחל גלילית.
משך התפתחות הזחל וגודל החיפושית שתתפתח ממנו תלויים במידה רבה בלחות העץ ובערכו התזוני.
ההתגלמות נמשכת 2-4 שבועות וברוב המינים חי הבוגר 1-4 שבועות.
האנטילים ההולנדיים במשחקים האולימפיים לנוער

אולימפיאדת הנוער סינגפור (2010)

המשלחת הראשונה והיחידה של האנטילים ההולנדיים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד אחת. הישג השיא של המשלחת היה בענף השיט, בה היא זכתה במדליית ארד בתחרות הבנים לסירת מפרש מדגם "ביט סי-2". המשלחת רשמה הישג נוסף בענף האתלטיקה בה סיימה במקום העשירי בתחרות הגמר ברצית 1,000 מטר בנות. כמו כן השתתפה המשלחת בענף השחייה.
שושנון כתום מזויף

בתרבות

דג זה הוא הגיבור הראשי של הסרט מוצאים את נמו ומופיע גם בסרט ההמשך מוצאים את דורי. ההופעה בסרט גררה אחריה תופעה עולמית של עלייה בביקוש לדג, וזו הביאה בתורה להקטנת תפוצתו בטבע ולהרס שוניות אלמוגים רבות.
הר טוזו

מקור השם

שמו המקורי של ההר ניתן לו על ידי מגלה הארצות סמיואל אלן, מראשוני החוקרים האירופאים באזור. אלן קרא לפסגות עמק עשר הפסגות באמצעות הספרות מ-"אחד" עד "עשר" בשפת הסטוני (אחת משפות האומות הראשונות), לפי מיקומם מלול אגם מוריין. העמק היה ביתו של שבט הסטוני. לימים שונו שמות שבע מהפסגות. שמו הנוכחי של ההר ניתן לו בשנת 1907, והוא נקרא על שם הנרייטה ל. טוזו (Henrietta L. Tuzo) - שהייתה הראשונה אשר הגיעה לפסגת ההר, אשר ייסדה את המועדון האלפיני של קנדה, והיא נחשבת לחלוצת מטפסות ההרים הקנדיות.

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו על ההר היו הנרייטה טוזו (על שמה נקרא ההר) וסי. קאופמן (C. Kaufmann) בשנת 1906.
צ'ואו שינקנסן

ריחוף מגנטי

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תחנות

בשלב ראשון יפעל הנתיב מתחנת שינגאווה בטוקיו ותחנת נגויה שבנגויה עם תחנות בסגמיהארה שבקנאגווה, קופו שביאמאנאשי ונקצוגאווה שבגיפו כמו גם עם תחנה לא מוגדרת שבנאגנו.
הקו אמור לאפשר נסיעה בין טוקיו לנגויה ב-40 דקות ובין טוקיו לאוסקה ב-67 דקות, כאשר מהירות ההתקדמות היא 505 קמ"ש.
כ-90 אחוז מכלל הקו, שאורכו העתידי יהיה 286 ק"מ, יבנה במנהרות תת-קרקעיות.

היסטוריה

הפרויקט מקודם על ידי ממשלת יפן מאז שנות השבעים. פרויקט ממשלתי שניזום על ידי "Japan Airlines" ו JNR 
(Japanese National Railways - התאגדות לאומית בתחום הרכבות שהייתה קיימת בזמנו).
כיום המתקנים והמחקר מנוהלים על ידי "JR Central". הקרונות ידועים ביפן כ-"Linear Motor Car" ‏(リニアモーターカー rinia mōtā kā).
אישור ממשלתי סופי להתקדם עם הפרויקט ניתן במאי 2011 עם עלות פרויקט מוערכת של כ-88.5 מיליארד דולר ותחילת פרויקט ב-2014. JR Central צופה כי הקו טוקיו-נגויה יחל לפעול ב-2027 והקו נגויה-אוסקה ב-2045.
יום המוזיאונים הבינלאומי

יום המוזיאונים הבינלאומי מצוין מדי שנה ב-18 במאי, או סמוך לתאריך זה, ומתואם על ידי המועצה הבינלאומית למוזיאונים. מדי שנה מתמקד יום המוזיאונים בנושא אחר שהוא מנושאי הליבה של קהילת המוזיאונים הבינלאומית.
יום המוזיאונים הבינלאומי מספק הזדמנות למפגשים בין אנשי מקצוע בתחום המוזיאולוגיה ובין הציבור הרחב, כדי להביא למודעות הציבור את האתגרים עימם מתמודדים מוזיאונים. על פי הגדרת המועצה המועצה הבינלאומית למוזיאונים, "מוזיאון הוא מוסד קבוע, שלא למטרות רווח, לשירות החברה והתפתחותה, הפתוח לציבור, ואשר רוכש, משמר, חוקר, מפרסם ומציג את המורשת החומרית והרוחנית של האנושות וסביבתה לצורכי חינוך, מחקר והנאה." יום המוזיאונים הבינלאומי משמש במה להעלאת מודעות הציבור לתפקיד המוזיאונים, כגלום בהגדרתם, במסגרת החברה שבה הם פועלים, ברמה הבינלאומית.

היסטוריה

מדי שנה מוזמנים המוזיאונים בעולם להשתתף ביום המוזיאונים הבינלאומי לקידום תפקידם של מוזיאונים ברחבי תבל, תוך יצירת אירועים אליהם הכניסה היא חופשית והמתמקדים בנושאים שבהם עוסקת קהילת המוזיאולוגים. יום המוזיאונים הבינלאומי צוין לראשונה בשנת 1977 ורמת השתתפות המוזיאונים בו עולה מדי שנה. בשנת 2009 השתתפו ביום המוזיאונים הבינלאומי כ-20,000 מוזיאונים הפזורים ביותר מ-90 מדינות ברחבי תבל.
בשנת 2010 השתתפו באירוע מוזיאונים מ-98 מדינות, בשנת 2011 השתתפו מוזיאונים מ-100 מדינות ובשנת 2012 השתתפו כ-30,000 מוזיאונים מ-129 מדינות בעולם. הכרזה הרשמית של יום המוזיאונים הבינלאומי תורגמה בשנת 2012 ל-38 שפות.
המרוץ (סרט)

עלילה

ג'סי אוונס הוא בחור אפרו-אמריקאי צעיר, שהחל ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם מתאמן בריצה וקפיצה למרחק תחת מאמן האתלטיקה לארי שניידר.
תוך זמן קצר מרשים ביכולותיו האתלטיות בריצה ובקפיצה, אך לצד הצלחתו בתחום הספורט, נאלץ אוונס להיאבק עם חובותיו כמפרנס של משפחתו, של חברתו ושל בתו הקטנה. כמו כן, להתמודד עם גזענות רבה נגדו כהיותו כהה-עור מצד עמיתיו ללימודים.
במקביל, נשקלת רבות השאלה האם ארצות הברית תשתתף באולימפיאדה הקרובה בברלין 1936, לאור תורת הגזע הנאצית והדיווחים הרבים שמגיעים משם אודות התנהלות המשטר כנגד יהודים וכהי עור. אוורי ברנדג', בכיר בוועד האולימפי האמריקני משכנע את רוב חברי הוועד לאשר את השתתפות ארצות הברית במשחקים האולימפיים, בטענה כי אין לערבב פוליטיקיה וספורט. ובכך יוצר לאוונס מאבק מוסרי בסוגיה האם להשתתף במשחקים. בסופו של דבר, אוונס ומאמנו נוסעים לאולימפיאדה בברלין.
הצלמת הגרמנייה, לני ריפנשטאהל, בהוראת היטלר ובפיקוח של גבלס מצלמת לראשונה את המשחקים האולימפיים כחלק מניסיונה של גרמניה להראות לעולם את תורת הגזע שלהם, בעוד על אוונס עצמו מוטלת אחריות ולחץ רב לנצח את יריביו הגרמניים באולימפיאדה ולזכות במדליות הזהב בביתם בגרמניה.
אל-מתנבי

קורות חייו

אל-מתנבי נולד בכופה לשואב מים אשר טען למוצא אצילי. כאשר הקרמטים התקיפו אותה בשנת 924, הוא בחר להצטרף אליהם ולחיות במדבר בעודו לומד את ניבם הבדואי, ששיקף בהתאם לתפישת בני התקופה את הערבית הקלאסית בצורה טובה יותר.
ב-935 החל אל-מתנבי במסעותיו, ואז גם אימץ את התואר שפירושו "המתנבא". אל-מתנבי התפרנס אך ורק משירתו. בשנת 948 הוא נספח לחצרו של האמיר החמדאני של חלב, סיף א-דולה, ובתקופה זו כתב את יצירותיו הטובות ביותר. לאחר תככים בחצר ומריבה עם המדקדק חַלַוַיְהִי סביב סוגיה פילולוגית, הוא הוכה על ידו בפומבי בנוכחות האמיר, וכתוצאה מכן נאלץ לעזוב את החצר מושפל.
אל-מתנבי הצטרף לחצר האיח'שידית בקהיר בשנת 956, וכתב שירה בעבור המלך אבו אל-מיסכ כאפור. לאחר שלא מונה למשרת המושל בצידון כמובטח, עורר אל-מתנבי את זעמו של כאפור בשל שירי קלס שחיבר בגנותו. ב-961 נמלט מהחצר האיח'שידית ומצא את פטרונו הבא בקרב הבויהים בשיראז שבאיראן, תחת חסותו של עדוד אל-דולה. 
בשנת 965 נרצח אל-מתנבי על ידי שיח' מקומי שאצלו התארח בדרכו לכופה עיר מולדתו, לאחר שהוא השפיל אותו בשירתו העוקצנית.

משירתו ואימרותיו

אופיו האגואיסטי והבוטה של אל-מתנבי הכניס אותו לא אחת לצרות, ומשתקף היטב ביצירותיו ששרדו. 
באחד משיריו הוא התרברב ש"שירתי כה חזקה עד שאף הסומא יכול לקוראה" (בתעתיק מערבית: אַנַא אלַדִּ'י נַטַ'רַ אלְ-אַעְמַא אִלַא אֵדַבִי), ו"שאף החירש יכול לשומעה" (וַאַסְמַעְתֻ כַלִמַאתִי מַן בִהִ צֻמִּםַ). הוא מתרברב גם ב"מידותיו האציליות" שמשתוות לכישרונו באומץ: "אני מוכר לסוסים, ללילה ולשממה; לחרב, לרומח ולנייר ולעט" (בערבית: אַלְחַ'יְלֻ וַאַ-לַּיְלֻ וַאַלְ-בַּיְצַ'א תַעְרִפוּנִי וַא-סַּיְפֻ ואַ-רֻּמְחֻ וַאַלְקַטְרַאנֻ וַאַלְקַלַמֻ).
אמרה מפורסמת מפרי עטו גורסת ש"אם ראו תראה את שיני הלביא, אל תנח שהוא מחייך לעברך".
לזכרו נקראו רחובות בערים שונות על שמו, בין רחובות אלו רחוב אל-מתנבי בבגדד, רחוב אל מתנבי בחיפה, ורחוב אל-מתנבי בשכונת ואדי אל-ג'וז בירושלים.
ישראל אנקווה

רבי ישראל אנקאווה (נהרג י"ז בתמוז ה'קנ"א, 1391), מגדולי הרבנים בספרד הנוצרית ותלמידו של הרא"ש. אביו של רבי אפרים אלנקווה מחבר ספר "שער כבוד ה"', מגדולי רבני אלג'יריה במאה ה-14 ובעל מופתים. 
ספרו של הרב אלנקאווה, המאגד מדרשי הלכה ואגדה על מצוות התורה, דומה בתוכנו לספר 'מנורת המאור' שכתב לפניו ר' יצחק אבוהב. בניגוד לספרו של אבוהב שזכה לפרסום ולהדפסות רבות, ספרו של אלנקווה נשאר בכתב יד והודפס לראשונה רק במאה ה-20. 
נהרג על קידוש השם בספרד ברדיפות קנ"א ועלה על מוקד עם בנו של הרא"ש וספר תורה בידו, ולכן מכונה 'הקדוש'.
גצל קרסל

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
גצל קרסל נולד בשנת 1911 בזלוטוב שבגליציה המזרחית. בשנת תר"ץ (1930) עלה לארץ ישראל. היה מחלוצי הביבליוגרפיה הארצישראלית בעת החדשה, ומתעד העיתונות העברית המוקדמת. חקר וכתב על תולדות היישוב בארץ, בעיקר כמשתקף מהספרות העממית והעיתונות.
קרסל פיתח את הענף העברי של הביו-ביבליוגרפיה, צעד נוסף מספריהם של החיד"א ור' מיכל כהן. הוא טען כי התרבות העברית היא ביתו הטבעי של הביו-ביבליוגרפיה, כיוון שיהודי זכור לדורות על-שם ספריו (כדוגמת המחבר, החפץ חיים וכדומה).
ב-1963 זכה בפרס אוסישקין על חיבוריו בתחום חקר הציונות. בשנת 1968 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
בשנת 1974 מכר את האוסף המונומנטלי שאסף במשך ארבעה עשורים, המכיל בין היתר כ-400,000 גזירי עיתונים ועשרות אלפי ספרים, לאוניברסיטת אוקספורד. על יסוד האוסף נוסדה הספרייה של המרכז ללימודים עבריים ויהודיים באוניברסיטה, בעיירה יארנטון (Yarnton) שבמחוז אוקספורד. (ב-1991 הצטרף אליה האוסף של גדליה אלקושי, שנמכר לאחר מותו.)
גצל קרסל נפטר בקיץ 1986 בביתו, לאחר מחלה. בן 75 במותו. נקבר בבית עלמין הדרום. הותיר אישה, הסופרת איזבלה (איזה) פרליס, שלה היה נשוי מקיץ 1954, ובן, עידו. 
רחוב בקריית בן-גוריון בדרום חולון, עיר מגוריו, קרוי על שמו.
ארכיון גצל קרסל, הכולל מכתבים וגלויות שנשלחו אליו וכן העתקי מכתבים שנשלחו לנמענים אחרים והעתקי מכתבי התשובה שלו, שמור בספרייה הלאומית, שם הופקד על ידי אלמנתו בשנת 1995.
עלמא

עלמא או עלמא אלשעב היה יישוב בגליל העליון שהתקיים ככל הנראה מהתקופה הרומית בארץ ישראל, ועד לתקופה העות'מאנית. במקום נמצאו ממצאים המעידים על פולחן יהודי במקום בתקופת המשנה, ועל משפחות יהודיות שגרו ביישוב בתקופות מאוחרות יותר, לצד משפחות מוסלמיות. משפחת עבו בסיוע משה מונטיפיורי רכשה ב-1839 אדמות בעלמא ובקדש שבגליל העליון. במאה העשרים שכן במקום כפר ערבי שהתקיים עד מלחמת העצמאות. ב-1949 הוקם בסמוך לו המושב עלמה.

היסטוריה

בעלמא התגלה בית קברות יהודי גדול המתוארך לתקופת המשנה על פי מערות קבורה וקברים המיוחסים לתנאים כדוגמת רבן שמעון בן גמליאל הזקן, אלעזר בן ערך, עזריה, אלעזר בן עזריה, אליעזר בן הורקנוס שמעון בן נתנאל יוסי הכהן, ויהודה בן תימא. באתר העתיק של עלמא שרידיהם של שני בתי כנסת קדומים - בחורבת קציון ובמרות מהמאה ה-3 - תקופת התלמוד.
קיימות גם עדויות ותעודות המעידות על יישוב יהודי בעלמא בתקופה הצלבנית בארץ ישראל ובתקופה הממלוכית בארץ ישראל. רבי בנימין מטודלה אשר בקר בארץ במאה ה-12, מצא בעת ביקורו 50 משפחות ובית קברות יהודי גדול, ובו קברותיהם של תנאים מפורסמים.

בעת החדשה


בתקופה העות'מאנית היו בני הקהילה היהודית מוסתערבים, שעסקו כנראה בעיקר בחקלאות. היישוב היהודי בכפר מוזכר אצל הנוסע משה באסולה וגם בספרי שו"ת של רבי משה גלנטי ומהרי"ט צהלון. בתעודות המס מהמאה ה-16 נמנו בעלמא 288 משפחות ו-140 רווקים מוסלמים, ו-7 משפחות ורווק אחד יהודים. כמה משפחות ותיקות מתושבי פקיעין נושאות את השם "עלמאני", המעיד על מוצאן מעלמא.
משערים שהיישוב ננטש, מסיבה לא ידועה במאה ה-17. רבי משה ירושלמי שהתיישב בארץ ב-1769 וסייר ברחבי הגליל, דווח שבעלמא בית כנסת חרב. גם בספר "שבחי ירושלים" מ-1785 נכתב שבעלמא נותר רק בית הכנסת החרב.
במפקד של משה מונטיפיורי שביקר בארץ ב-1839, התברר שיהודי עלמא עברו להתגורר ביישובים פקיעין, שפרעם וחיפה.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 1931 היו במקום 712 תושבים מוסלמים ו-148 בתים נושבים.
דגל קומורו

דגלי האיים

קומורו היא מדינת איים המורכבת מ-3 איים גדולים: מוהלי, אנג'אואן, וגרנד קומורו.
בנוסף, ממשלת קומורו טוענת לריבונות על האי הצרפתי מיוט.
לבנה שיפמן

ביוגרפיה

שיפמן נולדה בבני ברק לאליהו ולאסתר פינץ. בעלת תואר שני במשפטים לבוגרי מנהל עסקים, אוניברסיטת בר-אילן, תואר ראשון בהצטיינות במנהל עסקים מהמכללה למנהל, ותואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1991 החלה את דרכה המקצועית כבנקאית ומומחית פיננסית בשוק ההון, ועבדה בקבוצת בנק מזרחי טפחות, סיטיבנק ישראל ובנק לאומי.
בשנת 2009 הצטרפה שיפמן לחברת פרופאונד בית השקעות בע"מ, בו היא כיהנה כסמנכ"לית וחברת הנהלה, מנהלת לקוחות פרימיום עתירי הון, ואחראית רגולציה, זאת עד לשנת 2018. לשיפמן רישיון בניהול תיקי השקעות מטעם הרשות לניירות ערך.
רקע התנדבותי - במהלך שנת 2007, שיפמן ייסדה וכיהנה כיו"ר ארגון התנדבותי בשם "החסידה - מעגל תמיכה ליולדות". הארגון פועל בעיר מודיעין והסביבה. בעקבות פרויקט זה זכתה בתואר אחת מהנשים מובילות שינוי בישראל לשנת 2007 של מגזין TheMarker Woman.
בשנים 2008 עד 2013 כיהנה שיפמן כחברת מועצה בעיריית מודיעין מכבים רעות מטעם סיעת הירוקים. היא החזיקה בתיק איכות הסביבה ותיק קידום מעמד האישה. כמו כן כיהנה כדירקטורית בהיכל התרבות מודיעין-מכבים-רעות.
בשנים 2014 עד 2016 שיפמן כיהנה כחברת דירקטוריון חיצונית, נציגת הציבור, בחברה הכלכלית לפיתוח מודיעין.
החל מה-31 באוגוסט 2016 מכהנת שיפמן כחברת דירקטוריון חיצונית במוניציפל בנק בע"מ (כהגדרתה בהוראה 301 להוראות ניהול בנקאי תקין של בנק ישראל). ב-17 באפריל 2018, נבחרה לכהן כיו"ר הדירקטוריון של הבנק.
שיפמן מתגוררת במודיעין מכבים רעות, נשואה למיכאל ולהם שלושה בנים.
יוהאן, מלך בוהמיה

ביוגרפיה

יוהאן היה בנם הבכור של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומרגריט מבראבנט, בתם של יוהאן הראשון, דוכס בראבנט ומרגרט מפלנדריה, דוכסית בראבנט. הוא גדל בפריז והתחנך במוסדות לימוד צרפתיים, אך במקביל היה מעורב בפוליטיקה הגרמנית. ב-1310 נישא לאליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה. הוא הפך למלך בוהמיה, לאחד משבעת הנסיכים הבוחרים של האימפריה הרומית הקדושה, ולטוען על הכתר של הונגריה ופולין כיורשו של ונצל השלישי. עם בחירתו של המלך לודוויג הרביעי ב-1314 הוא נכשל בניסיונו להפוך למלך הרומאים, בדומה לאביו.
יוהאן, שסבל מיחס עוין מצד האצולה הצ'כית, ויתר על השלטון בבוהמיה והחל לנדוד ברחבי אירופה. ידוע כי הוא שהה בלוקסמבורג ובחצר המלוכה הצרפתית. במסעותיו הגיע לשלזיה, פולין, ליטא, טירול, צפון איטליה, ואביניון האפיפיורית. הוא היה יריבו של מלך פולין ולדיסלב הראשון, ותמך באבירים הטבטוניים במהלך מלחמתם בפולין בין 1326 ל-1332. לאחר מכן שכנע את המלך קזימיר השלישי, יורשו של ולדיסלב, לוותר על תביעותיו בשלזיה בתמורה לכך שהוא יוותר על תביעתו לכתר הפולני.
ב-1336 איבד יוהאן את ראייתו כתוצאה מדלקת עיניים, עת שהה בליטא. הוא טופל אצל הרופא גי דה שוליאק, אך הטיפול לא השפיע לטובה. עם פרוץ מלחמת מאה השנים ב-1337 הצטרף לצדו של המלך הצרפתי פיליפ השישי, ואף כיהן כמושל חבל לנגדוק בין נובמבר 1338 לנובמבר 1340. הוא נהרג בזמן שלחם לצד הצרפתים מול האנגלים בקרב קרסי. ההיסטוריון והמשורר הצרפתי ז'אן פרואסאר הותיר את התיעוד הבא של פעולותיו האחרונות של יוהאן:
אף על פי שהיה עיוור, כאשר הבין את מצב הקרב, אמר להם עליו: "היכן הוא הלורד קארל... בני?" עוזרו אמר לו: "אדוני, אנחנו לא יכולים לספר; אנחנו חושבים שהוא נלחם". אז הוא אמר: "רבותי, אתם אנשיי, בני לווייתי וחברי במסע הזה: אני זקוק לכך שתביאו אותי קדימה, על מנת שאוכל להכות בחרבי מכה ניצחת". הם אמרו שיבצעו את פקודתו, ועל מנת שלא יאבדו אותו במהלך הדרך, כולם קשרו את מושכות הרסנים של סוסיהם אחד אל השני לפני שהמלך השיג את מטרתו, וכך הם דהרו לעבר אויביהם. האציל קרל מבוהמיה שהיה בנו, הכתיר את עצמו למלך אלמיין וחשף את זרועותיו, בא במצב רוח מרומם לקרב; אך כאשר הוא ראה שהקרב נוטה כנגדו הוא נסוג, אינני יכול לומר לך באיזו דרך. אביו המלך שהה במקום כה קדמי והיכה מכה עזה בחרבו, כן עשה יותר מארבע, ולחם באומץ רב ביחד עם ידידיו; והם התקדמו למרחק כה רב, כך שכולם נהרגו, וביום הבא הם נמצאו ליד המלך, היכן שכל הסוסים היו קשורים זה אל זה
— The Chronicles of Froissart, translated by Lord Berners, edited by G.C. Macaulay. The Harvard Classics.
לפי האגדה, לאחר הקרב, החליט אדוארד, הנסיך השחור, לאמץ את שלט האצולה האישי של יוהאן (זוג כנפיים שחורות) ואת המוטו האישי Ich dien ("אני משרת"), אך עם שינויים קלים. השלט והמוטו משמשים מאז כחלק מנוצות נסיך ויילס.
יורשו של יוהאן בבוהמיה היה בנו הבכור וצלאב, שמאוחר יותר הפך לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בלוקסמבורג ירש אותו בנו ונצל, שנולד לו מאשתו השנייה.
בתקופת שלטונו בלוקסמבורג החלה הבנייה של ביצורי העיר הראשונים.
נוזל-על

נוזל-על (או לפעמים על-נוזל) הוא נוזל המאופיין בהיעדרות מוחלטת של צמיגות. כלומר, אם יוּנח בלולאה סגורה - יוכל לזרום עד אין סוף - בגלל היעדר חיכוך בין חלקיקי החומר. מצב צבירה זה נתגלה על ידי פיוטר ליאונידוביץ' קפיצה, ג'ון אלן ודון מיסנר בשנת 1937.
אף על פי שמצב זה התגלה לראשונה בהליום נוזלי, יש לו גם השלכות באסטרופיזיקה, פיזיקה של אנרגיות גבוהות, ובתאוריות כבידה קוונטית. 
התופעה קשורה בעיבוי בוז-איינשטיין אך אינה זהה לו, קרי ייתכן נוזל-על שאינו עיבוי בוז-איינשטיין ועיבוי בוז-איינשטיין שאינו נוזל-על.

אטומי גז בטמפרטורה נמוכה מאוד

תופעת נוֹזְלוּת-העל בגז פרמיוני בטמפרטורה נמוכה מאוד הוּכחה בניסוי של וולפגנג קטרלה וצוותו שצפו במערבולת קוונטית ב-⁶Li בטמפרטורה של 50 nK (אפריל 2005, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס).

מערבולות כאלו נצפו כבר בשנת 2000 בגז בוזוני של ⁸⁷Rb בטמפרטורה נמוכה מאוד ולאחרונה גם בגזים דו-ממדיים.

עוד ב-1999 יצרה לנה האו עיבוי כזה תוך שימוש באטומי נתרן להאטת אור ולאחר מכן לעצירתו המוחלטת. צוותה השתמש לאחר מכן במערכת זו של אור דחוס כדי ליצור את מקבילת נוזלות-העל של גלי הלם וסופות טורנדו: "תוצאתם של עירורים דרמטיים אלו היא יצירתם של סוליטונים שבתורם דועכים לתוך מערבולות קוונטיות — שנוצרו בשיווי משקל רעוע מאד, בזוגות של עירבול מנוגד — ובכך מגלים ישירות את תהליך ההתפרקות של נוזל-על בעיבויי בוז-איינשטיין. בשימוש במחסומי אור כפולים נוכל לייצר התנגשויות מבוקרות בין גלי הלם שתוצאתן הבלתי צפויה לחלוטין היא עוררויות לא-ליניאריות. צפינו במבנים היברידיים המורכבים מטבעות מערבולת המקובעות בקליפות סוליטוניות אפלות. טבעות המערבולת מתנהגות כ'מדחפים מדומים' המובילים לדינמיקת עוררות עשירה ביותר."

נוזלי-על באסטרופיזיקה

הרעיון שנוזלי-על מתקיימים בתוך כוכבי נייטרונים הוצע לראשונה על ידי ארקדי מגדל, באנלוגיה לאלקטרונים בתוך מוליך-על היוצרים זוגות קופר בתגובה להידוד רשת האלקטרונים, צפוי שהנוקליאונים בכוכב הנייטרונים כאשר הם בצפיפות גבוהה וטמפרטורה נמוכה מספיק, יוכלו אף הם ליצור זוגות קופר בשל הכח המושך הגרעיני ארוך הטווח, ויובילו לנוזלות-על ומוליכות-על.
משה טמיר

ביוגרפיה

משה טמיר (טולצ'ינסקי) נולד באודסה, ברית המועצות (כיום אוקראינה), בשנת 1924. בשנת 1927 עלה עם משפחתו לארץ ישראל. באותה שנה נפטרה אמו. בתחילה התגוררה המשפחה בקריית חיים ובשנת 1939 עברה לירושלים. בשנת 1942 הצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא. בין השנים 1944-1943 שירת בפלמ"ח באזור הגלבוע. בין השנים 1948-1947 היה חבר בפלוגות חי"ש של ההגנה. לאחר הקמת צה"ל שירת ביחידה קרבית ובשנת 1949 נפצע בקרב על הגנת ירושלים. בשנת 1950 שינה את שמו ל"טמיר". בין השנים 1960-1955 ו-1963-1961 שהה בפריז, צרפת. עם שובו לישראל, בשנת 1963, התמנה לתפקיד המפקח על לימודי האמנות במשרד החינוך. במסגרת תפקיד זה פיתח סמינרים להוראה ויזם את "שבוע האמנות" בבתי הספר. הוא החזיק בתפקיד זה עד 1988.
יצירתו המוקדמת של טמיר, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, הכילה דימויים הקשורים למלחמת העצמאות. ציורים אלו, כגון "אמנון הפצוע" (1948), הכילו דימויים של חיילים וקורבנות, ואופיינו בסגנון ציור אקספרסיבי ובשילוב בין הפשטה לריאליזם. בשנות ה-50 של המאה ה-20 החל טמיר לעשות שימוש באימפסט כבד בציוריו, שהפכו לדקורטיביים. על הנושאים שהופיעו בעבודותיו נמנים דימויים של חיות וציפורים, לצד תיאורים מיסטיים וארכיטיפים.