google/wiki40b huggingface dataset:
Angel of Death

כתיבה ומקורות

גיטריסט סלייר ג'ף הנמן כתב את "Angel of Death" לאחר שקרא ספרים אודות מנגלה בעת ששהה עם הלהקה בסיבוב הופעות. הוא אף ציין כי כתוצאה מכך, "הדברים היו עדיין בראשו בעת שהגיע הזמן להקליט את השיר". המילים מפרטות את הניתוחים הנסיוניים שערך מנגלה בבני אדם במחנה הריכוז אושוויץ במהלך מלחמת העולם השנייה. מחקריו של מנגלה בוצעו, בין השאר, על קבוצות כמו גמדים ותאומים וכללו מבחנים פיזיים ופסיכולוגיים. בין הניסויים שמוזכרים ב"Angel of Death" הם ניתוחים נסיוניים המבוצעים ללא הרדמה, עירוי דם בין תאומים, ניסור של גופי אדם, מבחן עמידות לבידוד, מבחן עמידות לגז רעיל, הזרקת חיידקים קטלניים, ניתוחים להתאמה מגדרית והסרת איברים וגפיים.

לחן ומבנה

"Angel of Death" הוא בן 4:51 דקות והוא השיר הארוך ביותר באלבום Reign in Blood, שאורכו הכולל הוא 28 דקות. השיר כולל את הריפים המורכבים של הנמן וקינג, כמו שירים רבים אחרים של סלייר, ונפתח בצרחה מפורסמת של טום אראיה (שאף חזר עליה 6 שנים מאוחר יותר כשהתארח באלבומה של אליס אין צ'יינס, Dirt, במסגרת הרצועה "Iron Gland"), כשברקע מתופף דייב לומברדו בקצב ממוצע של 210 פעימות בדקה. כאשר לומברדו עזב את הלהקה ב-1992 בעקבות חילוקי דעות עם חברי הלהקה ורצונו שרעייתו תתלווה אליו אל סיבוב ההופעות, הלהקה בחרה במתופף להקת טסטמנט פול בוסטף כמחליף. בוסטף נתקל בקשיים בנגינתו של "Angel of Death" באופן ספציפי מתוך תשעה שירים שחברי סלייר בחנו אותו בנגינתם, ואולץ להיעזר בהקלטות חיות של השיר שהוקלטו עם לומברדו. הוא לא הצליח לזהות כמה פעמים משתנה ריף הגיטרה לפני שהשיר עובר אל קטע הבס שלו; חברי הלהקה אמרו לו שמדובר ב-8 שינויים, ובדיעבד עבדו על השיר מחדש כדי להתאים אותו לנגינתו של בוסטף.

ביקורות

אף על פי שלא יצא כסינגל וכתוצאה מכך מעולם לא דורג במצעד כלשהו, "Angel of Death" קיבל ביקורות משבחות ביותר במסגרת הביקורות על האלבום Reign in Blood. קליי ג'רווס מ"סטיילוס מגזין" ציין כי השיר "מחסל כל להקה שמנגנת מהר או כבד כיום. מבחינה לירית מציג את כל הזוועות שעוד נכונו, ומוזיקלית מניח את יסודותיו של שאר האלבום: מהיר, נטול שומן ומטונף". אדריאן בגרנד מ"פופמאטרס" העיר כי "אין שיר טוב יותר להתחיל איתו מאשר "Angel of Death", מהשירים המונומנטליים ביותר בהיסטוריה של המטאל, בו הגיטריסטים קרי קינג וג'ף הנמן מציגים את הריפים המורכבים שלהם, המתופף דייב לומברדו מבצע את אחד מקטעי התיפוף העוצמתיים היותר שהוקלטו מאז ומעולם, והבסיסט/זמר טום אראיה צורח ומפתל את סיפורו אודות פושע המלחמה הנאצי יוזף מנגלה".

מקומות בהם מופיע

"Angel of Death" הושמע במספר סרטי קולנוע, ביניהם "גרמלינס 2", "ג'קאס: הסרט", והסרט הדוקומנטרי Soundtrack to War מ-2005 העוסק במלחמת עיראק ובפרט בתפקידיה של המוזיקה בשדה הקרב בימינו. הריף המנוגן באמצע השיר סומפל על ידי פאבליק אנמי עבור השיר "She Watch Channel Zero" מ-1988 ואף נכלל במשחק המחשב Tony Hawk's Project 8, כאשר יוצר הפסקול עבור המשחק, נלסון נולאן, מתבטא כי השיר הוא "אחד משירי ההבי מטאל הגדולים בכל הזמנים. אינך מכיר את סלייר? אני מרחם עליך".
השיר כוסה על ידי להקת הדת' מטאל מונסטרוסיטי ועל ידי הלהקה הסימפונית אפוקליפטיקה. גרסאות בהופעה של "Angel of Death" מופיעות באלבום Decade of Aggression ובמארזי ה-Live Intrusion ,War at the Warfield DVD ו-Still Reigning.
אנרון

היסטוריה

אנרון נוסדה ממיזוגן של חברות אנרגיה אזוריות ב-1985. היא צמחה במהירות בשנות התשעים, במידה רבה הודות להכנסות משוק החשמל בקליפורניה, שנפתח לתחרות לאחר 1992. לפני קריסתה העסיקה אנרון כ-29,000 עובדים והייתה אחת החברות הגדולות בעולם בתחומי החשמל, הגז הטבעי, ייצור הנייר והתקשורת. לפי דיווחיה, הכנסות החברה עמדו בשנת 2000 על כ-101 מיליארד דולרים. מגזין פורצ'ן הכתיר אותה כ"חברה החדשנית ביותר בארצות הברית" במשך שש שנים רצופות. 
בסוף שנת 2001 קרסה החברה בפשיטת הרגל שהייתה אחת הגדולות בכל הזמנים, כ-65.5 מיליארד דולר. נכון ל-2013, היא מדורגת כפשיטת הרגל השישית בגודלה בתולדות ארצות הברית. התגלה כי החברה דיווחה על מאזנים שקריים לאורך זמן ובאופן שיטתי ומונחה מלמעלה, יצרה תרמית חשבונאית מתוכננת ומתוחכמת. מחיר המניה צנח תוך כמה שבועות משיא של קרוב לתשעים דולר לסנטים ספורים.
בבדיקה לאחור התגלה גם, כי בכירים בחברה סחרו במניות על בסיס מידע פנים, עבירה חמורה ביותר בארצות הברית. אנרון הסבה למשקיעים הפסדים של יותר מ-60 מיליארד דולר וכמו כן, נמחקו מיליארדי דולרים מכספי הפנסיה של עובדי החברה. 
בעקבות השערורייה הוגשו תביעות נגד בכירי החברה. חלק מהדירקטורים בחברה יישבו את התביעה נגדם על ידי תשלום סכומי כסף משמעותיים מכיסם הפרטי. קנת' ליי, המנכ"ל ולשעבר יו"ר  החברה, וג'פרי סקילינג, המנכ"ל לשעבר, נשפטו על חלקם בפרשה. בנוסף נתבע ליי גם על ידי ה-SEC (הרשות לניירות ערך של ארצות הברית) בסכום של כתשעים מיליון דולר. ליי טען לחפותו בחלק מהסעיפים בטענה שהסובבים אותו הוליכוהו שולל. ב-25 במאי 2006 הורשע ליי בכל ששת סעיפי האישום שבהם הואשם. סקילינג הורשע ב-19 מתוך 28 סעיפי אישום.
ליי נפטר ב-5 ביולי 2006 מהתקף לב בטרם נגזר דינו. סקילינג נדון ל-24 שנות מאסר וכן חויב להחזיר לקרן הפנסיה של אנרון עשרים ושישה מיליון דולר מכיסו. בית המשפט העליון של ארצות הברית שמע טיעונים בערעור ב-1 במרץ 2010. ב-24 ביוני אותה שנה שלח בית המשפט העליון את התיק להליכים נוספים בערכאה נמוכה יותר, כדי לקבוע האם יש מקום לבטל חלק מהסעיפים שבהם הורשע סקילינג, לאחר שמצא כי נפלו פגמים מסוימים בפרשנות לחוק הפדרלי שאיפשרה לתובעים להגיש אישומים נגד מאות עברייני צווארון לבן שלא מילאו את תפקידם הניהולי ביושר. עם זאת, במקרה של סקילינג שימש הסעיף שלגביו התייחסה פסיקת בית המשפט רק לסעיף אחד מתוך ה-19 שבהם הורשע.
תאגיד רואי החשבון ארתור אנדרסן, שהיה אחד הגדולים והמובילים בתחומו, פורק מכיוון שחתם על המאזנים מבלי לגלות את התרמית בהם.
אנרון יצאה מפשיטת הרגל בנובמבר 2004. ב-7 בספטמבר 2006 מכרה אנרון את חברת הבת פריזמה אנרג'י, הישות העסקית האחרונה שנותרה בידה, לחברת אשמור אנרג'י.
המילה אנרון הפכה בעקבות השערורייה למילה נרדפת לתרמית זדונית ולשחיתות תאגידית. שערוריית אנרון הייתה המרכזית בשורת פרשיות שהניעו את המחוקק האמריקאי לנסח חוק שיגביר את הפיקוח והבקרה הפנימיים על הדיווח הכספי, חוק סרבנס-אוקסלי. יזמי החוק היו הסנטור פול סרבנס ונציג בית הנבחרים מייק אוקסלי והוא עבר ברוב גדול בסנאט ובבית הנבחרים.
דניאל מילוא

ביוגרפיה

מילוא התגייס לצה"ל ב-1982. שירת במערך הנ"מ בתקופת הלחימה ברצועת הביטחון, תחילה כלוחם בגדוד וולקן M61 ואחר כך כמפקד פלגת לוחמים בסוללה, כסגן מפקד סוללה ומפקד סוללת סטינגר. לאחר מכן עבר הסבה למערך הפטריוט, פיקד על סוללת טילי פטריוט ועל יחידת טילי נ"מ. שימש ראש ענף תורה והדרכה במפקדת כוחות הנ"מ וב-2002 מונה למפקד אגד צפון. לאחר מכן כיהן כראש מחלקת ארגון ותשתיות באגף התכנון. בספטמבר 2006 מונה למפקד מערך הנ"מ וכיהן בתפקיד עד אוגוסט 2009.
לאחר שחרורו, באוקטובר 2009, מונה למנכ"ל חברת אלקטרה פסיליטיז מנג'מנט מקבוצת אלקטרה. 
מילוא בוגר לימודי הנדסה אזרחית בטכניון ובעל תואר שני במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
משל שני הבנים

 משל שני הבנים הוא אחד ממשלי ישו שסופר על ידיו בברית החדשה, המשל מופיע בבשורת מתי כ"א 32-28. המשל מעמיד אלה מול אלה את המוכסים (גובי המס) והזונות שקיבלו והאמינו במסר שהעביר ולימד יוחנן המטביל, לעומת ה"אנשי הדת" לכאורה, שלא קיבלו ולא האמינו לו.

העילה למשל

קדם למשל הסיפור במתי כ"א 23–27 כאשר ישו הגיע למקדש ולימד, ראשי הכוהנים וזקני העם התרעמו עליו ושאלו אותו באיזו רשות הוא עושה זאת, הוא עונה להם בשאלה: "טְבִילַת יוֹחָנָן מֵאַיִן הָיְתָה הֲמִּשָׁמַיִם אִם־מִבְּנֵי אָדָם?" על כך מסרבים הם להשיב מפחד העם החושבים את יוחנן המטביל לנביא, "אִם־נֹאמַר מִשָׁמַיִם וְאָמַר אֵלֵינוּ מַדּוּעַ אֵפוֹא לֹא הֶאֱמַנְתֶּם בּוֹ וְאִם־נֹאמַר מִבְּנֵי אָדָם יְרֵאִים אֲנַחְנוּ אֶת־הֲמוֹן הָעָם כִּי־כֻלָּם חֹשְׁבִים אֶת־יוֹחָנָן לְנָבִיא". לכן עונה להם ישו, שגם הוא לא יענה להם, אך הוא מספר את המשל על שני הבנים.

סיפור המשל

המשל הוא כדלקמן:
28 אֲבָל מַה־דַּעְתְּכֶם אִישׁ הָיָה וְלוֹ שְׁנֵי בָנִים וַיִּגַּשׁ אֶל־הָרִאשׁוֹן וַיֹּאמֶר בְּנִי לֵךְ הַיּוֹם וַעֲבֹד בְּכַרְמִי׃ 29 וַיַּעַן וַיֹּאמֶר לֹא חָפַצְתִּי וְאַחֲרֵי־כֵן נִחַם וַיֵּלַךְ׃ 30 וַיִּגַּשׁ אֶל־הַשֵׁנִי וַיְדַבֵּר כָּזֹאת גַּם־אֵלָיו וַיַּעַן וַיֹּאמֶר הִנְנִי אֲדֹנִי וְלֹא הָלָךְ׃ 31 מִי מִשְׁנֵיהֶם עָשָׂה אֶת־רְצוֹן אָבִיו וַיֹּאמְרוּ אֵלָיו הָרִאשׁוֹן וַיֹּאמֶר לָהֶם יֵשׁוּעַ אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם הַמּוֹכְסִים וְהַזּוֹנוֹת יְקַדְּמוּ אֶתְכֶם לָבוֹא אֶל־מַלְכוּת הָאֱלֹהִים׃ 32 כִּי יוֹחָנָן בָּא אֲלֵיכֶם בְּדֶרֶך צְדָקָה וְלֹא הֶאֱמַנְתֶּם לוֹ וְהַמּוֹכְסִים וְהַזּוֹנוֹת הֵם הֶאֱמִינוּ לוֹ וְאַתֶּם רְאִיתֶם וְלֹא נִחַמְתֶּם אַחֲרֵי־כֵן לְהַאֲמִין לוֹ׃
— הבשורה על-פי מתי, פרק כ"א, פסוקים 28–32, בתרגום דליטש

פרשנות

במשל זה, הנמשל לאב הבנים הוא למעשה אלוהים. שני הבנים מייצגים שני טיפוסים של מאמינים, הראשון הוא אותו טיפוס שטוען שהוא דתי ומאמין (כמו הכוהנים וזקני העם), אך כשמגיע הזמן להוכיח את אמונתו במעשים, למעשה לעשות את רצון אביו (אלוהים), לקיים רצונו ומצוותיו, הוא לא עושה כך, על אף הצהרתו כלפי חוץ שכך יעשה. השני הוא אותו טיפוס של אדם שלכאורה אינו מאמין או לפחות אינו מצהיר בגלוי על אמונתו ודתיותו, דוחה את רצון אביו בתחילה (כמו פשוטי העם לרבות החוטאים שביניהם, שהאמינו לדברי יוחנן מטביל) אך בסופו של דבר כן עושה את רצון אביו (אלוהים).
ישו מוכיח במשל זה את אלה שראו את עצמם כמוסריים (הכוהנים, הפרושים וזקני העם, ראשי הדת); ואילו אלה הנחשבים כחוטאים, כגון גובי המס (מוכסים) והזונות, קיבלו והאמינו למסר והלימוד של יוחנן המטביל ושבו בעקבות זאת בתשובה. המשל הזה דומה בנושא למשל המוכס והפרוש.
נחל ערער

נַחַל עַרְעָר הוא נחל אכזב באורך 6.5 ק"מ, בהר חרמון. הנחל מתחיל במורדות הר שקד שבפסגות החרמון ויורד מערבית דרומית. וזורם בסופו לנחל שיאון. 
בשל התנאים הגאוגרפים הייחודים של הנחל, גדלים בו צמחים נדירים רבים והוא המקום היחיד בישראל שבו גדל האלון השסוע.
הנרי קוב

הנרי קוב (באנגלית: Henry N. Cobb, נולד ב-8 באפריל 1926 בבוסטון) הוא אדריכל אמריקאי ושותפו הראשי של איי אם פיי במשרדם "פיי, קוב, פריד ושות'", אחד ממשרדי האדריכלות החשובים בעולם.
קוב הוא בוגר אוניברסיטת הרווארד ובית הספר הגבוה לעיצוב של האוניברסיטה, והוא כיהן בין 1980 ל-1985 כראש המחלקה לאדריכלות באוניברסיטה. בנוסף, הוא מחזיק בתואר כבוד ממכללת בודווין.
פרנזי

עיקרי העלילה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
גיבור הסרט ריצ'רד בלייני (ג'ון פינץ'), טייס לשעבר ומובטל גרוש וממורמר בהווה, נחשד בסדרה נמשכת והולכת של מעשי אונס ורצח סדרתיים, המתבצעים באמצעות חניקה בעניבה. בשלב מסוים נרצחות גם גרושתו של בלייני, ברנדה (ברברה לי-האנט) וחברתו ברברה "באבס" מיליגן (אנה מאסי), דבר שמביא למעצרו של בלייני. צופי הסרט מתוודעים בשלב מוקדם יחסית לרוצח האמיתי, בוב ראסק (בארי פוסטר), ועיקר העלילה מתמקד בחקירה שמנהל מפקח המשטרה אוקספורד (אלק מקוואן), שחושד שבלייני אינו הרוצח.

התייחסויות ופרשנויות

בספר הראיונות שערך הבמאי הצרפתי הנודע פרנסואה טריפו עם היצ'קוק הוא כותב על הסרט:
"בלונדון של ימינו חונק סוטה מין נשים בעזרת עניבה. בדקה החמש עשרה מגלה לנו היצקוק את זהותו של הרוצח, שאיתו ערכנו הכרות בסצנה השנייה של הסיפור. גבר אחר, שאנו עוקבים אחרי הקורות אותו, מואשם במעשי הרצח, נתפס, נעצר ומורשע; אנו מביטים בו במשך שעה וחצי, כשהוא נאבק כאותו זבוב שנלכד ברשת קורי עכביש.

פרנזי הוא שילוב של שני סוגי סרטים: הסרטים שבהם היצ'קוק מזמין אותנו לעקוב אחר מסלולו של רוצח: צל של ספק, פחד במה, אליבי ופסיכו; וכן של הסרטים שבהם הוא מתאר את ייסוריו של אדם נרדף חף מפשע: 39 המדרגות, אני מודה, נאשם ומזימות בינלאומיות. בפרנזי אנו מוצאים שוב את העולם ההיצ'קוקי המסוגר כחלום בלהות, שבו הדמויות מכירות זו את זו: הרוצח, האדם החף מפשע, הקורבנות, העדים. זה עולם המצומצם למינימום ההכרחי, שבו כל פטפוט בחנות או במסעדה נוגע בדיוק לרציחות שבהן מדובר, עולם שכולו עשוי צירופי מקרים שיטתיים כל כך, עד שהם חופפים אלה לאלה אופקית ואנכית: פרנזי מציג לנו תמונה של מעין תשבץ שהרצח הוא נושאו."
בהמשך מוסיף טריפו ומציין:
"עם פרנזי ויתר היצ'קוק לראשונה על הגיבורות הזוהרות והמתוחכמות, שהטיפוסית מביניהן הייתה גרייס קלי - לטובת נשים מחיי היומיום, שנבחרו בהצלחה מרובה: ברברה לי-האנט, אנה מאסי, ויויאן מרצ'נט ובילי וייטלו. הן הביאו איתן ריאליזם חדש ליצירתו של היצ'קוק, חיזקו את נופך הפרשיה הפלילית, הוסיפו אמינות ואפילו חספוס לאותו סיפור מקברי חדש, שנעדר כל רגש.

הליהוק הגברי היה מוצלח פחות. ארשת פניו של החף מפשע שחושדים בו לשווא (ג'ון פינץ') ביטאה בעיקר מעין זעף אגואיסטי, ואהדתו של הקהל לא הייתה נתונה לו. באשר לרשע (בוב רסק), הוא היה קליל מכדי להפחיד את הצופים. 

אף על פי כן, פרנזי היה אפוף קסם, ככל הנראה משום שהיצ'קוק צילם אותו - אחרי הסיוט של טופז - במצב של אופוריה. הוא עמד לחגוג חמישים שנות עשייה קולנועית, וכשהוא מלווה באלמה, הציב את מצלמתו בקובנט גרדן שבלונדון העממית ושוקקת החיים של ימי עלומיהם."
המנזר הציסטריאני של פונטנה

היסטוריה

המנזר נוסד על ידי ברנרד מקלרבו ב-1118, מספר שנים אחרי שעזב את מנזר ציטו (Cîteaux Abbey) לייסד את מנזר קלרבו (Clairvaux Abbey). המנזר ממוקם בעמק מיוער כ-60 ק"מ צפון-מערבית לדיז'ון. המנזר שגשג במאות ה-12 וה-13. פונטנה זכה להגנה של מלכי צרפת אך נבזז במהלך מלחמת מאה השנים ומלחמת הדתות. מאוחר יותר, ההון שלו ירד, וחדר האוכל נהרס בידי הנזירים ב-1745. המנזר נסגר במהלך המהפכה הצרפתית ונהפך למפעל לייצור נייר עד 1902 שהיה רוב הזמן בבעלות משפחת מונטגולפייה (Montgolfier).
המנזר נרכש ב-1905 על ידי אדוארד איינאר (Édouard Aynard) ושוחזר. מלבד חדר האוכל ההרוס, הוא שמר על כל הבניינים המקורים: הכנסייה, המעונות, הקלויסטר, בית המועצה (Chapter house), חדר החימום, הקולומבריום (בניין בו משוכנות יונים) והנפחייה - כולם בנויים בסגנון רומנסקי. תוספות מאוחרות יותר ששרדו כוללת את מגורי אב המנזר ובית החולים. מנזר זה הוא אחד מהמנזרים הציסטריאניים העתיקים והשלמים ביותר באירופה וב-1981 הפך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
כנסיית המנזר נבנתה בשנים 1139-1147 ונחנכה בידי האפיפיור אז'ן השלישי ב-1147. תוכנית היא כצלב לטיני עם ספינה ראשית באורך 66 מטר ורוחב 8 מטר, ושתי ספינות משניות, עם בית רוחב באורך 19 מטר. ממדי הקלויסטר (חצר מרובעת המוקפת בארקדות) הם 36 על 38 מטר. בית המועצה מקורה בקמרונות בעלי צלעות כבדות. חדר המעונות הגדול מקורה בגג מעץ Chestnut מהמאה ה-15.
החזקת אצבעות

החזקת אצבעות (או להחזיק אצבעות) היא מחוות יד נפוצה כדי לאחל ולחוות מזל. לעיתים מחווה זו מתפרשת כניסיון לגנות אנשים מאמינים.
המחווה נעשית בשילוב שתי אצבעות, כאשר מניחים את האמה על גבי האצבע המורה.

מקור

המקור המדויק של המחווה אינו ידוע. אך כפי הנראה מקורו בנצרות. הנוצרים האמינו בכוחו של הצלב על מנת להגן עליהם מרעות שונות ולגרום להצלחתם, כך שכאשר שהו במקום בו לא היה צלב, השתמשו באצבעות ידיהם על מנת לחוות את סימן הצלב. בתחילה נעשתה המחווה על ידי שני אנשים שהניחו את אצבעותיהם אחת על השנייה על מנת ליצור צורת צלב, מנהג זה היה נפוץ במשך מאות שנים. אך ברבות השנים נולד המנהג ליצור את סימן הצלב אף על ידי הצלבת שתי אצבעות יד של אדם אחד, כאשר רצה להביע משאלה וכדומה.
שימוש נפוץ במחווה מתייחס למאות הראשונות של הכנסייה הקתולית. שימוש שכיח במחווה זו נעשה כאשר שני נוצרים אשר היו מניחים את אצבעותיהם כביכול על מנת להפעיל את הכוח הקשור לצלב של ישו על מנת להתגונן מהרוע.
באנגליה במאה ה-16 אנשים המשיכו במנהג זה על מנת ליצור את סימן ההצטלבות כדי להדוף את הרוע, וכן כאשר אנשים השתעלו או התעטשו.
אמונה טפלה זו הפכה לפופולרית בקרב תרבויות נוצריות רבות באירופה. במקומות מסוימים, הדבר נעשה על ידי אדם נוסף שהיה מניח את אצבעו על האצבע של האדם שהביע את המשאלה, באופן ששתי אצבעות יצרו צורת צלב.
עם זאת אף כיום מצויה המחווה בצורתה המקורית על ידי שני אנשים ליצירת צורת הצלב בזמן ברכה או הסכם הדדי.
יש הסבורים כי מעשה 'החזקת האצבעות' כסימן מזל או ביצוע משאלה היה מצוי אף טרום הנצרות, לדעתם אף צורת הצלב הייתה סימן רווח של אחדות ושלום.
אנרכיזם לאומי

היסטוריה

מקורו של המונח בשנות ה-20 של המאה העשרים בגרמניה שבתקופת רפובליקת ויימאר. המושג נהגה על ידי הסופר הגרמני הלמוט פרנקה כדי לתאר את עמדתו הפוליטית. מאוחר יותר המונח אומץ על ידי כמה מתנגדים ימניים לממשלת רפובליקת ויימאר שהיו חלק מתנועה אשר נקראה התנועה השמרנית המהפכנית.
האידאולוגיה האנרכו-לאומיות זכתה לעדנה מחודשת בשנות ה-90 בבריטניה בידי טרוי סאות'גייט, חבר לשעבר במפלגת החזית הלאומית הבריטית אשר נמנע עם מיסדי הארגון הנאו-פשיסטי עמדה שלישית (ITP).
בשנת 1998 הקים סאות'גייט את "סיעת המהפכה הלאומית" (NRF) (שהיווה את הבסיס לתנועה האנרכו-לאומיות העולמית) כמערכת חשאית של תאי מהפכנים מקצועיים השואפת להפיל את הממשלה הבריטית. תחילה הסיעה פעלה בצורה מליטנטית ואלימה אך כיום עיקר הפעילות שלה מתבצעת בפורמים באינטרנט

אידאולוגיה

אנרכיסטים לאומיים רואים במודרניות, בליברליזם, בחומרניות, בצרכנות, בהגירה, ברב תרבותיות ובגלובליזציה את הסיבות העיקריות לירידה חברתית של אומות וזהויות תרבותית. 
הם רואים צורך ליצור ברית אסטרטגית ואידאולוגית של בדלנים גזעיים בעולם המערבי וברוסיה, של איסלאמיסטים במדינות בעלות רוב מוסלמי, תנועות לאומניות במדינות עולם שלישי, ואנטי-ציונים מכל העולם על מנת להתנגד ל"סדר העולמי החדש". גלובליזציה נתפסת ככלי של הבנקאות הבינלאומית הנשלטת על ידי היהודים והאימפריאליזם אמריקאי, דבר שמוביל בהכרח לקריסה כלכלית עולמית ולהתמוטטות אקולוגית.
אנרכיסטים לאומיים לבנים רבים, בדומה לקבוצות לאומניות לבנות אחרות, דוחים את הנצרות, אותה רואים כדת שמית שגזלה את מורשת הגזע הארי ומזהים עצמם כחברי דתות נאו פגאניות אוקלוטיות (לרוב כאלו אשר מבוססות על המיתולוגיה הנורדית).
Night of Your Life

ביקורת

טום אייווינג מהעיתון הגרדיאן השווה את השיר זה לשיר של ריאהנה Only Girl שיצא בשנת 2010.
דניס ריצ'י

חייו

ריצ'י נולד בברונקסוויל, ניו יורק וסיים תואר באוניברסיטת הרווארד בפיזיקה ובמתמטיקה שימושית. בשנת 1967 התחיל לעבוד במרכז מחקר מדעי המחשב של מעבדות בל. בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 פיתח ריצ'י את שפת C על בסיס שפת B (שהיא עצמה התפתחה משפת BCPL). יחד עם קן תומפסון, הוא השתמש בשפת C כדי לפתח את ליבת מערכת ההפעלה UNIX. למערכת ההפעלה נודעו השפעות עצומות על עולם מערכות ההפעלה, בין היתר כבסיס למערכת ההפעלה המודרנית לינוקס ובהטמעת השימוש במערכת הקבצים ההיררכית.
בספרו "The C Programming Language", שנכתב יחד עם בריאן קרניגהאן, פרסם תוכנית הדגמה המדפיסה את המחרוזת "hello, world" למסך, ובכך מיסד מסורת שימוש בתוכנית Hello world כדי להדגים תחביר של שפת תכנות מסוימת.
קיבל בשנת 1983 את פרס טיורינג ואת פרס ACM למערכת תוכנה יחד עם קן תומפסון על מימוש מערכת ההפעלה UNIX.
ב-12 באוקטובר 2011 נפטר בביתו בניו ג'רזי בגיל 70.
הרודס ים המלח

היסטוריה

הקמת המלון החלה בתחילת 1971, בסמוך למרחצאות של חמי זוהר. על פי התוכנית יועד המלון לכלול בתוכו 180 חדרים ומרחצאות משלו שיתפסו את כל קומת הקרקע של המלון ויכללו בריכת מי ים המלח ובריכת מי גופרית. המלון הוקם בשותפות על ידי חברת המלונות האמריקאית פן אמריקן, חברת הבניה פון לון וגדעון בן צבי שהיה שותף בבעלות של מלון גלי זוהר בעין בוקק. סמוך לבנייה ביקש משרד התיירות להזיז את מיקום המלון מספר קילומטרים דרומה כדי למנוע תחרות של המלון במרחצאות, אולם בעלי המלון סירבו בטענה שכבר השקיעו בהכשרת המגרש של המלון כסף רב. את הבנייה ביצע הקבלן אפרים אברון.
באפריל 1973, עוד טרם פתיחת המלון, הגיע סכסוך בין השותפים במלון לבית המשפט ועבר סדרה של העברות בעלות. המלון נפתח זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים שפגע קשות בפעילות המלון. המלון נמכר בשנת 1974 לחברת כלל אשר מכרה אותה לחברת מוריה של קופת חולים כללית וחברת העובדים ושמה שונה ל"מוריה ים המלח". המלון נפתח בשנת 1974. בשנות ה-70 ראה המלון רווחים נאים הודות לתיירות מרפא של נופשים שהגיעו מאירופה על חשבון הביטוח הרפואי הממשלתי שלהם, הודות לכך שעלות השהות בישראל הייתה כמחצית עלות האשפוז באירופה.
בתחילת 1984 מונה אורי אונגר למנהל המלון. זמן קצר לאחר מכן, ב-5 בפברואר 1984, פרצה במלון שריפה שגבתה שני קורבנות בנפש וגרמה למלון נזק כבד. המלון שופץ בקרוב ל-6 מיליון דולר ונפתח מחדש ב-1 באוקטובר 1984. ביולי 1989 היה המלון סגור בגלל שביתה של העובדים. בתחילת 1991 מונה יאיר פלד למנהל המלון.
בשנת 1995 נחתם הסכם לניהול מלונות מוריה עם חברת רדיסון, והמלון פעל מאז תחת השם רדיסון מוריה פלאזה ים המלח. בשנת 1998 החליטה מוריה למכור את רשת המלונות שלה ובתחילת 1999 נמכר המלון, יחד עם כל הרשת, לכור-שרתון, שהפעילה את המלון בעצמה תחת השם שרתון מוריה ים המלח. המלון היה סגור לשיפוצים למספר חודשים בשנת 2000 ונפתח מחדש באוקטובר 2000. 
ביולי 2009 נמכר המלון, יחד עם שאר מלונות שרתון לרשת מלונות פתאל. המלון עבר אז שיפוץ יסודי שעלותו נאמדת בכ-70 מיליון ש"ח כדי להופכו למלון יוקרתי מסדרת הרודס.
המלון המחודש נפתח במאי 2013. עיצוב המלון בוצע ונהגה על ידי המעצב הבינלאומי אנדראס נויידם, ואת השראתו קיבל נויידם מסביבת המלון. הוא עשה שימוש מורחב בצבעי ירוק, טורקיז, כחול, חום וזהב והשתמש בשלל חומרי גלם מהסביבה הטבעית של המלון כגון עץ, שיש ופסיפס - כדי לממש את החזון העיצובי שלו. העיצוב כולל גם את מדי הצוות שהם טוגות בהירות ואת הספא כמרחצאות מהעת העתיקה.
שומר ראש (סדרת טלוויזיה)

עלילה

הסדרה מספרת את קורותיו של סמל המשטרה דייוויד באד, חייל לשעבר בצבא הבריטי הסובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית ועובד כעת כקצין אבטחה בפיקוד האבטחה של משטרת המטרופולין בלונדון. הוא נשלח לאבטח את מזכירת הפנים השאפתנית ג'וליה מונטגיו, המייצגת עבורו את כל מה שהוא מתעב בפוליטיקה.
נוקטורן

נוקטורן  (מלטינית: Nocturnus, לֵילי, של הלילה) הוא סוגה במוזיקה הקלאסית, שהתפתחה בתקופה הרומנטית (המאה ה-19) ונכתבה לרוב לפסנתר סולו. הנוקטורן מוגדר כ"מוזיקה לילית", כלומר יצירה המתארת את הלילה, התרחשות לילית או "תחושה לילית", ולכן נוקטורנים ניחנים לרוב בקצב איטי ואופי מנומנם או רגשני.
הנוקטורנים הראשונים לפסנתר נכתבו על ידי המלחין האירי ג'ון פילד. במהלך התקופה הרומנטית כתבו נוקטורנים כמה מהגדולים והחשובים שבמלחיני התקופה, בהם: פרדריק שופן, פרנץ ליסט ואדוורד גריג.
דונה קארן

ביוגרפיה

נולדה בשם דונה אייבי פאסְק (Donna Ivy Faske) בשכונת פורסט הילס, קווינס, בארצות הברית למשפחה יהודית. בתם של הלן (לבית ריצ'י), אשת מכירות ודוגמנית, וגבי פאסק, בעל חנות סדקית. היא גדלה בודמיר, לונג איילנד בניו יורק, עם אמה ואביה החורג. קארן החלה למכור בגדים בסדרהרסט, בשדרה המרכזית של ניו יורק בגיל 14. סיימה את לימודיה בתיכון היולט בשנת 1966, ולאחר מכן למדה בניו סקול.
בשנת 1970 נישאה למארק קארן, ויחד נולדה בתם גבריאל, המכונה, גבי. גבי נשואה לג'אן פאולו דה פליצ'ה, טייס בחברת התעופה אליטליה ולהם בת אחת, סטפניה.
בשנת 1983 נישאה קארן בשנית למי שהיה בן זוגה בנערותה, הפסל סטפן וייס.
את קריירת האופנה החלה בגיל צעיר כשעבדה עבור ליז קלייבורן ולאחר מכן כמתמחה אצל אן קליין, עבודה שקיבלה תודות לקשריה של אמה. בסופו של דבר קודמה למעצבת בשנת 1971, אולם מספר חודשים לאחר מכן פוטרה בשל התבטאויותיה על קליין, אך כשרונה משך את תשומת לבה של פטי קפאלי שהייתה אחראית למותג "Addenda" (נספחים) ותחת חסותה התפתחה קארן כמעצבת במשך 18 חודשים.
בשנת 1970 חזרה קארן לאן קליין. וכאשר נפטרה קליין בשנת 1974, הפכה למעצבת ראשית בבית קליין וזכתה ב-3 פרסי קוטי (הגרסה של מעצבי האופנה האמריקנית לאוסקר).
בשנת 1984 עזבה קארן את קליין, ויחד עם בעלה סטפן וייס וחברת Takihyo היפנית פתחה עסק משלה במטרה "לעצב בגדים מודרניים לאנשים מודרניים". היא הוציאה את הקולקציה הראשונה שלה לנשים בשנת 1985.
קארן נודעה ביצירת שבעה חלקים בסיסיים שהם היסודות למלתחה, כאשר שילובם יוצר מלתחה שלמה. בנוסף, התעקשה לעצב רק בגדים שהיא בעצמה תלבש.

DKNY

בשנת 1988 הגדילה קארן את הקו הנשי בקו פחות יקר בשם DKNY (ראשי תיבות של שמה והעיר ניו יורק), עבור נשים צעירות יותר. שנתיים לאחר מכן יצרה את מותג הג'ינס ובשנת 1992 השיקה את מותג הגברים DKNY. בהמשך יצרה מותג לילדים, קו של מוצרי יופי, אביזרים ורהיטים.
באפריל 2001, הקונצרן הצרפתי LVMH בראשותו של ברנרד ארנו, קנה את דון קארן מבחינה כלכלית, אף על פי שהיא המשיכה כמנכ"לית, תפקיד שמאוחר יותר התפטרה ממנו. באותה השנה נפטר בעלה סטפן וייס מסרטן, לאחר מחלה ממושכת.
עבודת הפילנתרופית של קארן כוללת את "יוזמת הזן העירונית". בחודש מרץ 2008, מכרה קארן חפצים אישיים ודגימות וינטג' לטובת המטרה. בחודש אוקטובר, קרן המנוהלת על ידי קארן תרמה 850,000 דולר למרכז הרפואי בית ישראל בניו יורק.