google/wiki40b huggingface dataset:
אברהם ברון

אברהם בְּרוּן (Abraham Brun;‏ 1909 – ינואר 1998) היה חזן ומלחין מוזיקה ליטורגית יהודית - חזנות.

קורות חיים

ברון נולד בעיר לודז' שבפולין, בנו של הרב איצ'ה מאיר וורקר ונכדו של הרב זלמן וורקר. משפחתו רצתה שיגדל להיות רב, אך ברון העדיף להיות חזן. כילד השתתף במקהלות בבתי כנסת, וכבר בגיל 11 קיבל את תפקיד שליח הציבור. בגיל 17 נסע לווינה כדי ללמוד מוזיקה בקונסרבטוריון. מאז התפלל בבתי כנסת גדולים ברחבי פולין ושאר אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתדל ברון להקל על סבלם של הסובבים אותו בגטו לודז' ובמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. הוא הופיע מספר פעמים בתקופת המלחמה בגטו לודז', בהופעות שכללו שירים יהודיים. בימים הנוראים של שנת 1940 הופיע כחזן מלווה במקהלה, באולם ברחוב זְגִירְסְקַה ששימש קודם המלחמה כאולם קולנוע וכונה "מטבח האינטלקטואלים". מאוחר יותר באותה שנה הופיע באותו אולם בקונצרט מלווה בפסנתר על ידי תיאודור רידר. בשנת 1941 הופיע בקונצרט ב"קולטור האוס" ברחוב קְרַבִיצְקַה, הופעה שכללה שירים שנכתבו בידי המשורר זלקוביץ, בלחן דוד בייגלמן. בימים נוראים של אותה שנה התפלל בסתר בבית החולים ששכן ברחוב לַגֶוְונִיצְקַה . ביום כיפור של שנת 1943 התפלל בבית הכלא של הגטו, ששכן ברחוב צַ'רְנֶצְקֶגַה, ונוהל בידי יהודים, כך לא נודע לנאצים על כך. בחנוכה 1943 הופיע בקונצרט במקום מסתור בליווי מקהלה בניצוח פרופ' סנדר. זו הייתה הופעתו האחרונה של ברון בגיטו לודז'.
בליל ראש השנה 1944 התפלל בבית החולים במחנה בירקנאו. באותו ערב התפלל גם ב"בלוקים", כאשר אסירים עומדים ושומרים שלא יגיעו הנאצים. למחרת התפלל תחת כיפת השמים ברחבת המחנה בעודו ממתין לקעקוע המספר על זרועו. ביום הכיפורים התפלל בחברת אסירים שעסקו בכריית פחם. 
לאחר שחרורו במאי 1945, התפלל בימים הנוראים בבית הכנסת ההיסטורי במודנה, איטליה. לאחר קורס בפיתוח קול שהעביר לו פרופסור בליני בנאפולי, עלה ברון לארץ ישראל והחל לעבוד כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בחיפה. ב-1948 היגר לארצות הברית לכהן בטמפל בית-אל בלונג ביץ' שבמדינת ניו יורק, שם כיהן ארבעה עשורים. הופיע בקונצרטים בכל רחבי ארצות הברית, ברדיו ובטלוויזיה. אף נשא הרצאות בנושא חזנות, בין היתר בישיבה יוניברסיטי.
ברון נפטר בינואר 1998. הניח את אשתו חנה, ילדים ונכדים.

הקלטותיו

ברון הקליט חמישה תקליטים ארכי-נגן (33) שיצאו לאור בארצות הברית בהוצאת חברת Folksways Records.
החזן ברון הופיע בשנות החמישים בתחנת הרדיו WEVD, חלק מהופעותיו הוקלטו וההקלטות נמצאות באוסף יעקב מיכאל בארכיון הצליל הלאומי, בשלב זה אין עדיין גישה להקלטות באמצעות האינטרנט. 
ברון, נודע בקולו הנעים ברגש רב ואמירה מיוחדת. בין יצירותיו ניתן למצוא טקסטים לא שגרתיים דוגמת "אנעים זמירות" "רצה והחליצנו" "אתה חוננתנו".
אבולווה

גאוגרפיה

בעיר יש עצי באובב. העיר נמצאת כ-139 ק"מ מבירת המדינה יאונדה. בנוסף, היא נמצאת כ-80 ק"מ מהגבול של קמרון עם גינאה המשוונית, כ-70 ק"מ מהגבול של קמרון עם גבון וכ-250 ק"מ מהגבול של קמרון עם הרפובליקה של קונגו.

אקלים

הטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא מרץ (21 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא יולי (19 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,720 מילימטרים בשנה. חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (341 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).

תנועה ותחבורה

יש באבולווה שדה תעופה (קוד יאט"א:‏ EBW; קוד ICAO:‏ FKKW). ישנם גם 3 תחנות דלק ותחנת עצירה למשאיות.
בנוסף, אבולווה ממוקמת ליד הכבישים הלאומיים N2 ו-N17, הכביש המחוזי P10 והכביש D39.

בריאות

באבולווה ישנם 2 בתי חולים ו-2 בתי מרקחת.

כלכלה ותיירות

אבולווה היא עיר קולוניאלית הבולטת כמרכז חקלאי בעיקר סחר בקקאו. ישנו בית ספר חקלאי שעובד עם מטעים ניסיוניים של מזון בסיסי אפריקני, קקאו ושמן דקלים ליד העיר. בנוסף, בעיר יש בית משפט עירוני, מוזיאון ו-3 קניונים.
מרדכי לינדמן

ביוגרפיה

לינדמן נולד בהולנד ב-1907, ולמד שם פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת אוטרכט. תחומי התעניינותו מתחילת דרכו, היו ספקטרוסקופיה ורדיואקטיביות, ואלה התבטאו גם בפעילותו המחקרית. סיים את לימודיו לתואר שלישי ב-1933, כאשר נושא עבודת הדוקטוראט שלו היה 'התנגשויות של אלקטרונים באטומי מימן'. לאחר תום לימודיו, המשיך כחוקר באוניברסיטה זו, עד לשנת 1940, עם הגיע הכיבוש הגרמני להולנד, במאי אותה שנה, במלחמת העולם ה-2. הוא שרד את השואה אשר פקדה את יהודי הולנד, יחד עם אשתו ושתי בנותיו אז, הודות לחבר מתקופת הלימודים, לאו גינטן (Leo Ginten), אשר הסכים להסתירם בדירתו בליידן, עד לשחרורה של הולנד, ב-1945. לאחר המלחמה, חזר ללמד באוניברסיטה אותה נאלץ לעזוב עם הכיבוש הנאצי.
עלה לארץ ב-1947, יחד עם בני משפחתו, ובה גם נולדה בתו השלישית, עליזה, אחות לרבקה ושושנה. החל את דרכו בארץ בהוראת פיזיקה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, בבתי ספר שונים נוספים ובמסגרת אוניברסיטת ערב שנקראה גם אוניברסיטת הפועלים, ואשר הייתה נהוגה אז בארץ. בגימנסיה 'הרצליה' הכיר את ישראל ליפשיץ, שותפו למפעל כתיבת ספרי הלימוד בפיזיקה, יותר מאוחר. בשנת 1950 הצטרף לסגל הטכניון בחיפה, והפך בה לפרופסור חבר ב-1956, במקביל לעבודת ההוראה שלו בבית-ספר תיכון. מחקריו בתקופת עבודתו בטכניון התמקדו בעיקר בפיזיקה גרעינית, ואחד מהם, אשר גם זכה לפרסום, עסק ברדיואקטיביות של המעיינות החמים בטבריה. במקביל, שמר על קשר עם מקום הורתו האקדמי, אוניברסיטת אוטרכט, ואף שב אליה למשך שנתיים, בסוף שנות ה-60, בהן עסק במחקר ובהוראה.
הוראת הפיזיקה הייתה יקרה מאוד לליבו. בתחילה הוא קיים, במסגרת הפקולטה בה לימד בטכניון, סדרה של הדגמות בפיזיקה שיועדה לתלמידי תיכון. הוא כתב ספרי לימוד רבים, שלושה מהם בהולנדית אשר גם תורגמו לאינדונזית. מפעלו הפדגוגי החשוב ביותר היה הוצאתה של סדרת ספרי הוראה ולימוד בתחומי פיזיקה רבים. לספרים אלו היו שתי רמות לימוד: בסיסית, שיועדה, בדרך כלל, לתלמידי הכיתות הנמוכות בבתי-ספר תיכוניים (חוג ראשון), ומתקדמת, שיועדה לתלמידי המגמה לפיזיקה בבתי-ספר אלה (חוג שני). מפעל זה היה חלוצי בתחומו בארץ, ועליו שקד במשך עשרים שנה, עד לפטירתו.
מרדכי לינדמן היה גם חבר בוועדה להוראת המדעים במשרד החינוך והתרבות.
קליף רוברטסון

ביוגרפיה

רוברטסון נולד בשכונת לה הויה שבסן דייגו, קליפורניה לאודרי אולגה וילינגהאם ולקליפורד פארקר רוברטסון האב. הוריו התגרשו כאשר היה בן שנה ואמו נפטרה כשנה לאחר מכן מדלקת הצפק. גדל בילדותו בעיקר אצל סבתו מרי אלינור וילינגהאם וכמעט ולא התראה עם אביו.
שירת כחייל בצבא ארצות הברית בצי סוחר בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר שחזר מהשירות למד ב"מכללת אנטוייץ'" שבאוהיו ועסק בעיתונות למשך תקופה קצרה.

קולנוע

רוברטסון התפרסם לראשונה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 בדרמות "פיקניק" (1955) בתפקיד אלן בנסון חברו ללימודים של הנווד הכריזמטי האל קרטר (ויליאם הולדן) ו"העלים מתים" לצידה של כוכבת הקולנוע ג'ואן קרופורד.
זכה להערצה רבה על הופעותיו בתפקיד הגולש קהונה בדרמת הגלישה "ג'ידט" ובדרמת המלחמה "הערומים והמתים".
בתחילת שנות ה-60 כשהוא במעמד של כוכב קולנוע הופיע רוברטסון בדרמות "הטוב מכולם" בתפקיד הסנטור שמרן והאמביציוזי ג'ו קנטוול, "המתמחים" בתפקיד ד"ר ג'ון אוטיס, בקומדיה "יום ראשון בניו יורק" לצידה של ג'יין פונדה ובסרטי המלחמה "טרפדת 109" בו שיחק בתור ג'ון פיצג'רלד קנדי בתקופת שירותו בצבאי, "כיתת האלימים" בתור מייג'ור אלן קראוון, "טייסת 633" ו"במעלה החוף".
בשנת 1968 זכה רוברטסון בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בדרמה "צ'ארלי" בה שיחק בתפקיד צ'ארלי גורדון, בחור בוגר עם מנת משכל של ילד קטן.
ב-1970 שיחק לצידם של מייקל קיין ודנהולם אליוט בסרט המלחמה "גיבור מאוחר"  בתפקיד קצין אמריקאי המשתתף בפשיטת כוח קומנדו בריטי בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-1975 הופיע במותחן הפוליטי של סידני פולאק "שלושת ימי הקונדור" בתפקיד היגינס, ראש סוכנות הCIA בניו יורק.
ב-1976 שיחק בתפקיד הראשי במותחן של בריאן דה פלמה "ההזדמנות השנייה" ע"פ המותחן הקלאסי "ורטיגו" ובסרט המלחמה "מידווי".
בשנת 1983 הופיע בסרטים "סטאר 80" בתפקיד יו הפנר, "סערת מוחין" בתור מפקד צוות החוקרים אלכס טרסון
ובקומדיית ההתבגרות "בוגרים" בתפקיד אביו של סקיפ בורגוס (רוב לאו).
בשנת 1996 שיחק בסרט הפעולה "הבריחה מלוס אנג'לס" בתפקיד הנשיא.
התפרסם בפעם האחרונה בסרטים "ספיידרמן", "ספיידרמן 2" ו"ספיידרמן 3" בתפקיד בן פארקר ובעיבוד הקולנועי לספר האימה של סטיבן קינג "לרכב על קליע".

טלוויזיה

בשנת 1966 זכה רוברטסון בפרס אמי על תפקידו בסדרה "בו הופ מציג: ההצגה בתיאטרון קרייזלר".
בשנת 1983 הופיע בעונה השלישית של אופרת הסבון "פלקון קרסט" בתפקיד ד"ר מייקל רנסון.

מערכות יחסים

בשנת 1957 נישא רוברטסון לשחקנית סינתיה סטון שהייתה אז גרושתו הטרייה של כוכב הקולנוע ג'ק למון.
לזוג נולדה ילדה אחת לפני שנפרדו לאחר שנתיים בלבד של נישואים.
בשנת 1966 נישא לשחקנית דינה מירלי, לרוברטסון ולמירלי נולדה ילדה אחת ממערכת נישואיהם שנגמרה בגירושין בשנת 1989.

הסקנדל עם אולפני קולומביה

בשנת 1977 נכנס רוברטסון אל "הרשימה השחורה של הוליווד" לאחר שחשף שחתימתו זוייפה על גבי צ'ק. מנכ"ל אולפני "סרטי קולומביה" דייוויד ביגלמן שהואשם בזיוף נזרק מהחברה ונשלח לעונש מאסר בפועל. הפרשה הייתה לאחד הסקנדלים הגדולים של הוליווד בשנות ה-70.
החשיפה גררה ביקורת קשה על רוברטסון מצד ראשי הוליווד שראו בו כמלשין והחרימו אותו.
לאחר מספר שנים קיבל "חנינה" וחזר בשנת 1983 להופיע בקולנוע.

ה-11 בספטמבר

בבוקר ה-11 בספטמבר 2001 טס רוברטסון שהיה טייס חובב טיסה פרטית מעל מרכז הסחר העולמי בדיוק בזמן הפגיעה הראשונה. לאחר הפגיעה הראשונה של המטוס בבניין התבקש רוברטסון להנחית את מטוסו מיידית.

מוות

רוברטסון נפטר ב-10 בספטמבר 2011 מנסיבות טבעיות בניו יורק, יום לאחר יום הולדתו ה-88.
אפולוניוס פון מלטיץ

קורות חייו

פון מלטיץ נולד בגרה. הוא היה לדיפלומט בשירות הצארות הרוסית החל בשנת 1811 וייצג אותה בערים שונות, בעיקר בגרמניה. הוא שירת ברצף כנספח בצירויות רוסיות בקרלסרוהה, שטוטגרט, וינה, ברלין וריו דה ז'ניירו; בשנת 1836 התמנה למזכיר (Legationsrat and Gesandtschaftssekretär) במינכן. משנת 1841 עד פרישתו בשנת 1865 היה הנציג הראשי של רוסיה בוויימאר. מלטיץ כתב דברי שירה, דרמה ורומנים שונים, שחלקם היו נודעים מאוד בתקופתו.
בין השאר כתב מלטיץ את "סונטת השטן", המתארת, במידה מסוימת של חירות פיוטית, את תהליך חיבורה של "סונאטת סלסולי השטן" של המלחין והכנר הוירטואוז ג'וזפה טרטיני.
הבית באגם

עלילה

ב-2006, ד"ר קייט פורסטר עוזבת בית ליד אגם בוויסקונסין לטובת שיקגו. היא משאירה פתק בתיבת הדואר לדייר הבא, בו היא מספרת שטביעות כפות הרגליים על גבי השביל המוביל לבית, היו לפני שהיא הגיעה. ב-2004, שנתיים קודם לכן, האדריכל אלכס ויילר מגיע לבית באגם ומוצא את מכתבה של קייט. הבית אמנם מוזנח, אך אין שום טביעות רגליים בנמצא. בעוד הוא משפץ את הבית, מגיח כלב ומשאיר טביעות על השביל אותו צבע, בדיוק היכן שתיארה קייט. אלכס משאיר בעצמו פתק בתיבת הדואר, בו הוא שואל את קייט כיצד ידעה על טביעות הרגל. 
קייט ואלכס ממשיכים להתכתב. פעם אחת הם מחליטים להפגש אך אלכס לא מופיע לפגישה. קייט מחליטה להפסיק את הקשר עקב המקרה. שנתיים מאוחר יותר היא מגלה שאלכס נהרג בתאונת דרכים שהיא הייתה עדה לה, ולכן לא הגיע לפגישה שלהם. קייט חוזרת לבית באגם ושולחת מכתב לאלכס שבו היא מבקשת ממנו שיחכה שנתיים ורק אז יבוא לבית, והוא אכן מגיע.

ביקורות והכנסות

הביקורות על הסרט היו בעיקר חיוביות. אך רבים מהמבקרים ביקרו את הסרט על ליקויים בעלילה. למרות זאת בולוק קיבלה את פרס נבחרי הנוער (Teen Choice Award). הסרט עלה לאקרנים ב-16 ביוני 2006. בשבוע הראשון לצאתו של הסרט הוא גרף כ-13.6 מיליון דולר, מה שדירג אותו במקום הרביעי באותו שבוע. בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף רק כ-52,330,111 מיליון דולר בארצות הברית וכ-62,500,000 מיליון דולר בחו"ל.
Give It 2 Me

רקע וכתיבה

את השיר כתבה מדונה ביחד עם פארל ויליאמס, והופק על ידה ועל ידי הנפטונז. ב-17 במרץ 2008, הוציאה מדונה את "4 Minutes", כסינגל הפותח מתוך האלבום. בהמשך, נבחר שיר זה לצאת כסינגל השני מתוכו.
פרק זמן מסוים לאחר צאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
בית הקברות היהודי בווייסנזה

תיאור בית הקברות

שער בית הקברות ומבני המנהלה והשירות (ברחוב הרברט באום) נבנו ב-1880 לפי תכנונו של האדריכל הוגו ליכט בסגנון דמוי רנסאנס איטלקי. לפני השער ניצבת מצבת זיכרון לנספי השואה ועליה המילים "יזכור השם מה היה לנו". מצבה זו הצטרפה לאנדרטה לנספים היהודים במלחמת העולם הראשונה שהוקמה ב-1927. סמוך להן לוח המנציח את קורבנות המאבק בנאציזם. 
בית הקברות הגדול נחלק ל-120 חלקות, כאשר החלקות בהיקף הקרוב לגדר יועדו למשפחות המעמד הגבוה ונבנו בהן אחוזות-קבר דמויות מאוזוליאום. החלקות הפנימיות מקושרות בשבילים הנמתחים בצמחייה עבותה.

היסטוריה

השטח נרכש על ידי הקהילה היהודית הראשית בברלין כאשר המקום בבית הקברות העתיק בגרוסה המבורגר שטראסה, שנחנך ב-1672, מוצה עד תומו.
במהלך השואה מונה על ידי הממשל הנאצי מרטין ריזנבורגר, לימים רבה של מזרח גרמניה, למעין-רב של בית הקברות. הוא ערך בבית הקברות טקסי דת יהודיים שונים, ושמר בו מאות ספרי תורה. בית הקברות שרד בימי גרמניה הנאצית ורוב מצבותיו לא ניזוקו, אך מבנה שירות שהוקם ב-1919 נהרס.
עקב חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה נותר בית הקברות בברלין המזרחית ושימש את הקהילה היהודית הקטנה בעיר. הוא הוזנח ומצבו התדרדר. בשנות ה-70 של המאה ה-20 תוכנן להרוס חלק מבית הקברות לשם סלילת כביש, אולם התוכנית הוסרה עקב התנגדות הקהילה היהודית.
בשנת 2005, לרגל יובל 125 שנה לבית הקברות, החל גיוס משאבים לצורך שיקומו באמצעות סיוע מאונסק"ו ובתמיכת ראש עיריית ברלין קלאוס ווברייט.
הנוער הדתי העובד והלומד

הסתדרות הנוער הדתי העובד והלומד היא תנועת נוער בעלת 65 סניפים ברחבי ישראל, התנועה הוקמה בשנת 1952.

מטרת התנועה

סיסמת התנועה בדומה לתנועת הנוער בני עקיבא – "תורה ועבודה" ומשמעותה שילוב בין חיי תורה לחיי העבודה. התנועה מחנכת לנאמנות לתורה, לעם ישראל ולארץ ישראל תוך הגשמה עצמית של כל חניך וצפייה בטובת הכלל.
דרור פרידמן

חייו

פרידמן נולד וגדל בקיבוץ בארות יצחק. ב-1988 התגייס לצה"ל, שירת כלוחם וקצין בשייטת 13. הוא עבר קורס חובלים ופיקד על סטי"ל. בשנת 2000 מונה למפקד פלגת הלוחמים בשייטת 13, הוא הוביל את הפלגה בלחימה במהלך האינתיפאדה השנייה, כולל הפשיטה על אוניית הנשק קארין איי. במבצע חומת מגן השתתפו כוחות הפלגה בראשותו בקרב בג'נין.
בפברואר 2007 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד שייטת 13. בתקופת פיקודו השתלטה השייטת במבצע ארבעת המינים על אוניית הנשק "פרנקופ" (Francop), שהובילה נשק, תחמושת ואמצעי לחימה מאיראן לארגון חזבאללה. במהלך מבצע עופרת יצוקה פנה למפקד פיקוד הדרום וביקש לשלב את לוחמי השייטת בלחימה, מה שהביא להשתתפות היחידה במספר מבצעים ברצועת עזה. עם סיום כהונתו באפריל 2010 זכתה השייטת בשני צל"שי הרמטכ"ל על רצף מבצעים מורכבים באזור ובמחוצה לו. 
לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה פרידמן ב-2011 למפקד בסיס אשדוד ושימש בתפקיד עד 2014. במסגרת תפקידו כמפקד הבסיס נרשמה לו הערה פיקודית ביולי 2012, לאחר תאונת דרכים שבה נהרגו שניים מקציני הבסיס. בשנת 2014 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מספן הים ושימש בתפקיד עד שנת 2016. ביוני 2016 מונה לראש מספן המטה.
פרידמן נשוי לאלמנתו של יוסי קורקין, ואב לשתי בנות ולבנו של קורקין, שכיהן כמפקד פלגת הלוחמים של השייטת ונהרג באסון השייטת.
נג'ווא קעוואר

נג'ווא קעוואר-פַרַח (בערבית: نجوى قعوار فرح, בתעתיק אנגלי: Najwa Kawar Farah;‏ 1923 – אוגוסט 2015) הייתה סופרת פלסטינית ילידת נצרת.

ביוגרפיה

נולדה בנצרת בשנת 1923 למשפחה נוצרית. סיימה את לימודיה היסודיים והתיכוניים בנצרת, ולאחר מכן למדה באקדמיה למורים בירושלים. עבדה כמורה ב-1943 בנצרת.
בשנת 1954 היא הוציאה את קובץ הסיפורים הראשון שלה, "עאברו א-סביל" (عابرو السبيل; "עוברי אורח").
בשנת 1957 ייסדה יחד עם בעלה, הכומר רפיק פרח, ראש העדה האוונגלית-אפיסקופלית בחיפה, את המגזין "א-ראאד" (الرائد).
בשנת 1965 פרסמה מספר מאמרים בנושאים פוליטיים, חברתיים וספרותיים בעיתונות.
קעואר התגוררה בחיפה עד שנת 1965, ולאחר מכן חיה בירושלים, בראמאללה, בביירות, ובלונדון. בשנותיה האחרונות התגוררה בטורונטו שבקנדה.
תובלה אווירית

תובלה אווירית היא תחום עיסוקו של כוח אווירי המתמקד בשינוע לוגיסטי של ציוד, אמצעי לחימה וכוח אדם על ידי מטוסי תובלה או מסוקי סער לשם השגת מטרות צבאיות.
תובלה אווירית מתחלקת לשתי דוקטרינות עיקריות: תובלה אסטרטגית בה מטוסי תובלה כבדים מובילים את הציוד והאספקה למרחקים גדולים ובמטרה לתמוך בצבא כמערכת. ותובלה טקטית המתבצעת על ידי מסוקי ומטוסי תובלה קלים יותר בתוך זירה מסוימת כדי לאפשר המשך פעילות מבצעית או כחלק מפעילות מבצעית, לדוגמה הצנחת אספקה בשדה הקרב, הצנחת כוחות אל תוך הקרב או חילוצם ממנו, וכן למבצעים מיוחדים כגון מבצע אנטבה, מבצע כחול וחום וכדומה.
דורון פרקינס

קריירה

פרקינס החל את הקריירה בקולג' קהילתי באורגון ולאחר שנתיים עבר לאוניברסיטת סנטה קלרה, בה שיחק בשנים 2004 ו-2005. במדי סנטה קלרה נבחר פעמיים לחמישיית העונה במחוז המערבי וזכה בתואר מלך החטיפות של הליגה בשנת 2005.
פרקינס החל את קריירת הבוגרים שלו בעונת 2005/2006, בקבוצת אוסקה אווסה מהליגה היפנית, אותה הוביל לאליפות לאחר שהצטיין במשחק גמר הפלייאוף, בו קלע 19 נקודות, הוריד 11 ריבאונדים ומסר 6 אסיסטים ונבחר לשחקן העונה בליגה. בעקבות יכולתו הטובה ביפן, הוחתם בקבוצת אולדנבורג הגרמנית, בה השיג ממוצעים של 12 נקודות, 3.8 ריבאונדים ו-4.1 אסיסטים בכ-27 דקות למשחק.
בעונת 2007/2008 עבר לברי הבלגית, עימה העפיל לגמר הליגה. הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 16 נקודות, 5.8 אסיסטים ו-3.1 חטיפות ב-31 דקות למשחק, ובשל כך זכה בתארים, שחקן העונה, מלך האסיסטים ומלך החטיפות של הליגה. למרות יכולתו הגבוהה הוא עזב את הקבוצה.
בעונת 2008/2009 חתם פרקינס במכבי חיפה, במדיה השיג ממוצעים של 15.8 נקודות, 5.6 אסיסטים ו-3 חטיפות בכ-31 דקות למשחק וזכה בתואר מלך החטיפות של הליגה. הוא שיחק היטב גם בפלייאוף, והשיג ממוצעים של 20.7 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק והוביל את חיפה לראשונה בהיסטוריה לגמר הפיינל פור נגד מכבי תל אביב, בו קבע שיא ליגה כשסחט 18 עבירות ונשלח 24 פעמים לקו העונשין, אך 25 הנקודות שקלע בסך הכל במשחק, לא סייעו לחיפה שהפסידה 85-72. בשל יכולתו בפלייאוף ולאורך כל העונה נבחר לשחקן העונה בליגה.
לקראת פתיחת עונת 2009/2010, בעקבות פניה מצד מכבי תל אביב החליט פרקינס להשאר עונה נוספת בישראל וחתם במדי מכבי תל אביב (וזאת למרות הצעות גבוהות יותר מקבוצות אחרות באירופה), בתור שחקן חיזוק במצבת הגארדים של הקבוצה. בתור התחלה יועד פרקינס להיות שחקן יחסית שולי בקבוצה, אך עם הזמן, תפס מקום של שחקן מרכזי ואהוד בקרב אוהדי הקבוצה, פרקינס נודע במיוחד בסגנון ההגנה הלוחמני והבלתי מתפשר שלו.
ב-29 במרץ 2011, במהלך משחקה של מכבי תל אביב מול קבוצת קאחה לבורל ויטוריה בהיכל יד אליהו, נפצע פרקינס ואובחן כי הוא סובל מקרע של שתי רצועות וקרע במניסקוס. הוא נותח וסיים את העונה. בפברואר 2012, לאחר שיקומו מהפציעה, חתם בקבוצה האיטלקית קאנטו איתה השתתף במסגרת היורוליג.
באוגוסט 2012 חתם בשחטיור דונייצק והצטרף שוב לד'אור פישר. ב-30 בדצמבר 2012 שוחרר מהקבוצה. ב-9 בינואר פורסם כי חתם בקבוצת פושן לונג ליונס מהליגה הסינית בכדורסל. בפברואר 2013 חתם פרקינס באולימפיאקוס מליגת העל היוונית בכדורסל שמשחקת גם במסגרת היורוליג.
בספטמבר 2013 חתם על חוזה לעונה אחת בבשיקטאש מהליגה הטורקית.
בשנת 2014 חתם בקאחה לבורל ויטוריה, הקבוצה שנפצע כששיחק נגדם בסדרת ההצלבה במדי מכבי תל אביב, אולם שוחרר מהקבוצה כעבור חצי עונה.
עמנואל בן-עמוס

עמנואל בן-עמוס (1923 – 2007) היה שחקן ישראלי.

קורות חיים

עמנואל בן-עמוס נולד בפתח תקווה. בנעוריו למד משחק בסטודיו של תיאטרון הבימה בהנחיית צבי פרידלנד והשתתף בהצגות התיאטרון כניצב. הצטרף לפלמ"ח והיה ממייסדי קיבוץ מנרה בצפון. בשובו לתל אביב בשנת 1946 הצטרף לתיאטרון הקאמרי שנוסד זמן קצר קודם לכן. תחילה לוהק לתפקידי ניצב ותפקידים קטנים. בהצגה הוא הלך בשדות (בכורה: 31 במאי 1948) מאת משה שמיר, לוהק בן-עמוס לתפקיד הראשי, דמותו של אורי. הוא זכה לתהילה והפך לכוכב. בהצגות הבאות ששיחק בהן בתיאטרון הקאמרי לוהק בן-עמוס לתפקידים ראשיים, בתחילת שנות החמישים הוא חלה במחלה ממושכת ואושפז כשנתיים. בשובו לאיתנו הוא לא לוהק יותר לתפקידים מרכזיים.
לקראת סוף שנות החמישים שיחק בן-עמוס בתיאטרון זוטא, שייסדו זיגמונט טורקוב ומאיר ינאי. באותה העת התחולל "המשבר הגדול" בתיאטרון הקאמרי בו הודחו שני מנהליו, יוסף מילוא ויצחק קדישון. כששב בן-עמוס לקאמרי לא מצא בו את מקומו, עבד כמנהל הצגה ונאבק על זכותו לשחק. ב-1962 שיחק בסרט חבורה שכזאת בבימויו של זאב חבצלת. באמצע שנות השישים נסע בן-עמוס לארצות הברית ללמוד טלוויזיה. הוא שב לישראל בניסיון להשתלב בטלוויזיה הישראלית, אך ללא הצלחה ושב לארצות הברית.
בנו, אבנר בן-עמוס, הוא פרופ' להיסטוריה של החינוך באוניברסיטת תל אביב.
אחיו, דן בן-עמוס, הוא פרופ' לאנתרופולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה שבארצות הברית.
יוסף אופטושו

יוסף אוֹפַטוֹשוּ (ביידיש: אָפאַטאָשו; באנגלית: Joseph Opatoshu) הוא כינויו הספרותי של יוסף מאיר אופטובסקי (ג' חנוכה תרמ"ו, 1 בינואר 1887, מלאווה, פולין הקונגרסאית (האימפריה הרוסית) – יום כיפור תשט"ו, 7 באוקטובר 1954, ניו יורק), סופר ועיתונאי יידיש, מגדולי ספרות היידיש של המחצית הראשונה של המאה העשרים.

ביוגרפיה

אופטושו נולד במלאווה שבפולין הקונגרסאית (בשליטת האימפריה הרוסית) בשנת 1886. משפחתו הייתה משפחה חסידית, אולם אביו, משכיל עברי, שלח את יוסף ללמוד בבתי ספר רוסיים ופולנים, בין היתר בבית הספר למסחר בוורשה. אופטושו גילה נטייה ללימודי הנדסה, ונסע בשנת 1905 לנאנסי שבצרפת, להשלים לימודי הנדסה בפוליטכניון. מחמת מחסור באמצעים הפסיק את לימודיו בצרפת וחזר לפולין. בשנת 1907 היגר לניו יורק בארצות הברית, ושם השלים את לימודי ההנדסה שלו.
בשנת 1910 נדפס סיפורו הראשון בעיתון יידיש בניו יורק, ועם פרסום יצירות נוספות בכתבי עת ובעיתוני היידיש בארצות הברית, התמסר אופטושו לפעילות ספרותית. בסך הכול כתב אופטושו למעלה משבעים כרכים של סיפורים ורומנים ביידיש, ויצירותיו היו מפורסמות וידועות בכל רחבי העולם היהודי דובר היידיש. מקצת מיצירותיו תורגמו לאנגלית ולעברית.
יוסף אופטושו נפטר בניו יורק בשנת 1954, ונטמן בבית הקברות הישן של ה"אַרבעטער-רינג", לצדם של שלום עליכם, יהואש ואחרים.
על שמו של אופטושו נקרא רחוב בקריית שלום בדרום תל אביב.

יצירתו

ביצירתו מרד אופטושו בגישה הלא-כוחנית האופיינית לסיפורת היידיש של ימיו. בהשפעת הסופר העברי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי חשף ציבורים שלא תוארו עד אז בספרות: אנשי שוליים ואנשי סימטאות, יהודים חזקים שלא חששו להשתמש בכוחם. גישתו זו ניכרת כבר בספרו הראשון, "רומן של גנב סוסים וסיפורים אחרים", שנדפס בשנת 1917. הריאליזם של כתיבתו, בתקופת כתיבתו הראשונה, הושפע מסופרי הריאליזם הגדולים, הרוסים והסקנדינבים.
בשנות העשרים הרבה יוסף אופטושו לכתוב רומנים וסיפורים היסטוריים, מחיי יהדות פולין. הידוע בהם הוא הטרילוגיה "ביערות פולין" (1921), שהוא רומן רחב יריעה המתאר את חסידות מזרח אירופה בשקיעתה. 
הטרילוגיה הופיעה בעברית באותה שנה בתרגומו של מרדכי ליפסון, ובאנגלית בתרגומו של יצחק גולדברג בשנת 1938. 
מאמצע שנות העשרים ואילך נתן אופטושו מכוחו גם לתיאור חברת המהגרים היהודית באמריקה. ובהם הרומן "המרקדת". כמו כן כתב על קהילות יהודיות בהן ביקר ברחבי העולם. בין היתר נסע וכתב על קהילות ארץ ישראל, ברית המועצות, דרום אמריקה ופולין ארץ הולדתו.
בתקופת חייו האחרונה חזר אופטושו לכתיבת רומנים היסטוריים מההיסטוריה של עם ישראל, בהם "המרד האחרון" (1948), על ימי מרד בר כוכבא ורבי עקיבא.
בשנת 1971 יצא לאור סרט המבוסס על סיפורו "רומן של גנב סוסים" (ראמאן פון א פערד גנב). את התסריט כתב בנוֹ, השחקן דוד אופטושו  וביים אברהם פולונסקי. בין כוכבי הסרט יול ברינר בתפקיד קפטן סטולוף, אלי וולך בתפקיד קיפקה, ג'יין בירקין בתפקיד נעמי, ודוד אופטושו בתפקיד שלוימה קרדניק.
שחרור גמדי גינה

שחרור גמדי גינה היא תופעה בה נגנבים פסלי גמדים המצויים בגינות בתים (לצורך קישוט) ו"משוחררים" במקומות שונים (בעיקר בטבע). התופעה זכתה לכיסוי תקשורתי במקומות שונים בעולם. 
שחרור גמדי גינה מגינתו של אדם זר היא עבירה פלילית של גניבה. עם זאת, עם התגברות הפופולריות של גמדי הגינה, הם הפכו ליעד של מתיחות ומעשי קונדס. העושים את המעשים רואים זאת כמעשי קונדס, ומביעים בכך מחאה על כך שהגמדים משועבדים לבני האדם ואינם חופשיים, ברוב המקרים הגמדים מועברים לחורשות, חופי-ים וסביב למדורות, שם הם כביכול חופשיים. 
יש הטוענים כי, מעבר למעשי הקונדס, קיימת בפעילויות "שחרור גמדי הגינה" אידאולוגיה של התנגדות לצרכנות יתר, בה אנשים קונים דברים שאינם צריכים, מקשטים את גינותיהם באובייקטים שלכאורה אינם מקשטים באמת, ולכאורה פוגעים בכך בסביבה ובחשיבה הסביבתית.
מרטינה גדק

ילדותה ונעוריה

גדק נולדה ב 14 בספטמבר 1961 בעיר מינכן שבגרמניה וגדלה בלנדסהוט, כבכורה מבין שלוש אחיותיה. בשנת 1971 משפחתה עברה לברלין, ושם בגיל 11 הופיעה לראשונה כשחקנית בתוכנית טלוויזיה לילדים.

קריירת המשחק

לאחר שסיימה את בית הספר התיכון בשנת 1981, נרשמה גדק ללימודים באוניברסיטה החופשית של ברלין, בחוג לספרות והיסטוריה גרמנית. בין השנים 1982 ועד 1986, השתתפה גדק בשיעורי משחק של האוניברסיטה לאמנויות בברלין. במהלך תקופה זו ערכה גדק את תפקיד הבכורה על בימת התיאטרון "אם טורם" שבפרנקפורט, וכמו כן הופיעה באופן קבוע בתיאטרון "דויטשס שאושפילהאוס" אשר בהמבורג, ובתיאטראות נוספים בערים כגון בזל וברלין.
בשנת 1994, משכה גדק את תשומת לב הציבור עם תפקידה בסרט הקומי "אולי... אולי לא", ובשנת 1995 זכתה לשבחים על תפקידה בדרמת הטלוויזיה "הולייסנגרטל". בשנת 1997 קיבלה גדק את פרס הקולנוע הגרמני לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה על הופעתה כמלצרית ביישנית ב"רוסיני של הלמוט דיטל".
לקראת סוף שנות התשעים הפכה גדק לאחת משחקניות האופי הגרמניות המוערכות ביותר בגרמניה, עם תפקידים בסרטים כגון "הנער היהודי לוי", ובדרמת הטלוויזיה "שנותיך הטובות ביותר" של הבמאי דומיניק הגרף.
בסרטים כנופיית באדר מיינהוף והמטבח של מרתה, פרצה גדק לתודעת הקהל הבינלאומי, וזכתה בפרסים רבים.
תל פרי

תל פרי (Tell Fray) היה תל עתיק ששכן על הגדה המזרחית של הפרת במחוז א-רקה בצפון סוריה. אתר זה שכן במקום בו משתרע היום אגם אסד והוא נבלע מתחת לפני האגם. שמו של התל מקורו בתעלת מים עתיקה שנקראה פרי או "הפרת הקטן".

החפירות

אתר זה נחפר בשנים 1972–1973 במסגרת משלחת משותפת סורית-איטלקית בהנהלתם של הארכאולוג הסורי עדנאן בוני ופאולו מתיאה (Paolo Matthiae), ארכאולוג איטלקי ופרופסור בספיאנצה - אוניברסיטת רומא שחפר גם באבלה. משלחת החפירות הייתה חלק ממאמץ בינלאומי שנוהל על ידי אונסק"ו לחפור אתרים רבים ככל האפשר באזור שהיה צפוי להיות מוצף באגם שייוצר בעקבות בנייתו של סכר טבקה על נהר הפרת. האתר נעלם מתחת למי האגם בשנת 1974.

ממצאים בתל

בחפירות התגלו שכבות ארכאולוגיות שתוארכו למאה ה-14 לפנה"ס לתקופת הברונזה המאוחרת. הממצאים כללו שני מקדשים, אחד המקדשים היה כנראה לאל תשהוב (Teshub), שהיה אל השמיים והסערה במיתולוגיה החורית. בחפירות התגלו גם מספר מבני מגורים. שניים מתוך המבנים שנחפרו היו שייכים לפקידים חשובים. אחד מהם היה כנראה הנציג או המושל של המלך החתי. הפקיד החשוב השני היה אחראי על תחזוקת תעלות המים באזור. באתר נמצאו גם לוחות בכתב יתדות. על פי הלוחות, האתר היה שייך לעיר בפרובינציה חתית שהייתה ידועה בשם "ארץ אסתתה" (Land of Astata), שמרכזה היה בעיר אמר שהייתה בתחום ההשפעה של מלכי כרכמיש.
האתר נהרס בשרפה במאה ה-13 לפנה"ס, כנראה על ידי אחד המלכים האשוריים, שלמנאסר הראשון או בנו תוכולתי-נינורתה הראשון, שכבשו את האזור במסגרת מסעות המלחמה שלהם. על פי הלוחות שנמצאו באתר ובאתרים אחרים, הציעו החוקרים ששמו של היישוב במקום היה יחרישה (Yakharisha) או שפרו (Shaparu). ממצאים מהאתר הועברו לתצוגה במוזיאון הלאומי של חלב.