השומרים הראשונים של פתח תקווה

הרקע

מצבה המיוחד של המושבה בימיה הראשונים גרם לכך שיהיו סכסוכים, התנגשויות והתנקשויות בין המושבה לבין שכניה. על רקע זה קמו במושבה השומרים העבריים הראשונים, לפי הגדרת משה סמילנסקי - דור ראשון ל"השומר".
המושבה הייתה יישוב עברי קטן בין כפרים ערביים גדולים: במזרח - יהודיה, בצפון - פג'ה,  בדרום - ח'יריה מדרום לרמת גן של היום באזור מחלף מסובים, סקיה - ליד אור יהודה של היום, ובמערב  - השבט הבדואי אבו כישכ, שחלש על שפלת הירקון עד הים. בתי האיכרים, בחלקם, היו ליד יהודיה, היום סביון, ואילו השדות היו באדמות הכפר הערבי לשעבר אומלבס. בדרך, בין הבתים לבין השדות, היו שדות שהיו שייכים לערבים. התסבוכת בבעלות על הקרקעות, כאשר בתחילה נרכשו חלקן ורק לאחר מכן נרכשו השאר, והמרחב הגדול של אדמה שהיה ברשות איכרי המושבה, גרמו לכך שרועי הבקר והצאן מהסביבה בקשו לרעות בשדות האיכרים, שדות שבהם רעו את הצאן והבקר עד לבוא האיכרים העבריים.

ההתנפלות הראשונה

ב-1 במרץ 1886 הייתה התנפלות מאורגנת של ערביי הכפרים השכנים, בייחוד מהכפר יהודיה, על המושבה. לפי אברהם יערי זו הייתה "ההתנפלות המאורגנת הראשונה על מושבה יהודית". זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה מתאר ש"האיכרים לא היו מוכנים לקראת ההתנפלות הזאת, וקרובה הייתה המושבה להיחרב חלילה לגמרי על ידי פראי הסביבה. עוד מעט קט והיו בתיה לבז ובניה להרג ולמשיסה".
ביתו של ברנט, שהיה הבית הגדול והבנוי בצורה הטובה היותר, שימש לריכוז האיכרים, הפועלים, הנשים והילדים בתוכו. התושבים הספיקו להתבצר בו והשיבו באש לתוקפים. מטרת המתקיפים הייתה לבזוז את רכוש התושבים, ולא היה להם מטרות לאומיות, כפי שהיה בתקופות אחרות. ללחימה הם השתמשו בכדורי "שְרָט" - כדורי עופרת קטנים, המשמשים לציד עופות. בדרך כלל כדורים אלה רק פוצעים אך גורמים ייסורים וכאבים.
במשך ההתקפה, אחד האיכרים הצליח להמלט ליפו ולהזעיק עזרה. למושבה הגיעו חיילים טורקיים, אסרו בשלשלאות 16 שייחים, הובילו אותם ליפו, שם קבלו מלקות ונידונו למאסר.

יעקב בן מימון זרמתי

יעקב בן-מימון זרמתי היה בקיא באורחות חיי השכנים הערבים ובלשונם. הוא נולד ביפו למשפחה שעלתה ממרוקו. הוא היה חסון גוף ואמיץ לב. עבודתו הקודמת הייתה הובלת פרדים במדבר סיני מסוריה למצרים. כאשר שמע על הקמת המושבה היהודית הראשונה, עזב את עבודתו והציע לאיכרים לשמור על השדות שלהם. הוא הכיר היטב את השכנים ואת אופים. הוא ידע להישמר מהם, וגם הם ידעו כי אין להתקרב אל שדות המושבה.  הוא הביא למושבה תועלת רבה בזכות גבורתו וידיעת הלשון הערבית והנימוסים הערביים. שנתיים שמר יעקב בן מימון והדריך אחרים ואחר כך חזר ליפו.

דאוד אבו יוסוף

השומר השלישי, דאוד אַבו יוּסֻף, היה אישיות אגדתית. הוא הופיע במושבה על גבי סוסה לבנה אצילית והציג עצמו כיהודי, משרידי השבטים היהודיים הרועים אשר במדבר סיני. הוא סיפר כי הגיע לסביבה בעקבות סוסה שנגנבה ממנו. הוא חיפש אותה עד דמשק ושם מצא אותה. בדרך חזרה החליט לעלות לירושלים, אך בהגיעו לנחל הירקון סיפרו לו הבדואים  על מתיישבי פתח תקווה היהודים. כאשר נכנס למושבה ראה אנשים לבושים כמו "פרנג'" (אירופאיים). הוא חשב כי רימו אותו אלה שאמרו כי זו מושבה של יהודים. רק לאחר שאנשי המושבה נשבעו שהם יהודים, הוא הציג עצמו בפני יהודה ראב: "אנא ישראל, אנא יהודי".
הוא שמר על השדות שנה שלמה, ורועי המדבר לא העזו להתקרב לשדות המושבה בכל התקופה הזאת. הוא לא אחז בנשק, לדעתו, בנשק "גם אישה יכולה להגן על עצמה", והוא הרי היה יכול לסמוך על שריריו. משה סמילנסקי מספר כי פעם שבט בדואים נודדים הגיעו לשדות המושבה. אבו יוסף זינק לבין הבאים לשדות, אחז בראש השודדים, ביד אחת הצמיד אותו לסוסו, כדי שלא יפגעו בו, וביד שנייה הכה בחרב את "המון הנוודים".
היה לו גם כישרון לשירה והוא ניגן בכלי זמר פרימיטיביים. בחתונתו של אחד השייחים משבט ערב אבו כישכ הוא שר שיר בעברית עד שהנוכחים התרגשו מזמרתו ופרצו בבכי. בסוף אותה שנה הוא נעלם כלעומת שבא.

מנחם קופלמן

מנחם קופלמן היה בעל רקע שונה מקודמיו. הוא הגיע לפתח תקווה בתור נער. הוא עזב את הוריו בחו"ל ובמקום להיות נער ישיבה "עילוי" ברוח, התפתח בגופו. הוא נודע בקרב סביבתו כבעל כוח ומעשי גבורתו  היו לשם דבר. 
הבדואים, ידעו כי כדאי לפשוט על שדות המושבה ביום השבת, כאשר איכרי המושבה החרדים היו בבית הכנסת או בביתם. באחת השבתות, הגיע הידיעה כי חבורת בדואים פוגעים בשדות החיטה ומתקדמים לעבר בתי המושבה כדי לבזוז אותם. מנדל קופלמן הזעיק את המתפללים ואלה יצאו אחריו להגן על השדות. וכך נהדפו הרועים אל מחוץ למושבה, לא לפני שספגו מכות מהשומר וחבריו.