google/wiki40b huggingface dataset:
מחברות לספרות (הוצאת ספרים)

מחברות לספרות היא הוצאת ספרים שפעלה ביישוב ובישראל בשנים 1940–1973, ושבה לפעול בשנת 1988 במסגרת הוצאת זמורה-ביתן.

בין השנים 1940 ו-1973

בשנות השלושים התגבשה בתל אביב קבוצה ספרותית שהורכבה מסופרים ומשוררים צעירים, ששפת אמם הייתה עברית. בקבוצה, שנקראה "יחדיו" היו שותפים בין השאר המשוררים נתן אלתרמן, לאה גולדברג ואברהם שלונסקי, הסופרים שלמה ניצן ויעקב הורוביץ והמבקר וחובב הספר ישראל זמורה, אשר הקים בשנת 1940 את הוצאת הספרים "מחברות לספרות". הסיבה להקמת הוצאת ספרים חדשה הייתה שהוצאות הספרים הקיימות, ובראשן הוצאת דביר, התמקדו, לדברי חברי הקבוצה, בהוצאתם לאור של כתבי "משוררים מתים" ולא ייחסו חשיבות ליצירה הישראלית הצעירה. בהוצאה פירסמו גם מספר ניכר של חברי החבורה הספרותית של הכנענים והמקורבים אליהם כיונתן רטוש, בנימין תמוז, ש. שפרה, פנחס שדה, בנימין גלאי ואהרן אמיר.
בשנות הארבעים והחמישים יצאו בהוצאה גם מספר ספרי פילוסופיה, משל מרטין בובר, נתן רוטנשטרייך והוגו ברגמן.
בשנת 1960 הוציאה לאור את ספרו של דניאל דפו, רובינזון קרוזו בתרגומו של צבי ארד.
נכס חשוב של ההוצאה היה הזכויות על התרגום לעברית של יצירות קלאסיות לילדים ולנוער ובראשן יצירותיו של אלן אלכסנדר מילן מחבר ספרי "פו הדב" וק.ס. לואיס מחבר סדרת "דברי ימי נרניה". בעיקר התרכזה ההוצאה בהוצאה לאור של יצירות ספרות ושירה עבריות מקוריות ונחשבה להוצאה איכותית וקטנה. במהלך שנותיה בניהולו של ישראל זמורה צברה ההוצאה הפסדים כספיים גדולים. ב-1965 נכנס בנו של ישראל, אהד זמורה, לניהול ההוצאה והצליח לחלץ אותה מקריסה כלכלית. ב-1973 מוזגה ההוצאה לתוך קבוצת זמורה-ביתן-מודן, ביזמתו של אהד זמורה. ספרים שיצאו בעבר בהוצאה והוחלט להדפיסם מחדש יצאו תחת המותג "מחברות לספרות". חלק מזכויות התרגום על יצירות קלאסיות לנוער הועברו עם האיחוד לסדרת "מרגנית".
ה"אני מאמין" של ישראל זמורה הודפס בכל ספר של ההוצאה בזו הלשון:
מובן מאליו, שיש הבדל בין הוצאת "מחברות לספרות" בראשית פעולותיה, לפני שנים רבות, לבין ההוצאה היום; הדברים לא באו לפי תוכנית מפורטת ומפורשת מראש, אלא בהדרגה ובחינת פרק אחרי פרק. תחילה הייתה הכוונה לטפח דברי ספרות שאין המו"ל הרגיל להוט אחריהם, אם מחשש ל"חידושים" בטרם זמן, ואם מחשש להפסדים חומריים. מכאן ואילך נשתנו פני הדברים והתפתחה בהוצאה כוונה אחרת - לגשר על פני כל הדורות, לפרסם את כל הספרים החשובים. היום אין לנו עוד מטרה נעלה, מלבד להצביע על הספרים שאנו מוציאים לאור, כמו די להורות - הנה הספרים שאנו מתכוונים אליהם. ולכן המעיין בספרינו יכול על נקלה להבחין מה כוחה של הוצאת "מחברות לספרות" בשעה זו, וגם מה שאיפתה להבא.
— ישראל זמורה, הספרים שאנו אוהבים, תשכ"ו

משנת 1988 ואילך

בשנת 1988 הקים מחדש צבי זמורה, בנו הבכור של ישראל, את "מחברות לספרות" כחברה-בת של זמורה-ביתן. אולם עד 2002 יצאו בהוצאה קומץ ספרים בלבד (בהם ספרי מדע פופולרי כספריהם של אוליבר סאקס וריצ'רד פיינמן). המפנה בא כאשר ההוצאה התמזגה עם הוצאת כנרת ולעורכה הראשי מונה דב אלפון. אלפון ראה לעצמו זכות להחיות את הוצאת הספרים בעלת המוניטין והוציא בה מספר ספרים בפורמט איכותי, רובם ככולם ספרי ילדים קלאסיים מתורגמים כ"פו הדב", עלילות נארניה, "פיטר פן", "הרוח בערבי הנחל", עלילות הברון מינכהאוזן, סדרת המומינים ועוד.
מחברות לספרות מרבה לפרסם בעיקר ספרות מתורגמת, בהם יש לציין את הסופרות ניקול קראוס ומרגרט אטווד.
מחברות לספרות (הוצאת ספרים) חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
פארק מונסורי

פארק מונסורי (בצרפתית: Parc Montsouris) הוא פארק ציבורי ברובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת. הפארק, השוכן בגדה השמאלית של העיר, נפרש על פני 150,000 מ"ר ומעוצב בסגנון של גן אנגלי, שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. הגן נהגה בתקופת הקיסרות השנייה בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, פארק בוט-שומון בצפון, יער ונסן במזרח, ופארק מונסורי בדרום.

היסטוריה

הברון אוסמן החליט על הקמתו בשנת 1860, כחלק מתוכנית ההתחדשות הגדולה של פריז, והפקיד את התכנון על המהנדס ז'אן-שארל אלפן. האתר שנבחר היה אזור המחצבות הישן, באזור מונסורי. פיתוח אזור המחצבות הציב מגוון בעיות. אזור זה שימש, לאחר סגירתו של בית הקברות של התמימים (cimetière des Innocents) כאזור קבורה.
הבעיה הטכנית העיקרית הייתה הקמתו של פארק מדרום לקו הרכבת פריז-סו (Sceaux), שקישרה את העיר עם דרום צרפת, וקו הרכבת ההיקפי של פריז באותה תקופה, פטי סנטור, וזאת תוך ייצוב אזור המחצבות.  
הבנייה החלה למעשה רק בשנת 1867, ונמשכה עד 1878. למרות זאת, נחנך הפארק בשנת 1869. המים באגם המלאכותי שבפארק הוזנו, באותה העת, מהאקוודוקט של ארקוי (Aqueducs d'Arcueil). ביום החנוכה התרוקן האגם, והמהנדס שהיה מופקד על הקמתו התאבד.
כיום פארק מונסורי הוא גן ציבורי ומתוחזק בידי שרותי השטחים הירוקים של עיריית פריז. הפארק תחום מדרום בסיטה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז (CIUP), ובשדרות ז'ורדן (boulevard Jourdan), ממנה שתי כניסות לגן, בצפון בשדרות רייל (avenue Reille), מהן שלוש כניסות לגן, במזרח ברחוב גזן (rue Gazan) ממנו שתי כניסות, ובמערב ברחוב ננסוטי (rue Nansouty).
מאגר המים שבחלקו הצפוני של הפארק מכסה את אתר הכניסה ההיסטורי לקטקומבות של פריז.
טירת פרני

מבנה הטירה

הטירה ממוקמת בגן ששטחו 70 דונמים.
בעת שנבנתה הטירה בשנת 1530 לערך, צורת הטירה הייתה כצורת האות L.
בסוף המאה ה-16 נוסף אגף והטירה קיבלה צורת T. בתקופה זו הוגבה המבנה המרכזי לגובה של ארבע קומות.
בראשית המאה ה-18 נוסף אגף בן שלוש קומות, ובשנת 1815 נוסף אגף מערבי לו קומה אחת (לימים נוספה קומה נוספת לאגף זה).
בין השנים 1849–1844 נבנה מגדל עגול באחת מפינות המבנה.

היסטוריה

התיעוד הראשון של מבנה באתר זה הוא משנת 1353 עת שימש המבנה כמשכנו של דאנקן ה-13, רוזן פיף.
משפחתו התגוררה במבנה עד ראשית המאה ה-15: וולטר פרני שהתגורר במבנה נפטר בשנת 1496; המבנה עבר לבעלות אנדרו פרני בשנת 1527 וזה הוריש אותו לבנו בשנת 1551.
בשנת 1582 נמכרה הטירה לויליאם פרני, וצאצאיו העבירו את הטירה למשפחת בלפור (בדרך נישואין): מרגרט בתו של סר מייקל בלפור התחתנה עם רוברט ארנוט, שהיה הבעלים של הטירה, ולאחר מותו של ארנוט, הטירה עברה לאחיה הגדול של רעייתו - הלורד בלפור השלישי.
מאחר שהלורד בלפור השלישי השתתף במרד היעקוביטי, ששאפו להחליף את המלך ג'ורג' הראשון בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בדצמבר 1715, הטירה עברה לבעלות הכתר.
בשל קשריו של בנו של הלורד בלפור השלישי - ארתור בלפור, לורד בלפור הרביעי עם ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השיב את הטירה למשפחת בלפור בשנת 1720. הטירה נשארה בידי משפחת בלפור עד שנמכרה בשנת 1960 והוסבה למלון.
כיום המבנה משמש כמלון.
יש הטוענים כי הטירה רדופת רוחות רפאים.
צבי פלסר

ביוגרפיה

צבי פלסר נולד בישראל בעיר רחובות במשפחה שוחרת מוזיקה. אביו, יצחק פלסר (1986-1940), שהיה פיזיקאי בתחום הפיזיקה הגרעינית ופרופסור במכון ויצמן למדע, נמנה עם מקימי התזמורת קאמרטה רחובות (1984), שהפכה לימים לקאמרטה הישראלית ירושלים. צבי פלסר הוא בוגר המרכז למוזיקה בירושלים כחלק מהתוכנית למוזיקאים צעירים מצטיינים בניהולו של אייזק שטרן. פלסר הוא תלמידם של צבי הראל בישראל ושל דייוויד סויר בארצות הברית. כמו כן למד בבית הספר ג'וליארד אצל זארה נלסובה.
הוא זכה בפרס פרנסואה שפירא ובמלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
פלסר הוא זוכה התחרות הבינלאומית הארבעים ואחת במרכז קנדי בוושינגטון, הופיע כסולן בצפון אמריקה, אירופה וישראל וזכה לשבחי הקהל והביקורת.
פלסר הופיע לראשונה בגיל 17 בארצות הברית, לצדם של אייזק שטרן ופנחס צוקרמן על בימת אולם הקרנגי הול בניו יורק ולאותו אולם שב כעבור שלוש שנים כסולן עם תזמורת ג'וליארד בניצוחו של זובין מהטה.
מאז הופיע פלסר כסולן עם תזמורות נודעות, בהן הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית רמת גן, התזמורת הפילהרמונית של באפלו, התזמורת הסימפונית של המבורג, התזמורת הסימפונית הלאומית של ארצות הברית, האקדמיה של סנט מרטין בשדות, התזמורת הקאמרית של מינסק ועוד. ב-2013 הוא שימש כחבר בחבר השפוטים של תחרות הצ'לו "גספר קסאדו" ביפן.
בינואר 2015 ניגן פלסר בברלין כסולן בקונצרט מיוחד של הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של סיימון ראטל.
פלסר מרבה בנגינת רסיטלים במרכזי המוזיקה החשובים בעולם, ונוטל חלק בפסטיבלים נודעים כמרלבורו, שלזוויג-הולשטיין, סרבנטינו במקסיקו, לפלנד בשוודיה ומונפלייה בצרפת והוא מרבה גם בביצוע מוזיקה קאמרית ברחבי העולם, ובין היתר נמנה עם מייסדי רביעיית הוברמן וה-Concertante Chamber Players.
בשנת 2002 הוא ביצע בכורה עולמית של דו-השיח לצ'לו ותזמורת מאת יוסף ברדנשווילי.
צבי פלסר מנגן על צ'לו גואדניני המושאל מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
הוא פרופסור באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ראש התוכנית למוזיקה קאמרית. הוא מלמד באקדמיה בירושלים משנת 1998 לימד בעבר בבית הספר לאמנויות של צפון קרוליינה, בבית הספר "אנקור" באוהיו, בתוכנית למוזיקה על שם פרלמן ובבית הספר הגבוה למוזיקה בווירצבורג בגרמניה.
כמו כן הוא לימד ה"צלילים בעמק" - קורס קיץ שהתקיים בעמק יזרעאל.

חיים פרטיים

אחיו, רונן פלסר, הוא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת דיוק בארצות הברית.
אושאצ'י (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אושאצ'י 15,970 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה וב-2016 נמנו במחוז המשנה 13,805 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.83% בלארוסים, 3.99% רוסים ו-1.18% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (88.2%) ורוסית (10.46%).
מרגלית עקביא

מרגלית ספיר עקביא (2 בפברואר 1918 – 21 באפריל 2001) הייתה אתלטית, מחנכת, מורה לחינוך גופני, ממציאת ומלקטת משחקים ישראלית. אלופה ושיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה וחברת המשלחת הארצישראלית למשחקים העולמיים לנשים (לונדון 1934).

ביוגרפיה

מרגלית ספיר, בת דב, נולדה ב-2 בפברואר 1918, וב-1924, כשהייתה בת שש, עלתה לארץ ישראל מפולין (באונייה שבה הפליגה הגיע גם המשורר חיים נחמן ביאליק). כבר מילדותה אהבה משחקים וספורט, התחרתה בירושלים והתאמנה בקבוצת מכבי רחובות.
ספיר זכתה לצעוד בטקס הפתיחה של המשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934 כחברה במשלחת הארץ ישראלית, אך לבסוף לא השתתפה בשום תחרות.

אלופת ארץ ישראל הראשונה

באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה ספיר ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף. מדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר, לפני עדה יהודאית ממכבי עתיד תל אביב (1.25 מטר) וויקטוריה לרנר ממכבי תל אביב (1.20 מטר). מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 30.8 שניות, אחרי רחל סלונימסקי ממכבי עתיד תל אביב (30.5 שניות) ולפני עדה עבוד ממכבי עתיד תל אביב ובהטלת כידון בתוצאה של 19.85 מטר, אחרי ויקטוריה לרנר (25.27 מטר) ולאה לדרמן ממכבי תל אביב (23.38 מטר).

שיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה

בתחרות שנערכה ב-4 בינואר 1936 קבעה ספיר שיא ארץ ישראל בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.36 מטר. שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי אסתר חכם (1.41 מטר).
משנות ה-30 פעלה כמורה להתעמלות. לימדה בבתי ספר, בסמינר לוינסקי ובמכללה לחינוך גופני בתל אביב. היא ביקשה להשתמש בשיעוריה במשחקים, ומאחר שלא היו ספרים בעברית בנושא, החליטה לכתוב אותם בעצמה. ספרה הראשון, "משחקים לתלמידים", ובו כ-60 משחקי קריאה וכתיבה, חשבון, ידיעת הארץ, טבע, היסטוריה ועברית, הופיע בהוצאת יזרעאל בשנת תש"א-1941. 
המשחקים והלימוד באמצעותם היו לעניין המרכזי בחייה. במרוצת חצי מאה פרסמה 18 ספרים בנושא משחקים, שניים מהם עם בעלה אוריאל עקביא. 
בהקדמה לספרה השני, "ילקוט משחקים", כתב יוסף מיוחס, מנהל לשכת הנוער במחלקת החינוך של הוועד הלאומי, כי ראוי שילדים ישחקו במשחקיה של עקביא, היודעת "ליצור מצב רוח מרומם ולהפוך את המוני הילדים המשתתפים במשחק לחברה מלוכדת, שמחה, מתפרצת, ואף על פי כן מרוסנת". עקביא הציעה משחקים בתחומים לימודיים שונים – ובספריה ובמספר עיתונים. בין ספריה: "הבה נשחקה", שתורגם לערבית על ידי מחמוד עבאסי (תרגום ששלחה לנשיא מצרים אנוור סאדאת).
בשנות ה-60 כתבה להזמנת צה"ל ספר ובו משחקי חברה לגיבוש יחידתי. באותה תקופה שידרה ב"קול ישראל" תוכניות של משחקים, חידונים ובילוי חברתי. ב-1972 הציעה משחקי חברה בתוכנית "למשפחה" בטלוויזיה הישראלית בערבית.
בשנת תשי"ד-1954 זכתה בפרס הוז לספורט על חוברותיה למשחקי תנועה לילדים, בהן "אחת! שתים! שלום!" ו"הבה נשחקה".
עקביא הרבתה להנחות קורסים במשחקים ובפעילות גופנית במסגרת שונות, בהן אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן, בית הספר למדריכי תיירות, אקי"ם והסתדרות המורים.
בנוסף לפרסום משחקים, היא עסקה גם ברקע העיוני של המשחק, כתבה בנושא זה ("המישחק: ערכיו ובעיותיו", תשכ"ז) והשתתפה בסימפוזיונים בחו"ל. על פי אורי דרומי, "גאוותה הייתה על כך שהצליחה לשכנע את עמיתיה בארץ ובחו"ל לא להוציא אף פעם ילד ממשחק".
ב-1981, לאחר פרישתה מהוראה, ייסדה את "המרכז החינוכי למשחקים בישראל" ושימשה כמזכ"לית שלו. המרכז מקיים חוגים וסדנאות, בהן סדנאות לקשישים הלומדים לשחק עם נכדיהם.
מרגלית עקביא הייתה נשואה לפסיכולוג והמחנך אוריאל עקביא, עד למותו ב-1997. בני הזוג היו הורים לשלושה: רני, נעמן ועדן.
היא נפטרה ב-21 באפריל 2001, בגיל 83.
פולינום סימטרי

באלגברה, פולינום בכמה משתנים הוא פולינום סימטרי, אם הוא נשאר קבוע תחת כל החלפה של המשתנים. לדוגמה,  סימטרי, ואילו  אינו סימטרי. הפולינומים הסימטריים נחקרו בתחילה בהקשר לפתרונות של משוואות פולינומיות בנעלם אחד, משום שמקדמי הפולינום הם פולינומים סימטריים בשורשים שלו. עם הזמן זכו הפולינומים הסימטריים למעמד משל עצמם, והם מופיעים בענפים שונים של המתמטיקה, בעיקר בקומבינטוריקה.

הפולינומים הסימטריים הסטנדרטיים

הפולינומים הסטנדרטיים ב-n משתנים הם  (כאשר ): סכום של  מונומים ממעלה r. את הפולינום , ששורשיו הם המספרים , אפשר לכתוב בצורה , ומכיוון שפולינום קובע את שורשיו, נובע מכך שאוסף הפונקציות הסימטריות ב- קובע את המספרים הללו, עד כדי סדר.
המשפט היסודי של הפולינומים הסימטריים קובע שכל פולינום סימטרי אפשר להציג (באופן יחיד) כפולינום בפולינומים הסטנדרטיים. ניוטון רמז לטענה כזו, ואחריו טיפל בכמה מקרים גם אדוארד וארינג (Meditationes Algebraicae, 1782). את המשפט הוכיח גאוס, במסגרת טיפולו במשפט היסודי של האלגברה. 
מן המשפט הזה אפשר להסיק תוצאות דומות על פונקציות רציונליות סימטריות (כולן פונקציות רציונליות של הפולינומים הסטנדרטיים), ועל פונקציות סימטריות במשתנים  (כולם פונקציות במשתנים ). 
ב-1629 הגדיר Albert Girard את הפונקציות הסימטריות . ניוטון חקר פונקציות כאלה ב-1665-1666, והציג את התוצאות שאליהן הגיע בספרו Arithmetica Universalis, 1707. ניוטון סיפק גם נוסחה רקורסיבית להצגת  במונחי הפונקציות הסימטריות.

הדיסקרימיננטה ופולינומים כמעט סימטריים

בין הפולינומים הסימטריים, יש חשיבות מיוחדת לדיסקרימיננטה של המספרים , המוגדרת כמכפלה . לפי ההגדרה, השורש הריבועי  הוא פולינום במשתנים , ואילו הדיסקרימיננטה עצמה היא פולינום סימטרי, שאפשר לבטא במונחי הפולינומים הסטנדרטיים. למשל, עבור n=2 מתקיים , ואילו עבור n=3
. שורש הדיסקרימיננטה אינו סימטרי, משום שהוא נשאר קבוע רק תחת הפעלה של תמורה זוגית: לכל תמורה   מתקיים  (זו הבחנה של Jacobi, 1841). היעקוביאן של הפונקציות  לפי המשתנים  הוא שורש הדיסקרימיננטה. 
כהכללה של המשפט היסודי, כל פונקציה שאינה משתנה תחת הפעלת תמורות זוגיות אפשר לכתוב בצורה , כאשר f,g פונקציות סימטריות.
סלווקוב

תולדות היישוב

העיירה נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-13 ככפר בבעלות הבישוף של קרקוב, ולקראת סוף אותה מאה הוענקו לה זכויות עיר. כלכלת העיירה התבססה לאורך השנים על מכרות העופרת והברזל שבסביבתה.
בפשיטת האימפריה השוודית על פולין באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות. בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בפולין הקונגרסאית.

יהודי סלווקוב

יהודים התיישבו בעיירה עם ביטול האיסור בן מאות השנים על ישיבת יהודים בה, במאה ה-19, ותרמו להתפתחותה התעשייתית. לאחר מלחמת העולם הראשונה היגרו רבים מיהודי העיירה לדרום אמריקה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
עם כיבוש העיירה בתחילת ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, אלו רצחו בה 98 גברים יהודים שניסו להימלט ממנה, והטילו על הקהילה המקומית סכום כופר גבוה. בנובמבר 1939 צוו יהודי העיירה בענידת סרט זרוע, שהומר בהמשך בטלאי צהוב. בד בבד נחטפו יהודי העיירה לעבודות כפייה.
בחורף 1942-1941 רוכזו כ-850 היהודים שנותרו בעיירה בגטו שהוקם בה. ב-10 ביוני 1942 נערכה בגטו סלקציה, ורוב יושביו שולחו כעבור יומיים לאושוויץ. יתר היהודים הועברו למחנות עבודה.
קלישי

היסטוריה

שם המקום מופיע בכתובים מן המאה השישית כאחוזת אציל גאלי ששמו בלטינית קלפיוס (Cleppius) ולפיכך נקראה Clippiacum (קליפיאקום) ובהמשך שובש השם ל-Clichiacum (קלישיאקום).
במאה השביעית היה המקום בירתו של המלך המרובינגי דגוברט הראשון. מן המאה ה-13 הוגדרה רמת קלישי כ-garenne כלומר פארק-ציד של אציל ושמה היה לפיכך Clichy-la-Garenne, שם שעדיין נמצא בשימוש בלתי רשמי. בעת המהפכה הצרפתית הוסרה הקונוטציה המעמדית של השם ונקבע שמו של המקום כ"קלישי הפטריוטית" (Clichy-la-Patriote). לאחר המהפכה הוסרו התוספות והשם נקבע ל"קלישי" ללא תוספות.
ב-1830 אוחדו מספר התיישבויות ברמת קלישי לקומונה בשם Batignolles-Monceau. בשנת 1860 נכללו רוב אדמות הקומונה במסגרת הרובע השבעה-עשר של פריז וסופחו לעיר כחלק מתוכנית אוסמן להתחדשות פריז. רוב החלקים שנותרו מחוץ לעיר מהווים את קלישי כיום, חלק אחר אוחד ב-1867 עם חלקים מניי-סיר-סן ליצירת הקומונה לוולואה-פרה (Levallois-Perret).
בקלישי נמצאים מטות של חברות רב-לאומיות כגון חברת הקוסמטיקה לוריאל, חברת הציוד המשרדי Bic והמטה הצרפתי של חברת Sony. כן ממוקם בה מטה רשת בתי הכלבו הצרפתית Monoprix.

תחבורה

אוטובוסי RATP ‏74, 174 ו-274, קו 13 של הרכבת התחתית של פריז וקו C של ה-RER מקשרים את קלישי עם מרכז פריז והפרברים הסמוכים. RATP מפעילה גם את קו TUC הפנימי הסובב בפרבר. כן נמצאת בקלישי תחנת הרכבת Clichy-Levallois המשרתת את קווי הטווח הקצר והבינוני (Transilien) היוצאים מתחנת סן לאזאר בפריז לכיוון צפון-מערב.
שאול עמור

ביוגרפיה

עמור נולד בעיר בוז'עד שבמרוקו. בשנת 1956 עלתה משפחתו של עמור למדינת ישראל. עמור למד עבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה והיה עובד סוציאלי במשך מספר שנים. בגיל 28 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשכיהן כסגן ראש מועצת כרמיאל.
בשנת 1971, לקה עמור בסרקומה ע"ש קפושי, מחלת עור נדירה הגורמת לגידולים ולנמקים. מאז, הוא נאבק במחלה כל חייו הבוגרים.
בשנת 1978 נבחר עמור לכהונת ראש המועצה המקומית מגדל העמק מטעם מפלגת הליכוד. עמור כיהן כראש העיר מגדל העמק במשך כ-20 שנה, שבמהלכן תרם רבות לפיתוחה. הוא היה פעיל מרכזי בתנועת הליכוד ונבחר לכהן כחבר כנסת ברשימתה לכנסת ה-12 בשנת 1988. עמור כיהן כחבר כנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-13 ובכנסת ה-14, אז הוקדשה רוב עבודתו הפרלמנטרית לעניינים חברתיים. במהלך כהונתו כחבר כנסת התמודד עמור עם החמרה במחלתו שאילצה אותו לעבור ניתוח שבו נכרתה רגלו.
בשנת 1998 התחרה עמור על משרת נשיא מדינת ישראל נגד הנשיא המכהן דאז, עזר ויצמן, אך הפסיד בהתמודדות. בשנת 1999 מונה עמור לשר ללא תיק בממשלת בנימין נתניהו. מאוחר יותר בשנה זו מונה לתפקיד שגריר ישראל בבלגיה. עמור כיהן כמשרה זו בתקופה בעייתית ביחסי ישראל-בלגיה, כשברקע עמדה סכנת העמדתו לדין של אריאל שרון בבית המשפט בהאג. כהונתו של עמור כשגריר הייתה משרתו האחרונה בשירות הציבורי.
לאחר חזרתו לארץ הוחמר מצבו הרפואי. שאול עמור נפטר בחול המועד סוכות ה'תשס"ה, 2004. הוא הותיר אחריו את אשתו סוזן ושלושה ילדים. לזכרו, עיריית מגדל העמק קראה לשדרה בעיר על שמו.
סוזן, אשתו של שאול עמור, הייתה דמות מוכרת במגדל העמק. היא פעלה כל השנים לתמיכה בבעלה ומשלא נבחר זה לתפקיד יושב-ראש הכנסת, האשימה בכך את בנימין נתניהו, ראש הממשלה דאז, באומרה "הוא תקע לנו סכין חלודה בלב וסובב אותה". עם מות בעלה המשיכה בפעילותה הציבורית-פוליטית, התמודדה על תפקיד ראש עיריית מגדל העמק, אך הפסידה בבחירות בסיבוב שני, והתכוונה להתמודד על מקום ברשימת הליכוד לכנסת. היא נפטרה ב-2 ביוני 2008, בגיל 65, כ-4 שנים לאחר מות בעלה.
לובנויה מייסטו

היסטוריה

המסורת מקשרת את המקום לשחרורה של מוסקבה מהפולשים הטטרים ב-1521. הבימה נזכרה לראשונה בכתובים ב-1547, כאשר הצאר איוואן הרביעי נשא מעליה נאום שקרא לפיוס לאחר שרפות ומרד שאירעו במוסקבה. ייתכן כי בתקופת הצאר בוריס גודונוב נבנתה מחדש מאבן והותקנו בה שערי ברזל. בתרשים מתקופה זו נראית במקום במה מלבנים, ולפי עדויות מהמאה ה-17 ניצבו בו גם גדר עץ ואוהל. אנדרטת מינין ופוז'ארסקי הסמוכה מנציחה את הצהרתם של מינין ופוז'ארסקי מעל לובנויה מייסטו, על שחרור מוסקבה מידי הפולנים בשנת 1612 במהלך תקופת הצרות. אדם אולאריוס, הנוסע הגרמני בן המאה ה-17 כינה את המקום בשם הלטיני "תיאטרום פרוקלמאטיונום" (Theatrum proclamationum - "בימת ההכרזות").
עד למועד העברתה של הבירה לסנקט פטרבורג, שימשה לובנויה מייסטו כמרכז החיים הפוליטיים והציבוריים במוסקבה. מהבימה הוקראו אוקאזים ושרידיהם של קדושים הוצגו בה לראווה. בניגוד לאמונה עממית לא שימשה כמקום הוצאה להורג, שכן נחשבה למקום קדוש. בשנת 1786 הוזז המבנה מעט מזרחה ונבנה מחדש מאבן לבנה לפי תוכנית של מאטביי קזקוב.
עיניים פקוחות

עלילה

אהרון (זוהר שטראוס) הוא גבר חרדי שנשוי לרבקה (טינקרבל) ואב לארבעה ילדים. כשהוא מחפש עוזר שיעבוד אצלו באיטליז שירש מאביו שנפטר זה מכבר, מגיע עזרי (רן דנקר). עזרי הוא חרדי הומוסקסואל שזה עתה נפרד מבן זוגו רפאל (מתי אטלס). אהרון מקבל את עזרי לעבודה ואף דואג לצרכיו. עם הזמן הקשר בין אהרון לעזרי מתחזק, ולבסוף הופך לרומן, לאחר שהם הולכים ביחד לטבול במעיין. בעקבות כך אהרון נכנס לדילמה קשה. רעייתו רבקה מרגישה שמשהו אינו כשורה, ובו בזמן הרב וייסבן (צחי גראד), ו"משמרות הצניעות", מאיימים להרוס את חיי המשפחה של אהרון ולהגלות אותו מן הקהילה.
הר אנווין

הטיפוס על ההר

הראשון שטיפס על ההר היה סידני אנווין (Sidney Unwin) בשנת 1908.

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי מרי שאפר (Mary Schaffer) בשנת 1908, והוא נקרא על שם סידני אנווין.

לקריאה נוספת

• Dave Birrell, 50 Roadside Panoramas in the Canadian Rockies, P 18
•  I.S. MacLaren, Michael Payne, Peter J. Murphy, PearlAnn Reichwein, Lisa McDermott, C. J. Taylor, Gabrielle Zezulka-Mailloux, Zac Robinson, Eric Higgs, Culturing Wilderness in Jasper National Park, P 172
•  Nicky L. Brink, Stephen R. Bown, Forgotten Highways: Wilderness Journeys Down the Historic Trails
יבגני סדוב

ביוגרפיה

סדוב נולד בוולגוגרד.

שיאן עולם לנוער

באליפות רוסיה שנערכה במאי 2014 קבע סדוב במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש לנוער של 23.28 שניות (השיא הנוכחי, 2015).

אלוף עולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא קטר בדצמבר אותה שנה זכה סדוב בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:22.60 דקות, לפני ארצות הברית (1:23.47 דקות) ואיטליה (1:24.56 דקות), כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 20.37 שניות. מדליית כסף, במשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 1:29.13 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 1:28.57 דקות ולפני ברזיל שקבעה שיא דרום אמריקה חדש של1:29.17 דקות. כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 20.59 שניות, תוצאה שהייתה מאפשרת לו לזכות במדליית הכסף במשחה זה (הוא לא שחה משחה זה). נוסף לכך, הוא שחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב וקבע עם חבריו שיא עולם חדש של 1:32.78 דקות, שיא שהחזיק מעמד 8 וחצי שעות ונשבר על ידי ברזיל (1:30.51 דקות).

2015

באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר 2015 זכה סדוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף והיה לאחד השחיינים המצטיינים באליפות. מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.87 שניות, לפני מרקו אורסי מאיטליה (20.92 שניות) וסבסטיאן שצ'פנסקי מפולין (21.21 שניות) ובמשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:23.49 דקות, לפני איטליה (1:24.44 דקות) ובלארוס (1:25.01 דקות). כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי חדש של 20.70 שניות. מדליות כסף, במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:32.17 דקות, אחרי איטליה שקבעה שיא אליפות חדש של (1:31.71 דקות) ולפני בלארוס (1:33.21 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 20.40 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:29.59 דקות, אחרי איטליה שקבעה שיא אליפות חדש של 1:29.26 דקות ולפני הולנד (1:30.03 דקות).
יונה ירוקה מנוקדת

טקסונומיה

בהתבסס על נוצות הצוואר הארוכות של היונה הירוקה המנוקדת, הניח לאטמן כי יש קשר משפחתי בינה לבין יונת ניקובר ואילו וולטר רוטשילד שבבעלותו היה האוסף הזואולוגי הגדול ביותר שבו החזיק אדם יחיד באותה עת, התייחס אליה כאל יונה חריגה.
נתן קייזרמן

ביוגרפיה

קייזרמן נולד באודסה ליהודה קייזרמן. הוא למד חינוך מסורתי וכללי. את לימודיו הגבוהים סיים במחלקה לחקלאות בפוליטכניון בציריך, שם הוסמך כאגרונום והשתלם בכימיה חקלאית. בד ובד עם לימודיו היה חבר באגודה הציונית "ניר". אחרי סיום חוק לימודיו התגייס לצבא וב-1890, אחרי שרותו בצבא, הוסיף להשתלם בדרזדן שבגרמניה. בשנת 1891 עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל רצה להשתמש בידע המקצועי אותו רכש על ידי הקמת אחוזה חקלאית בעמק יזרעאל על שטח של 500 דונם שהיו שייכים למשפחת סורסוק, אך תוכנית זאת לא עלתה יפה.
קייזרמן חזר לרוסיה על מנת לחסל את ענייניו ולשאת לאישה את מרים (בת אברהם דב קרוגליאקוב – מראשוני חובבי ציון באודסה). הזוג חזר לארץ ישראל והתיישב ביפו. נתן התמנה לאגרונום מדריך מטעם הוועד האודיסאי למושבות גדרה, פתח תקווה וחדרה וחבר הוועד הפועל של חובבי ציון ביפו. בין פעולותיו היו שתילת האקליפטוסים בחדרה והקמת בית-החרושת לקוניאק בגדרה. מרים נהפכה למורה לפסנתר הראשונה ביפו. במסגרת הדרכתו כיהן שנים אחדות כמנהל המושבה באר טוביה שנוסדה על ידי "חובבי ציון". 
אחרי ניסיונות כושלים להקמת היאחזות חקלאית פרטית פתח קייזרמן ביפו בית מסחר סיטוני לקמח וסוכנות לחברת-הביטוח הלונדונית "גרשם". הזוג קייזרמן היו, יחד עם יחזקאל דנין וב. רבינוביץ, ממקימי גן הילדים העברי הראשון ביפו. בהמשך היו בין ראשוני התומכים בייסוד גימנסיה הרצליה ובניהם היו בין תלמידיה הראשונים. כשהקים זלמן דוד ליבונטין את בנק אפ"ק מינה את קייזרמן כנציג מורשה ובהמשך למנהל הסניף בחיפה. גם בחיפה התערה בחיים הציבוריים והיה חבר בוועד הקמת הטכניון, ממייסדי בית הספר הריאלי העברי, הנשיא הראשון של ועד קרן היסוד, חבר ועד הדר הכרמל ויו"ר ועד הקהילה העברית.

ב-1929 עזב הזוג קייזרמן את מעונם ברחוב הירקון 14 על הכרמל לפרדס חנה שם גם נקבר. 
לזוג קייזרמן היו שישה ילדים יוסף, עו"ד וסופר, אורי קיסרי (עיתונאי) הרצלה, תמרה, כרמלה ליפשיץ (מורה) ושלומית.
ב-1952 נקבע על שמו רחוב במרכז המסחרי הישן בחיפה על צלעו של סניף בנק אפ"ק בחיפה אותו ניהל, במקום רחוב המערב.