google/wiki40b huggingface dataset:
דודי קאליש

ביוגרפיה

נולד בבני ברק לאברהם יעקב ויהודית קאליש, חסידי בעלז. אחיו הם המלחין שלמה קאליש, ואלטר מאיר קאליש, מנצח מקהלת חסידי בעלזא. את מסלול לימודיו עבר למן החיידר ועד ישיבה גדולה במערכת החינוך של חסידות בעלז.

קריירה

קאליש נסע לניו יורק ללמוד מוזיקה. לאחר חזרתו לישראל החל לכתוב פרטיטורה למוזיקה ווקאלית חסידית. השירים הווקאליים הראשונים שהוקלטו אומצו על ידי תחנות הרדיו החרדיות לצורך השמעתם בימי בין המצרים וימי ספירת העומר.
בשנת 2007 יזם קאליש בשותפות עם חיים שלמה מאייעס פרויקט, שבמסגרתו הפיק אלבום המכיל מוזיקת ראפ מבוססת על שירים ידועים של זמרים מחו"ל המתורגמים ליידיש. באלבום שירים המבוססים על להיטיהם של מייקל ג'קסון, מדונה, פיפטי סנט, וכן יוצרים ישראליים כשרית חדד ושלישיית מה קשור. הפצת האלבום בישראל לוותה במחאות מצד הממסד הרבני החרדי, ומודעה כנגדו פורסמה בעיתון המודיע. בסופו של דבר הושגה פשרה והאלבומים אושרו להפצה, לאחר שהודבקה עליהם מדבקה הנושאת את הכיתוב "המכירה אסורה לחרדים".
בשנת 2008 הפיק קאליש תקליטור שחולק ב-15,000 עותקים וצורף חינם לשבועון "העולם החרדי", לרגל בר המצווה של נכד האדמו"ר מבעלז. עקב טעות של החברה שהדפיסה את הדיסקים, הוכנסו לחלק מהאריזות דיסקים עם שירת נשים, האסורה לשמיעה בציבור החרדי. הדבר הביא לתגובות נזעמות, אשר הופנו כלפי יוצרי הדיסק, אף על פי שלא היו אחראים לטעות.
בעשור השני של המאה ה-21 חזר קאליש לעבד ולהפיק אלבומים באווירה חסידית שורשית. קאליש מופיע כזמר וכמנצח על תזמורות מורחבות בשמחות ובכינוסים חסידיים.
קאליש נשוי, אב לכמה ילדים וגר בבני ברק.
אלן בארקין

ביוגרפיה

בארקין נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית ממוצא רוסי ממעמד הביניים, בתם של אוולין וסול בארקין.
למדה היסטוריה ודרמה ב"מכללת הנטר" ומשחק בבית ספר "אולפן השחקנים".

קריירת משחק

בארקין פרצה לתודעה בתחילת שנות ה-80 בדרמה הקומית של בארי לוינסון "דיינר", בתפקיד בת', חברתו של לורנס שרייבר. הצליחה להרשים באודישן שעשתה לדרמה "רגעים קטנים של חסד" וקיבלה את תפקיד סו אן, בתו של הנווד האלכוהוליסט מאק סלדג' (רוברט דובאל).
כן השתתפה לצידו של רנדי קוויד בדרמת הפשע "שחיתות בגדול", בסרטו העצמאי של ג'ים ג'ארמוש "נרדפי החוק" ובקומדיה הבדיונית "בוקארו באנזיי".
ב-1989 הופיעה בתפקיד הראשי במותחן הפשע "ים של אהבה", בתור הלן קרוגר, חשודה בפרשת רצח אותה חוקר הבלש פרנק קלר (אל פאצ'ינו).
ב-1991 הייתה בארקין מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בקומדיה של בלייק אדוארדס, "יחי ההבדל הקטן", בתור אמנדה ברוקס, הזהות החדשה של הנרצח סטיב ברוקס.
ב-1993 גילמה את קרוליין, אשתו המוכה של דוויט הנדסן (רוברט דה נירו) ואמו של טוביאס וולף (לאונרדו די קפריו), בדרמה הביוגרפית "כך הייתי".
ב-1996 שיחקה במותחן האלים של טוני סקוט "המעריץ".
ב-1997 זכתה בארקין בפרס אמי על הופעתה בתור אישה מוכה ואלכוהוליסטית בהפקת הטלוויזיה "לפני שלאה היו כנפיים".
ב-1998 גילמה בארקין את המלצרית בעיבוד הקולנועי של טרי גיליאם לספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס". ב-1999 גילמה את אנט, אמה של אמבר אטקינס (קירסטן דאנסט), המתמודדת בתחרות מלכת יופי בקומדיה "יופי מקומי".
ב-2001 השתתפה בקומדיה "מישהו כמוך" בתור מנחת תוכנית הטוק שואו דיאן רוברטס שבהפקתה של ג'יין גודייל (אשלי ג'אד).
ב-2004 שיחקה בסרטו של ספייק לי "היא שונאת אותי", בתור אחת הלקוחות של ג'ק ארמסטרונג (אנתוני מאקי).
בארקין הופיעה בתור אביגיל ספונדר, העוזרת של המלונאי המצליח וילי בנק (אל פאצ'ינו), בסרט הפשע המצליח "אושן 13".
ב-2010 שיחקה בדרמת הפשע "רחובות ברוקלין", בתור הסוכנת הפדרלית סמית', הפועלת עם הבלש הסמוי טנגו באטלר (דון צ'ידל). בנוסף הפיקה בארקין באותה שנה את הקומדיה הרומנטית "מכתבים לג'ולייט".
את הופעת הבכורה של על בימת ברודוויי עשתה ב-2011 במחזה "הלב הנורמלי" וזכתה בפרס הטוני. ב-2012 היא משחקת בסדרה הנורמלים החדשים את ג'יין, סבתה השמרנית וההומופובית של גולדי, הפונדקאית בסדרה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אדגר רמירס, אשר, וג'ון טורטורו.

חיים אישיים

ב-1988 נישאה לשחקן האירי גבריאל ביירן. לזוג נולדו שני ילדים. הם נפרדו בשנת 1993 והתגרשו בשנת 1999. בשנת 2000 נישאה לאיש העסקים רונלד פרלמן, ממנו התגרשה בשנת 2006.
מעשירי רגל

מורפולוגיה

לסרטנים מסדרה זו חמישה זוגות רגלי-חזה משני צידי הגוף, ובסך הכל, עשר רגליים. זוג הזרועות הראשון נקרא צבתות.
למבדא (אי)

גילוי האיים

האי התגלה על ידי משלחת החקר הגרמנית בפיקודו של אדווארד דאלמאן. דאלמאן לא נתן לאי שם.
האיים התגלו מחדש ומופו באופן גס על ידי המשלחת הצרפתית האנטארקטית בפיקודו של ז'אן-בטיסט שארקו מחיל הים הצרפתי. שארקו קרא לאי "האי סוריו" (Île Sourrieu).
קבוצת איי מלכיאור, ובהם גם האי למבדא, מופתה חלקית בשנת 1927 על ידי ספינת המחקר דיסקברי במסגרת סקרי דיסקברי. האי מופה שוב על ידי משלחות ארגנטינאיות ב- 1942, ב-1943 וב-1948.

מקור השם

בדומה לאיים אחרים באיי מלכיאור, לאי ניתן שם מהאלפבית היווני והם נקראו על שם האות למדא (המכונה גם למבדא). 
שם זה ניתן לאי על ידי משלחת סקרי דיסקברי.

אתר היסטורי אנטארקטי

מגדלור בשם 'פרימרו דה מאיו' (‘Primero de Mayo’) הוקם באי על ידי ארגנטינה בשנת 1942. זה היה המגדלור הארגנטינאי הראשון באנטארקטיקה והוגדר כאתר היסטורי או אתר מורשת אנטארקטי (שמספרו: HSM 29), בהתאם לאמנה האנטארקטית.
יצחק בריק (גרונטולוג)

פעילות ציבורית

במשך 25 שנה עבד בריק במשרד הרווחה ומילא בו מספר תפקידים בכירים. תפקידו האחרון במשרד היה בשנים 1988-1977, בתור משנה למנכ"ל. לפני כן ניהל את המרכז למניעת עבריינות, המחלקה לעבודה קהילתית והאגף לשירותים חברתיים מקומיים.
בשנים 2006-2000 שימש כנשיא הפדרציה הבינלאומית לזקנה (International Federation on Aging) וכיום חבר בהנהלת הארגון.
בתפקידו כמנכ"ל אשל, היה אחראי על קידום ופיתוח השירותים לזקנים, בכלל זה הקמה ושדרוג בתי אבות ומרכזי יום, פיתוח תוכניות בקהילה – קהילות תומכות, בתים חמים, קידום בריאות, שיקום יום, הכשרת כוח אדם והפקת סרטים וספרים בתחום הזקנה.
בין תפקידיו ניתן למנות: יו"ר מועצת העבודה הסוציאלית, יו"ר האיגוד הישראלי לשירותי רווחה, יו"ר הוועדה המייעצת לאימוץ בין-ארצי, חבר הדירקטוריון של חברת עמיגור, חבר הוועדה המדעית המייעצת לקרן הרווחה לניצולי השואה וחבר הוועד הפועל של האגודה לגרונטולוגיה.
החל מינואר 2013 מכהן פרופסור בריק כיו"ר האגודה הישראלית לגרונטולוגיה.

פרסומים

פרופסור בריק ערך שלושה ספרים בתחום הזקנה: "הפוליטיקה של הזקנה" (2002), "הזקנה בקו העוני" (2005) ו-"הזקן והמשפחה" (2010) יחד עם פרופסור אריאלה לבנשטיין, והיה עורך שותף בשני ספרים נוספים – "בריא יותר" (1998), ו-"שליחות של חסד ואחוות אחים" (2005).
כמו כן פרסם מספר רב של מאמרים בתחום הרווחה בכלל ובתחום הזקנה בפרט.
כרטיס ביקור

כרטיס ביקור הוא כרטיס המכיל פרטים מזהים ופרטי התקשרות של אדם, ומשמש להעברה מהירה ונוחה של פרטים אלה לאנשים שאותם הוא פוגש. 
כרטיס הביקור עשוי בדרך כלל מנייר עבה, צורתו מלבנית וגודלו המקובל 9x5 ס"מ, ניתן להכניסו לארנק או לכיס, והוא כולל פרטים מינימליים הקשורים בבעליו של הכרטיס: שמו ושם משפחתו, מקום פעילותו (כולל לוגו) ותאור התפקיד שהוא נושא, והדרך להתקשר אליו בטלפון, במכתב או בדוא"ל.
כרטיס הביקור משמש מנהלים ונושאי תפקיד ייצוגי בארגונים, כגון אנשי מכירות, מנהלי מחלקות ועובדי מינהל בכירים. בפגישה עסקית עם איש קשר (לקוח, ספק, תורם וכדומה), ימסרו הנפגשים זה לזה כרטיס ביקור, במטרה לאפשר תזכורת ויצירת קשר עתידי. לעיתים, משמש כרטיס הביקור את הארגון עצמו, ללא ציון שם של נושא משרה מסוים. כרטיסים אלה נמסרים ללקוחות הבאים לארגון, כחלק משגרת הפרסום וקידום המכירות.
כרטיס הביקור מהווה מרכיב ייצוגי בדרכו של הארגון והאנשים הפועלים בו. לכן רבים משקיעים מחשבה רבה ביצירת כרטיס התואם את תדמיתם ואת שאיפותיהם העסקיות. השקעה זו יכולה להתבטא בעיצוב הגרפי של הכרטיס, בחומרים ממנו הוא עשוי (נייר משובח או פשוט, פלסטיק, או כרטיס מגנטי), בהוספת תמונה או רכיב גרפי אחר, בתימלול פשוט או מתוחכם, בהוספה או הדגשה של פרטים רלוונטיים.
כרטיסי ביקור נעשים במגוון רחב של צורות, הם יכולים להעיד על תרבויות מקומיות ועל אופיים העסקי של ענפים שונים, והם מהווים פריטי איסוף של אספנים ברחבי העולם.
נועה פילטר

ביוגרפיה

רובין גדלה בצור יגאל, לאחר מכן עברה לתל אביב, שם למדה משחק בבית צבי עד שנת 2011.

קריירת היוטיוב

בשנת 2014 השתתפה רובין יחד עם גיא הוכמן בסרטון בערוץ היוטיוב נייס גיא שביים עילי קמחי. אחרי ההצלחה הויראלית של הסרטון, חברה לעילי קמחי, ויחד הם בנו את הדמות נועה פילטר. למרות הצלחת הערוץ (נכון ל-31 באוקטובר 2016 כ-3 מיליון צפיות ו25 אלף רשומים) הפסיקה פילטר להעלות סרטונים לערוץ המקורי ופתחה ערוץ יוטיוב חדש.
במהלך פעילות הרשת, הספיקה לשתף פעולה עם אשלי וקסמן בקשי, שגיא ביטבוקס, ולאון שניידרובסקי.
ב-20 בספטמבר 2015 השתתפה יחד עם שחר סויקיס, גיא הוכמן ונוספים בפרסומת של חברת שטראוס למילקי קייק. 
ב-13 ביולי 2016 הובילה יחד עם נועה קירל פרסומת רשת לטילונים של חברת נסטלה. 
ב-5 באוקטובר 2016 זכתה נועה פילטר בתואר כוכבת הרשת של השנה בטקס נבחרי הילדים.
ב-13 בספטמבר 2017 מעיין רובין העלתה סרטון ראשון מהערוץ מעיין רובין בה היא מופיעה כעצמה

קריירה בטלוויזיה

בשנת 2013 השתתפה בסדרה להיות איתה ששודרה בערוץ 2, בתור מלצרית בפרק הראשון של הסדרה.
בשנת 2015 הגישה יחד עם טום באום ועומר דרור פינה קבועה העוסקת בספורט בתוכנית "הצלצול האמיתי" בערוץ הילדים.
בשנת 2016 הגישה פינה קבועה בשם "בלי פילטר" בתוכנית "מנה מנה" בהנחייתה של לירון ויצמן והגישה את התוכנית "מנה מנה בריאה" לצדו של עודד פז. באותה שנה השתתפה לצד סיוון מסט (רות הצעירה) בעונה השביעית והאחרונה של גאליס.
בשנת 2017 הגישה פינה קבועה בתוכנית "הצלצול האמיתי" (עונה 2) בה היא עושה את אותה פעולה כמה וכמה פעמים וכיתות המתמודדים צריכות לשער כמה פעמים עשתה זאת או כמה פעמים אותה מילה תכנס ללוח מחיק.
בשנת 2018 הנחתה את התוכנית "מחליקים עם כוכבים" בערוץ KidZ.
תימני ותימנייה

תיאור

ההדפס "תימני ותימנייה" נוצר בשנות ה-50 של המאה ה-20, תקופה מוקדמת ביצירתה של האמנית, אז הרבתה היימן ליצור פיסול שהושפע מרודי להמן ומן הקבוצה הכנענית באמנות. ההדפס נעשה בטכניקה של חיתוך עץ והוא מציג שתי דמויות של תימנים יישובים. היימן בחרה להעלים את הרקע של התיאור, על מנת להדגיש את ה"גושיות" של הדמויות, הממלאות את רוב שטחו של הפורמט. הדמויות אינן מכילות מאפיינים אתנוגרפיים בולטים, לבד מכיסוי הראש של האישה, והעובדה שהן יחפות. עיצוב הדמויות נוטה לכבדות. הן מוקפות בקונטור כפול ואיבריהן משרטטים בקווים גאומטריים. עיצוב זה מועצם על ידי השימוש בטכניקת חיתוך העץ. 
תצלום היצירה הופיע בספר "הגרפיקה הישראלית" (1960), בקטלוג התערוכה "חיתוך העץ בישראל" (1986) שהוצגה בסדנת ההדפס ירושלים ובספר "100 שנות אמנות ההדפס בישראל" (2015).
מרדכי ניסן

ביוגרפיה

מרדכי ניסן נולד בתל אביב בשנת 1934, כבן בכור לאליהו ופרידה ניסנגרטן. נישא לרחל ניסן לבית רוזנברג, אב לארבעה ילדים, נעם ניסן, חגית ניסן, אודי ניסן, ואיתי ניסן-רוזן, וסב לאחד עשר נכדים.
כבר בצעירותו היה פעיל בתנועת בני עקיבא, בה שימש בתפקידי הדרכה רבים, כולל ריכוז הנהגת חיפה והצפון של התנועה. את שירותו הצבאי עשה ניסן כלוחם בחטיבת הנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף ניסן לקיבוץ עין צורים וממנו נשלח כשליח לרכז את תנועת בני עקיבא בארגנטינה.
ב-1959 החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בשלושה חוגים, פילוסופיה, פסיכולוגיה וספרות עברית. בשנת 1965 סיים תואר מוסמך בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית ויצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, אותם סיים בשנת 1969 עם תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית.

קריירה אקדמית

לאחר קבלת הדוקטורט חזר ניסן לישראל, והשתלב כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים שם עבר את מסלול הקידום עד לדרגת פרופסור מלא.
בין השנים 1978-1980 כיהן כראש החוג לחינוך ובין השנים 1989-1992 כיהן כדיקן בית הספר לחינוך. ב-2002 יצא לגמלאות מהאוניברסיטה.
באוניברסיטה היה חבר בוועדות אקדמיות מרכזיות, ביו השאר וועדת מינויים והוועדה לתלמידי מחקר. בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה האקדמית של המרכז לקידום החינוך ושל מרכז מלטון לחינוך יהודי. בשנים אלו גם שימש במספר תפקידים אקדמיים מרכזיים מחוץ לאוניברסיטה. בין השאר כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה, כחבר ההנהלה של האגודה הישראלית לקרנות מחקר, היה חבר בוועדות למתן הרשאה למכללות בחינוך ולמינויים בהן ובוועדות שונות של משרד החינוך וגופים ציבוריים אחרים כגון המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
במהלך הקריירה האקדמית שלו התארח כחוקר חבר וכחוקר בכיר במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר בינלאומיים, ביניהם, אוניברסיטת הרווארד, מכון מאקס-פלאנק בברלין, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת מלבורן, ואוניברסיטת סטנפורד.
במהלך שהותו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1977 התחיל ניסן שנים של שיתוף פעולה מקצועי הדוק עם לורנס קולברג, שיתוף פעולה שנמשך עד למותו של קולברג ב-1987. שיתוף פעולה מקצועי זה, במסגרתו חקר ניסן היבטים שונים של מודל ששת השלבים המפורסם להתפתחות מוסרית (במיוחד את ההשפעה שיש להקשרים תרבותיים על התפתחות זו), הביא את ניסן להתמקד, בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו, בחקר הגורמים המוטיבציוניים האחראיים על הקשר בין עמדות מוסריות להתנהגות מוסרית והקשר שלהם לזהות. פרויקט מחקר זה התרחב בהמשך והוביל את ניסן למכלול של הישגים תיאורטים וממצאים אמפיריים חשובים, ובפרט לתאוריה וביסוס אמפירי של "מוטיבציית הראוי" בלמידה וכן לניסוח מודל "המאזן המוסרי" המסביר את הפער הנצפה לעיתים קרובות בין עמדותיו המוסריות העקרוניות של אדם לבין התנהגותו בפועל.
ניסן פרסם עשרות מאמרים וחיבר פרקים רבים בספרות המקצועית בפסיכולוגיה התפתחותית וחינוכית. תחומי המחקר העיקריים שלו היו התפתחות מוסרית ומוטיבציה אנושית.

פעילותו בקרן מנדל ישראל

ניסן היה ממייסדי מכון מנדל למנהיגות ומעמודי התווך שלו כל השנים. בין השאר היה ממייסדי תוכנית עמיתי ירושלים, כיהן כמנהל בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית, כמנהל אקדמי של מכון מנדל ושל קרן מנדל-ישראל והיה חבר בוועדות מרכזיות בהם. במסגרת פעילותו במכון מנדל הגה, ייסד, ועמד בראש מספר
תוכניות חינוכיות ייחודיות: תוכנית מנדל לפיתוח מנהיגות חינוכית למפקדים בכירים בצה"ל, תוכנית מנדל לחוקרים צעירים בחינוך, תוכנית מנדל לדוקטורנטים מצטיינים בחינוך, ותוכנית מנדל למנהיגות חינוכית של רכזים בכירים בכל תנועות הנוער.
ולרי בורזוב

ביוגרפיה

בורזוב נולד בסמביר שבמחוז לבוב. הוא החל את הקריירה הספורטיבית שלו בשנת 1968.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה בורזוב ב-2 מדליות, מדליית זהב בריצת 100 מטר (10.4 שניות) ומדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר (39.3 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה בורזוב ב-2 מדליות זהב בריצת 100 מטר בפעם השנייה ברציפות (10.26 שניות) ובריצת 200 מטר (20.30 שניות).

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת מינכן (1972) זכה בורזוב ב-3 מדליות, מהן 2 זהב בריצות היוקרתיות ל-100 מטר ול-200 מטר ובמדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר. בריצת 100 מטר הוא זכה בתוצאה של 10.14 שניות, לפני רוברט טיילור מארצות הברית (10.24 שניות) ולנוקס מילר מג'מייקה (10.33 שניות). בשלב רבע הגמר, הוא קבע שיא אירופי חדש של 10.07 שניות, שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונישבר על ידי פייטרו מניאה מאיטליה (10.01 שניות). שני מתחריו העיקריים אדי הארט וריי רובינסון מארצות הברית החמיצו את שלב רבע הגמר בשל טעות. בריצת 200 מטר הוא קבע שיא אירופי חדש נוסף של 20.0 שניות, לפני לארי בלאק מארצות הברית (20.19 שניות) ומניאה (20.30 שניות) שיפור לשיא של מניאה 20.2 שניות. שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר אף הוא על ידי מניאה (19.96 שניות). בריצת שליחים הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 38.50 שניות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 38.19 שניות ולפני מערב גרמניה (38.79 שניות). 
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה בורזוב במדליית זהב בריצת 100 מטר בפעם השלישית ברציפות (10.27 שניות).
סביב הופעתו של בורזוב באולימפיאדת מונטריאול (1976) היו שמועות של ניסיון לערוק למערב וכן ניסיון להתנקש בחייו תוך כדי ריצת ה-100 מטר. שמועות אלו הופרכו ובמשחקים עצמם הוא זכה ב-2 מדליות ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.14 שניות, אחרי הייזלי קרופורד מטרינידד וטובגו (10.06 שניות) ודון קווארי מג'מייקה (10.08 שניות) ולא הצליח להגן על תוארו ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 38.78 שניות, אחרי ארצות הברית (38.33 שניות) ומזרח גרמניה (38.66 שניות).
בשנת 1977 התחתן בורזוב עם לודמילה טורישצ'בה אלופה אולימפית בהתעמלות מכשירים בעלת 9 מדליות אולימפיות מהן 4 זהב.
פציעה מתמשכת מנעה מבורזוב להשתתף באולימפיאדת מוסקבה (1980) השלישית שלו.

קריירה פוליטית

משנת 1998-1991 שימש בורזוב כנשיא הוועד האולימפי הראשון של אוקראינה. הוא חבר הוועד האולימפי הבינלאומי משנת 1994. בשנים 1997-1991 כיהן כשר הנוער והספורט של אוקראינה. בשנים 2006-1998 הוא כיהן כחבר בראדה העליונה, בית המחוקקים של אוקראינה.
אוביל הדבש

תיאור

אורכו של האוביל כ-20 ס"מ ומשקלו כ-50 גרם. כמו לכל מיני האובילים, לאוביל הדבש ישנם כתמים לבנים בצידי זנבו. אצל הזכר, פלג-הגוף העליון הוא חום-אפור והחלק התחתון בצבע לבן, עם כתם שחור מסביב לגרון. על הכתף יש כתם צהוב. המקור ורוד. לנקבה אין את הכתם השחור מסביב לגרון, וצבעיה עמומים יותר. מקורה שחור. אצל צעירים ישנם צבעים מיוחדים: פלג-גוף עליון בצבע חום-זית, עכוז לבן, וכתם צהוב על הגרון ועל חלקה העליון של הבטן.

תוצרי כוורת

אוביל הדבש ניזון בעיקר ממזונות שקשורים באופן ישיר לדבורי דבש: ביצי דבורים, פגיות וגלמים של דבורים, ושעוות דבורים (האוביל הוא אחד מהעופות היחידים שמסוגלים לעכל את שעוות הדבורים). אוביל הדבש בדרך כלל מצטרף לאובילים אחרים במהלך הפשיטות על כוורות הדבורים. כמו רוב מיני האובילים, האוביל נכנס לכוורות בבוקר, בזמן שהדבורים עוד רדומות, או ניזון מכוורות נטושות (דבורים אפריקאיות נוטות לנטוש קינים יותר מאשר דבורים החיות באזורים ממוזגים). 
האוביל נוקט אסטרטגיה מתוחכמת למציאה יעילה של דבש, בעזרת יחסי גומלין עם גירית הדבש. האוביל מוביל את גירית הדבש, בעזרת קריאות "טיה", לקן דבורים שמצא. לאחר שהגיע לקן, האוביל משמיע קריאה נוספת. הגירית פושטת על הקן, ולאחר הנסת הדבורים (המתבצעת על ידי הפצת ריח) האוביל והגירית אוכלים שניהם את המזון שבתוך הכוורת. 
ישנן שותפויות דומות גם בין האוביל לבין בני אדם, באותה דרך שבה הוא עושה זאת עם גירית הדבש, ומניסים את הדבורים מהכוורת בעזרת עשן. אנשי שבט הבוראן אף משמיעים קולות מיוחדים, המושכים את האובילים. רוב השבטים, כמו גם שבטי הבושמנים, נוהגים לתת מנת דבש לאוביל כהכרת-תודה, ולפי מסורתם, אי הבאת המתנה עלולה לגרום לגורל רע שיבוא על מי שעקב אחרי האוביל. 
ישנן עדויות לקשרים דומים בין האובילים גם לבבונים.

מזונות אחרים

אוביל הדבש ניזון גם מחרקים מעופפים, בעיקר טרמיטים. האוביל לעיתים עוקב אחרי עופות אחרים או יונקים כדי למצוא את החרקים שהם שוטפים מהם במים, ומצטרפים ללהקות של עופות ממינים אחרים. אוביל הדבש ניזון גם מביצים של עופות קטנים.

רבייה

האוביל ידוע כטפיל קינון. הוא מטיל תטולות של 3-7 ביצים, עד לסך של 10-20 בשנה. כל ביצה מונחת בקן אחר של עוף ממין שונה, כולל מינים שונים של נקרים, ליביות, שלדגים, שרקרקים, דוכיפתיות עצים, זרזירים ומינים של סיסים גדולים. לגוזל יש טופר קרומי על המקור, שמסייע לו לפצוע את הגוזל של העוף ה"מארח" עד מותו.
שיעור

שיעור הוא פרק זמן, בדרך כלל קצוב, שבו מוקנה ידע במסגרות חינוכיות, טיפוליות שונות: גן, בית ספר, מתנ"ס, מוסד להשכלה גבוהה וכדומה. להבדיל משיעורים הניתנים במסגרות ציבוריות, שיעור הניתן במסגרת פרטית, בדרך כלל תמורת תשלום, הוא שיעור פרטי.
הוראת החומר מתבצעת על ידי גננת, מורה, מדריך או מרצה. מטרת השיעור לקדם את התלמיד בתחום הנלמד. תהליך הלמידה מתבצע כאשר התלמיד נמצא בנקודה מסוימת ומטרת המורה היא להביאו לנקודה אחרת, בעזרת השיעור אותו הוא מלמד את התלמיד.
בין שיעור לשיעור ניתנת פעמים רבות הפסקה.

מטרות

מטרותיו האופרטיביות של שיעור הן הגדרת פעולה גלויה של הלומד, על ידי שימוש בפעלים חד-משמעיים וכן הגדרת התנאים שבמסגרתם תבוצע הפעולה הנדרשת. מטרות אלו יכולות להיות למשל: התלמיד יגדיר את המושג, ישתמש במושגים הקשורים לתוכן השיעור, ימיין מושגים, יראה, יצביע, יתאר, יזהה.
המטרה צריכה להיות בת-מדידה ולכן מטרה בסגנון "התלמיד יבין את השיר" אינה מטרה אופרטיבית כי הבנה זו אינה בת-מדידה. מטרה אופרטיבית יכולה להיות "התלמיד ידע להגדיר את מאפייני הסתיו" או "התלמיד ידע להפעיל עכבר מחשב כדי לפתוח ולסגור יישום".

מערך שיעור

במסגרת החינוך הפורמלי לרוב מצופה מהמורה להכין מראש מערך שיעור, אשר מתאר את תהליך ההוראה המתוכן בהתאם לתוכנית הלימוד ומערכת השעות. דרישה זו עלולה להפוך את תהליך ההכנה של המורה לקראת השיעור לאקט טכני של קביעת מעשים מפורטת בטרם התבצעותם וללא קשר להתרחשויות העתידות להתרחש. יתירה מזאת, ישנן גם מערכות חינוך שבהן מספקים למורים מערכים המוכנים מראש על ידי מומחים, אשר אינם מכירים את המורה או את התלמידים שאליהם השיעור מכוון.
הבעיתיות בהסתמכות יותר על מערכי שיעור נובעת מכך שתהליכי הלמידה אינם ניתנים לניבוי במדויק. זאת משום שהיא יכולה להיות מושפעת מגורמים רבים כמו אסוציאציות בלתי צפויות העולות מן המגע שבין התכנים ובין התלמידים ורגשות המתעוררים בשעת ההוראה ומתערבים בה. לכן הידיעה הטכנית של פעולות עתידיות אשר ינקטו בשיעור לא בהכרח תורמת להכנת המורה לקראתו. לא רק זאת אלא שההבנה הספציפית מכוונת את המורה לפעולות המתבקשות על פי ההגיון של מערך השיעור ולא לפי הצרכים המידיים של תלמידיו. למשל, עליו להקפיד על דיון בנושאים הרלוונטיים למערך גם כאשר התלמידים מביעים עניין בנושאים אחרים אשר עולים מתוך חומר הלימוד.
מסיבות אלו היכולת של המורה לסטות מן הדרך שקבע לעצמו במסגרת מערך השיעור, בהתאם לגורמים הפועלים בכיתה היא תנאי לכך שישיג את מטרותיו. לעומת זאת, דבקות טכנית בדרכים אשר נקבעו מראש כרוכה פעמים רבות בוויתור על מטרות אלו.
עזאזל ג'ייקובס

ביוגרפיה

עזאזל ג'ייקובס גדל בניו יורק.  הוא בנם של פלו ושל הקולנוען קן ג'ייקובס .
גייקובס הוא קולנוען בז'אנדר הקולנוע העצמאי.
בשנת 2008 יצא לאור סרטו Momma's Man. הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע סאנדנס. הסרט צולם בבית הוריו במנהטן והוריו גילמו בו את זוג ההורים.
בשנת 2011 יצא סרטו "Terri". 
בשנת 2014 לראשונה נטל חלק בתעשיית הטלוויזיה, הוא ביים והשתתף בכתיבת  סדרת הקומדיה הבריטית "Doll & Em".
בשנת 2017 יצא לאקרנים סרטו The Lovers.
Ĉ

Ĉ (אות קטנה: ĉ; שם האות ĉo, צ'וֹ) היא האות הרביעית באלפבית של שפת האספרנטו, והיא אחת משש האותיות בשפה עם סימנים דיאקריטים (ĉ ,ĝ ,ĥ ,ĵ ,ŝ ,ŭ). היא מייצגת את הצליל /ʧ/ (כמו צ' בצ'ארלס).
Ĉ מבוססת על האות c, בתוספת גג. באספרנטו, האות c מייצגת את הצליל \c\ (כמו צ בציפור), שנמצא בשימוש נפוץ בשפות אירופאיות, ולכן החליט זמנהוף להמציא את האות ĉ.]
ביוניקוד, ערכה של האות הגדולה Ĉ הוא U+0108, וערכה של האות הקטנה ĉ הוא U+0109. במקרים שבהם לא ניתן להקליד סימנים דיאקריטים במקלדת, מקובל לייצג את האות בצירוף ch או cx (האחרון מקובל יותר).
טיפול נרטיבי

טיפול נרטיבי היא שיטת טיפול נפשי שעוסקת בסיפור חייו של המטופל, קשייו ומצוקותיו, ובבניית סיפור (נראטיב) חדש, המקל על ההתמודדות עם הבעיות.

היסטוריה

השיטה פותחה החל משנות השבעים על ידי העובדים הסוציאליים מייקל וייט מאוסטרליה ודייוויד אפסטון מניו זילנד. עם זאת, כבר בימיה הראשונים של התפתחות גישת הפסיכואנליזה של פרויד, נכללו בה גם אלמנטים סיפוריים - מטופלים התייחסו לעברם מזוויות הראייה הסובייקטיביות שלהם במהלך הטיפול, והמטפל הקשיב לסיפור והיה מזהה בו פרטים שבאמצעותם סייע למטופל להבין את עצמו ואת דחפיו המודחקים. אך בניגוד לפסיכואנליטיקאים, שחתרו לאמת פנימית אחת של המטופל - בשנות השבעים ואילך התפתח הרעיון שאין אמת אבסולוטית אחת וסיפור חיים נכון אחד, וכי יש אפשרויות שונות לגבי אופן הפירוש של סיפור חייו של המטופל. נערכו מחקרים על טיפולים נרטיביים בקשיים אישיים והפרעות נפשיות מסוגים שונים, ביניהם הפרעות אכילה כמו אנורקסיה, טיפולי גמילה מהתמכרויות, ושימושים שונים בטיפולים קבוצתיים ובטיפול בילדים.

ביקורת

מבקרי הגישה הנרטיבית טוענים כי היא חשופה יחסית להטיה תרבותית של המטפל, וכי הוא עלול להביא לטיפול דעות קדומות ודעות אישיות שלו, שלא מכבדות מספיק את אלו של המטופל. בנוסף נטען כי אין מספיק ביסוס מחקרי לעקרונות השיטה וליעילותה.]
אקדמיית קררה

היסטוריה

ראשית הגלריה ברוזן ג'אקומו קררה, מצנט (פטרון אמנות ) ואספן שהוריש עיזבון נדיב לעיר ברגמו בסוף המאה ה-18. ממותו של הרוזן ב-1796 ניהל את עיזבונו אפוטרופוס ממונה. בשנת 1958 עברה האקדמיה לפיקוח ישיר של עיריית ברגמו. הבניין הנאוקלאסי תוכנן על ידי הארכיטקט סימונֶה אליה, תלמידו של לאופולדו פולק, ונבנה בשנת 1810.
המוזיאון ממשיך להגדיל את האוספים שברשותו באמצעות רכישות ותרומות. בשנת 2006 היו ברשותו 1,800 ציורים מהתקופה שבין המאה ה-15 למאה ה-19 משל ציירים כדוגמת פיזאנֶלּו,ֹבוטיצ'לי, בליני, מנטניה, רפאל, מורוני, בסקניס, פְרָה גלגאריו, טייפולו, קאנאלטו ופיצ'ו.
מלבד ציורים מוצגים בגלריה גם שרטוטים והדפסים, כלי ברונזה, פסלים וכלי פורצלן, ריהוט ואוסף מדליות.
ב-1793, באותו הזמן שבו פתח הרוזן ג'אקומו קררה את הגלריה שלו לראשונה לציבור הרחב, ביקש הרוזן להעביר שעורים בשרטוט וציור באותו המקום. בית הספר שהיה ממוקם עד 1912 באותו הבניין בו שוכנת הגלריה לאמנות מצוי כיום בבניין סמוך משלו. ב-1988 קיבל בית הספר הכרה רשמית כ"אקדמיה של האמנויות היפות" (Accademia di Belle Arti).
ב-1991 נוספה למוזיאון "גלריה לאמנות מודרנית ובת־זמננו" (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea) שמוקמה במבנה משופץ ששימש בעבר מנזר לנשים והנמצא מול המבנה הנאוקלאסי המכיל את הגלריה לאמנות. כיום יש בגלריה עשרה אולומות תצוגה בשלוש קומות. האוספים הקבועים מכילים יצירות אמנות עכשוויות שנוצרו במאה ה-20 על ידי אמנים איטלקים ונוכרים כדוגמת בוצ'וני, באלה, מורנדי, קמפיליי, קזוראטי, סביניו, דה קיריקו,קנדינסקי, גראהם סאתרלנד ומנצוּ.