google/wiki40b huggingface dataset:
פולקסגרנדיר

פולקסגרנדיר (בגרמנית: Volksgrenadier) הוא השם הניתן ליחידות חיל רגלים של הצבא הגרמני, שהוקמו במהלך החודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
השם מורכב מהמילים "פולקס" (Volks): של העם, או למען ביטחון העם; ו"גרנדיר" (Grenadier): שם שניתן ליחידות חיל רגלים מובחרות בצבאות אירופאים במאות ה-18 וה-19, שנעשה בו שימוש גם ביחידות הפאנצרגרנדיר. השם פולקסגרנדיר נועד להעלות את המורל בעזרת שימוש במונחים השאובים מהמסורת הלאומית הגרמנית.
יחידות הפולקסגרנדיר הוקמו בעקבות הצורך הדחוף למלא את שורות הצבא הגרמני, כתוצאה מהאבידות הכבדות שהוא ספג במהלך הלחימה בחזית המזרחית ובמערכה נגד צבאות בעלות הברית בצרפת. יחידות אלו יועדו יותר לתפקידי מיגננה ופחות לתמרוני תקיפה מורכבים. תקן כוח האדם שלהן היה נמוך ב-18 אחוז מהתקן המקובל בדיוויזיות חיל הרגלים הרגילות של הוורמאכט (הן כללו בדרך כלל פחות מעשרת אלפים חיילים), כדי לאפשר הקמת דיוויזיות רבות יותר מסוג זה, ובנוסף לכך, עוצמת האש שלהן הייתה פחותה ב-16 אחוזים בהשוואה לדיוויזיות התקניות. מספר דיוויזיות חיל רגלים וחי"ר ממוכן שספגו אבידות רבות במהלך הלחימה, הוקמו מחדש כדיוויזיות פולקסגרנדיר, ובנוסף להן הוקמו גם דיוויזיות חדשות, שבמרכזן היה גרעין קשה של חיילים וקצינים מנוסים, אשר אליהם צורפו חיילים ששירתו בדרגי העורף (כולל חיילים שהשתייכו במקור ליחידות שירותים של חיל הים וחיל האוויר הנאצי, ועברו הסבה), חיילים פצועים שחזרו מהחלמה, ואזרחים מבוגרים או נערים, שגויסו לצבא בעקבות הרחבת גיל הגיוס לגילאים 60-16.
יחידות הפולקסגרנדיר לחמו לצד יחידות הצבא הרגילות בלחימה החזית המזרחית והמערבית, במיוחד בקרבות שנערכו בשטח גרמניה הנאצית עצמה בשלבי הסיום של המלחמה. כמעט כל דיוויזיות חיל הרגלים, שנטלו חלק במתקפה הגרמנית בארדנים בדצמבר 1944, למשל, היו דיוויזיות פולקסגרנדיר. לעיתים השילוב בין החיילים המנוסים, שנכללו בדיוויזיות הפולקסגרנדיר, לבין המגויסים החדשים חסרי הניסיון, היה מוצלח, והן תיפקדו באופן טוב למדי בשדה הקרב. אולם במקרים רבים, הן נשלחו למערכה לאחר תקופת אימון קצרה ושטחית, וסבלו ממוטיבציה נמוכה, ולכן לא תיפקדו ביעילות בשדה הקרב, במיוחד כשהופעלו במשימות התקפה, ונשברו בקלות יחסית. בסך הכל בין סתיו 1944 ועד לכניעת גרמניה בתחילת מאי 1945, הוקמו או הוקמו מחדש (עברו הסבה) 78 דיוויזיות פולקסגרנדיר.
חלוקה מנהלית של ליטא

ליטא מחולקת, מעל רמת היישוב הבודד, למחוזות, רמת החלוקה המנהלית הראשונה, ולמחוזות משנה.
עד שנת 2010 הייתה גם לחלוקה למחוזות משמעות מנהלית שלטונית, ולכל מחוז היה מושל עצמאי. בעשור השני של המאה ה-21, רמת החלוקה הראשונה במדינה משמשת רק להגדרה טריטוריאלית וצרכים סטטיסטיים, והחלוקה המנהלית המשמעותית היא זו המוניציפלית: מחוזות המשנה והיישובים עצמם.

החלוקה המנהלית בתקופת הדוכסות הגדולה של ליטא


 
כינון אזורים מנהליים בליטא החל בתקופת הדוכסות הגדולה של ליטא במאה ה-18. ב-1795 קבעה קתרינה השנייה את חלוקת המחוזות ובירותיהן, והחלוקה המנהלית הרוסית נותרה ללא שינוי עד תום מלחמת העולם הראשונה.

בין מלחמות העולם

עם סיום המלחמה, ב-1918, הייתה ליטא למדינה עצמאית. ב-17 בדצמבר 1918 הוכרז על חלוקת ליטא לאזורים/מחוזות בשם "apskritys".

המחוזות הסובייטיים (1940–1950)

בשנת 1940 כבשה ברית המועצות את ליטא וחוללה רפורמה במערכת השלטונית והחלוקה המנהלית, חלוקת המחוזות נותרה זמנית על כנה, עד שנת 1950. אז בוטלו המחוזות ונוצרה חלוקה מנהלית מדרג נמוך יותר, למחוזות משנה (rajonas).

החלוקה המנהלית בליטא העצמאית המודרנית

רק בשנת 1994, ארבע שנים לאחר כינון ליטא העצמאית המודרנית, הוחזרה החלוקה המסורתית לעשר מחוזות תוך שימור שמות המחוזות, לעומת זאת חלוקת השטחים בין המחוזות נעשתה לפי שיקולי מנהלה, ולא השתמרה החלוקה המקורית שנהגה לפני מלחמת העולם השנייה, ולכן ישנם יישובים שהיו לפני המלחמה במחוז אחד, ובחלוקה החדשה נמצאים במחוז אחר.
ב-2010 בוטל הממשל העצמאי של מחוזות ליטא, והם משמשים רק להגדרה טריטוריאלית וצרכים סטטיסטיים.
דספוט

דספוט (ביוונית: δεσπότης, בבולגרית ובסרבית: деспот) הוא תואר אצולה ותואר אדמיניסטרטיבי ביזאנטי, שניתן גם במדינות חסות, או במדינות תחת השפעה ביזאנטית, כגון האימפריה הלטינית, האימפריה הבולגרית השנייה, סרביה, ולאכיה והאימפריה של טרפזונטס. במאתיים השנים האחרונות המונח דספוט נתפש באופן שלילי וקושר למינוח עריצות – דספוטיזם, אף על פי שבמקור לא היה לו קשר לעניין. הקישור למינוח עריץ, נובע מההקשר היווני של המילה וכן מהמילה דיקטטור, שהוא למעשה תואר שלטוני רומי.

מקור השם ותפוצתו

המינוח היווני המקורי של השם, despotēs, פירושו "שליט"- והתפתח במקביל למינוח הלטיני Dominus, אשר ניתן בתחילה כתואר כבוד, לאנשים רמי מעלה או אנשי דת בכירים ובהמשך החל מהמאה ה-12 לקיסרים הביזאנטיים עצמם. הקיסר עמנואל הראשון קומננוס העניק אותו לראשונה בשנת 1163, למלך המיועד בלה השלישי מהונגריה, שהיה חתנו. המנהג נמשך וכך הזוכים לתואר דספוט, היו יורשי עצר או קרובי משפחתם של השליטים הביזאנטיים, כתואר אצולה לשם כבוד. לאחר מסע הצלב הרביעי, החלו להעניק את התואר, לכל שליט שהחזיק בתואר קיסר, כגון קיסרי האימפריה הלטינית, האימפריה של טרפזונטס, האימפריה הבולגרית השנייה וסרביה. באימפריה של טרבזונטס עצמה, הוענק התואר ליורש העצר כתואר מינהלי רשמי ולא רק לשם כבוד.

הדספוטטים – מתן התואר בנסיכויות

לאחר מסע הצלב הרביעי, נמסרו שטחים חדשים לחזקת דספוטים, וכך נוצרו נסיכויות-דספוטט, כגון, סרביה, דספוטט מוראה ואפירוס, שבפלופונסוס. להוציא את מוראה, לא היה זה תואר המועבר בירושה או תואר מלוכה עצמאי, אלא רק תואר אדמיניסטרטיבי, שהוענק למושל שטח חצי אוטונומי, או בחסות ביזאנטית כמתואר לעיל. באמצע המאה ה-13, החלו להשתמש בתואר באימפריה הבולגרית השנייה, באמצע המאה ה-14 בסרביה ובסוף המאה ה-14, בנסיכות אפירוס. לאחר מותו של קונסטנטינוס האחד עשר, קיסר האימפריה הביזנטית, נפילת קונסטנטינופול לידי האימפריה העות'מאנית, בשנת 1453 וקריסתה של האימפריה הביזאנטית, השימוש בתואר הפך לא סדיר. הוא ניתן על ידי האפיפיור פאולוס השני ליורש העצר הביזאנטי אנדראס פאלאיולוגוס, שמונה למושל דספוטט מוראה, בשנת 1465 וכן על ידי מלך הונגריה לשליטי נסיכות סרביה.

לבוש וסמלי סטאטוס

הדספוטים, נהגו להתלבש במיטב המלבושים של התקופה, שהזכירו את לבוש משפחת המלוכה הביזאנטית ובכלל זה כתר ייחודי עם סמל הדספוטט וסמל הקיסר הביזאנטי, טוניקה בצבע אדום או סגול, המעוטרת בציורי נשרים ונעלי מגף מעור רך בצבע תואם. הלבוש השתנה בהתאם למנהגים המסורתיים של הנסיכויות, כגון בבולגריה וסרביה.
אישון ע"ש מרקוס גאן

אישון ע"ש מרקוס גאן (באנגלית: Marcus Gunn pupil ובשמו הנוסף (relative afferent pupillary defect (RAPD), הוא סמן רפואי הנצפה בעת מבחן הפנס המתנדנד שבו האישון של העין שנפגעה מתרחב כאשר מעבירים את הפנס במהירות מהעין הבריאה לעין הפגועה. אמנם העין שבה או בעצב היוצא ממנה יש פגיעה, גם יוצרת התכווצות אישונים שמופעלת על ידי העצב הקרניאלי השלישי, אך סך ההתכווצות קטן יותר מההתכווצות שגורמת הארת העין הבריאה ולכן בהעברת פנס מהירה, רואים התרחבות אישונים יחסית למצב הקודם. 
הארה רגילה (ללא מבחן הפנס המתנדנד) תגרום במצב זה לאישון בעין הפגועה להתכווץ פחות בתגובה לאור ישיר המופעל עליו, אך להתכווץ יותר כשאור מופעל דווקא על האישון הבריא. מצב זה נגרם כתוצאה מפגיעה במסלול האפרנטי או הפרטקטום. 
הגורם הנפוץ ביותר לאישון על-שם מרקוס גאן הוא דלקת על עצב הראייה (עצב קרנאילי שני) או מחלה קשה ברשתית. הסמן קרוי על שם האופטלמולוג הסקוטי רוברט מרקוס גאן. על שמו קרויה גם תסמונת מרקוס גאן.

בדיקה

במבחן הפנס המתנדנד האור מופנה לסירוגין לכל עין, הלוך וחזור. במצב בריא, התגובה היא התכווצות של שני האישונים באופן שווה ללא תלות במיקום הפנס כלפי עין ימין או עין שמאל, כצפוי מרפלקס האישון. במצב הפתולוגי, אור המכוון לעין שנפגעה גורם לכיווץ קטן בלבד בשתי העיניים, מכיוון שפחות אור חודר דרך המסלול האפרנטי אל המח התיכון. אור המכוון לעין השנייה והבריאה גורם לכיווץ רגיל של שני האישונים עקב מעבר נורמלי של האור במסלול האפרנטי. אי-לכך, אור המכוון לעין שבה יש  פגיעה יוצר פחות כיווץ מאשר אור המכוון לעין התקינה. 
מצב שונה הוא במקרה של לזיה חמורה ביותר עם דלקת בעצב הראיה שבה הארה על העין שממנה יוצא העצב הדלקתי, לא תגרום לכיווץ כלל. 
אישון מרקוס גאן מופיע בין השאר גם במקרים שונים של דלקת בעצב הראיה, אם כי לרב יתאזן רפלקס האישון לאחר יציאה מהשלב הראשוני החמור ותוך כמה חודשים לא יופיע סמן רפואי זה או שיופיע בצורה חלשה מאד.

כימות התופעה

ניתן גם לכמת את הסמן הרפואי על ידי כיסוי העין הבריאה במסנן צפיפות ניטראלי וחזרה על העברת הפנס המהירה מעין לעין. משתמשים במסננים בעלי צפיפות אופטית שונה (לרב 0.3, 0.6, 0.9, 1.2) עד שהתכווצות האישונים בשתי העיניים שווה ולכן נעלמת התרחבות האישון בעל הסמן. המסנן שיפחית את כמות האור הנכנסת בעין הבריאה, במידה זהה לזו המופחתת בעין עם הסמן הרפואי, יצביע על כמות תופעת האישון ע"ש מרקוס גאן.
מואסיר ברבוזה

מואסיר ברבוזה נסימנטו (בפורטוגזית: Moacir Barbosa Nascimento;‏ 27 במרץ 1921 - 8 באפריל 2000) היה שוער כדורגל ברזילאי שזכה בתארים רבים ונחשב לאחד מטובי השוערים בעולם בשנות ה-40 וה-50.‏ עם זאת, הוא זכור במיוחד כגיבור הטרגי בהפסדה של נבחרת ברזיל במשחק המכריע במונדיאל 1950.
ברבוזה החל את הקריירה שלו ב-1940 בקבוצת ADCI מסאו פאולו, ולאחר שנתיים הצטרף לקבוצת יפרינגה. ב-1945 הוא עבר לקבוצת ואסקו דה גאמה מריו דה ז'ניירו, במדיה שיחק עשר שנים והגיע להישגים רבים. הוא זכה עמה בחמש אליפויות ליגת הקריוקה וכן ב"אליפות דרום אמריקה לאלופות" (הטורניר שקדם לגביע ליברטדורס) ב-1948. ב-1955 הוא עבר לקבוצת סנטה קרוז מפרנמבוקו, ובהמשך שיחק בקבוצות בונסוססו וקמפו גראנדה בטרם פרש ב-1962.
עם נבחרת ברזיל זכה ברבוזה בקופה אמריקה ב-1949 לאחר ניצחון 0-7 בגמר על פרגוואי. במונדיאל 1950 הוא הגיע עם הנבחרת למשחק באצטדיון המרקאנה מול נבחרת אורוגוואי, שהכריע את זהות הזוכה בתואר. על אף שברזיל נחשבה למועמדת הבולטת לניצחון היא הפסידה בתוצאה 2-1, כתוצאה משערים של חואן סקיאפינו ואלסידס גיג'ה, ולא זכתה בגביע. במהלך השער השני התמקם ברבוזה בצורה לא טובה בשערו, מאחר שציפה למסירה של גיג'ייה ולא לבעיטה לשער.
ברבוזה הואשם כגורם העיקרי בהפסד, שכונה "אסון המרקאנה", ובמיוחד בשער של גיג'ייה. בעקבות ההפסד הוא סבל מנידוי מצד האומה הברזילאית עד סוף ימיו. הוא לא הורשה להתקרב לאצטדיון על מנת שלא להביא מזל רע לנבחרת. ב-1993 הוא לא הורשה על ידי נשיא התאחדות הכדורגל הברזילאית לשמש כפרשן בשידורי המשחקים הבינלאומיים של ברזיל. 
ברבוזה נפטר מהתקף לב בגיל 79, כשהוא כמעט מחוסר כל. בערוב ימיו אמר: "עונש המאסר המקסימלי בברזיל הוא 30 שנה, אבל אני, על משהו שאני לא אחראי לו, ריציתי כבר 50 שנה".
דאנס

התפתחות מוזיקת הדאנס

סוגות מוזיקה אשר נועדו לשמש כליווי לריקודים נוצרו במקביל להתפתחות המוזיקה והמחול הפופולריים. כך, לדוגמה, ניתן לראות על גבי כדי חרס מהעת העתיקה דמויות מחוללים בצמוד לדמויות נגנים. עם זאת, סגנונות מוזיקת הריקודים שהשתמרו במידה זו או אחרת בעת המודרנית הם מתקופות מאוחרות יותר, כגון המוזיקת הרנסאנס.
עם חילופי הדורות והתפתחות הטעם המוזיקלי בקרב ההמון, עלו וירדו סגנונות שונים. אם בעבר היה ניתן לכלול יצירות שהולחנו ליצירות בלט תחת הכותרת הזו, הרי שבתקופתנו אנו הדבר אין עוד מקובל. במחצית הראשונה של המאה ה-20 נפוצו סגנונות שונים, בהם ג'אז, פוקס טרוט, ביג בנד, סווינג, רוק אנד רול ועוד.
בעוד שסגנונות אלו הלכו והתפתחו לכיווניהם שלהם, סגנונות אחרים תפסו את מרכז הבמה והתקרבו להגדרה הנוכחית למוזיקת דאנס, בהם סגנונות הפאנק (Funk), רית'ם אנד בלוז ובשנות ה-70 של המאה ה-20 - הדיסקו, אשר אף מקור שמו מכינוים של מועדוני ריקודים בצרפת באותה תקופה.

דאנס בישראל

בישראל פופולרי במיוחד ז'אנר המשלב דאנס עם מוזיקה מזרחית ויכול להיות מסווג כדאנס מזרחי. 
בין האומנים הישראלים היוצרים בסגנון זה נמנים עפרה חזה ששילבה אלמנטים של דאנס בקריירה המאוחרת שלה ואף חדרה לשוק המוזיקה העולמי עם גרסת דאנס של 'אם ננעלו', מיכל אמדורסקי הנחשבת לאחת מ"חלוצות" הסוגה בארץ, הרכב Knob, חן אהרוני, עופר ניסים, אחד ממפיקי ותקליטאי הדאנס הידועים בישראל, שעבד עם מדונה בעבר, דנה אינטרנשיונל ועברי לידר. שילובים של דאנס ניתן למצוא בחלק ניכר משירי אתניקס המכילים אלמנטים של דאנס, אוף שימחעס משלבים דאנס עם מוזיקה חסידית, איציק קלה שילב דאנס עם מוזיקה מזרחית באלבום "מנטה דאנס", ושלמה ברונר היוצר מוזיקה חסידית מעורבת עם דאנס.
חישול

חישול הוא פעולת עיצוב מתכת על ידי לחיצה או כבישה. תכונות החשילות נקבעת בהתאם לאפשרות ללחוץ את החומר מבלי שיסדק. תהליך החישול הוא תהליך עיבוד שבו מעצבים את צורת חומר הגלם באמצעות כוחות לחיצה או מכות לזרימה בכיוונים רצויים.
תהליך החישול נעשה בדרך כלל בחום, אך מתבצע גם בקור (טמפרטורת החדר) כאשר קיימת פלסטיות טובה של המתכת. חימום החומר מוריד את גבול הכניעה של המתכת, מה שמאפשר את עיצובו על ידי הפעלת כוחות לחיצה קטנים.
החישול הוא אחד מתהליכי עיבוד המתכת העתיקים ביותר.

חישול חופשי

בחישול חופשי החומר זורם באופן חופשי ויכול להתפשט לכל כיוון. בדרך כלל החומר זורם בניצב לכוח הלחיצה. בחישול חופשי אין שליטה למעשה על כיווני הזרימה וכאשר רוצים לשלוט עליהם יש להשתמש בטבע כלשהו.
נעלי נימרוד

נעלי נימרוד היא חברה ישראלית לייצור וייבוא נעליים, במיוחד נעלי ילדים ונוער.

היסטוריה

החברה הוקמה בהולנד בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי צבי רוזבליט ובנו קלמן, שפתחו בית מלאכה לייצור נעליים. הם קראו לחברה על שם הגיבור התנ"כי "נמרוד". ב-1935 עלו בני המשפחה לארץ ישראל והעבירו את בית המלאכה לרחוב דיזנגוף בתל אביב. 
ב-1944 הוקמה חברת "נעלי נמרוד בע"מ", בה פעלו גם בניו של קלמן רוזבליט - יוסף בן ארצי (בתפקיד המנהל המסחרי), ושני אחיו הצעירים שמואל ומיכאל רוזבליט. בנו של מיכאל, אורן רוזבליט, משמש כיום כמנכ"ל החברה.
בחברה מועסקים כיום כ-500 עובדים, הפועלים במפעל הייצור בבאר שבע וברשת של 65 חנויות ברחבי הארץ. נעלי החברה נמכרות בסך הכול בכ-100 נקודות מכירה בישראל. 
המפתחים בחברה עוסקים ביצירת עיצובים חדשים לנעלי החברה ובפיתוחים אורתופדיים. החברה מתמקדת בין השאר בנעלי פעוטות ובנעליים ראשונות לתינוקות, ומייבאת את המותג הגרמני לנעלי ילדים "Elefanten". החברה גם מייבאת מותגי נעליים ידועים אחרים בעולם, כגון "Clarks" (נציגה בלעדית בישראל), "קונברס", "נייק" ו"פומה".
משרדי ההנהלה שוכנים באיירפורט סיטי.
קאסיו ראמוס

קריירת מועדונים

קאסיו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של גרמיו. ב-26 באוקטובר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–2 נגד פלומיננסה.
בקיץ 2007 חתם בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. ב-18 בינואר 2009 קאסיו ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד רודה. לקראת סוף חלון ההעברות, הושאל לספרטה רוטרדם עד לסיום העונה. בעונת 2010/2011 קאסיו הפך לשוער השלישי של פ.ס.וו. ורשם שתי הופעות בליגה.
ב-28 בספטמבר 2011 קאסיו חזר לברזיל וחתם בקורינתיאנס. ב-10 במאי 2012 קאסיו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד אמלק במסגרת גביע הליברטדורס. קאסיו נבחר לשוער המצטיין של גביע העולם לקבוצות 2012.

קריירה בינלאומית

בצעירותו, קאסיו שיחק בנבחרת הנוער של ברזיל אף השתתף עמה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2007.
באותה שנה הוא קיבל את זימון הבכורה שלו לנבחרת הבוגרת, אך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך רק ב-10 בנובמבר 2017 במשחק ידידות נגד יפן. קאסיו נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
דבק מגע

דבק מגע (באנגלית: Contact adhesive) מהווה משפחה בתחום הדבקים, אשר לרוב הם מבוססי ממסים המספקים הדבקה או הצמדה "במגע אחד" של שני משטחים חלקים.
דבק המגע הקלאסי הומצא בשנות החמישים בארצות הברית, כתוצאה מהמצאת הגומי הסינתטי (נאופרן). עיקרון פעולת הדבק: לאחר מריחת הדבק על משטחים מיועדים להדבקה, מתרחש תהליך אידוי הממסים, אשר משמשים נשא לרזינים (חומרי הדבקה) אל המשטח. עם היוותרות רזינים בלבד על המשטח, ורק אז, הוא הופך להיות דביק למגע, וניתן לבצע הצמדה בלחיצה קצרה בלבד של המשטחים לשם הדבקתם. דבקי מגע הם תרמופלסטיים.
דבקי מגע יהיו לרוב דליקים, מאחר שהם מבוססים על ממסים דליקים כגון אצטון ובנזין, אולם קיימים במגזר התעשייתי דבקי מגע בלתי דליקים מבוססי ממסים או מים. דבקי מגע מיושמים לרוב במריחה ידנית או בהתזה במכשירים חצי-אוטומטיים.
שימושים עיקריים של דבקי מגע: הצמדות פורמיקה או פורניר ללוחות עץ, רפדות, הצמדת יריעות PVC למשטחים שונים, הנחת שטיחים מקיר לקיר, הדבקות גומי שונות ועוד.
מומצ'ילגראד

היסטוריה

היישוב נוסד בשלהי המאה ה-15 על ידי מוסלמים מאנטוליה שהובאו במסגרת טרנספר אוכלוסיות שבוצע מעת לעת באימפריה העות'מאנית. שמה של העיר בתקופה העות'מאנית היה מֶסְטָאנְלוּ וב-1934 שונה למומצ'ילגראד. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נותר היישוב מתוקף סיכומי קונגרס ברלין בשטח המחוז האוטונומי רומליה המזרחית. לאחר מלחמת בולגריה-סרביה (1885) הועברה מתוקף הסכם בוקרשט ביחד עם הערים קרדז'אלי וסמוליאן לחזקת העות'מאנים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת בולגריה ומאז נותר בחזקת הבולגרים. ב-1937 זכה היישוב למעמד של עיר.
בראשית שנות ה-80 רדף משטרו של טודור ז'יווקוב את בני המיעוט הטורקי בבולגריה ועשרות אלפים מהם נאלצו להגר לטורקיה. תושבי מומצ'ילגראד נוהגים לציין את מועד תחילת הרדיפות בטקסים הנערכים בעיר.

כלכלה

האזור הוא חקלאי בעיקרו ופרנסת תושבי העיר נסמכת על גידול טבק, פלפלים, צאן ובקר לתעשיות הבשר והחלב. בשטח הרשות המקומית קיים מפעל טקסטיל. התחבורה הציבורית ליישובים הסמוכים מתבססת על קווי אוטובוס. בשטח הרשות המקומית מספר בתי מלון ובתי הארחה.

דמוגרפיה

אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון ניכרת בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה ובעיקר בשל הגירה שלילית, רובה הגירת עבודה. מבחינת התמהיל האתני של האוכלוסייה עולה, כי 81.8% הם טורקים, 17.1% בולגרים ו-1.1% הם צוענים.
תה ויסוצקי

היסטוריה

בשנת 1904 הקימה החברה סניף ראשון מחוץ לגבולות רוסיה בניו יורק אשר קהל היעד שלו היה קהילת המהגרים הרוסים בעיר.
בשנת 1907 בעקבות התרחבות החברה נפתח סניף ראשי בלונדון אותו ניהל אחד העם. עם הזמן נפתחו סניפים חדשים ברחבי העולם ובשנת 1936 הקים שמעון זידלר, נצר למשפחת ויסוצקי, שניהל עם אביו כטועם-תה את קונצרן ויסוצקי בפולין את המפעל הראשון בישראל, בעיר תל אביב. בשנת 1963 הועבר המפעל לבית ויסוצקי במרכז תל אביב ולאחר מכן לקריית אריה שבפתח תקווה.
בשנות ה-60 פיתחה החברה את שקיק התה עם "פס הכסף" כדי להימנע משימוש בסיכות מתכת בחיבור התלי לשקית. עד סוף שנות ה-80 שיווקה החברה בעיקר מוצרי תה שחור במגוון אריזות. בשנות ה-90 החלה לייצר גם חליטות צמחים שאינן מכילות תה.
בשנת 2001 נכנסה החברה לתחום הקפה כאשר הפיצה קפה שחור תחת המותג "רג'ואן" בשותפות עם משפחת רג'ואן. השותפות החזיקה כשנה וחצי בלבד. בשנים 1996 עד 2009 הפיצה החברה משקה תה קר תחת המותג "אייס T", אך וויתרה עליו לאחר שנים של הפסדים, בשנת 2016 השיקה החברה משקה דומה תחת השם "חליטת ויסוצקי ICE". בשנת 2009 השיקה החברה סדרת פרימיום – "קולקציית העלים" - תערובות תה שונות בשקיקי פירמידה הארוזים בקופסה מיוחדת.
החברה משווקת כיום מוצרי תה שחור, תה ירוק, תה אדום, תה לבן ותה בטעמים שונים. בסה"כ מיוצרים בויסוצקי למעלה מ-200 מוצרים שונים.
מפעלה החדש שהוקם באזור התעשייה קדמת גליל, תחת הנהלתו של בן המייסדים שלום זיידלר, הוא המפעל לערבול ואריזת התה הגדול במזרח התיכון והוא מצויד במיכון טכנולוגי מתקדם ביותר. החברה מפיצה את מוצריה באמצעות שני מרכזי הפצה הממוקמים בצריפין, ובקדמת גליל. בנוסף, מספקת החברה את מוצריה ללקוחות גדולים כגון צה"ל, אל על ולקוחות מוסדיים אחרים.
ויסוצקי היא כיום החברה המובילה לייצור תה בישראל והיא אוחזת בנתח שוק של כ- 78%. החברה מקיימת קשרי סחר ושיווק ברוסיה, ארצות הברית, אוסטרליה, צרפת, דרום אפריקה, בריטניה ועוד.
ישיבת גבעת שאול

היסטוריה

הישיבה נוסדה על ידי הרב שלמה וולבה שייסד את ישיבת באר יעקב וכיהן בה כמשגיח (בעבר אף כונתה בשמו "ישיבת הרב וולבה"). בשנת תשמ"ב עזב את הישיבה בבאר יעקב והקים בירושלים את "בית המוסר", מטרתו הייתה להחדיר את רעיון לימוד המוסר בקרב אברכי כולל. בית המוסר פעל במסגרת של כולל אברכים שחלק מלימודם היומי היה לימוד המוסר ושמיעת שיחות מוסר וועדים. במקביל התקיימו בו שיחות מוסר לכלל הציבור על ידי הרב וולבה ואנשי מוסר נוספים שהזמין למקום. בחודש אלול תשנ"ד (אוגוסט 1994) הרחיב הרב וולבה את הרעיון והקים ישיבה גדולה בשכונת גבעת שאול. בראשות הישיבה העמיד הרב וולבה את תלמידו הרב אליקים גצל פשקס שכיהן כר"מ בישיבת באר יעקב ועזב כשנה לאחר עזיבת הרב וולבה. הרב וולבה עצמו כיהן כמשגיח בישיבה ומסר בה שיחות מוסר שבועיות וועדים לבחורים כשלצידו הוא מינה למנהל רוחני בישיבה את הרב יהודה בועז מנדלסון שכיהן עד אז כמנהל בית המוסר. בהמשך עברה הישיבה למבנה קבע ברחוב אהלי יוסף שבשכונת גבעת משה בירושלים, אולם שמה נותר "ישיבת גבעת שאול" על שם השכונה בה היא נוסדה.
ב-2013 עקב התנהגות בעייתית של חלק מבחורי הישיבה בעיני ראשי הישיבה הוצבו בישיבה מצלמות נסתרות, שנופצו על ידי בחורים מהישיבה.

ממאפייני הישיבה

הישיבה בבסיסה שמה בעבר דגש רב על לימוד המוסר יותר מהמקובל בעולם הישיבות, דבר שהתבטא בסדרי מוסר ארוכים יותר ושתי שיחות מוסר שבועיות שנמסרו בישיבה. לאחר פטירת הרב וולבה סגנון הישיבה שווה לשאר הישיבות הליטאיות.
מוריהי אואשיבה

חייו המוקדמים

אואשיבה נולד למשפחת חקלאים באזור טנבה שבמחוז וקאיאמה שביפן. בתור ילד הוא נכח באירוע שבו אביו הותקף ובוזה, ללא יכולת להתגונן. באותו הרגע, האו גמל בליבו כי יעשה כל שביכולתו כדי למנוע מצבים כאלו בעתיד.

תחילת דרכו באמנויות הלחימה

בתחילה, הוא למד את אמנות הלחימה דאיטו ריו אייקי ג'וג'יטסו אצל טקדה סוקקו שהיה המורה הראשי של השיטה באותה תקופה, ובהמשך התעמק בתורות לחימה נוספות. לאחר מכן, הוא התחיל לפתח על בסיס הידע שרכש, אמנות לחימה חדשה, בעלת אופי לוחמני בדומה לשאר אמנויות הלחימה שהיו נפוצות ביפן באותם ימים.

אואשיבה ואומטו

בשנת 1919 הצטרף אואשיבה לדת היפנית אומוטו, והפך לתלמידו של מנהיג הדת באותם הימים אוניסבורו דגוצ'י. הדת ומנהיגה שהטיפו לשלום ולאחווה, השפיעו רבות על אואשיבה ועל אמנות הלחימה שפיתח.
בתחילה, הורה לו דגוצ'י כי יתרחק מטקדה סוקקו, שהיה עד עתה המורה שלו לאומניות הלחימה. מאוחר יותר, בהשפעת המנהיג, עיצב אואשיבה מחדש את סגנון השיטה שנשא אופי לוחמני, לסגנון שונה החותר להרמוניה ושלום ומכונה אייקיקאי. סגנון זה מהווה עד היום את הזרם המרכזי באייקידו, ועיקרו "התמזגות עם אנרגיית היקום" (אי קי דו). הסגנון משלב את הידע שרכש אואשיבה בתורות הלחימה השונות, יחד עם התורות הרוחניות של דת האומוטו.
בהדרכת דגוצ'י, החל  אואשיבה ללמד את הסגנון החדש בהומבו-דוג'ו (הדוג'ו הגדול) המפורסם ביפן.

אואשיבה ואייקידו

החל מהקמת ההומבו דוג'ו בטוקיו ועד יומו האחרון, התאמן ולימד אואשיבה בדוג'ו את שיטת האייקידו, השם שקיבלה השיטה בסביבות שנת 1942.
הוא כונה גם או סנסאי (大先生, המורה הגדול), ובשם זה הוא מכונה עד היום בפי מתאמני האייקידו.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, אואשיבה היה בין המתנגדים להצטרפות יפן למלחמה בהשפעת השאיפה דת האומוטו השואפת לשלום.
מספרים כי למרות תחכום שיטתו וחדשנותה הרבה, שהציעה עקרונות מקוריים שחלקם הפוכים מאלו שהציעו שיטות הלחימה האחרות, כשנשאל על דרך האייקידו שפיתח, היה אואשיבה עונה: "הדרך היחידה היא ההליכה ללא דרך, רק להיות בהרמוניה עם היקום, אחד".
אמרות רבות טבע אואשיבה, וכן סיפורים רבים נקשרו בשמו, אשר ביטאו את ראיית עולמו המיוחדת, המבוססת בין השאר על התפתחותו הרוחנית, על הידע הרב שצבר ועל תפיסת המציאות המיוחדת שהייתה לו. אחת האגדות מספרת כי בשנת 1925 התעורר ויכוח בין אואשיבה לקצין בחיל הים, ואואשיבה הוזמן לקרב. אואשיבה התגונן ללא כלי נשק וניצח את הקרב על ידי התשת הקצין, אף על פי שזה היה חמוש בבוקן (חרב עץ המשמשת לאימונים). אואשיבה הסביר כי מהרגע שצפה את תנועותיו של הקצין לפני שיצאו לפועל, הייתה זו תחילתה של "הארה" - הבסת אויב חמוש מבלי לפגוע בו, מיזוג של הרוח והחומר. כך התמזגו אצלו, עקרונות הבודהיזם ודת השינטו אל נטרול התקפה תוך חמלה מוחלטת- אי קי דו.
כשנשאל אואשיבה מהו סוד האימון שהביא אותו לרמת שליטה כה גבוהה בגופו וברוחו, היה עונה, "הסוד האמיתי של אימון אייקידו, הוא עוד אימון..."

חיים אישיים

הוא היה נשוי לאצו אואשיבה ונולדו להם ארבעה ילדים, שלושה בנים ובת אחת: קוניהרו, טקמורי, מצוקו וקיסשומארו שהיה לממשיכו כראש שיטת האייקידו.
דניאל בוטייל

ביוגרפיה

בוטייל מתאמן בהדרכת רוגל נחום.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2011 סיים בוטייל במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.67 מטר ובמקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.85 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 2012 זכה בוטייל במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.87 מטר, אחרי יוחאי הלוי חבור לאגודה (16.86 מטר) ולפני תום יעקובוב ממכבי חיפה כרמל (11.55 מטר). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.10 מטר.
באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה ביוני 2013 זכה בוטייל במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא ישראלי חדש לנוער של 15.61 מטר, שיפור של 19 ס"מ לשיא הנוער בן ה-21 של אבי טיירי, ו-58 ס"מ לשיאו האישי. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.52 מטר, אחרי יוחאי הלוי חברו לאגודה (16.45 מטר) ולפני תום יעקובוב ממכבי חיפה כרמל (15.31 מטר). שלושה שבועות לאחר מכן, במסגרת תחרויות האתלטיקה של המכביה התשע-עשרה, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.49 מטר.

אלוף ישראל

באליפות ישראל באתלטיקה יולי 2014 זכה בוטייל במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 7.34 מטר, לפני תום יעקובוב (7.32 מטר) וגדי אוחיון מעמק חפר (7.26 מטר).