google/wiki40b huggingface dataset:
יום לציון אסון צ'רנוביל

יום הזיכרון לאסון צ'רנוביל הוכרז על ידי האו"ם מצוין ב-26 באפריל, היום בו הוא התרחש. ביום זה מציינים את האסון הגרעיני המפורסם שקרה בעיירת פריפיאט (אוקראינית: При́п'ять) סמוך לעיר צ'רנוביל (Чорно́биль) האוקראינית בזמן היותה חלק באיחוד הסובייטי. החלטת האו"ם על ציון יום זה התקבלה ב-8 בדצמבר 2016.

האסון

אסון צ'רנוביל הוא אחת התאונות הגרעיניות החמורות ביותר בהיסטוריה, שבה בבלוק הרביעי של הכור הגרעיני בפריפיאט התבצע ניסוי, שמטרתו הייתה לבדוק את מצב הכור במקרה של ניתוק מאספקת החשמל. מפעילי הכור הפעילו את סוללות הגיבוי ובגלל תכנון שגוי ואי הבנה של המצב על ידיהם, הטמפרטורה בכור עלתה באופן פתאומי והכור יצר כמות אנרגיה פי 10 מהמצב הרגיל שלו, כתוצאה מכך הותכו מוטות הדלק הגרעיני ולחץ הקיטור הרב גרם לפיצוץ ששבר את כיפת הכור ואת גג המבנה. בגלל הפיצוץ ליבת הכור נחשפה אל האוויר, מה שגרם לשריפה. השריפה פיזרה את החומרים הרדיואקטיביים מהכור אל הסביבה (עקב חוסר תקציב לא נבנתה שכבת ביטחון בין הכור לגג המבנה קודם לכן).
באירוע זה לא התרחש פיצוץ גרעיני, אך על פי הערכות הנשורת הרדיואקטיבית הייתה גדולה פי 300 מפצצה גרעינית רגילה (עוצמה של 13–16 קילוטון TNT), הנשורת התפזרה עם הרוח לאזורים אחרים, בעיקר אוקראינה, רוסיה ובלארוס. בסך הכל זוהם באופן חמור אזור של שבו גרו כ-200,000 תושבים שחויבו להתפנות.

לאחר האסון

השלטון הסובייטי ניסה להסתיר את האסון, ואפילו הוציא את התושבים בעיירות הנגועות למצעד חג הפועלים (1 במאי). האסון נודע לעולם הרחב רק לאחר שרוח נשאה חומר רדיואקטיבי מאוקראינה לשווייץ, שם שמו לב לכך.
3 ימים לאחר האסון פורסמה כתבה בעיתון "איזווסטיה", שבה היה כתוב: "תאונה אירעה בתחנת הכוח צ'רנוביל ואחד הכורים הגרעיניים ניזוק. צעדים ננקטים על מנת למזער את השלכות התאונה. אלו שנפגעו ממנה מקבלים עזרה. ועדה ממשלתית הוקמה".
ארנאני

מערכה שנייה - האורח

בארמונו של סילבה המון חוגג נמצא בארמון לכבוד החתונה העתידה להתקיים באותו יום. ארנאני נכנס מחופש לצליין סילבה נענה לבקשתו להעניק לו מחסה בארמון, בכפוף לחוק הקדוש של הכנסת האורחים. כאשר ארנאני מגלה כי אלוירה מתחתנת עם סילבה, הוא מגלה את זהותו ומציע לסילבה להסגיר אותו למלך. סילבה מסרב, בטענה כי הוא לא חוזר בו ממילתו להעניק לו מקלט, שכן הדבר יהווה הפרה של חוק הכבוד. אלוירה מספרת לארנאני כי נשארה נאמנה לו וכי תכננה להתאבד בדקירה על יד המזבח. השניים מתחבקים (דואט: Ah, mourir potessi adesso, אה, לו יכולתי למות עכשיו). סילבה נכנס ומגלה את השניים, וזעמו גואה, הוא מבטיח נקמה (טריו: No, vendetta piu tremenda , לא, אני חפץ בנקמה גדולה יותר). מודיעים לסילבה כי המלך (דון קרלו) עומד בשערי הארמון, סילבה מורה להכניסו ומחביא את ארנאני. המלך דורש את ארנאני אך סילבה מסרב ומוכן אף להקריב את ראשו. חיילי המלך לא מוצאים את ארנאני, המלך מחליט לקחת את אלוירה כבת ערובה עד אשר יסגיר סילבה את ארנאני. לאחר שהמלך עוזב, סילבה משחרר את ארנאני ומזמין אותו לדו-קרב. ארנאני משכנע את סילבה להרשות לו לסייע לו לשחרר את אלוירה מידי המלך, ורק אחר כך יוכל להרוג אותו. ארנאני נשבע על כך לסילבה, ומוסר לו קרן שיתקע בה כשירצה במותו. השודדים מצטרפים אל ארנאני, הוא שר על רצונו לנקום את מותו של אביו, אף בדמי חייו (Sprezzo la vita ne più m'alletta).

מערכה שלישית - רחמים

קברו של קרל הגדול ריקרדו מוביל את קרלו אל הקבר, ומספר לו כי מורדים מתכוונים להתאסף כאן לקשור קשר נגדו. בינתיים מתקיימת ישיבה של אלקטורים הבוחרים בקיסר הרומי הקדוש הבא, קרלו מבקש מרודולפו כי במידה ויבחר, יסמן לו באמצעות 3 יריות תותח. קרלו מתחבא מאחורי הקבר, ובינתיים שר על ימי נערותו (Oh, de'verd'anni miei). המורדים מתאספים, עורכים גורל מי יתנקש בקרלו, ארנאני עולה בגורל ומביע שחמה על האפשרות שניתנה לו לנקום את דם אביו. סילבה מציע לו את חייו בתמורה לזכות להרוג את קרלו, אך ארנאני מסרב. 3 יריות תותח נשמעות, קרלו יוצא ממחבואו, ומכריז כי הוא קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה החדש. חיילים מופיעים, וקרלו מורה לחלק את המורדים בין האצילים אשר דינם למות, לבין פשוטי העם שיאסרו. ארנאני מכריז כי מקומו בין האצילים, בהיותו דון חואן הדוכס מאראגון, שנושל מאדמותיו. אלוירה נופלת לרגלי קרלו ומבקשת חנינה, הקיסר, ברצונו להדמות לקרל הגדול, חונן את הנידונים למוות. אלוירה וארנאני יחד שוב.
בחלק מההפקות מסיימים ב"הפי אנד" ולא ממשיכים למערכה הרביעית. בכך, על פי הפרופסור יהואש הירשברג, מוחמצת הביקורת הנוקבת שמטיח ורדי בצביעות החברתית המתבטאת באופרה זו בציות לחוקי הכבוד.

מערכה רביעית - האיש בתחפושת

טירתו של ארנאני
ארנאני ואלוירה זה עתה נישאו. לפתע נשמע קולה של הקרן של ארנאני. סילבה מופיע ודורש מארנאני לקיים את הבטחתו, ארנאני מבקש ממנו רק לטעום מכוס האהבה, אך כשסילבה מכנה אותו פחדן, הוא דוקר עצמו למוות. אלוירה מתאבדת מיד אחריו.
פלזאנס מקפריסין

פלזאנס מקפריסין, (צרפתית: Plaisance d'Antioche) נולדה בשם פלזאנס מאנטיוכיה או פלזאנס מפואטרי (1235–1261) הייתה נסיכה צלבנית ששימשה כעוצרת בממלכת קפריסין ובממלכת ירושלים הצלבניות.

קורות חייה

היא הייתה בתו של בוהמונד החמישי, נסיך אנטיוכיה ובשנת 1250 נישאה לאנרי הראשון, מלך קפריסין שנפטר בשנת 1253. פלזאנס הפכה לעוצרת של יורש העצר - בנה התינוק הוגו השני, מלך קפריסין.
פלזאנס נישאה לבליאן מארסוף אך נישואיהם בוטלו בשנת 1258.
מאז מסע הצלב השישי הייתה ממלכת ירושלים קרועה במלחמות אזרחים במהלכן נלחמו האצילים המקומיים עם נציגי הקיסר כאשר למהומה מצטרפים המסדרים הצבאיים והקומונות הימיות של ערי איטליה במלחמת כל בכל שהטילה את המדינה לאנרכיה מוחלטת, שגלשה מחוץ לתחומי ארץ ישראל אל איטליה ושאר המאחזים של ערי הנמל האיטלקיות באגן הים התיכון. על פי היסטוריוגרפים צלבנים בני התקופה טובעו במהומות 80 ספינות, נהרסו ביצורי העיר עכו ומצודות שבתוך העיר (מלבד אלו שבחזקת המסדרים הצבאיים) ונהרגו אלפי אנשים.
על רקע זה, בניסיון של האצילים המקומיים להשיג לגיטימציה למעמדם הוזמנה פלזאנס על ידי בוהמון השישי, נסיך אנטיוכיה - אחיה של פלזאנס ואחד מראשי מפלגת האצילים - לעכו והוצגה כעוצרת הממלכה עבור הוגו השני עד שהקטין יוכל להיות מוכתר כמלך ירושלים, פלזאנס שהייתה בסך הכל שליט בובה במשחק הכוחות העבירה את תואר העוצר לז'אן ד'איבלין-ארסוף. קרבות הרחוב בעכו פסקו אך המתיחות לא התפוגגה. הקומונה של ונציה ובני בריתה קיבלו את הוגו כשליט, אך הקומונה של גנואה דחתה את הטענות והצביעה על קונראדין מצאצאי פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשליט הלגיטימי.
בוהמון שלא הצליח לבסס את מעמדו של הוגו השני כמלך ירושלים שכר 800 אבירים כצבא לתת תוקף לתביעות אך התוצאה הישירה של המהלך היה התבצרות הצדדים בעמדותיהם הפוליטיות והפיזיות. הצדדים הניצים פנו אל האפיפיור אלכסנדר הרביעי בבקשה להכריע בסכסוך ולנסות להשכין שלום בין הפלגים. ביוני 1258 נקראו נציגי הקומונות האיטלקיות לפגישה משותפת בה דרש הכס הקדוש להפסיק לאלתר את מעשי האיבה ולמסור למשמרת את רכוש הקומונות לידי ליגאט של האפיפיור. המשא ומתן עלה על שרטון לאחר שהתקפה מתואמת היטב של הצי של ונציה הצליחה להביס את הצי של גנואה בקרב ימי במפרץ חיפה. הרובע הגנואזי נהרס עד היסוד והקומונה נסוגה לבסיס כוחה בצור שם נהנתה מהגנת פיליפ ממונפורט שליט העיר. שליחי האפיפיור מצאו עצמם מול שוקת שבורה מבלי יכולת ליצוק תוכן לדרישות האפיפיור.
פלזאנס נפטרה בקפריסין בשנת 1261, עם מותה עבר תואר העוצרות (חסר הכוח וריק מתוכן) לאיזבל דה ליזיניאן.
חנה גולדברג

ביוגרפיה

חנה גולדברג נולדה בחיפה, לשרה (לבית הכט) ודוד גולדברג שהיה מעריך ראשי בבית המכס בחיפה. למדה בתיכון עירוני ג' בחיפה ושירתה בצה"ל ככתבת צבאית בתקופת מלחמת יום הכיפורים. לאחר שהשתחררה מצה"ל למדה באוניברסיטת חיפה פילוסופיה וספרות אנגלית. בתקופת לימודיה האקדמיים עבדה כעיתונאית וכעורכת לשונית וכן תרגמה מאמרים ומחקרים מאנגלית לעברית. בתום לימודיה עברה להתגורר בתל אביב.
בשנת 2002 נבחרה לתפקיד יושבת-ראש דירקטוריון אקו"ם. בתפקיד זה ייצגה את היוצרים הישראליים במשך שלוש שנים וחצי והובילה מאבק להעלאת המודעות הציבורית לנושא זכויות היוצרים בישראל ולשיפור מעמדו של היוצר.
שירה האנטי גזעני "חברים בכל מיני צבעים" משמש כפתיח במפגשיה עם תלמידים במסגרת מערכת החינוך. במפגשים אלה היא משוחחת עם הילדים על שיריה וספריה, על כתיבה ויצירה, על קבלת החריג והשונה, על סובלנות, על מאוויים לקרבה ולחברוּת, על חמלה, על דרכים לביטוי רגשות, על הקשר בין עולם המחשבים לבין רגשות ועל הצורך האנושי "להיות כמו כולם".

שיריה

בשנת 1983 יצא לרדיו שירה הראשון "לא רוצה לזמביה" בביצוע עופר אקרלינג. השיר היה ללהיט, שעורר התעניינות רבה בשל שפתו הייחודית. מאז ועד היום עובדת גולדברג עם מיטב המלחינים והזמרים בישראל, ושיריה מושמעים ברדיו ובטלוויזיה.
עוד משיריה: "נאחז באוויר" (גידי גוב), "אנטארקטיקה" ("אין סוסים שמדברים עברית"), "מעיין" (קורין אלאל), "אמסטרדם" ו"ענוג" (להקת נוער שוליים), "אש" ("אש על הפנים" (רמי קלינשטיין), "גבר באמבטיה" ו"הרווח שבין" ("הרווח בין הגבר לחולצה" (ליליה), "חברים בכל מיני צבעים" (שרית חדד), "בואי נתחבק" (אלון אולארצ'יק), "מישהו גדול" (שי גבסו) "מול חלונך" (רונן עניא), "אוויר", "מכולת" (יסמין אבן) ו"טאקו" (חני יופה).
ב-1992 חיברה את המילים לשירים בסרט "ללקק ת'תות" בבימויו של אורי ברבש.
בשנת 2005, במלאת לה כ-400 שירים מולחנים, יצא לאור ספר מהודר ובו מיטב שיריה - "אין סוסים שמדברים עברית" (הקיבוץ המאוחד). בספר שזורים גם הסיפורים שמאחורי השירים. 
בשנת 2005 שנה זכה שירה "מישהו גדול" במקום הראשון בפסטיבל השירים של ישראל. 
בשנת 2015, זכתה בפרס ע"ש אהוד מנור על מפעל חיים של אקו"ם. מנימוקי השופטים: חנה גולדברג היא פזמונאית משוררת וסופרת, גדלה בחיפה, החלה לכתוב בגיל צעיר מאד. השיר הראשון שלה שיצא לרדיו, "לא רוצה לזמביה" בשנת 1983 זכה להצלחה רבה וסלל את  המשך דרכה. חנה מייצגת את האישה העצמאית, הכותבת, היוצרת חסרת הפשרות שלא חוששת מלחשוף בפנינו את כישרונה, כתיבתה החושנית, הנשית והייחודית. שיריה של חנה כאילו מספרים סיפור עלילתי מתוחכם שהמאזין לא רוצה שיסתיים. שואלת שאלות קיומיות, על החיים על החיפוש אחר האהבה הגדולה ושינוי אמיתי. חנה הטביעה את חותמה עם שירים אהובים- "נאחז באוויר" - גידי גוב, "אש על הפנים" -רמי קלינשטיין, "אנטארקטיקה"- קורין אלאל, "בואי נתחבק", של אלון אולארצ'יק "אמסטרדם", "ענוג" ועוד של נוער שוליים, "מישהו גדול" של שי גבסו ועוד. באמתחתה של חנה למעלה מ 400 יצירות- שירים וספרים. בשנת 2002 נבחרה חנה לדירקטוריון אקו"ם ושימשה כיו"ר הדירקטוריון. בתפקידה קידמה והובילה מאבק להעלאת המודעות לנושא שמירת  זכויות היוצרים ושיפור מעמד היוצר.
אדמות ישי

ההתיישבות בשכונה

בשנת ה'תשמ"ד (1984), חודשה ההתיישבות באדמות התל שנקנו על ידי הקהילה היהודית במאה ה-19. מספר משפחות יהודיות התיישבו בחלקה פנויה בה הוצבו מספר קרוונים. 
בערב ראש חודש אלול שנת תשנ"ח (1998) נרצח בביתו תושב המקום, הרב שלמה רענן. לאחר רצח הרב רענן הוקם כולל "אור שלמה", בחדר השינה שבו אירע הרצח. בראש הכולל עומד חתנו של הרב רענן, הרב ישראל שליסל. כיום לומדים בכולל, הצמוד לדירתו של רענן, כ-15 אברכים, בתוכנית הלכה בת חמש שנים שבמהלכן הם ניגשים למבחני הסמכה לרבנות. מפאת הצפיפות בית המדרש מתקבל מספר מוגבל של לומדים, על אף שהביקוש אליו גדול.
ב-2005 נערכה חנוכת הבית לבית הקבע "בית מנחם".
ב-חול המועד סוכות תשע"ה, נחנך במקום "מצפה חברון".
תיאודור טיילור

ביוגרפיה

טיילור למד לשחק שחמט בגיל 7, ויכולתו השתפרה כאשר למד בקולג' לעיוורים בווסטר בין השנים 1909–1918. ב-1918 הוא התחיל ללמוד באוקספורד, שם התמנה לקפטן מועדון השחמט. טיילור סיים ב-1922 בהצטיינות את לימודי המשפטים, וב-1923 החל ללמד בקולג' בליול באוקספורד. ב-1928 קיבל משרה קבועה כמרצה.
טיילור התמודד 12 פעמים באליפות בריטניה בשחמט; בהופעה הראשונה שלו, בשנת 1925 סיים במקום הרביעי. את התוצאה הטובה ביותר השיג בשנת 1933 כאשר סיים שני (ניצח: מיר סולטאן חאן). טיילור חלק מקום ראשון עם ג'ורג' קולטנובסקי בתחרות המשנית של הייסטינגס בשנת 1929/30 והקדים את סאלו פלור, קונל יו אודונל אלכסנדר, מילן וידמר, יוסף רג'פיר, לודוויג רלסטאב ודניאל נוטבום.
החל משנת 1930/31 שיחק טיילור בתחרות הראשית של הייסטינגס, שם השתתף תשע פעמים. התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שישי בשנת 1936/37.
טיילור שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930. טיילור שיחק בלוח מילואים ראשון והשיג תוצאה של +1 -2 =4. (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו) 
טיילור ניצח שלוש פעמים באליפות אנגליה בשחמט בהתכתבות, בשנים 1932, 1933 ו-1934. הוא שיחק בתחרות השחמט בנוטינגהאם 1936.
טיילור היה נשיא מועדון השחמט של Midland Counties בין השנים 1947–1950 אך עבודתו האקדמית ופועלו למען רווחת העיוורים הגבילו את הזמן שיכל להקדיש לשחמט. טיילור גם נהנה ממשחק הברידג'.
דווימה

היסטוריה

במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1922 נמנו בכפר 2,441 תושבים, כולם מוסלמים. במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו בכפר 2,688 תושבים ב-559 בתים.
בסקר הכפרים שנערך בשנת 1945, ההערכה הייתה שמספר התושבים היה 3,710 נפש. שטח הכפר היה 60,585 דונם, כמחציתם מעובדים, מתוכם 21,191 דונם שימשו לגידול תבואה ו-1,206 דונם שימשו למטעים. 
הכפר נכבש על ידי גדוד 89 בפיקודו של דב צסיס במסגרת מבצע יואב, ב-29 באוקטובר 1948. גדוד זה היה כפוף לחטיבה 8 בפיקודו של יצחק שדה. במהלך הכיבוש נהרגו כ-100-80 מתושבי הכפר. פלוגה מוקטנת של גדוד 89, שנעה בשבעה זחל"מים הסתערה ביריות על הכפר. הערבים טענו כי תושבי הכפר נמלטו מזרחה וכוח התקיפה רדף אחריהם וירה עליהם. לטענתם, אנשי הפלמ"ח עצרו מאות מהכפריים ורצחו עשרות, אך חקירת האו"ם בנושא לא העלתה ראיות לטבח כלשהו מלבד להרוגי הקרבות. יומיים לאחר כיבוש הכפר פנה יגאל אלון, מפקד חזית הדרום, ששמועות על שאירע הגיעו אליו, אל שדה בתביעה להגיב בחריפות על כך אם תתאמת השמועה על הטבח. לאחר ששדה לא הגיב, הטיל אלון על התובע הצבאי של חזית הדרום לבדוק את השמועות ולהעמיד לדין את האשמים. אלון קיבל מהתובע הצבאי דו"ח מלווה בעדויות, והעבירו לאיסר בארי, שאותו מינה הרמטכ"ל לחקור את האירוע. בארי קבע שכ-80 תושבים נהרגו במהלך הקרב, ועוד 22 נהרגו אחריו. החקירה לא הושלמה ואיש לא הועמד לדין. להערכת צבי ענבר החקירה גוועה עקב החנינה הכללית שניתנה בפברואר 1949. בראשית 1949 הוקם בשטח הכפר משלט של צה"ל, שאויש לסירוגין על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני וחטיבת הנגב.
לדברי מנחם פינקלשטיין, יצחק שדה סיפר לנתן אלתרמן על אירועי כיבוש דווימה, ובעקבות זאת כתב אלתרמן את שירו "על זאת".
בתחילת 2012 החלו עבודות בשטח הכפר להקמת היישוב כרמי קטיף לכ-70 משפחות ממפוני גוש קטיף. במהלך עבודות העפר להקמת היישוב נחשפו בשטח מרכז הכפר הערבי בית בד, קולומבריום, מערה, וילה יהודית מתקופת הבית שני ומקוה.
הוא אוהב אותי... הוא לא אוהב אותי

הוא אוהב אותי... הוא לא אוהב אותי או היא אוהבת אותי... היא לא אוהבת אותי (בצרפתית: Effeuiller la marguerite) הוא משחק שמקורו בצרפת] שנועד לשקף את רגשותיו של האהוב כלפי השחקן.
אדם שמשחק את המשחק אומר לסירוגין את הביטויים "הוא (או היא) אוהב/ת אותי" ו"הוא (או היא) לא אוהב/ת אותי", תוך כדי שהוא מסיר עלה כותרת אחד מפרח (בדרך כלל חיננית עין שור ) לכל ביטוי. לאחר שהוסר עלה הכותרת האחרון מהפרח, הביטוי האחרון שנאמר מייצג כביכול את האמת של אהבתם של השחקן ואהובו. תוך כדי שהשחקן אומר את הביטויים הללו, השחקן בדרך כלל נמשך מינית לאהובו. אותו שחקן עשוי גם לאשר את אמונתו או לפעול מתוך גחמה.
בגרסה הצרפתית המקורית של המשחק, עלי הכותרת לא רק מציינים את אהבתו של אותו אדם שעליו מדובר, אלא באיזו מידה: "קצת" (un peu), "הרבה" (beaucoup), "תשוקה" (passionnément), "עד טירוף" (à la folie) או "בכלל לא" (pas du tout).
ניתן גם להשתמש במשחק זה למטרות אחרות, כמו למשל האם ללכת לקנות דבר מסוים או לא, האם ללכת לבית הספר או לא, וכו'.
מיסטר (סירק דו סוליי)

מיסטר (Mystère) הוא אחד מארבע מופעי קרקס השמש המוצגים בלאס וגאס שבנוודה שבארצות הברית, והראשון מביניהם שהחל להציג בעיר. המופע מציג דרך קבע במלון אי המטמון. המופע הוצג לראשונה ב-25 בדצמבר 1993 ומאז הוא אחד המופעים המוצלחים והידועים המוצגים בעיר בשל סגנונו הייחודי. המופע מהווה שילוב בין אומנויות הקרקס (אקרובטיקה וליצנות), ריקוד מודרני, בלט, אופרה, מוזיקת העולם וקומדיה.

היסטוריה

הרעיון להפקת המופע החל בשנת 1990 כאשר מלון סיזרס פאלאס ביקש מקרקס השמש שיפיק עבורו מופע המבוסס על המיתולוגיה היוונית והמיתולוגיה הרומאית. המופע שהופק היה נועז מידי עבור המלון, ושונה מאוד ממופעים אחרים שהוצגו בלאס וגאס (שהיו בסגנון הפולי ברז'ר) ורק שלוש שנים מאוחר יותר הסכים מלון אי המטמון להציג את המופע באופן קבוע, בעקבות הצלחת מופע הקסמים של זיגפריד ורוי אשר גם הוא היה שונה מהמופעים המקובלים בעיר.

המופע

המופע כולל אקרובטיקה, "מקלות סיניים", טרמפולינה, וכן קפיצות באנג'י - המופע הראשון בעולם שכלל קפיצות מסוג זה. כמו כן כולל המופע קטעי מוזיקה ושירה מקוריים וכן הופעות קומיות של ליצנים המוגלמים על ידי האב ובנו - בריין וניקולס דיוהרסט, והתינוק הענקי המגולם על ידי פרנסואה דופווי.
המופע זכה להצלחה מרובה, והוא נחשב לאחד ממופעי הקרקס הטובים בעולם אם לא הטוב שבהם.

תיאור המופע

המופע מתחיל בהופעה קומית של ליצן שנועדה להכניס את הקהל לאווירה קומית. הליצן תוקף את הקהל בפופ קורן, מתנהג כמו סדרן ומוביל את הצופים למושביהם (לרוב למושבים לא נכונים). הליצן מופיע בהמשך המופע - לרוב בסצנות בהם הוא מתווכח עם מנהל הזירה בין הופעות האקרובטים. ליצן נוסף הלבוש כתינוק ענק משמש אף הוא כאתנחתא קומית במהלך המופע. 
בדומה לשאר מופעי קרקס השמש, גם במופע זה המוזיקה מבוצעת על ידי להקה ברקע הבמה, ושתי זמרות מלוות את המופע. שפת השירים היא שפה דמיונית (ג'יבריש). 
סצנות המופע כוללות הופעה של אקרובטים על טרפז, קפיצות באנג'י, הופעה של מקלות סיניים, טרמפולינה, לוח קוראני והופעה של טייקו המהווה את אחד משיאי המופע, ואחד הקטעים הפופולריים ביותר במופע.
אורכו של המופע הוא כ-95 דקות (לרבות הפרולוג המבוצע על ידי הליצן - הסדרן)

הפסקול

הפסקול של מופע זה נחשב לפסקול הפופולרי מבין מופעי קרקס השמש. פס זה הופץ הן בהקלטה באולפן משנת 1994 (בדומה ליתר הפסקולים של המופעים שהוקלטו באולפן) והן בהקלטה של מופע חי משנת 1996. מופע זה הוא היחיד מבין מופעי קרקס השמש שהופץ גם בהקלטה חיה.
גרגוריוס השלושה עשר

ביוגרפיה

גרגוריוס נולד בבולוניה (כיום באיטליה) בשם אוגו בואונקומפאני. הוא למד משפטים באוניברסיטת בולוניה, הוסמך ב-1530 והפך לפרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה. בין תלמידיו היו: אלסאנדרו פארנזה, רג'ינאלד פול וקארלו בורומאו. ב־1538 הוזמן לרומא על ידי האפיפיור פאולוס השלישי שמינה אותו לעוזרו. הוא נתמנה על ידי האפיפיור פאולוס הרביעי לחבר לשכת האפיפיור. מאוחר יותר נתמנה על ידי האפיפיור פיוס הרביעי לקרדינל ולנציגו לועידת טרנטו. הוא שימש כשליח האפיפיור פיוס החמישי אל פליפה השני, מלך ספרד, ומאז עמד אתו בקשרים במשך כל חייו.
ב-1572, עם מות האפיפיור פיוס החמישי, נבחר אוגו בואונקומפאני לאפיפיור בשם גרגוריוס השלושה עשר, בחירה שהושפעה מתמיכתו של פליפה השני. מומחיותו בשטחי המשפט והניהול הייתה לו לעזר רב בקבלת החלטות. הוא היה נחוש בדעתו ליישם את המלצות ועידת טרנטו. הוא מינה ועדה כדי לערוך מחדש את רשימת הספרים האסורים על ידי הכנסייה הקתולית, עמד על כך שהבישופים יתגוררו במחוזות כהונתם, ביטל את מועצות הקרדינלים והמיר אותן בוועדות בעלות תפקידים מוגדרים. בזכות אישיותו הצליח להאדיר את כוחו של האפיפיור על חשבון הקרדינלים.
גרגוריוס השלושה עשר תמך בישועים בכל רחבי אירופה, והקים למענם בתי ספר שהפכו למרכזים חשובים להכשרת כמרים, ובהם הקולג' הגרמני והקולג' האנגלי ברומא. הוא דאג להעביר את האוניברסיטה האפיפיורית (שנוסדה ב- 1551) לאתר חדש ברומא, ושמה של אוניברסיטה זו הוסב על שמו לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית - האוניברסיטה הישועית העתיקה שבעולם.
שמו של גרגוריוס השלושה עשר נודע בעיקר בשל הלוח הגרגוריאני. הוא הכריז באמצעות צו שאחרי ה-4 באוקטובר 1582 יבוא ה-15 באוקטובר 1582, וכך קוצרה שנת 1582 ב-10 ימים. הבעיה הייתה שבלוח היוליאני, שהיה נהוג מאז שנת 45 לפנה"ס, השנה הייתה ארוכה מדי, ובמשך השנים נוצר פער של עשרה ימים בחישוב מועד טקס חג הפסחא וטקסים נוצרים אחרים.
מדיניות החוץ של גרגוריוס השלושה עשר הייתה מכוונת נגד הפרוטסטנטים. הוא עודד את פליפה השני מלך ספרד לשלול את הכתר מאליזבת הראשונה מלכת אנגליה. אומנם לא היה לו חלק בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש, אך אחרי רצח זה ערך ברומא טקס הודיה לאלוהים על הצלת צרפת וכס האפיפיור מן הסכנה הגדולה, והורה לטבוע מטבע מיוחד לציון תבוסתם והשמדתם של ההוגנוטים.
כדי לממן את תוכניותיו - הקמת בתי ספר לישועים, דיכוי ההוגנוטים ושלילת הכתר מאליזבת - החרים אחוזות רבות במדינת האפיפיור בתואנות משפטיות. הדבר גרם להתנגדות האצולה שארגנה כנופיות לצורך שוד וביזה בערים ובדרכים. כתוצאה, לא ניתן היה לגבות כספים וזרימת הזהב לרומא נפסקה. גרגוריוס השלושה עשר נאלץ לבטל את צווי ההחרמה ומת כאדם מושפל ב-1585. אחרי מותו נבחר לאפיפיור סיקסטוס החמישי.
מוטאז

מוטאז הוא שם כללי בביוכימיה לאנזימים המזרזים את ריאקציית העברת קבוצה פונקציונלית מעמדה אחת לאחרת בתוך אותה מולקולה.

דוגמה

האנזים פוספוגלוקומוטאז מזרז את העברת קבוצת הפוספט בין עמדות '1 ו- '6 בגלוקוז. ההרכב הכימי הכללי של גלוקוז-1-פוספט זהה לתכולת האטומים בגלוקוז-6-פוספט אך מבחינה מבנית וכימית, וגם מבחינה ביולוגית, אלו שתי מולקולות שונות.

מנגנון קטליטי

לאנזימי המוטאז לרוב יש את החומצה האמינית סרין כקבוצה קטליטית באתר הפעיל. לדוגמה, במקרה של פוספוגלוקומוטאז, הסרין הפעילה תקשור את קבוצת הפוספט - מצב שמקנה לאנזים את יכולתו להעביר קבוצות פונקציונליות מהעמדות השונות.
רות דולורס וייס

ביוגרפיה

וייס נולדה באשקלון, להורים שעלו מאוקראינה ב־1973. היא חיה מספר שנים באוסטין, טקסס. בהיותה נערה נטלה לעצמה את השם האמצעי "דולורס" שמשמעותו בלאדינו עצבות ואומללות. למדה בתיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בירושלים. הדמות ממנה שאבה השראה הייתה הזמר טום וייטס, שהתוודעה אליו דרך האלבום "Bone Machine", שקיבלה ליום הולדתה החמישה עשר. ב־1997, בגיל 19, עברה מאשקלון לתל אביב והקימה להקה בשם "B-Blond". ב־2003 הקימה את להקת "River Styx" ("נהר סטיקס") עם חבר הלהקה, שי לוינשטיין, עם סתו נחום ועם נגן הקונטרבס יהוא ירון.
תקליטה הראשון "(Come See (Raw Versions" יצא לאור באוגוסט 2004, ובו שרה באנגלית בלבד בליווי פסנתר. תקליטה השני "בעברית", שיצא באוגוסט 2008 כלל שירים בעברית. בינואר 2012 יצא לאור תקליטה השלישי, "My Middle Name is Misery" (שמי האמצעי הוא אומללות), בו היא מבצעת בליווי בלתי־שגרתי שכולל את הקונטרבס של יהוא ירון וכלי נשיפה, גרסאות כיסוי לשירים של אלביס קוסטלו, דייוויד בואי, נינה סימון, בוב דילן, ניק קייב, בילי הולידיי, קינג קרימזון, רוברט ואייט ואחרים, בהם אף ביצוע לשיר הפופ-דאנס "Toxic" של זמרת הפופ בריטני ספירס. התקליטים זכו לאהדת הביקורת. במרץ 2014 יצא אלבומה "בשפת בני האדם".
לווייס קול עמוק וייחודי, בעל צרידות ומנעד רחב. סגנונה משלב בין ג'אז, בלוז, מוזיקת נשמה, פולק ומוזיקת רוק. הביצוע שלה לשיר "משירי ארץ אהבתי", למשל, מתואר על ידי מבקר המוזיקה של עיתון הארץ, בן שלו במילים "כדור שלג מתגלגל של רגש חשוף, שמאיים לקבור תחתיו את הזמרת עצמה". בפברואר 2012 כתב שלו: "רות דולורס וייס היא הזמרת הכי טובה שעלתה על במת המוזיקה הישראלית בשנים האחרונות".
פין (בעלי חיים)

פין הוא איבר המין הזכרי אשר משמש לצורך הזדווגות, ובקרב יונקים משמש גם לצורך השתנה. איברים אלה מופיעים אצל בעלי חיים רבים, הן אצל בעלי חוליות והן אצל חסרי חוליות, אך לא בכל המינים של בעלי החיים יש לזכרים פין, ובאותם מינים שבהם יש לזכרים פין הוא לא יהיה בהכרח איבר הומולוגי.
ברוב המינים של בעלי החיים, בהם יש איבר שניתן לתאר אותו באופן סביר כפין, אין לו תפקיד מרכזי מלבד הזדווגות והעברת הזרע אל הנקבה, אך אצל יונקים עם שליה הפין נושא את החלק הדיסטלי של השופכה, אשר משחררת את השתן במהלך ההשתנה ואת הזרע במהלך הזדווגות. אצל רבים מהיונקים בעלי השליה, הפין מכיל עצם שמסייעת לנוקשות הפין.

אצל יתר בעלי החיים

כמו בכל איבר אחר בגוף, האורך וההיקף של הפין יכולים להשתנות במידה רבה מחיות שונות מאותו המין. אצל בעלי חיים רבים, בעיקר יונקים, גודלו של פין רפה הרבה יותר קטן מגודלו הזקוף.
ויטמין B3

ויטמין B₃ הוא ויטמין שמשתתף בייצור חומצות שומן, בפירוק הגלוקוז ובמטבוליזם של חלבון. הוא משפיע גם על מערכות העצבים והעיכול. 
שתי מולקולות דומות נקראות ויטמין B₃ - ניאצין וניקוטינאמיד. ניאצין (קרוי גם חומצה ניקוטינית) היא נגזרת של חומצת האמינו טריפטופן וניקוטינאמיד היא האמיד של ניאצין. בבני אדם, המרת הטריפטופן לניאצין מתבצעת בכבד בקצב איטי למדי, לכן חיוני לצרוך ניאצין מהמזון. מחסור מתמשך בניאצין עלול לחולל את המחלה הקטלנית פלגרה. בין תסמיני המחלה: עייפות, רגישות לאור השמש, דלקות בעור, הפרעות עיכול, בלבול ולבסוף שיטיון ומוות.
מזונות עשירים בוויטמין B3: 
מהחי – איברים פנימיים, דגים, בשר לסוגיו, ביצים ומוצרי חלב. 
מהצומח - שומשום, דגנים מלאים (4-29.5 מ"ג ל-100 גרם), אגוזים, קטניות, נבטים.
צריכה מקסימלית מותרת: 1.5 עד 6 גרם ליום (בהוראת רופא). צריכה מעל לכמות זו, או צריכה של ניאצין כתוסף תזונה (שמתפרק מהר) עשויה לגרום להרחבת כלי הדם, עקצוץ בעור, הפרעות במערכת העיכול והרגשת בעירה בפנים. כ-10% מהאוכלוסייה עשויים לסבול מתופעת לווי של הרגשת בעירה בכל הגוף (באנגלית: Niacin Flush) גם במינון נמוך מאוד, כאשר ניאצין נלקח כתוסף תזונה.
ויולה ויין

ויולה ויין (בפולנית: Viola Wein; נולדה ב-18 ביוני 1946) היא סופרת ומתרגמת ישראלית הכותבת בשפה הפולנית ומתרגמת שירה עברית לפולנית.

ביוגרפיה

ויולה ויין נולדה בפוזנאן, פולין. היא למדה שנתיים באקדמיה למוזיקה בוורשה, אך לימודיה הופסקו עקב עלייתה לישראל עם משפחתה ב-1968. אביה, אברהם ויין (2018-1917), היה בארץ היסטוריון ביד ושם (מעורכי "פנקס הקהילות").לאחר שסיימה לימודי מוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית, עסקה בהוראת פסנתר ומילאה תפקידים שבמסגרתם פעלה לקידום התרבות הפולנית בארץ.
ויולה ויין מתגוררת בירושלים, נשואה, אם לשלושה ילדים וסבתא לשלושה נכדים. בנה הצעיר, יאיר אלבג, הוא מלחין של מוזיקה לסרטים.
אחיה, יוסי ויין (2015-1947), היה צלם קולנוע ומפיק סרטים מוערך.

יצירתה

רוב כתיבתה של ויולה ויין שייכת לסוגת הסיפורת. רבים מסיפוריה נעים בין המציאות העכשווית בישראל לבין עבר שנחווה בפולין. כתיבתה מתאפיינת בחריפות ובהסרת מסכות. חלקים מיצירתה תורגמו לעברית. סיפורים אחדים הופיעו בכתבי עת ישראליים. ב-1996 זכה ספרה Mezalians בפרס קרן התרבות הפולנית (Fundacja Kultury).
ויולה ויין עוסקת גם בתרגום שירה ופרוזה מעברית לפולנית.
יואב לויטס הלוי

יואב לויטס הלוי (31 בדצמבר 1939 - 15 באוקטובר 2019) היה סופר ומתרגם ישראלי.

יואב לויטס הלוי נולד בקיבוץ בית זרע להוריו חנה ובנימין הלוי, ממייסדי הקיבוץ. אביו היה סופר ומשורר. לויטס הלוי למד ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים. לאחר מכן נסע לשווייץ ללמוד תרגום. הוא סיים שלוש שנים בבית הספר לתרגום של אוניברסיטת ז'נבה, קיבל תואר מתרגם מקצועי, ובזכות מלגה שקיבל למד עוד חצי שנה במכון סרוואנטס בספרד. לאחר מכן חזר לקיבוצו, בית זרע, בו חי עד יום  מותו. פרסם שישה ספרים פרי עטו. עסק בתרגום מאנגלית, ספרדית וצרפתית. תרגם לעברית בחייו כ-70 ספרים, רובם מהשפה האנגלית.