google/wiki40b huggingface dataset:
תיאטרון פומפיוס

תיאטרון פומפיוס (בלטינית: Theatrum Pompeium- "תיאטרום פומפיום", באיטלקית: Teatro di Pompeo - "תיאטרו די פומפיו") הוא שמו של מבנה תיאטרון שהוקם בשנת 55 לפנה"ס בשדה מרס שברומא העתיקה, והיה אחד התיאטראות הגדולים ביותר שנבנו בעת העתיקה. מבנה זה היה תיאטרון האבן הראשון שנבנה ברומא העתיקה (המבנים הקודמים היו עשויים עץ). המבנה הוקם על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס על מנת לצבור תמיכה ציבורית במהלך כהונתו השנייה כקונסול.

מבנה התיאטרון

תיאטרון פומפיוס נבנה באופן שונה מאשר התיאטראות היוונים שנבנו עד אותה עת. בעוד שהתיאטראות היוונים נבנו על צלע גבעה, על מנת להשתמש בשיפוע הטבעי של הגבעה, התיאטרון נבנה כמבנה מעגלי על יסודות של בטון, כאשר מסדרונות מקושתים יצרו את הבסיס למושבים שעליהם.
בתיאטרון הוצגו מחזות דרמטיים ואירועים מוזיקליים, אירועי הקראה ספרותיים, וכן שימש התיאטרון כאתר עצרות.
בסמוך לתיאטרון היה גן ציבורי גדול, וכן אולם הצגת יצירות אמנות (פסלים, וכן מקדש לאלה ונוס.
בסמוך לתיארטו ניצבו ארבעה מקדשים מוקדמים יותר (שרידיהם מצויים כיום בלארגו די טורה ארג'נטינה).
המבנה שופץ מספר פעמים מאז הקמתו, ועד הריסתו בשנת 1455. בשלהי ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס שימש המבנה כ"מחצבה" ואבניו נלקחו על מנת לבנות את ארמונות עשירי רומא.

הרצחו של יוליוס קיסר

הסנאט הרומאי נהג להיפגש בקוריה שבחלקו האחורי של התיאטרון. במיקום זה, ב-15 במרץ (אידו של מרץ) בשנת 44 לפנה"ס נרצח יוליוס קיסר. כיום מיקום הרצח המדויק נמצא מתחת לכביש, באזור כיכר ארגנטינה.

חפירות ארכאולוגיות

מאז שלהי ימי הביניים והרנסאנס נבזזו אבני התיאטרון ועמודיו לשימושים משניים ברחבי רומא. נותרו שרידי המרתפים של המבנה, ואלה כוסו עם השנים בעפר, או הפכו ליסודות הבתים שנבנו באתר התיאטרון.
החל מאמצע המאה ה-18 התגלו שרידים של המבנה בשימושים משניים ברחבי רומא, והחל חיפוש אחר המבנה המקורי.
לואיג'י קאנינה חקר את מיקומו של התיאטרון, וניסה לתאר את המבנה על סמך הממצאים שהתגלו. ויקטואר באלטאר הצרפתי עשה מספר חפירות ארכאולוגית באזור התיאטרון, וגילה את שרידי הבמה.
בשנת 1865 במהלך חפירת יסודות לבניין חדש, התגלה מקדש ונוס ויקטריקס. המקדשים הסמוכים לתיאטרון התגלו בחפירות שנעשו ביוזמת השלטון הפשיסטי, בשנות ה-30 של המאה ה-20.
רק בשנת 1997 נערכה חפירה ארכאולוגית יסודית בראשות הארכיאולגים ריצ'רד ביצ'האם וג'יימס פאקר מאוניברסיטת ווריק.

האתר כיום

האתר בו היה התיאטרון, משמש כיום כאזור מגורים צפוף, ואולם, על אף הרס התיאטרון ובניית מבני מגורים במקומו, ניתן עדיין לראות את מבנה התיאטרון במבט אווירי על מיקום הרחובות - המבנים ניבנו על יסודות התיאטרון ומרתפיו, ובשל צורתו המעגלית, הרחובות שסביבו, עד ימינו, הם בעלי צורה מעגלית, וכך גם חלק מהמבנים.
הסוד של אי הקופים

משחקיות

הסוד של אי הקופים הוא משחק הרפתקאות דו־ממדי בגוף שלישי. הממשק של המשחק הוא "הצבע והקלק" - בצד התחתון של המשחק ישנו סרגל כלים ובו מספר פעלים (לדוגמה, "דבר" ו"קח"). השחקן בוחר אחד מן הפעלים עם העכבר, לוחץ על עצם כלשהו במסך והדמות עליה השחקן שולט, גייבראש, עושה את הפעולה עם העצם. למשל, כאשר השחקן לוחץ על "קח" ואז על פנס, הדמות לוקחת את הפנס. המשחק הוא החמישי ממשחקי לוקאס ארטס שמשתמש במנוע SCUMM. הוא מאופיין בכך שאי־אפשר למות או להיתקע בו (חוץ מסצנה אחת שבה גייבראש נמצא במים, אם הוא לא יוצא מהמים תוך 10 דקות הוא מת, ואז השחקן יכול לחזור לתחילת הסצנה).

עלילה

גייבראש ת'ריפווד מגיע לאי הבדיוני Mêlée Island ובמטרה להיות פיראט. הוא נפגש עם מועצת הפירטים, שלושה שודדים שיכורים, אשר מודעים לו שעליו לעמוד בשלושה אתגרים בשביל להיות פיראט: לחימה, גניבה ומציאת אוצרות. במהלך שלשת האתגרים האלו גייבראש מצליח להסתבך עם השריף של האי ולהתאהב במושלת האי איילן מרלי. לאחר שגייבראש מבצע את האתגרים בהצלחה, לה צ'אק (שהוא היריב של גייבראש לאורך כל סדרת המשחקים), שהוא רוח רפאים של אחד מגדולים והאכזרים שבשודדי הים, חוטף את המושלת אליין ל"אי הקופים" במטרה לשאת אותה לאישה. גייבראש לוקח מספר אנשים ושט איתם לאי הקופים המסתורי. באי הקופים גייבראש נפגש עם שלושה קניבלים צמחונים אשר נותנים לו שיקוי (בירה שחורה) אשר יכול להרוס רוחות רפאים. כשגייבראש מגיע לספינה של לה צ'אק, הוא מגלה שהוא נסע עם אליין בחזרה לאי Mêlée Island, בשביל להתחתן איתה בכנסייה. גייבראש חוזר לאי ופורץ לכנסייה בשביל לעצור את הטקס. לה צ'אק וגייבראש נלחמים עד שגייבראש מצליח להשפריץ על לה צ'אק בירה שחורה ולחסל אותו. המשחק נגמר כשגייבראש ואיילן מביטים בשקיעה.
הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב

הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב התרחשה ב-9 בספטמבר 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה.

האירוע

איטליה הפאשיסטית, שהתייצבה לצידה של גרמניה הנאצית, והכריזה ביוני 1940 מלחמה על בריטניה, תקפה מן האוויר את תל אביב, כחלק ממלחמתה בבריטים, שהיו בעלי מנדט על ארץ ישראל. המתקפה התרחשה בשעה 16:12 אחר הצהריים על ידי מפציצים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי מסוג סבויה מרקטי SM.79 שהשתייכו לטייסת 205 של כנף הפצצה 41 ששכנה באיים רודוס ולרוס. היו אלה אותם מפציצים שנשלחו לארבע הפצצות על העיר חיפה באותה השנה, שגם בהן נהרגו עשרות אנשים.
ההפצצה התרכזה באזור הרחובות בוגרשוב וטרומפלדור וגרמה ללמעלה ממאה הרוגים. קיימות גרסאות שונות בדבר מספר ההרוגים המדויק. המספרים המוזכרים הם 107 הרוגים, 127, 130, 132 עד 137 הרוגים, בהם 7 ערבים מכפר סומייל ואוסטרלי אחד. כמו כן היו פצועים רבים והרס רב. הגרמנים והאיטלקים נמנעו מליטול אחריות להפצצה.
לשם שיקום נזקי ההפצצה הוקמו ועדה עירונית וקרן מגבית למען הנפגעים, ונעשה שימוש בכספי פיצויים שהגיעו מהממשל הבריטי. רוב קורבנות ההפצצה בתל אביב נטמנו בקבר אחים בבית הקברות נחלת יצחק.

התפשטות הידיעה ותגובת העולם

תחנת רדיו ברומא דיווחה כי:
"חיל התעופה האיטלקי הרעיש קשות את נמל יפו. הנמל וכן המחסנים הותקפו קשה ופרצו דליקות עזות".
 
בהודעה הרשמית של מפקדת הצבא הבריטי נאמר כי:
"מטוסים איטלקיים התקיפו אתמול אחר הצהריים את תל אביב וסביבותיה והטילו פצצות ללא כל הבחנה הרחק ממטרות צבאיות כלשהן. חלקן של הפצצות הוטלו בעיר העברית תל אביב והשאר על כפר ערבי. מספר בתים בתל אביב נפגעו וכן פרצו כמה דליקות שבהן טיפלו מיד מכבי האש. פרטים מלאים על הפצועים וההרוגים חסרים עדיין, אולם ידוע שנהרגו למעלה מחמישים איש, רובם יהודים. בין ההרוגים הערבים יש גם חמישה ילדים".
מתל אביב נשלחו מכתבי מחאה למנהיגים וקהילות ברחבי העולם, בין השאר לנשיא ארצות הברית, פרנקלין רוזוולט, ואל העיר תל אביב הגיעו מכתבי תנחומים מרחבי העולם, בין השאר מראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, מהצבא ומהפרלמנט הבריטי, מהצלב האדום הפולני והצ'כוסלובקי בארץ ישראל ועוד. הנציב העליון הבריטי בארץ ישראל, הרולד מקמייקל ביקר בתל אביב לאחר ההפצצה והביע את תנחומיו.
כמה ימים לאחר ההפצצה על תל אביב, הפציץ חיל האוויר הבריטי את האיים רודוס ולרוס שהיו אז בשליטת איטליה, מהם המריאו המטוסים שהפציצו את תל אביב. אסמכתה לכך שהפעולה נעשתה כתגובה להפצצה על תל אביב ניתן למצוא בציטוט אחד מטייסי התקיפה הבריטיים ברויטרס:
"מכיוון שהבחורים מרודוס ולרוס הם אלה שהתקיפו את תל אביב, יצאנו להתקפה זו ביתר רצון והנאה מאשר כרגיל".

הפצצה של חיל האוויר של ממשלת וישי

תל אביב הופצצה פעם נוספת ב-12 ביוני 1941, הפעם על ידי מטוסים צרפתיים מכוחות ממשלת וישי. בהפצצה זו נהרגו 13 אנשים בבית האינואלידים ברחוב מרמורק.

הנצחה

במלאת 55 שנים להפצצה על תל אביב הוצבה אנדרטה לזכר הרוגי האירוע בכיכר מיכאל'ס, בקרן רחוב המלך ג'ורג' ושדרות בן ציון, בסמוך לאזור בו היו מרבית הנפגעים. באנדרטה רשומים שמות הנספים בשתי ההפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה.
בין ההרוגים היה מאיר מוסברג, נער צעיר אשר התבלט בנגינה בכינור. עזבון אוסף התווים שלו נתרם לספריית בית הספר למוסיקה ע"ש בוכמן-מהטה. בחוברות התווים מוזכרים תולדות חייו הקצרים וסופם הטרגי בגיל 13 בלבד.
איתן אהרוני

קריירה

אהרוני גדל במושב צרופה, והחל את דרכו בקבוצות הילדים והנוער של מכבי חיפה כבר בגיל 11. הוא עבר בגיל 16 לקבוצת הבוגרים כאשר היא שיחקה בליגת המשנה, והיה שותף לחזרתה לליגה הראשונה ב-1981. במקביל עבד כחקלאי במשק המשפחתי במושב. שיחק בנבחרת הנוער של ישראל בכדורגל, ובהמשך בנבחרת העתודה והנבחרת האולימפית.
אהרוני היה שותף, כשחקן וגם כקפטן, לזכייה בחמש אליפויות של מכבי חיפה (1984, 1985, 1989, 1991, 1994) והניף פעמיים את גביע המדינה כקפטן הקבוצה (1991 ,1993). בתקופה זו שיחק גם במדי נבחרת ישראל.
בשנת 1989, לאחר הזכייה באליפות, עזב אהרוני את חיפה לאחר שהוצע לו שכר נמוך יחסית, ועבר להפועל כפר סבא. בשנה זו זכה עם הקבוצה בגביע המדינה. ב-1990, לאחר שובו של המאמן שלמה שרף לחיפה, חזר אהרוני לקבוצה, וזכה עימה בדאבל. לאחר פציעה ארוכה ב-1994, עבר ליריבתה העירונית של מכבי חיפה, הפועל חיפה, וב-1995 הגיע עימה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה למכבי חיפה.
ב-1997 פרש אהרוני ממשחק פעיל בכדורגל, וחזר לעסוק בחקלאות במשק המשפחתי במושבו צרופה.
אהרוני נשוי לגאולה.
דניאל מייריק

ביוגרפיה

מייריק סיים בשנת 1994 לימודים בבית הספר לקולנוע באוניברסיטת מרכז פלורידה. לאחר לימודיו נשאר בפלורידה, עסק בצילום ועריכת פרסומות ווידאו קליפים, וביים סרטים קצרים ביחד עם אדוארדו סנצ'ז. בשנת 1997 כתב וביים פרומו לפסטיבל הסרטים בפלורידה. ג'ון פירסון, מפיק סרטים עצמאי הבחין בפרומו, יצר עמו קשר, ובסופו של דבר עזר לו ולשותפו סנצ'ז בסרטם הראשון, פרויקט המכשפה מבלייר.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרטו "The Objective", שצולם במרוקו, והמתאר קבוצה של לוחמים אמריקאים באפגניסטן הנתקלים בתופעות על-טבעיות.
שון דאוסון

ביוגרפיה

דאוסון נולד בישראל, אביו הוא הכדורסלן האמריקאי ג'ו דאוסן ששיחק במשך כ-20 שנה בישראל ואמו איריס ישראלית. אחיו הצעיר של דאוסון, טיילר, אף הוא כדורסלן, המשחק במכבי ראשון לציון. בילדותו התגרשו הוריו והוא התגורר עם אמו באילת עד גיל 15.5. לאחר מכן עבר להתגורר עם אביו ברחובות, למד בתיכון קציר המקומי וסייע לנבחרת בית הספר להעפיל לליגת העל לתיכונים ב-2010. הוא הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון מכבי ראשון לציון וזכה עמה באליפות המדינה לעונת 2011/2012. הוא קיבל פטור משירות בצה"ל עקב בעיות בריאותיות.

ישראל

מעונת 2012/2013 שיחק דאוסון בקבוצה הבוגרת של מכבי ראשון לציון. בעונתו השנייה הפך לשחקן חמישייה, וממוצע הדקות שלו עלה מ-10.6 דקות למשחק ל-25.8. הוא קלע 10.5 נקודות ולקח 5.1 ריבאונדים בממוצע. בעונת 2014/2015 קלע 13.2 נקודות (רביעי בין הישראלים בליגה) ולקח 5.5 ריבאונדים בממוצע למשחק. במשחק הפתיחה של סדרת הפלייאוף נגד הפועל חולון, רשם שיא קריירה בנקודות (28) ובריבאונדים (18) והוביל את קבוצתו לניצחון בהארכה. סך הכול רשם בפלייאוף ממוצע של 21.1 נקודות ו-7.4 ריבאונדים למשחק. בעונה זו נבחר לשחקן הצעיר של העונה ולחמישיית העונה.
בדצמבר 2015 נבחר דאוסון לשחקן מצטיין לחודש בליגה הישראלית. ב-9 ביוני 2016 זכה דאוסון באליפות יחד עם ראשון לציון, לאחר שבמשחק הגמר נגד הפועל ירושלים קלע 21 נקודות. במהלך העונה, שיחק דאוסון 31.7 דקות, וקלע 15.7 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בקיץ 2016, זומן על ידי וושינגטון ויזארדס לליגת הקיץ של ה-NBA בלאס-ווגאס, במדיה העמיד ממוצעים של 5.6 נקודות, 1.3 ריבאונדים ו-0.8 אסיסטים למשחק בכ-14 דקות. באוגוסט חתם על חוזה לא מובטח לעונה אחת במדי ניו אורלינס פליקנס והצטרף למחנה האימונים של הקבוצה לקראת עונת 2016/2017, אולם נופה מסגל הקבוצה לפני פתיחת העונה, וחזר למכבי ראשון לציון.
ב-18 ביולי 2017 חתם דאוסון לשנתיים בבני הרצליה, שם העמיד שורה סטטיסטית של 16.2 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים, אך הקבוצה איכזבה ולא העפילה לרבע גמר הפלייאוף.

אירופה

ב-28 ביולי 2018, חתם דוסון לעונה בחובנטוד בדאלונה  מליגת העל הספרדית.

נבחרת ישראל

ב-2012 צורף לנבחרת העתודה של ישראל בכדורסל בהדרכתו של שרון דרוקר. באליפות אירופה דרג ב' שהתקיימה בסופיה שבבולגריה, היה משחקני המפתח שהובילו את נבחרת העתודה חזרה לדרג א'. באליפות רשם ממוצעים של 11.9 נקודות ו-5.6 ריבאונדים למשחק. באליפות אירופה עד גיל 20 שהתקיימה בטאלין שבאסטוניה ב-2014 סיימה ישראל במקום ה-15, דאוסון השיג באליפות 4.1 נקודות ו-3.6 ריבאונדים למשחק.
דאוסון נכלל בסגל נבחרת ישראל ליורובאסקט 2015 ויורובאסקט 2017.
עז מתעלפת

עז מתעלפת (באנגלית: Fainting goat) היא כינוי לזן של עז הבית. עיזים מהזן הזה סובלות מהתקפים קצרים של שיתוק וקישיון-שרירים בעת התרגשות. התקפים אלו עשויים לגרום להתמוטטות החיה על צדה, כאשר רגליה מורמות אל על, ומכאן כינויה. ההתקפים מתרחשים בתגובה לכל אירוע בולט, אשר עשוי לעורר בעיזים התרגשות – דוגמת רעש חזק, תנועה חדה ואפילו בתגובה להאכלתן. עיזים מתעלפות מבוגרות לומדות לייצב את עצמן גם במהלך ההתקפים, והן אינן נופלות בקלות, ואפילו מסוגלות לקפץ כאשר רגליהן קשיחות. ההתקפים אינם גורמים לכאב בפני עצמם, אך הם עלולים לגרום לעיזים חוסר נוחות. התקפי השיתוק נובעים ממחלה תורשתית בשם "מיוטוניה קונגניטה", אשר קיימת גם בבני אדם. המחלה נובעת ממוטציה בגן המקודד לתעלת יונים בשרירים משורטטים. על כן, משמשות העיזים כחיית מודל לחקר המחלה, ואף סוקרו כ"מוטציית החודש" במגזין המדעי הנחשב Nature.
מוצא הזן הוא בחווה במרשל בטנסי, במאה ה-19. לאחר שהתברר כי תכונותיהן של העיזים בחווה מועברות בתורשה, הן הורבעו והפכו לזן מבוקש. העיזים המתעלפות קטנות מעט ביחס לעז ממוצעת, הן בעלות עיניים גדולות ופרוותן עשויה להיות בצבעים ואורכים מגוונים. העיזים נחשבות ל"עזי בשר", אשר אינן מתאימות לייצור חלב. בשל גודלן הן נוחות יותר לגידול בחוות קטנות מעיזים רגילות, אולם מכיוון שהן נחשבות לנדירות ולמשעשעות במיוחד, הן אינן משמשות למאכל בדרך כלל, אלא מוחזקות כחיות מחמד.
בשנת 1989 נוסדה "האגודה הבינלאומית לעיזים המתעלפות", על ידי מספר מגדלי עיזים מתעלפות, מתוך מטרה לשמר את הזן הנדיר. האגודה מתעדת את אילנות היוחסין של עיזים מתעלפות ברחבי העולם, עוקבת אחר מצבן, ומקיימת טורנירים ואירועים נוספים להגברת המודעות לייחודן של העיזים. האגודה מסווגת את העיזים על פי חומרת השיתוק שממנו הן סובלות – עז הסובלת מהתקפי שיתוק תדירים הגורמים לנפילתה נחשבת ל"עז מתעלפת פרמיום", בעוד עז הסובלת מהתקפי שיתוק חמורים פחות נחשבת ל"עז מתעלפת רגילה".
שמואל מקארוב

רבי שמואל מקארוב (-ט"ו באייר תק"פ, 1820) היה אדמו"ר חסידי בדור הרביעי לחסידות. היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי יעקב יצחק מלובלין.

תולדותיו

רבי שמואל התגורר בניישטאט הסמוכה לקרקוב. בפעם הראשונה שנסע לרבי אלימלך מליזענסק, במשך כמה שבועות, כל פעם שהתקרב לרבי אלימלך אמר לו הרבי שיש ממנו ריח נבילה. כשהבין שכוונתו למידת הגאווה והחל לתקן חטא זה, החל רבי מנחם מנדל מרימנוב  לקרבו. בערב שבת שאחר כך הגיע כפרי לרבי אלימלך ואמר לו שאין לו כסף לחתן את בתו. רבי אלימלך אמר לו לחתנה עם שואב המים שלו. רבי אלימלך קרא לרבי שמואל לבוא עמו לחתונה, העביר על עיניו את מטפחתו והראה לו שאש מלהטת סביב הרוקדים. מאז החל לקרבו ובהמשך אף כיהן כבעל תפילה אצלו בימים נוראים. אחר פטירת רבי אלימלך החל לנסוע לתלמידו של רבי אלימלך, החוזה מלובלין. באותה תקופה עבר מניישטאט לסוקולוב שבגאליציה לכהן שם כרב. אחר פטירת החוזה מלובלין בשנת תקע"ה (1815), החל לשמש באדמו"רות בקארוב ובוונגרוב. חיבר קונטרס בשם שיר לחסידים על דרך החסידות, בצורת שיר. נפטר בט"ו באייר תק"פ (1820).
בנו רבי דוד גרנטשטיין מקארוב-פראגה כיהן אחריו לחלק מהחסידים. היה תלמידם של החוזה מלובלין ושל אביו. היה נוסע כאדמו"ר לרבי אורי מסטרליסק ולרבי שמחה בונים מפשיסחא. נפטר בוורשה. (הסופר ר' יחיאל גרנטשטיין היה נינו).  בן נוסף היה רבי שלמה, שהיה חסיד קוז'ניץ. נכדו, רבי דוד נחמן, שהיה חסיד קוצק, עלה לארץ ישראל בשנות התר"כ, נשא את מרת שיינדיל נחמה בת הרב אברהם אליעזר מושלי, והוא אבי משפחת קירשנבוים הירושלמית.
קרנבל בנח"ל

רקע

השיר נכלל בתוכנית ה-21 של להקת הנח"ל, שהייתה אמורה להקרא בשם זה, אך בשל מלחמת ההתשה שונה לה השם לשם "כמו פעם". בתוכנית זו השתתפו בין היתר אופירה גלוסקא, אלי מגן, מוטי פליישר, דני סנדרסון, מאיר פניגשטיין, ומירי אלוני, שלראשונה קיבלה לשיר שורות סולו.
לאה נאור התבקשה לכתוב שיר ללהקה לכבוד יום הולדתו ה־20 של הנח"ל. נאור ששירתה בצה"ל בנח"ל, כתבה שיר שסיכם את פעילות הנח"ל וכלל שמות של האחזויות נח"ל מאותה תקופה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת התשכ"ט (1969) דורג השיר במקום התשיעי. 
בשנת 2001 חידשה שרית חדד את השיר במסגרת השירותרום של גלי צה"ל. גרסתה לשיר נכללה באלבומה "ילדה של אהבה", שיצא ב־2002.
בעז

בֹּעַז (נהגה במלעיל) הוא דמות מקראית מתקופת השופטים, מגיבורי מגילת רות. נכדו של נחשון בן עמינדב, מצאצאי פרץ בן יהודה, בעלה של רות, אביו של עוֹבֵד, סבו של ישי ואבי-סבו של דוד המלך.

דמותו

בעז היה בנו של שלמון, שהיה בנו של נחשון, נשיא שבט יהודה. מתואר כאיש עשיר וגיבור חיל, גר בבית לחם. בן אחיו של אלימלך, ובן דודה של נעמי.
בעז מתואר במקרא כאיש גומל חסד הרגיש למצוקת קרוביו, אף שהוא יודע שתיתכן לזות שפתיים על קשריו עם קרובתו האלמנה הצעירה והנאה. עם זאת הוא מקפיד שלא לתת לאיש סיבה להכפישו ולכן בצנעה הוא משלח את רות לאחר לינתה בלילה למרגלותיו, בגורן המבודד, ואומר – "אַל יִוָּדַע כִּי בָאָה הָאִשָּׁה הַגֹּרֶן".
בהתאם לרוח מצוות ייבום נשא לאישה את רות, כלתו של אלימלך, שנתאלמנה. 
בעז ורות נפגשו לראשונה בשדה. היא לקטה בשדהו את השעורים שנפלו לקוצרים, המיועדות לעניים. בעז שמע שרות דבקה בחמותה גם לאחר מות בעלה והעריך את המעשה. כשאמרו לו הקוצרים כי רות היא המלקטת בשדהו הזמין אותה לשתות ולאכול עם הקוצרים, וציווה על הקוצרים לעזור לה ככל יכולתם. רות נשארה ללקוט בשדה בעז עד תום הקציר.
בעז למד שרות רוצה בו כבעל, כשבאה אליו לגורן השעורים, שישן בו, בלילה בזמן קציר שדהו. הוא ברך אותה על שלא התפתתה ללכת אחרי הנערים והביע הסכמה עקרונית לנישואין עמה, אך אמר שיש אדם קרוב ממנו למשפחה של אבימלך, ולפי רוח מצוות ייבום הקרוב קרוב קודם. בעז הבטיח לרות שאם הקרוב השני לא יסכים להינשא לה – הוא יעשה זאת. וכך היה – בעז ורות נישאו בשער העיר לעיני הזקנים ובברכתם.
רות ובעז ילדו את עובד, אבי ישי, אבי דוד המלך, כאמור בסופה של מגילת רות: "וּבֹעַז הוֹלִיד אֶת עוֹבֵד. וְעֹבֵד הוֹלִיד אֶת יִשָׁי וְיִשַׁי הוֹלִיד אֶת דָּוִד" (רות, ד', כ"א-כ"ב).

בעז במדרש

המדרש מזהה את בעז עם השופט אבצן המוזכר בספר שופטים. הזיהוי מבוסס על כך שמגילת רות התרחשה בימי שפוט השופטים, בבית לחם, שם גר אבצן ועל כך שנראה על פי המגילה שבעז הוא איש חשוב (נעמי יועצת לרות לשאול בעצתו) המקורב לזקנים בשער.
בעז היה בן 80 כשנשא לאישה את רות. הפרש הגילים (40 שנים) מנע ממנו להציע את עצמו לרות מלכתחילה.
ביום שהגיעה רות לבית לחם, מתה אשתו של בעז. מאחר ששמו של בעז לא נזכר במעמד הולדת בנו, המדרש מוסיף כי בעז נפטר בלילה שבו נשא לאישה את רות.]

בעז בברית החדשה

לפי הברית החדשה (הבשורה על פי מתי, פרק א'), בעז היה בנה של רחב.
מגדלי פנורמה

מגדלי פנורמה הם זוג גורדי שחקים הממוקמים במרכז הכרמל בחיפה. אחד המגדלים הוא מגדל דירות יוקרה בן 24 קומות המתנשא לגובה של 88 מטרים. מגדל זה הוא מגדל המגורים הגבוה ביותר בחיפה. במגדל השני נמצא מלון דן פנורמה בן 23 קומות השייך לרשת מלונות דן. המלון מתנשא לגובה של 85 מטרים והוא המלון הגבוה ביותר בעיר. 
המגדלים, שתוכננו על ידי האדריכלים שלמה גלעד ויחיאל קומט, נבנו בין השנים 1986-1980 בשטח שהיה עד לקום המדינה בית הארחה גרמני (שדרות הנשיא 101 דהיום), כחלק מן ה"כרמל הגרמני" (ראו גם כאן). המגדלים נחשבו עד לבניית "מגדל המפרש" בשנת 2002 לגורדי השחקים השניים בגובהם בעיר חיפה לאחר מגדל אשכול של אוניברסיטת חיפה. מיקומם של המגדלים במרכז רכס הכרמל שובר את קו הרכס וניתן להבחין בהם בימים עם ראות טובה ממרחק של כ-100 ק"מ, דבר ההופך את המגדלים לאחד מסימני ההיכר של חיפה.
בין המגדלים מרכז קניות המקושר למרכז הכרמל בגשר להולכי רגל. במרכז הקניות בתי קפה אחדים וחנויות אופנה. בעבר היו במקום בתי קולנוע אך הם נסגרו בשנת 2009. מרפסת נוף בקומה השנייה של מרכז הקניות מאפשר תצפית על כל אזור מפרץ חיפה. מרפסת הנוף מקושרת לטיילת לואי, המובילה לעבר גני המרכז הבהאי העולמי.
המגדלים נמצאים מול גן האם ובסמוך לתחנת הכרמלית.
הדיוויזיה ה-18 (ורמאכט)

הדיוויזיה הממונעת ה-18

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בליגניץ, והועמדה תחת פיקוד הרמן הות. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11, במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-18, ובשלב השני כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית. ב-1 בנובמבר 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ואף השתתפה בקרב ביאליסטוק-מינסק, ובאוגוסט 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-16 ולחמה עמה בקרב לנינגרד. באוקטובר 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-18, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה הצפונית.

דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-18

ב-23 ביולי 1943 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-18. הדיוויזיה לחמה כחלק מהארמייה הרביעית, ובמהלך מבצע בגרטיון הושמדה הדיוויזיה על יד בוברויסק.
בסתיו 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש, על בסיס חטיבת הפאנצר ה-105, והועמדה תחת פיקוד הארמייה הרביעית, עמה לחמה בקרבות בפרוסיה המזרחית. ב-21 במרץ 1945 הוקמה הדיוויזיה שוב על בסיס דיוויזיות הפאנצר הולשטיין ושלזיה, ובאפריל השתתפה הדיוויזיה בקרב על ברלין, שם הושמדה ב-2 במאי 1945.
כרישי עפיפון

מאפיינים

כרישי עפיפון קטנים ואורכם אינו יותר משני מטר. הם בעלי גוף מוארך, ראשים מגודלים עם חוטם מאוד קצר, עיניים מגודלות מצידי הפנים ושיניים חותכות גדולות ומשוננות. לחלק מהמינים ישנה יכולת להאיר חלק מאיבריהם, מה שעוזר לחפש מזון בים. הסנפירים העליונים שלהם דומים במראם לעפיפונים ומכאן שמם. 
הכרישים טורפים בעלי חיים קטנים יותר. המין כריש סיגר ניזון מהיטפלות לחיות ים גדולות מהם הוא קורע פיסות עור בתנועה סיבובית.
טהאטה

היסטוריה ותיאור

בין המאה ה-14 למאה ה-18 העיר מילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של חבל סינד, כיוון שחלשה על אזור הדלתה של נהר האינדוס, וכיוון שהייתה עיר הבירה של שושלות סאמה, ארגון ותרח'אן, ששלטו בעיר בין 1592 ל-1739 בשמם של הקיסרים המוגוליים של דלהי.
טהאטה הוזנחה החל מ-1739 כאשר מחוז סינד הוענק לשאה של איראן, כתוצאה מקרב כארנאל שהיה חלק מהפלישה הפרסית להודו. השרידים המצויים בעמק שבו שוכן האתר הם מתחם מונומנטים והעיר עצמה, וזאת בנוסף לנקרופוליס השוכן במרחק של 12 קילומטרים על קצה גבעת מַכְּלי.
השרידים לתור הזהב של העיר, שנמשך ארבע מאות שנים, הם המונומנטים הבנויים מאבנים ומלבנים. מונומנטי האבן הבולטים ביותר הם הקברים של ג'אם ניזאם א-דין השני ששלט במקום בין 1461 ל-1509, עיסא ח'אן תרח'אן שהצעיר ואביו ח'אן באבה, שנבנו לפני 1644. מונומנט הלבנים הבולט ביותר הוא מסגד דאנביר שנבנה על ידי שאה ג'האן (1644–1647) ובו יש 93 כיפות, מספר מאוזוליאומים ומספר קברים.
ניתן ללמוד מן האתר הארכאולוגי על הציוויליזציה שהתפתחה בסינד בין המאה ה-14 למאה ה-18. המונומנטים האסלאמיים של טהאטה נחשבים לייחודיים באדריכלות האסלאמית כיוון שהם הושפעו מכמה מקורות שונים. המונומנטים של טהאטה שונים מבחינת שיטת הבנייה או הצבע שלהם מאלה של לאהור.
האוויר המלוח הנישא על ידי המונסון משפיע לרעה על הלבנים, ופוגע במאמצי השימור של המונומנטים השונים באתר.
רגעים (סרט)

תקציר העלילה

יולה (מיכל בת-אדם), סופרת ישראלית, נוסעת ברכבת מתל אביב לירושלים כדי לכתוב. במהלך הנסיעה היא פוגשת באן (בריז'יט קטיון), תיירת צרפתיה הנמצאת בהליכי גירושים. שתי הנשים הצעירות מבלות זו עם זו ברחובות ירושלים העתיקה במשך חמישה ימים סוערים, עד אשר הן נאלצות להיפרד בעקבות הגעתו של אבי (אסי דיין), בן-זוגה של יולה. השתיים נפגשות שוב כעבור חמש שנים, במהלכן שמרו על קשר באמצעות מכתבים, ומנסות לחיות מחדש את הנס של פגישתן הראשונה.

צנזורה

הסרט הוקרן בגרסתו השלמה בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1979. לקראת מועד עלייתו לאקרנים בישראל, דרשה המועצה לביקורת סרטים ומחזות לצנזר מהסרט כ-30 שניות, בשל "תוכן פרובוקטיבי" - סצנת מין של שלושה במיטה אחת. מיכל בת-אדם וחברת ההפקה פנו לבג"ץ אך הפסידו, והסרט עלה לאקרנים מצונזר. 
בשנת 2013, במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן הסרט לראשונה בישראל בגרסתו הלא מצונזרת.
ז'וזף דה ורדיליאק

גנרל ז'וזף אנטואן סילבן ראול דה ורדיליאק (בצרפתית - "Joseph Antoine Sylvain Raoul de Verdilhac" (שם המשפחה נכתב לעיתים גם בצורה "de Verdillac"); ‏ 1883–1963) היה קצין צרפתי ששימש בזמן מלחמת העולם השנייה כמפקד צבא צרפת של וישי בגזרת הלבנט בזמן המערכה בסוריה ולבנון.
דה ורדיליאק שירת בצבא צרפת בתפקידים שונים, ובשנת 1940 בעת המערכה על צרפת היה מפקד דיוויזיית חיל רגלים צפון אפריקנית. הוא נפל בשבי ושוחרר בשנת 1941.
בסוף מאי 1941 נשלח למלא את מקומו של הגנרל פוז'ר (François-Marie-Jacques Fougère) מפקד צבא צרפת של וישי בסוריה ובלבנון שהגיע לגיל הפרישה. עם זאת, כפי הנראה הגיע דה ורדיליאק לאזור מכיוון שנהנה מאמונו של המרשל אנרי פיליפ פטן. בתפקיד זה היה דה ורדיליאק כפוף לנציב גנרל אנרי פרנאן דנץ.
בעת שהגיע דה ורדיליאק אל הלבאנט היה האזור שרוי במשבר ומוכן לתחילת לוחמה פעילה בין אנשי וישי ששלטו בסוריה ובלבנון לבין אנשי בעלות הברית. מדיניותו של דנץ כנציב העלתה בלב בעלות הברית חשש כי הוא יביא לנפילת סוריה ולבנון לידי מדינות הציר. מסיבה זו יצאו למבצע לכיבוש סוריה ולבנון בכוחות צבא צרפת החופשית והצבא הבריטי וצבאות מהמושבות והדומיניונים. המערכה נתקלה בהתנגדות עזה ובלתי צפויה של אנשי וישי, והוכרעה רק כעבור לחימה קשה.
לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי בעלות הברית, ניהל דה ורדיליאק בשם דנץ את המשא ומתן לכניעה שהסתיים בחתימת הסכם הכניעה ב-14 ביולי בעכו. דנץ עצמו סירב להשתתף במגעים, שכן סירב לשאת ולתת עם אנשי צרפת החופשית, אך דה ורדיליאק מצא שפה משותפת עם מפקד אנשי צרפת החופשית בלבאנט ז'ורז' קאטרו. דה ורדיליאק חתם על הסכם הכניעה לצד המפקד הבריטי הגנרל הנרי מייטלנד וילסון. זמן מה שימש כראש וועדת שביתת הנשק האחראית על יישום תנאי ההסכם. במסגרת תפקיד זה ניהל משא ומתן מסובך, במסגרתו הוחזרו ללבאנט שבויים צרפתים ובריטים שנפלו בידי אנשי וישי במהלך הלחימה והועברו לצרפת. במסגרת זו נעצרו מספר קצינים גבוהים, וביניהם דנץ, והוחזקו כבני ערובה עד לאחר החזרת הקצינים.
לאחר הכניעה שב דה ורדיליאק לצרפת. ב-1942 סייע לגנרל אנרי ז'ירו בבריחתו ממבצר קניגשטיין הסמוכה לדרזדן. נפטר ב-1963.
דה ורדיליאק הוא אביו של הסופר איב דה ורדיליאק, הידוע בשם העט סרז' דאלן.