פרדקה מזיא

ביוגרפיה

פרידה אוֹקסֶנהנדלֶר נולדה באוגוסט 1922 בעיר סוסנוביץ שבשלזיה, בדרום-מערב פולין, במשפחה יהודית ציונית בעלת מסורת של תרבות גרמנית. הייתה חברה בתנועת "הנוער הציוני" וסיימה את לימודיה בגימנסיה פולנית.
ב-1939, כשהייתה בת 17, פרצה מלחמת העולם השנייה, וכחברת תנועת הנוער, ובהמשך כחברת ארגון המחתרת היהודית, שימשה כמדריכת נוער, כאחות בבית חולים של הקהילה היהודית וכמנהלת מעון לתינוקות בגטו.
באפריל 1943 נישאה לעזריאל (יוּזֶק) קוז'וך (1919–1943), שהיה מרכז קן התנועה ומראשי המחתרת בגטו; הוא נהרג 4 חודשים אחר כך, ב-1 באוגוסט 1943.
עם תחילת הגירושים מהגטו נשלחה מזיא על ידי המחתרת כקַשָׁרית אל מעבר לגבולות שלזיה עילית (שסופחה לשטחי גרמניה), לשטחי פולין האחרים. ביחד עם עוד חברי מחתרת יצרה קשר עם המחתרת הפולנית וכן עם מבריחים שבעזרתם הועברו עשרות יהודים משלזיה לצ'כוסלובקיה ומשם אל מחוץ לגבולות הרייך. בתוך פעילות זו נעצרה ונשלחה לבית הסוהר של הגסטאפו בקטוביץ; רגעים לפני שהועלתה על המשאית למחנה אושוויץ, חולצה על ידי קצין הגסטאפו של סוסנוביץ, ששוחד על ידי חברים מהגטו. לאחר בריחתה הגיעה לבודפשט בירת הונגריה, ושם קיבלה סרטיפיקט וב-6 במרץ 1944 עלתה לארץ ישראל והצטרפה לקיבוץ תל יצחק.
לאחר תום המלחמה נשלחה מטעם הסוכנות היהודית כמדריכה למחנות העקורים באיטליה. ב-1946 נישאה בשנית, לאהרן מזיא (1910–2004), שהיה מראשי "החלוץ הכלל-ציוני" בפולין ובארץ היה מראשוני המתיישבים בקיבוץ ניצנים, מחנך ובהמשך מנהל בית הספר אורט ברחובות.
עם נישואיה עברה לניצנים, ושם נולדה בתה עידית (קשת). בתחילת שנת 1948 עזבה המשפחה הצעירה את הקיבוץ ועברה למושבה כרכור, שם שימשה מזיא כאחות במחנה עולים. בכרכור נולדה לה בת נוספת, צביה, שנפטרה כעבור מספר חודשים.
מזיא הייתה חדורת ייעוד לתעד, לספר ולכתוב על השואה, והחלה לפעול בכיוונים אלה. במסגרת זו הקליטה עדויות קולקטיביות (המצויות בארכיון יד ושם ובבית לוחמי הגטאות), ובשנות ה-50 החלה לכתוב פרקי זיכרונות מקורותיה וקורות תנועות הנוער היהודי בשלזיה עילית בשנות המלחמה. הזיכרונות נקבצו בספר, "רֵעים בסער", שעמד להופיע לקראת משפט אייכמן, התעכב וראה אור בשנת 1964 בהוצאת יד ושם. בתוך כך פרסמה קובץ סיפורים לילדים על השואה בשם "חברי הקטנים: ספורים לילדים מימים עצובים" (הקיבוץ המאוחד, תשכ"ב; מהדורה מחודשת הופיעה בהוצאת ירון גולן כעבור כ-30 שנה (תשנ"ג) עם איורים מאת יעקב גוטרמן, תחת הכותרת "אבא שבתמונה").
בשנת 1961 הייתה בין העדים במשפט אייכמן.
באביב 1963 נסעה לוורשה כחברת המשלחת הרשמית לציון 20 שנה למרד גטו ורשה. בעקבות התנסות זו יזמה את הרעיון להוציא משלחות בני נוער ישראלים לפולין. תחילה נתקלה בחוסר שיתוף פעולה מצד הגורמים הממלכתיים, אך חרף זאת באפריל 1965 הוציאה משלחת נוער ראשונה של תלמידים ממספר בתי ספר תיכוניים בארץ. המשלחת, שלוותה על ידי פרדקה מזיא, שמחה הולצברג ויורק פלונסקי, השתתפה בטקס במלאת 20 שנה לשחרור מחנה אושוויץ.
לאור ההדים החיובים מן הביקור, כעבור שנה, באוגוסט 1966, יצאה משלחת שנייה, הפעם בחסות משרד החינוך. משלחת זו לוּותה על ידי מזיא ביחד עם המפקח הארצי גרשון ברגסון והמפקח סימון בר-זמרא.
בתוך כך יזמה הכנסת לימודי השואה לתוכנית הלימודים. היא הצליחה לשכנע בעניין זה את ראש עיריית רמת גן קריניצי והדריכה תלמידים בנושא השואה בתיכון בליך.
באותן שנים יזמה את הקמת מכון משואה – מפעל הנצחה ליד קיבוץ תל יצחק, שיתמקד בעבודה חינוכית. ההכרזה על הקמת המוסד נערכה ב-1964 בכינוס של חברי תנועות הנוער הציוניות בתקופת השואה, ואבן הפינה למוסד הונחה ב-1965. מדרשה זו ללימודי השואה עוסקת בין השאר בהעברת סמינרים וימי עיון ללימוד תקופת השואה.
ב-1962 נפרדה מזיא מבעלה אהרן, ובשנת 1967 השתקעה בקיבוץ העוגן, ובו פעלה כמחנכת במוסד "רמות חפר". בהמשך שימשה ככלכלנית, ובשל מצבה הבריאותי עברה למלא תפקידים משרדיים. בשנותיה האחרונות סבלה ממצב בריאותי הולך ומחמיר, אך הוסיפה להיות פעילה. 
פרדקה מזיא נפטרה בינואר 1994, בגיל 71, ונקברה בקיבוץ העוגן.
הותירה בת, עידית קשת, ונכדים.

את אוסף ספריה, שרובם עוסק בשואה, תרמה לגבעת חביבה להקמת יד לזכרו של בעלה הראשון, יוזק.