מתקפת המטניקאו

המערכה בגוודלקנל

ב-7 באוגוסט 1942 נחתו כוחות בעלות הברית בגוודלקנל, באי טולאגי ובאיי פלורידה שבאיי שלמה. מטרת הנחיתות הייתה כיבוש האיים ומניעת השימוש בהם בידי היפנים לשיבוש קווי השיט והתקשורת בין ארצות הברית ואוסטרליה, וכן כיבוש אי שיהווה נקודת פתיחה לכיבוש איי שלמה, שנועדה להגן על אגפן של בעלות הברית שהתקדמו צפונה בגינאה החדשה. הנחיתה פתחה מערכה שנמשכה שישה חודשים.
היפנים לא היו מוכנים להגעת בעלות הברית, ולכן צלחו הנחיתות בטולאגי ובסביבותיו, והנחתים האמריקנים כבשו את שדה התעופה שהקימו היפנים בגוודלקנל עד שעות הערב, ה-8 באוגוסט. לאחר מכן פרס מפקד הנחתים בגוודלקנל, מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את נחתיו בקווי הגנה סביב רמת לונגה, ששכנה לחופו הצפוני של גוודלקנל וכלל את שדה התעופה. ב-12 באוגוסט שינו בעלות הברית את שמו של שדדה התעופה לשדה הנדרסון, על שם טייס הקרב מייג'ור לופטון הנדרסון, שנהרג בקרב מידוויי, וב-20 באוגוסט נחתו בו המטוסים הראשונים של כוח האוויר של גוודלקנל, שנקרא כוח אוויר קקטוס, על שום שם הקוד שנתנו בעלות הברית לגוודלקנל.
כדי לכבוש מחדש את גוודלקנל, שלח הפיקוד העליון של האימפריה היפנית את הארמייה ה-17 של הצבא היפני הקיסרי שחנתה ברבאול, והייתה תחת פיקודו של לוטננט גנרל הארוקיצ'י היאקוטאקה. באותה עת נלחמו רוב יחידות הארמייה ה-17 בגינאה החדשה, ולכן הוחלט לשלוח רק חלק מהארמייה לאיי שלמה, והאלמנט הראשון נחת בגוודלקנל ב-19 באוגוסט.
בשל האיום ממטוסי כוח אוויר קקטוס, לא יכלו היפנים להשתמש בספינות תובלה איטיות כדי להוביל תגבורות לגוודלקנל, ולכן החלו להשתמש בסיירות ובמשחתות במקום. אוניות אלה היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות. עם זאת, במשחתות לא היה די מקום כדי לשאת ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה ואספקה, והחיילים נאלצו לצד לקרב עם ציוד קל וכל אספקה שיכלו לשאת עליהם בלבד. משימות הפלגה מהירות אלה במורד איי שלמה ולגוודלקנל וחזרה זכו לכינוי טוקיו אקספרס על ידי חיילי בעלות הברית, ו"תחבורת עכברושים" בפי היפנים. היפנים היו מיומנים ביותר בלחימת לילה, ולכן שלטו במימי איי שלמה במהלך הלילות, ובעלות הברית לא העזו לקרוא תגר על שליטה זו. אולם כל כלי שיט יפני שהיה בטווח 320 קילומטרים מגוודלקנל עם שחר היה בסכנה חמורה מצד מטוסי בעלות הברית בשדה הנדרסון. מצב טקטי זה נותר על כנו למשך מספר חודשים.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, ופעם נוספת ב-12‏-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, אך שני הניסיונות נכשלו במחיר אבידות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
בעוד היפנים נסוגים מערבה, עמלו האמריקנים על חיזוק קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה. ב-14 בספטמבר העביר ונדגריפט את הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השני מטולאגי לגוודלקנל, וב-18 בספטמבר הגיעו לאי 4,157 נחתים נוספים, חלק מרגימנט הנחתים השביעי, ביחד עם ציוד ואספקה. התגבורת איפשרה לוונדגריפט לחזק את קווי ההגנה מסביב למתחם לונגה, ולראשונה להקיף אותו בשלמותו.
ונדגריפט ואנשי מטהו ידעו שהיפנים נסוגו מערבית לנהר מטינקאו, וונדגריפט החליט לשלוח מספר יחידות לסיור אלים באזור. בין ה-23 וה-27 בספטמבר פעלו שלושה גדודי נחתים אמריקנים מערבית למטניקאו, אך הם נהדפו על ידי חייליו של קווגוצ'י, בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, שהיו מחופרים היטב, ואף כבשו עמדות בגדה המזרחית של הנהר. בין ה-7 וה-9 באוקטובר תקף כוח נחתים גדול יותר את עמדות היפנים בנהר, והסב להם אבידות רבות.
באותה עת יצא מקלדוניה החדשה כוח שמנה 2,850 חיילים מרגימנט הרגלים ה-164 של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית, בפיקודו של קולונל רובט הול, בדרכו לגוודלקנל, לאחר שמפקד כוחות הצבא בדרום האוקיינוס השקט, מייג'ור גנרל מילארד הרמון, שיכנע את הפיקוד העליון שללא תגבורת לא יוכלו הנחתים להגן על שדה התעופה כנגד ההתקפה היפנית.

המתקפה

ב-1 בנובמבר עמלו יחידות הנדסה של הנחתים על בניית שלושה גשרים ארעיים על נהר המטניקאו משעה 01:00 עד 06:00. בשעה 06:30 פתחו סוללות הארטילריה, מטוסים ואוניות מלחמה באש על הגדה המערבית של נהר המטניקאו. 
בשעה 07:00 חצה הגדוד הראשון של רגימנט הנחתים החמישי את שפך נהר המטניקאו, בעוד הגדוד השני וקבוצת ויילינג חצו את הנהר בפנים אי.
הגדוד השני וקבוצת ויילינג לא נתקלו בכל התנגדות, ועד שעות אחר הצהריים כבשו רכס גבעות מערבית למטניקאו ודרומית לפוינט קרוז. באזור החוף, לעומת זאת, הקשה הגדוד השני של רגימנט הרגלים הרביעי היפני על התקדמות הנחתים והראו התנגדות עיקשת. לאחר מספר שעות, ולאחר שהסבו להם אבידות רבות, הצליחו החיילים היפנים להדוף את פלוגה C של הגדוד הראשון, ורק סיוע משלוש פלוגות אחרות עצר את הנסיגה. לאחר רדת הלילה שככו חילופי האש ושני הצדדים נערכו ללילה.
אדסון החליט, בעצה אחת עם אנשי מטהו של ונדגריפט, לנסות לכתר את העמדות היפניות באזור פוניט קרוז למחרת. הוא הורה לגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט החמישי להמשיך לדחוף לאורך החוף, ובאותה עת הורה לגדוד השני ולקבוצת ויילינג לפנות צפונה ולכתר את היפנים מדרום וממערב לפוינט קרוז.
היאקוטאקה, שחשש שהאמריקנים עשויים לפרוץ את קווי ההגנה של הרגימנט הרביעי, שלח תגבורות לעמדות מערבית למטניקאו. בנוסף לחיילים, שלח את גדוד הנ"ט השני ויחידת פועלים, ואלה איישו עמדות מוכנות-מראש דרומית ומערבית לפוינט קרוז.
בבוקר ה-2 בנובמבר צעדו נחתי הגדוד השני של הרגימנט החמישי צפונה עד שהגיעו לחוף, מערבית לפוינט קרוז, והשלימו את הכיתור. במקביל הפגיזו כוחות ארטילריה את מתחם ההגנה היפני ששכן בין החוף הצפוני של גוודלקנל לכביש החוף מערבית לפוינט קרוז, והכיל בונקרים מבוצרים בגזעי עצים, באדמה ובאלמוגים שבורים, עמדות מחופרות היטב ומערות. בשעות הצהריים תקפו שלושת גדודי הרגימנט החמישי את מתחם ההגנה היפני ממזרח, מדרום וממערב, מתוך כוונה לדחוק את המגינים, אך הם נתקלו בהתנגדות עיקשת. פלוגה I של הגדוד השני ערכה מתקפה חזיתית מכודנת קווי היפנים, והצליחו לכבוש את העמדה, אך ההתנגדות היפנית החזיקה מעמד לילה נוסף. 
בשעות הבוקר של ה-3 באוקטובר הלחימה התחדשה, כשקבוצת של חיילים יפנים ניסו לפרוץ את הכיתור וערכו מתקפת בנזאי על קווי האמריקנים, אך נהדפו לאחור. בשעה 08:00 דחף הגדוד השני צפונה ודחק את המגינים היפנים לפינה הצפון-מערבית של מתחם ההגנה, ועד שעות הצהריים טיהרו הנחתים את מתחם פוינט קרוז. בתום הקרב לקחו הנחתים שלל של תותח שדה 70 מ"מ, 12 תותחי נ"ט 37 מ"מ, ו-34 מכונות ירייה, וספרו לפחות 239 גופות חיילים יפנים.
לאחר כיבוש מתחם ההגנה המשיכו הגדוד השני וקבוצת ויילינג מערבה, במטרה לחסל את שרידי רגימנט הרגלים הרביעי, אליהם חברו שורדי קרבות טנרו ואכס אדסון, שסבלו מתשישות ומתת-תזונה. חששם של היפנים היה שהנחתים יכבשו את הכפר קוקומבונה, ובכך יחסמו את נתיב הנסיגה של חיילי הדיוויזיה השנייה ויאיימו על מפקדת הארמייה ה-17.
בשלב זה אירע מקרה שהעניק ליפנים אוויר לנשימה. בשעות הבוקר ב-3 בנובמבר נתקל סיור נחתים בקולי פוינט, מזרחית למתחם לונגה, בכוח יפני גדול שנחת בלילה בגיחת טוקיו אקספרס. כוח חדש זה, בצירוף הכוחות הנסוגים לקולי פוינט לאחר הקרב על שדה הנדרסון, העלו את החשש בקרב פיקוד הנחתים שהיפנים מתכננים מתקפה נוספת על מתחם לונגה מאזור זה. ב-4 בנובמבר הורה אדסון לגדוד השני של הרגימנט החמישי ולקבוצת ויילינג לשוב למתחם לונגה, ושני הגדודים של הרגימנט השני וגדוד של רגימנט הרגלים ה-164 איישו את עמדו ההגנה שלהם כשני קילומטרים מערבית לפוינט קרוז.

תוצאות הקרב

הנחתים חידשו את התקפתם במערב לכיוון הכפר קוקומבונה ב-10 בנובמבר, אך בשלב זה הובילו גיחות טוקיו אקספרס נוספות בימים שלפני כן חיילים נוספים מדיוויזיית הרגלים ה-38, ואלה הצליחו להדוף את התקפות הנחתים. בצהרי היום שלאחר מכן הורה ונדגריפט לכל הכוחות שלו לשוב לגדה המזרחית של המטניקאו.
ונדגריפט הורה על נסיגה כללית לאחר שקיבל מידע מודיעיני על הימצאות כוח יפני גדול בגוודלקנל והסיק שמתקפה גדולה עומדת בפתח, ואכן תכננו היפנים להוביל את 10,000 החיילים הנותרים בדיוויזיה ה-38 כדי לנסות לכבוש את שדה הנדרסון פעם נוספת. ניסיונם של האמריקנים לעצור את שיירת התגבור הסתיים בקרב הימי על גוודלקנל, בו השיג צי ארצות הברית ניצחון אסטרטגי חשוב, שהשפיע על גורל קרב גוודלקנל כולו.
האמריקנים שבו ותקפו את הגדה המערבית של המטניקאו ב-18 בנובמבר, אך נתקלו פעם נוספת בהתנגדות יפנית עיקשת ונאלצו לעצור מערבית לפוינט קרוז ב-23 בנובמבר. שני הצדדים נותרו בעמדותיהם למשך ששת השבועות הבאים, עד שהחל השלב האחרון בקרב גוודלקנל בו המשיכו הנחתים במתקפתם מערבה במטרה לטהר את האי כולו מחיילים יפנים. אף על פי שבמתקפת המטניקאו היו קרובים הנחתים האמריקנים לכבוש את קוקומבונה ואת מפקדת הארמייה ה-17, למעשה נכבש הכפר רק בסוף קרב גוודלקנל.