google/wiki40b huggingface dataset:
אמאל'ה ואבאל'ה

רקע וכתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי אופיר כהן והופק על ידי משיח משיח וכהן גם כן. יוסי חרסונסקי הפנה כלפי השיר ביקורת שלילית ואף טעם כי מילותיו לא טובות. כמו כן, הוא העניק לשיר ציון של שני כוכבים מתוך חמישה בסך הכל.
בנוסף לכך, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאתו.

וידאו קליפ

טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ניתן לראות באודיו את מילותיו של השיר.
נכון לאפריל 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.5 מיליון צפיות.
ניקולאי בונר

ביוגרפיה

ניקולאי בונר נולד בכפר במולדובה, שהייתה אז חלק מברית המועצות, כבן השלישי במשפחה בת ארבעה ילדים. אמו, שעבדה בבית חרושת, מתה בילדותו. אביו היה אלכוהוליסט. לאחר מות האם הוא נשלח ללמוד בפנימייה. כשהיה בן 19 נתפס בגניבה ונידון לעבודות שירות.
אף שאינו יהודי, הוא עלה לישראל בשנת 2000 מכוח חוק השבות, לאחר שנישא ליהודייה. בישראל עבד בעבודות מזדמנות, ולאחר מכן במפעל לצינורות. 
לאחר העלייה לישראל נפטרה רעייתו משחפת. בעקבות מותה הפך בונר לחסר בית ומכור לאלכוהול. הוא היה מבלה בחברת חסרי בית אחרים בסביבת מגוריו, וישן במבנים נטושים הסמוכים לשוק תלפיות בשכונת הדר שבחיפה.

רציחות

מעשה הרצח הראשון שביצע בונר אירע בפברואר 2005. הוא רצח את ריטה וולמן שהתגוררה בגפה בשכונת חליסה ועמה היו לו קשרי ידידות. במועד הרצח וולמן ביקשה מן הרוצח שיתלווה אליה לביתה מכיוון שהתקשתה בהליכתה. היא הזמינה אותו להיכנס לביתה והם שתו בתוכו משקאות אלכוהוליים. וולמן הציעה לו להשאר לישון על הספה ופרשה לשינה. בונר רצה לקיים עימה יחסי מין, אך זו סרבה. הוא תקף אותה במכות ואנס אותה. לאחר מכן הצית את דירתה, וכתוצאה מכך גופתה נשרפה באופן חלקי.
חודש לאחר מכן ביצע בונר את הרצח השני. הוא נפגש עם אלכסנדר לבנט חסר הבית במקום בו הוא לן, בשכונת הדר. לבנט, שכינויו היה "צ'צין" בעקבות שירותו הצבאי בצ'צ'ניה, שתה עמו אלכוהול. בין השניים פרץ ויכוח לאחר שבונר ביקש לקחת איתו מנעול צילינדר של דלת שהיה מונח במקום. לבנט סירב, ובונר הכה אותו למוות ושרף את המבנה.
הנרצח השלישי היה ולרי סצ'נוב. בסוף חודש אפריל 2005 נמצאה גופתו השרופה במבנה נטוש. במהלך החודש, בונר וסצ'נוב שתו אלכוהול והדליקו מדורה במבנה נטוש. במהלך ויכוח הכה בונר קשות את סצ'נוב וחנק אותו. סצ'נוב הופל על האש הבוערת, בעוד בונר עוזב את המבנה. 
בעקבות מעשיו של בונר, שכללו למעט הרצח הראשון רצח של חסרי בית, כונה בונר "רוצח ההומלסים".
רק לאחר הרצח השלישי זיהתה המשטרה כי קיים דפוס פעולה דומה לרציחות, והחלה לחשוד כי הרציחות בוצעו על ידי רוצח סדרתי.
הרצח הרביעי התרחש באחד במאי 2005. בונר פגש את אלכסנדר קרס, ישב איתו ושתה עמו בדירה נטושה. על פי בונר, קרס קילל את אמו, ובתגובה הוא הכה אותו, חנק אותו, ושרף את הדירה.
ב-29 במאי 2005 נעצר בונר. למעצרו הגיעה המשטרה בעקבות עדותו של אדם חסר בית, שהוכה על ידי בונר, אשר חשב אותו למת. במקרה זה בונר לא הצית את המבנה בו שהו. האדם שהוכה נזקק לאשפוז בבית החולים. בונר הודה במעשיו בתוך שעות ספורות מרגע מעצרו. במהלך המשפט הוא חזר בו מן ההודאה בטענה שהודה תחת לחץ ובעת שהיה שיכור.
בנובמבר 2006 הורשע בארבעה מעשי רצח ובמעשה אונס. הוא זוכה מביצוע מעשה סדום בנרצחת. במאי 2007 נידון בונר לארבעה מאסרי עולם מצטברים ועוד 17 שנות מאסר בגין אונס, חבלה, הצתה, השמדת ראיות ובשל שיבוש הליכי משפט. במהלך המשפט דחה בונר הסדר טיעון שהוצע לו לפיו יודה וירצה שני מאסרי עולם מצטברים ועוד שניים חופפים.
בונר הוא הישראלי היחיד שעונה על ההגדרה של רוצח סדרתי והורשע.
מבצע קלחת 4 מורחבת

רקע

בחודש ספטמבר 1972 גברה פעילות הטרור נגד ישראל בגבול הצפון, בהתקלות בהר דב נהרגו שני חיילים ובאזור ברעם נהרג חייל נוסף. בד בבד הלכה וגברה פעילות הטרור נגד מטרות ישראליות בחו"ל. פעולת הטרור הראוותנית שביצע ארגון ספטמבר השחור נגד משלחת הספורטאים הישראלית באולימפיאדת מינכן זיעזעה את ישראל ואת העולם והביאה את ישראל להחלטה לפגוע בכל בסיסי המחבלים שמדרום לנהר הליטני שבהם כ-600 מחבלים שהשתייכו לכעשרה ארגונים שונים, ולהניסם צפונה.
בידי המחבלים היו מלבד נשק קל גם אמצעי נ"ט כגון תול"רים 106 מ"מ ו-175 מ"מ, מטולי רימונים ומרגמות 82 מ"מ ו-120 מ"מ.
בנוסף, היה חשש להצטרפות ללחימה של צבא לבנון, שברשותו היו בגזרת הפעילות חטיבת חי"ר, פלוגת טנקים ושלוש סוללות ארטילריה.
במטרה להימנע ככל האפשר מנפגעים לחיילי צה"ל הוחלט כי הפשיטה על בסיסי המחבלים תיעשה בכוח ממוכן ומשוריין ולא בתנועה רגלית למרות שבדרך זו יקטן משמעותית גורם ההפתעה.

היחלצות צוות חוקרי השבויים שנותקו מהכוחות המסתערים

עם הכוחות המסתערים נכנס ללבנון גם צוות של חוקרי שבויים של חיל המודיעין על גבי זחל"ם. תפקידו של הצוות היה לספק מודיעין טקטי ממחבלים שבויים שיסייע לכוחות המסתערים במהלך המבצע.
לאחר השלמת המבצע ועם חזרת הכוחות המסתערים נתברר כי מכשיר הקשר בזחל"ם אינו תקין. צוות חוקרי השבויים לא יכול היה לתאם חבירתו לכוחות האחרים וניסה לחזור לשטח ישראל בכוחות עצמו אך איבד דרכו בדרום לבנון. במהלך נסיעתו נתקל בשריונית לבנונית ושבה את חייליה ובעזרתם ניווט לכוון ישראל.
במהלך החזרה אזל הדלק בזחל"ם והצוות עצר בתחנת תדלוק לבנונית, השתלט על שני ג'יפים צבאיים לבנונים שבה, שבה את חייליהם והמשיך בשיירה עם שני הג'יפים עד שחזר לשטח ישראל. על פעילות זו זכה מפקד הכוח סגן שאול גלעדי, בעברו איש הצנחנים, בעיטור העוז.

תוצאות המבצע

במבצע הותקפו וטוהרו 12 בסיסי מחבלים, פוצצו 70 בתים ו-36 בונקרים. 40 מחבלים ו-18 חיילים לבנוניים נהרגו. 16 מחבלים נשבו ומאות מחבלים נסו צפונה.
לצה"ל שלושה חיילים הרוגים: קצין וחייל מסיירת אגוז ולוחם שריון, ו-9 פצועים.
במבצע נתפס שלל רב שהשאירו אחריהם המחבלים במנוסתם.
לאחר המבצע הייתה רגיעה של שלושה חודשים בפעילות מחבלים בגבול הצפון.
בית התפילה הבהאי בפרנקפורט

היסטוריה

בחודש אפריל 1953 הכריז שוגי אפנדי, מנהיג הדת הבהאית באותה עת, כי בית התפילה הבהאי הראשון באירופה יוקם סמוך לפרנקפורט שבגרמניה. לאחר תחרות נבחרה ב-1956 הצעתו של האדריכל טויטו רוכול (Teuto Rocholl), אולם דיונים ממושכים התקיימו בעניינה, ורק ב-אפריל 1960 ניתן האישור הסופי להקמת המבנה. ב-20 בנובמבר 1960 הונחה אבן הפינה לבית התפילה, ושנתיים לאחר מכן, ב-16 בנובמבר 1962, נערכה חגיגה לציון השלמת גג המבנה. בית התפילה נחנך ב-4 ביולי 1962, וב-1987 הכירה בו מדינת הסה כמבנה בעל ערך תרבותי.

המבנה

המבנה בנוי מקומת יסוד בשטח של 29,068 מ"ר ובקוטר של 48 מטר, ומעליה כיפה. קוטרה של הכיפה הוא 25 מטר בבסיסה וגובה המבנה כולו הוא 28 מטר. שלוש קבוצות של תשעה עמודים נושאות את משקלה של הכיפה, העשויה מתשע צלעות. בכל צלע שלוש רצועות אנכיות ובכל אחת מהן קבועים 20 חלונות בצורת מעוין ההולכים ונעשים קטנים כלפי מעלה. סך הכל קבועים בכיפה 540 חלונות המאפשרים כניסת אור לחלל האולם ומשחקי אור וצל. בחלקה העליון של הכיפה קבועה מנורה שבמרכזה עיטור קליגרפי של "השם הגדול". בקומת המרתף של המבנה מוצגת תערוכה אודות הדת הבהאית, ובה מוצגים, בין היתר, כתבים בהאים ומידע אודות בתי התפילה הבהאים האחרים ברחבי העולם. בסמוך לבית התפילה שוכן מרכז מבקרים ובו מידע על הדת ומצגת וידאו. המבנה מצטיין באקוסטיקה יוצאת דופן, ומדי פעם שרות בו מקהלות, הניצבות לאורך היקפו של האולם וסביב קהל המאזינים היישוב במרכזו. בכל קיץ מתקיים בסמוך למבנה אירוע המושך כ-3,000 מאמינים בהאים מכל רחבי אירופה.
אברציה כוכבית

אברציה כוכבית, או האברציה של האור היא תופעה אסטרונומית הנובעת מתנועתו של צופה יחסית לעצם נצפה כאשר מהירות התנועה כוללת רכיב בכיוון ניצב לישר המחבר בין מיקום הצופה לבין מיקום העצם. תנועת כדור הארץ גורמת לכך שהכוכבים בשמים נראים לצופה ארצי במיקום שונה מעט ממקומם האמיתי. תופעת האברציה הכוכבית נתגלתה ב-1725 והוסברה לאחר מכן על ידי האסטרונום המלכותי ג'יימס בראדלי אשר הבין שמקורה ביחס שבין מהירות האור ומהירות תנועתו של כדור הארץ, בראדלי השתמש בתגלית זו על מנת למדוד את מהירות האור בדיוק טוב מקודמיו.
עיקר האברציה הכוכבית נגרם מתנועת כדור הארץ סביב השמש, אברציה זו מכונה אברציה שנתית. האברציה הכוכבית אינה תלויה במרחק מכדור הארץ אל מקור האור, אלא בזווית שבין המהירות הניצבת של כדור הארץ לכיוון האמיתי אל מקור האור. בניגוד לתופעת הפרלקסה בה כוכבים קרובים נראים כמשנים את מיקומם ביחס לכוכבים רחוקים, האברציה הכוכבית משפיעה על כל הכוכבים הסמוכים זה לזה באופן דומה. האברציה הכוכבית מגיעה ל- (20.5 שניות קשת) בממוצע שנתי, אולם ישנן השפעות נוספות המסתכמות לאברציה הכוללת. השפעות אלו קטנות יותר בגלל התלות במהירות היחסית הנוצרת.

מקור האברציה הכוכבית

מכיוון שמהירות האור סופית נדרש זמן מה לאור הנפלט ממקור עד להגעתו לצופה. כוכב המרוחק כך שהפרלקסה שלו לא תורגש ישנה את מיקומו בגלל תנועתו המשיקית של כדור הארץ לפי היחס
כאשר  היא זווית האברציה,  הוא רכיב המהירות המשיקית של כדור הארץ ביחס לכוכב. במצב שכזה יהיה על צופה להטות את הטלסקופ בזווית  ביחס למיקומו האמיתי בשמיים. קל לראות מהגדרה זו כי הזווית נוצרת מחיבור וקטורי המהירות של האור הנפלט מהכוכב ומהירותו המשיקית של כדור הארץ. גודל האברציה הוא כאחוז מגודל הירח המלא, גודל הקטן מיכולת הראיה האנושית אך גדול מספיק למדידה בטלסקופים.
בשנת 1905 פרסם אלברט איינשטיין גרסה יחסותית לחישוב זווית האברציה, שבה נשמרת אינווריאנטיות מהירות האור.
וואשו

וואשו (באנגלית Washoe, ספטמבר 1965 - 30 באוקטובר 2007) הייתה שימפנזה אשר הייתה לחיה הראשונה שתקשרה באמצעות שפת הסימנים.
וואשו נולדה במערב אפריקה ב-1965, וניצודה על ידי חיל האוויר האמריקאי למטרת ניסויים בתוכנית החלל. היא נקראה "וואשו" על שם מחוז וואשו שבנבדה, המקום שבו גודלה ובו למדה את שפת הסימנים.
בשנת 1967, החלו אלן וביאטריס גרדנר בפרויקט ללימוד שפת הסימנים לוואשו, באוניברסיטת נבדה. ניסיונות קודמים ללמד שימפנזות לחקות שפה אנושית קולית נכשלו. בני הזוג גרדנר האמינו שניסיונות אלו היו פגומים משום ששימפנזות לא מצוידים ביכולת הפיזית להפיק את הצלילים לחיקוי שפה אנושית. הפתרון שלהם היה לאפשר לקופים לתקשר באמצעות מחוות גופניות. במהלך חייה למדה וואשו כ-350 מילים בשפת הסימנים האמריקאית.
מאז 1980 חיתה וואשו באוניברסיטת מרכז וושינגטון וב-30 באוקטובר 2007 מתה וואשו בגיל 42.
The Times Literary Supplement

The Times Literary Supplement (או TLS, כפי שמופיע על עמודו הראשי החל מ-1969) הוא שבועון ביקורת ספרותי שרואה אור בלונדון בידי News International, חברה בת של ניוז קורפ.

היסטוריה

TLS החל להתפרסם בשנת 1902 כנספח לטיימס, אולם נהפך לפרסום נפרד ב-1914. לשבועון תרמו כותבים רבים בעלי שם, בכללם תומאס סטרנס אליוט, הנרי ג'יימס ווירג'יניה וולף, אולם ביקורות ספרות היו בדרך כלל אנונימיות עד לשנת 1974. הסופר והמבקר מרטין אמיס היה חבר המערכת בראשית הקריירה שלו. הפואמה Aubade של פיליפ לרקין הופיעה לראשונה ב-TLS בגיליון חג המולד של 1977. מזה שנים רבות נחשב ה-TLS כאחד מכתבי העת החשובים ביותר לביקורות הספרות.
TLS פועל בשיתוף פעולה הדוק עם הטיימס; גרסתו המקוונת מאוכסנת באתרו של הטיימס, ומשרדי המערכת שלו ממוקמים בבניין הטיימס, ברחוב פנינגטון, לונדון. עורכו הנוכחי הוא פיטר סטותרד (Peter Stothard), עורכו הקודם של הטיימס. הוא מילא את מקומו של פרדיננד מאונט (Ferdinand Mount), שכיהן בתפקיד עד 2003.
תפנית (מפלגה)

רשימת המועמדים לכנסת ה-17

עוזי דיין, אתי פרץ, יהודה גלעד, לאוניד ברוורשטיין (רשימה מלאה ראו כאן)
בית מני

תולדות הבית

בית מני, ברחוב יהודה הלוי 36 בתל אביב-יפו, נבנה על ידי שלמה ברסקי כבית מגורים בשנים 1910–1915 על גבול שכונת אחוזת בית.
המבנה הוא בית דו-קומתי והוא בנוי מאבן כורכר.
בשנת 1924 נמכר הבית לבנק אנגלו-פלשתינה (אפ"ק) וכעבור שש שנים נמכר הבית לשופט יצחק מלכיאל מני.
מני התגורר בבית בשנים 1930–1933. הבית נקרא על שמו: בית מני, אף כי השופט מלכיאל מני גר בו תקופה קצרה בלבד.
הבית שהיה עתיר בעבודות נגרות איכותיות ויפות, בציורי קירות ובעיטורי טיח, נשאר כיחיד במינו לשיטות בנייה ולסגנון של ראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כפי שהיה מקובל ביפו באותן השנים.
בשנת 1978 נמכר הבית על ידי יורשיו של מני לבנק לאומי.
בשנות ה-90 של המאה הקודמת, התכוון בנק לאומי לבנות בניין משרדים במקום בית מאני אשר מצבו הפיזי התדרדר עם השנים והוא עמד נטוש והרוס.

שימור המבנה

בשנת 1999 התעורר מאבק ציבורי אשר מטרתו הייתה לשמר את המבנה. המועצה לשימור אתרים פתחה במאבק ציבורי נרחב לעצור את הריסת הבית. הנושא אף הועלה במליאת הכנסת (באוקטובר 1985) על ידי חברי הכנסת מרדכי בר-און ועדנה סולודר.
בתוכניות השימור של תל אביב הוכרז בית מאני כבניין לשימור בהגבלות מחמירות: תב"ע א.2650ב'. כך בוטלה תוכניתו של בנק לאומי להרוס את הבניין והבנק חויב לשמר את הבניין ולשלב אותו בתוך המבנה החדש של משרדי הבנק הלאומי. החלטת עיריית תל אביב לשמר את המבנה ולשלבו במבנה משרדים חדש הייתה חלק ממדיניותה של העירייה לעודד את הנהלת הבנק (ובנקים נוספים) להישאר במע"ר (מרכז עסקים ראשי). משרד האדריכלים קייזר-קייזר-לקנר זכה בעבודת התכנון של מגדל המשרדים של הבנק ושילוב בית מני בגוף המגדל החדש. ההועדה המקומית לתכנון ולבנייה בתל אביב אישרה את התוכנית ביוני 2000. המגדל בן 12 הקומות נחנך בשנת 2003.
משרד התכנון של האדריכל אמנון בר אור תכנן את עבודת השימור של בית מני והתאמתו לשימושו החדש. חלקו האחורי הפך לחלק מאולם הכניסה של בניין המשרדים של הבנק, ואילו חלקו הקדמי של הבית נשאר כמבנה עצמאי.
בשנת 2008 הוסב המבנה למרכז מבקרים של הבנק וגלריות לתערוכות מתחלפות. שני חדרים שוחזרו בסגנון ראשית המאה ה-20 ובתוכם שיחזור של סניף יפו ההיסטורי של בנק אפ"ק.
מדף הקרח וורדי

מדף הקרח ווֹרדִי (באנגלית: Wordie Ice Shelf) ('15 69° דרום, '45 67° מערב) היה קרחון מלכד שהזדקר כמדף קרח אל חלקו הדרומי-מזרחי של מפרץ מרגריט בין כף ברטו למאונט אדג'ל, לאורך חופו המערבי של חצי האי האנטארקטי.
במרץ 2008 דיווח סקר אנטארקטיקה הבריטי שנראה כי המדף עומד להינתק מעל חצי האי האנטארקטי. באפריל 2009 התרחשה ההתנתקות ומדף הקרח נעלם כליל.
את מדף הקרח גילתה המשלחת הבריטית אל ארץ גראהאם (1937-1934) בהנהגת ריימיל, שקרא לתוואי הנוף על שם סר ג'יימס וורדי, מזכיר הכבוד (ואחר הנשיא) של החברה הגאוגרפית המלכותית, חבר בוועדת "דיסקברי" ויו"ר מכון סקוט לחקר הקוטב. כמו כן היה וורדי גאולוג וראש הסגל המדעי של משלחת דיסקברי (1916-1914) בראשות ארנסט שקלטון.
מי כסף

מי כסף (כסף קולואידי - Colloidal silver) הם קולואיד של חלקיקי כסף במים. מי כסף נמכרים כתרופה אלטרנטיבית בעלת תכונות אנטי בקטריאליות או כתוסף תזונתי, אך אין הוכחה להשפעה חיובית שלהם בגוף האדם. עיכול כמויות גדולות של מי כסף ולפרק זמן ארוך עשוי לגרום למחלת הארגיריה, שבה העור הופך באופן בלתי-הפיך לכחול-אפור. ה-FDA קבע ב-1999 כי לא נמצאה כל עדות מדעית לאפקטיביות של תכשיר כלשהו המכיל כסף קולואידי כתרופה לכאורה.

תהליך הייצור

ייצור כסף קולואידי נעשה באמצעות אלקטרוליזה, אלקטרודות עשויות כסף טהור טבולות במים מזוקקים שעובר ביניהן מתח חשמלי. בתהליך זה יוני כסף מתפרקים מהאלקטרודות והם בעלי מטען חשמלי חיובי קל. כך נוצר ריכוז כסף במים של מיליונית האחוז. למי כסף יש ריכוזים שונים והם נמדדים ב-ppm (חלקים למיליון - parts per million).

מאפיינים

מי כסף יכולים לשמר מי שתייה לפרק זמן ארוך. בעבר נהגו לשים מטבעות כסף בתוך כדים של חלב כדי להאריך את חיי המדף שלו. יש העושים במי כסף שימוש פנימי וחיצוני בטענה לסגולות רפואיות לכאורה.
נטען כי ביכולתם של מי כסף לקטול מיקרואורגניזמים שונים. שימוש במינון גבוה ולאורך זמן של מי כסף עלול לגרום למחלת הארגיריה שבה העור משנה את צבעו באופן בלתי הפיך.
אף על פי שריכוז גבוה של מי כסף ישמיד בוודאות סוגים רבים של חיידקים בתוך מבחנת מעבדה, אין הוכחה שיש לו השפעה דומה בשימוש פנימי בגוף האדם. המקום הראשון בגוף אליו יגיעו מי הכסף הנצרכים על ידי אדם היא הקיבה. בקיבה קיימת סביבה בעלת ריכוז גבוה של חומצה הידרוכלורית, ויוני הכלור ייצרו מיידית משקע בלתי מסיס של כסף כלורי ("תגובת שיקוע"). ריכוז יוני הכסף החופשיים ישאף לאפס, ולכן אין כל סבירות מדעית לפעולה כלשהי של יוני הכסף.
בשל טענות לא מוכחות ליכולות ריפוי (מאחר שלא עברו ניסויים ובדיקות של ארגונים בריאותיים ממשלתיים) ובשל איכות ירודה במוצרים בחנויות מזון לבריאות, אסר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) ב-1999 מכירת מוצרים אלו הטוענים לסגולות רפואיות, וגם פרסומות למוצרים הטוענים לסגולות רפואיות. עם זאת, תכשיר מי כסף שלא שווק כבעל סגולות רפואיות, אלא כתוסף מזון, מכירתו חוקית. בשנת 2002 מנהל הסחורות הרפואיות האוסטרלי (Australian Therapeutic Goods Administration) חוקק חוק דומה.

מחלוקת

משתמשים להוטים במי כסף טוענים שמי כסף הם תוסף מזון מאוד שימושי, המספק להם בריאות משופרת וגם (בין שאר הדברים) הופעה בתדירות מאוד נמוכה של נזלת ושפעת. נטען גם שבשימוש זהיר ובמוצרים טובים של מי הכסף למעשה בלתי אפשרי שמחלת הארגיריה תופיע.
טענות אלה הן עדויות בלבד, לא הוכחו באמצעות מחקר מדעי, או הופרכו.
שלושה גברים בבומל

תוכן הספר

הספר מתאר מסע שני של אותם שלושה גברים מ"שלושה בסירה אחת". הפעם זהו מסע אופניים בגרמניה, שהייתה ב-1900 אומה חדשה לאחר איחוד גרמניה. הוא בנוי באופן דומה ל"שלושה בסירה אחת", כאשר בראש כל פרק מובאים מספר משפטים המתארים באופן אירוני את עלילת הפרק. רוב הספר משעשע וקליל. עם זאת, בניגוד ל"שלושה בסירה אחת", שכל כולו הומור, חלקים מסוימים מהספר אינם קומיים אלא מביעים באופן נחרץ ואף קודר את דעתו של המחבר על גרמניה בכלל והגרמנים בפרט. הוא דן באכזריותם הקטלנית, באופיים הצייתני לחלוטין ובכניעתם לכל צורה של חוק ומשטר בלי להפעיל שיקול דעת עצמי. בספר, למרות לשונו הקלילה וסגנונו ההומוריסטי של ג'רום, ניכרת גם המתיחות המחריפה בין העמים, השוני בין הבריטים לבין הגרמנים והלאומנות הגוברת ביניהם. בין היתר כותב ג'רום מספר משפטים אשר קולעים היטב אל המטרה: "מילוי החובה הוא נושא הלימוד האלמותי [בבתי הספר הגרמניים]... על פי השקפתם מדובר בציות עיוור לכל דבר עם כפתורים [כלומר, לובש מדים]...עד כה בורך הגרמני בממשלה טובה להפליא. אם דבר לא ישתנה הרי שחייו ימשיכו להיות טובים. צרותיו יחלו רק אם יקרה משהו למכונת הממשל."
יחד עם הביקורת על הגרמנים, מגלה ג'רום גם אמונה בטוב לבם, וכמה הערות שלו היו מתקבלות היום בתמיהה. בתקופה שבה נכתב הספר, נראתה גרמניה בעיני האנגלים כארץ שוחרת שלווה ושלום, ואיש לא תיאר לעצמו את מה שעתיד להתחולל שנים לא רבות מאוחר יותר. ג'רום עצמו נחל מפח נפש כאשר היה עד לזוועות מלחמת העולם הראשונה כנהג אמבולנס מתנדב בצלב האדום הצרפתי.
המילה "בּוּמֶל" היא מילה גרמנית שפירושה "טיול לשם הנאה". ג'רום משלב בספר עוד עשרות מילים בגרמנית, שאת חלקן הגדול הוא אינו מתרגם ואינו מסביר.
אוונגרד

אוונגרד (מצרפתית: Avant-garde - "משמר קדמי") הוא מונח המתאר זרמים מהפכניים באומנות: בספרות, במוזיקה ובאמנויות הפלסטיות. משמעותו המקורית של המושג היא כוח חלוץ צבאי ההולך לפני המחנה.
אוונגרד הוא מושג חדש יחסית, הנמצא בשימוש מראשית המאה העשרים. הוא התפשט במהרה לכל הלשונות האירופיות וחדר גם לעברית. כיום יש מספר פירושים דומים אך שונים לאוונגרד: חבורת יוצרים חדשניים, הנאבקים בממסד האמנותי השמרני; יוצרים צעירים הבוחרים במכוון בדרכי ביטוי קיצוניות, והורסים במתכוון דרכי ביטוי ישנות; וחבורת יוצרים המערערת על המקובל באמנות, ומגייסת לשם כך יוצרים מדורות קודמים או מתרבויות רחוקות במקום ובזמן.
סימן מובהק לחבורות האוונגרד בספרות העברית למשל, היה אימוץ מחדש של יוצרים שכוחים וזנוחים, ומתן פירוש חדש ותקף ליצירתם: בשנות השלושים גילה האוונגרד העברי בשירה, בהנהגת אברהם שלונסקי, את שיריו ויצירתו של אברהם בן יצחק (סונה); האוונגרד של שנות השישים, בהנהגת נתן זך, אימץ את שיריו ויצירתו של דוד פוגל; חבורת "סימן קריאה" האוונגרדית, שבהנהגת מנחם פרי, אימצה בשנות השבעים והשמונים את שיריו ויצירתו של אבות ישורון. גם בסגנון הפוסט מודרניסטי ניתן לראות סגנון מהפכני.
לאחר שנות הסער והפרץ של תנועות האוונגרד למיניהן, שבהן הביאו לעולם האמנות תפיסות חדשות ודרכי ביטוי חדשות, הן התנוונו, נעשו שמרניות, התמזגו בממסד האמנותי וסופן שאוונגרד חדש מרד גם בהן.

במוזיקה

האוונגרד במוזיקה נוקט גישה ניסיונית מאוד כלפי הלחנה ונגינה. אמני אוונגרד משתמשים לעיתים בתבניות נגינה לא שגרתיות בעת הלחנת הנגינה. מקצבי זמן משתנים, שירה לא שגרתית ואף צלילים ואקורדים דיסוננטיים וסולמות חריגים. מבחינת כלי הנגינה, מנסים לנגן בצורה שונה לצורך הפקת צלילים ייחודיים יותר ושגרתיים פחות, וכן להשתמש בכלי נגינה ייחודיים ושאינם משמשים באותו סגנון מוזיקה שההגדרה "אוונגרד" משויכת אליו.
סדר זרעים

סֵדֶר זְרָעִים הוא הראשון שבסדרי המשנה, ונכללות בו ההלכות הקשורות בעבודת אדמה וכן הלכות של ברכות ותפילות, הנמצאות במסכת ברכות.
בסדר זה ישנן 655 משניות בסך הכל. 
בתלמוד נדרש הפסוק "וְהָיָה אֱמוּנַת עִתֶּיךָ חֹסֶן יְשׁוּעֹת חָכְמַת וָדָעַת..." על ששת סדרי משנה. המילה הרומזת לסדר זרעים היא "אֱמוּנַת" מפני שאדם הזורע הוא אדם מאמין, כי לעולם אין לדעת האם התבואה תצמח בשנה הבאה, עקב כל פגעי הטבע האפשריים.

מיקום סדר זרעים

סדר זרעים הוא הסדר הראשון של ששה סדרי משנה. הרמב"ם מסביר, שהסיבה שהוא הראשון היא משום שבשביל לעבוד את ה' צריך לחיות ואי אפשר לחיות בלא מזון. לכן, המשנה מתחילה קודם כל בדינים הקשורים לזרעים הנאכלים שמהם עושים לחם שהוא מזונו הבסיסי ביותר של האדם.
יחסי אינדונזיה–אלג'יריה

היסטוריה

אינדונזיה הייתה אחת מהמדינות שתמכה בעצמאות אלג'יריה. אינדונזיה הייתה פעילה במאבק ובוועדה לעצמאות המדינה. בשנת 1955, ממשלת אינדונזיה ארגנה את כנס אסיה-אפריקה וקראה לאלג'יריה אף על היותה מושבה צרפתית. מיד לאחר שאלג'יריה קיבלה את עצמאותה מצרפת ב-5 ביולי 1962, אינדונזיה הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו בעצמאות אלג'יריה. בשנת 1963, נפתחה השגרירות האינדונזית באלג'יר, וזו הייתה אחת מהשגרירויות הראשונות שהוקמו בעיר.
נסיכות הבוחר מהסן

היסטוריה

לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו, בנו הבכור וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל ירש את רוזנות הסן-קאסל, ואילו אחיו ירשו את שאר הנחלה. בשנת 1604 ירש מוריץ, רוזן הסן-קאסל את דודו לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג, שמת ללא ילדים.
בשנת 1785 עלה לשלטון וילהלם התשיעי, רוזן הסן-קאסל. וילהלם השתתף בלחימה כנגד צרפת המהפכנית, כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ובשנת 1795 חתם על שלום בזל. בשנת 1801 אולץ וילהלם לוותר על שטחי הנסיכות בגדה השמאלית של הריין, אך קיבל כפיצוי שטחים מנסיכות הבוחר ממיינץ. בשנת 1803 שודרגה הרוזנות למעמד של נסיכות הבוחר, תואר שנשמר בידי וילהלם אף לאחר פירוק האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1806 חתם וילהלם על הסכם נייטרליות עם נפוליאון, אך לאחר קרב ינה-אאורשטדט ושלום טילזיט, כבש נפוליאון את הנסיכות וגירש את וילהלם, וצירף את שטחי הנסיכות לממלכת וסטפאליה.
לאחר קרב לייפציג גורשו הצרפתים משטחי הנסיכות, וב-21 בנובמבר 1813 חזר וילהלם לשלוט בנסיכות. ב-2 בדצמבר 1813 חתם וילהלם על הסכם עם מדינות הקואליציה, שבו הוסכם כי יוחזר לנסיכות כל השטחים שנלקחו ממנה, וכי תונהג מחדש החוקה שהייתה נהוגה בנסיכות קודם הכיבוש, אולם נדחתה בקשתו של וילהלם לקבל את תואר "מלך הקַטֶנִים".
ניסיונות לשנות את החוקה בנסיכות, נדחו על ידי וילהלם בתמיכת קלמנס פון מטרניך. ב-27 בפברואר 1821 מת וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, ובמקומו עלה בנו וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן לשלטון. בתקופת שלטונו של וילהלם השני, שהיה רודף בצע ושקוע ביחסיו עם אשתו ופילגשיו, התגברה ההתנגדות לשלטונו האבסולוטי, וגברה הדרישה להנהיג חוקה ליברלית בנסיכות.
לאחר מהפכת יולי 1830 בפריז החלו מהומות בנסיכות, וב-6 בינואר 1831 חתם וילהלם השני על חוקה יותר ליברלית, וב-30 בספטמבר 1831 פרש להנאו, ובנו פרידריך מונה לשליט בפועל בנסיכות. גם תחת שלטונו של פרידריך המשיכו המחלוקות עם האופוזיציה, וחשודים פוליטיים נעצרו ונרדפו. ב-20 בנובמבר 1847 מת וילהלם השני, הנסיך הבוחר מהסן, ופרידריך עלה לשלטון באופן רשמי כפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן.
בשנת 1848 בעקבות אביב העמים נאלץ פרידריך וילהלם להסכים לרפורמה דמוקרטית, אולם לאחר התמוטטות האספה הלאומית של פרנקפורט וניצחון המשטרים הריאקציונרים, שונתה שוב המדיניות - הדיאט פורק, ומשטר צבאי הוכרז בנסיכות. ב-1 בנובמבר 1850 כוחות אוסטרים ובווארים צעדו לתוך הנסיכות, על פי החלטת האספה הפדרלית לסייע בדיכוי המרידות, אולם ללא הסכמת פרוסיה. הסיוע האוסטרו-בווארי לא התקבל בעין יפה על ידי פרוסיה, מכיוון שהדרכים למחוזות הריין הפרוסים עברו בשטחי הנסיכות, ובעקבות כך נכנסו כוחות פרוסיים לנסיכות, ולרגע היה נראה שהולכת לפרוץ מלחמה, אך לבסוף הכוחות הפרוסיים נסוגו, והכוחות האוסטרו-בווארים כבשו את שטחי הנסיכות ב-16 בדצמבר ושהו בנסיכות עד קיץ 1851.
במרץ 1852 בוטלה החוקה של 1831 והרפורמות של 1848, ובאפריל נכנסה לתוקף חוקה חדשה שהשאירה סמכויות צרות מאוד לדיאט, ואסרה על בניית מפעלים ומסילות ברזל. ב-30 במאי 1860 לאחר תסיסה הולכת וגוברת בנסיכות, הוענקה חוקה חדשה שנתנה יותר זכויות לאזרחים. ב-14 במאי 1862 עקב חשש מכיבוש פרוסי, התקבלה מחדש החוקה של 1831, אולם הנסיך פרידריך וילהלם דאג לטרפדה.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה קאסל על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנסיכות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
חוק המספרים הקטנים (פסיכולוגיה)

חוק המספרים הקטנים (באנגלית: Law of small numbers) או עריצות המספרים הקטנים היא תופעה פסיכולוגית לפיה מתרחשת שגיאת דגימה באופן לא-מודע ונוצרת אשליה כאילו המקרה הכללי מתנהג כמו מקרים פרטיים ספורים. קבלת מסקנה על סמך מספר קטן של מקרים, שאינם בהכרח מייצגים את הכלל, עלולה להיות שגויה, ואף לייצר סטריאוטיפים.

בולטות

מחקרים בזיכרון אנושי מראים שקל יותר לזכור אינפורמציות עם בולטות כלשהי מאשר אינפורמציה שגרתית. למשל, קל יותר לזכור את הנהיגה בה כמעט עשינו תאונה, מאשר כל נהיגה אחרת. כך לצורך אומדן תופעה המוח ישלוף אל זיכרון העבודה שלו את המקרים הבולטים - אולם אלו כמעט תמיד לא יהיו המקרים הנפוצים - ומכאן ההטיה של מדגם לא מייצג.

אחרוניות

יש יתרון לפריטים מאוחרים. קל יותר לזכור ולתת חשיבות למה שקרה לאחרונה מאשר לדברים שהתרחשו בעבר. האירועים האחרונים לא בהכרח מייצגים את כלל ההתרחשויות הרלוונטיות וייתכן והם מקריים.

הטיה סטטיסטית מקרית

אף אם הפריטים הבודדים שהגיעו אל זיכרון העבודה היו נדגמים אקראית לגמרי מכלל המקרים הקיימים בזיכרון לטווח ארוך (ללא קשר לבולטות או לאחרוניות שלהם) - עדיין היה סיכוי להטיה עקב תופעה סטטיסטית בה ככל שהמדגם קטן יותר כך יש סיכוי להגיע למתאם גבוה במקרה. נראה כאילו המוח מחשב מתאם אך אינו בודק את המובהקות הסטטיסטית שלו.
המערה (ספר)

המערה הוא רומן מאת הסופר הפורטוגלי ז'וזה סאראמאגו. הספר יצא לאור בפורטוגזית בשנת 2000, וראה אור בעברית בשנת 2003. סאראמאגו משחזר בסיפורו את משל המערה של אפלטון, ורואה במערה כמייצגת את החברות המתועשות הקפיטליסטיות ברחבי העולם.

עלילה

הסיפור מתמקד בקדר בן 64 בשם סיפריאנו אלגור, אלמן שחי בכפר עם בתו מרתה, ועם בעלה מרסאל. יום אחד, המרכז המסחרי העירוני מחליט לבטל את ההזמנות של כדי החרס, ומשאיר את עתידו של הקדר המזדקן בספק. סיפריאנו ומרתה מחליטים לנסות ידם ביצירת פסלוני חימר, ובאופן מפתיע הם מקבלים מהמרכז הזמנה של 1,200 פסלונים. אך עד מהרה ההזמנה מבוטלת, ולמשפחה לא נותרת ברירה אלא לעבור לגור במרכז העירוני עצמו - בדירה אותה קיבל מרסאל בזכות עבודתו שם כשומר. שם, ניתן לשמוע את הצלילים המסתוריים של החפירה הבוקעים ממעמקי אדמת המרכז, ומה שיתגלה, ישנה את חייהם לנצח. זהו סיפורה של משפחת קדרים, שרואה את חייה מתהפכים עם הגעתו של מרכז קניות גדול לעיר.