google/wiki40b huggingface dataset:
Love Story (שיר של אינדילה)

וידאו קליפ

הווידאו קליפ שיצא לשיר הוא המשך לקליפ שיצא לסינגל השלישי מן האלבום "S.O.S". הקליפ של הסינגל הקודם מסתיים בכך שניתן לראות שלט חרוך ועליו רשום את שמו של השיר הזה. דבר זה גרם לציפייה רבה מצד מבקריה ומעריציה של הזמרת שחיכו לקליפ שימשיך את הקודם. 
הקליפ מספר את סיפור אהבתם של בן אדם מבוגר עם אהבת לבו מהעבר. תחילה, ניתן לראות את אינדילה עומדת על קרחונים במקום קפוא, ואז היא מתחילה לשיר. כשהיא מתחילה לשיר מתחיל הסיפור, ניתן לראות את המבוגר יוצא מביתו, חובש את כובע הכובע צילינדר שהיה נהוג לחבוש פעם, ופונה לכיוון רחוב כלשהו. כשהוא מגיע הוא מרים ורד ומניח אותו על מצבה של אהובתו לשעבר. דבר זה נותן לצופים להבין שהוא נשאר לבד, ללא אהבתו. דבר אשר מחזק ונותן תחושת רגש בשיר.
לאורך כל הקליפ ניתן לראות את סיפורם של המבוגר כשעוד היה נער צעיר, עם אהובתו, ואת אינדילה בין לבין רוקדת על שברי הקרחונים.
נגד משתנה

נגד משתנה ("פוטנציומטר") הוא רכיב חשמלי שתפקידו להתנגד למעבר זרם חשמלי דרכו. ערך ההתנגדות שלו נמדד באוהם כמו בנגד קבוע, אך ייחודו של הנגד המשתנה בכך שהתנגדותו אינה קבועה וניתנת לכוונון בתווך מסוים.
נגדים משתנים בנויים ממוליך ארוך שהתנגדותו ליחידת אורך ידועה, ושינוי ההתנגדות מושג על ידי שליטה על אורך המוליך שהזרם עובר דרכו. לרוב יש לנגדים משתנים שלושה מגעים חשמליים, או שלוש "רגליים": שתי רגליים בדומה לנגד רגיל, בשני קצוות המוליך, ורגל שלישית ("זחלן") שאת מקומה ניתן לשנות לאורך הרכיב ותפקידה לשנות את אורך המוליך (ולפיכך את ההתנגדות) שהזרם עובר, מכמעט אפס ועד להתנגדות המקסימלית, כשהזרם עובר את כל אורכו של המוליך.
החיבור לנגד משתנה נעשה בין אחד הקצוות לזחלן (הרגל האמצעית). את הקצה השני נהוג לחבר לזחלן.
שימוש נפוץ של הנגד המשתנה הוא כמחלק מתח במעגלים אלקטרוניים בהם נדרש ויסות ערך של מתח. דוגמה לכך היא ווסת העוצמה (ווליום) ברדיו או מגבר. במקרה זה החיבור נעשה בצורה הבאה: מתח הכניסה מחובר לשתי קצות הנגד המשתנה ומתח היציאה מתקבל בין אחד הקצוות לזחלן. הואיל וערך המתח על פי חוק אוהם, מתכונתי להתנגדות, אז מתח המוצא נע בין אפס לבין ערך מתח הכניסה, בתלות במצב הזחלן.
ראוסטט (Rheostat) הוא נגד משתנה גדול ממדים, המיועד לעמוד בזרמים ו/או מתחים גבוהים. בנגדים כאלה המוליך שיוצר את ההתנגדות הוא חוט ארוך, מלופף על שטח מעטפת גלילי, והזחלן הוא זרוע מתכת שנוגעת בבסיסו העליון של הגליל וניתנת לסיבוב. שינוי הזווית של זרוע זו גורם לשינוי האורך הכולל של החוט שהזרם צריך לעבור, ולפיכך להגדלת ההתנגדות.
תגובתם של נגדים משתנים לתזוזת הזחלן היא בדרך כלל קרובה לליניארית, כלומר הכפלת אורך המוליך מביאה להתנגדות כפולה. נגדים משתנים מסוימים מתוכננים דווקא לשינוי התנגדות לוגריתמי (או אנטי לוגריתמי), במיוחד כאלה המתוכננים לשימוש במערכות שמע. בנגדים כאלה התנגדות המוליך ליחידת אורך איננה קבועה לאורך (או להיקף) הנגד המשתנה, אלא היא משתנה לאורך המוליך באופן הרצוי, כך שאותה תזוזה אורכית (או זוויתית) של הזחלן מפיקה שינוי אחר בהתנגדות, בכל נקודה בתחום.
ברכיבים קטנים, כגון אלו המופיעים בתמונה, מתבצע שינוי ההתנגדות על ידי סיבוב חוגה במרכז הרכיב, באמצעות מברג, וזו מזיזה את הזחלן (לא ניתן לראותו כי הוא מוסתר בתוך מארז הרכיב). בנגדים משתנים בעלי ממשק דיגיטלי נקבעת ההתנגדות ללא מגע יד אדם, על ידי תוכנה.
לאבוסלב קאדלבורג

ראשית חייו ומלחמת העולם השנייה

לאבוסלב קאדלבורג נולד בווינקובצי למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו, טוביה, היה סוחר שהתיישב בעיר ב-1908. לאבוסלב רכש השכלה יסודית ותיכונית בעירו. בהמשך, למד משפטים באוניברסיטת זאגרב וב-1935 רכש דוקטורט. לאחר תום לימודיו עבר לוורשאץ ועסק בעריכת דין. בשנים אלו הצטרך לתנועה הציונית וכיהן כיו"ר ההסתדרות הציונית בוורשאץ. בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לצבא היוגוסלבי כקצין מילואים בדרגת קפיטן. במהלך הפלישה ליוגוסלביה נפל בשבי הוורמאכט ונלקח למחנה שבויים באוסנבריק אשר בגרמניה הנאצית, ובו היה כלוא ביחד עם אלברט וייס. בעודו בשביו הצטרך לכוחות הפרטיזנים של טיטו, כיהן במועצה האנטי-פאשיסטית של תנועת השחרור, ועסק בהפצת חומר כתוב מחתרתי וארגון השבויים תחת כוחותיו של טיטו. בתקופת השואה נרצחו כל בני משפחתו ובכלל זה אשתו מאגדה. ב-5 במאי 1945 שוחרר ממחנה השבויים על ידי כוחות הצבא האדום.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר המלחמה שב קאדלבורג לוורשאץ ונישא בשנית. הוא מונה לשופט מחוזי בפנצ'בו ובהמשך מונה לעוזר התובע הכללי של וויבודינה. ב-1951 מונה לשופט בבית המשפט העליון של סרביה תחת יוגוסלביה. כן כיהן כבורר מטעם יוגוסלביה בבוררויות בינלאומיות, וכעוזר המזכיר הכללי של המועצה המנהלית הפדרלית של יוגוסלביה. לאורך שנות פעילותו היה חבר ויושב ראש של מספר לשכות עורכי דין אזוריים וארציים. ב-1969 מונה לשופט בבית המשפט הכלכלי העליון של יוגוסלביה.
במקביל לעבודתו המשפטית, שב קאדלבורג לעבודתו הציבורית בקרב יהודי יוגוסלביה. הוא נבחר לוועד הפועל של איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה, ובהמשך כיהן כסגן נשיא תחת אלברט וייס. לאחר מותו של וייס מונה לנשיא איגוד הקהילות היהודיות. הוא השתתף בכנסי הקונגרס היהודי העולמי ונבחר לוועד הפועל של הקונגרס. בתקופת המלחמה הקרה שמר על קשרים עם ראשי קהילות יהודיות באירופה, בארצות הברית ובישראל, וזאת אף על פי שיוגוסלביה הייתה מדינה קומוניסטית וחברה בגוש המזרחי. בעקבות מלחמת ששת הימים, ניתקו מדינות הגוש המזרחי ובכללן יוגוסלביה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל. למרות דרישת השלטונות ביוגוסלביה, סירב קאדלבורג להוציא הודעת גינוי לישראל מטעם איגוד הקהילות היהודיות של יוגוסלביה. לאורך שנות פעילותו זכה לאותות הוקרה מממשלת יוגוסלביה ומארגונים יהודיים. קאדלבורג פרש מתפקיד נשיא איגוד הקהילות ב-1991 וכיהן כנשיא לשם כבוד עד מותו ב-1994. הוא הלך לעולמו בבלגרד ב-1994 והוא בן 84. 
בנו, פרופסור זוראן קאדלבורג(רו') (נולד ב-1950), הוא מתמטיקאי, אשר כיהן מספר פעמים כדקאן הפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת בלגרד.
גוטייה (זמר)

ראשית דרכו

גוטייה נולד בברוז', שבבלגיה בשם ווטר דה-באקר, ועבר לאוסטרליה כאשר היה בן שנתיים. בתחילה התגורר עם משפחתו בסידני, ומאוחר יותר עבר לעיר מלבורן. הוריו בחרו לרשום אותו לבית הספר לפי שמו האנגלי, וולטר. בילדותו הראה דה-באקר תשוקה למוזיקה, ולמד לנגן במספר כלים, בהם פסנתר, ותופים. בתיכון הקים להקה עם שלושה מחבריו. בשנת 2001, עברו הוריו לבית חדש, והשאירו לו הבית הישן במלבורן, על מנת שישלים את לימודיו. שני חברים נוספים עברו להתגורר עמו, והבית הפך להיות מקום לבילוי ולמוזיקה.

2001–2009

בשנת 2001 הקליט דה-באקר את שירו הראשון. הוא חיבר דיסק בעל 4 שירים, כתב בעצמו את רשימת השירים וצייר את העטיפה. הוא קרא לפרויקט "Gotye", על שם כינוי שאמו נהגה לקרוא לו כשהיה קטן - "Gauthier", המקביל לשמו בצרפתית. באותו הזמן פגש זמר-יוצר נוסף, והקים עמו את להקת "The Basics". הצמד הופיע בהופעות חיות רבות, דבר שסיפק את תאוותו של גוטייה לבמה. הלהקה המשיכה להופיע וליצור במקביל לפרויקט, והוציאה ארבעה אלבומים בין השנים 2004 ל-2010. דה-באקר המשיך ליצור ולהשקיע בפרויקט "Gotye", והוציא שני דיסקים נוספים בעלי 4 שירים. ההתעניינות בפרויקט גברה והוצע לו חוזה לאלבום, שהיה למעשה אוסף מיצירותיו הקודמות. האלבום יצא בסוף שנת 2003, ונקרא "Boardface".
בשנת 2004 הוריו של דה-באקר מכרו את הדירה והוא עבר להתגורר במקום אחר בעיר. הוא החל לעבוד בספרייה המקומית והמשיך את פעילותו בפרויקט ובלהקה במקביל. הוא עבר דירה מספר פעמים, על מנת להשיג אקוסטיקה טובה יותר להקלטות. שיא הפעילות הייתה בהוצאת אלבומו השני, "Like Drawing Blood" בשנת 2006. שם האלבום מרמז על קשיו של גוטייה להקליט את שיריו בסביבה המשתנה. האלבום זכה להצלחה רבה, וקיבל מספר פרסים והכרה. הוא הפך לאלבום פלטינה באוסטרליה, ומכר מעל 70 אלף עותקים.

2010 - היום

בעקבות ההצלחה של אלבומו השני, "Like Drawing Blood", יכל גוטייה לרכוש בית קבוע. הוא הקים אולפן הקלטות באסם שבחווה של הוריו. במרץ 2011, חשף גוטייה את שמו של אלבומו השלישי, "Making Mirrors". ב-6 ביולי 2011, גוטייה הוציא לאור שיר נוסף יחד עם הזמרת הניו זילנדית קימברה, בשם "Somebody That I Used to Know". הסינגל התקדם במעלה רשימות ההשמעות, וזכה לקידום נוסף מלילי אלן ואשטון קוצ'ר בטוויטר. השיר גרף סינגל פלטינה כפול 8, ומכר 560,000 עותקים. השיר עלה למקום הראשון במצעד הפזמונים האוסטרלי, הניו זילנדי, הבלגי, ההולנדי, והגרמני.
ב-19 באוגוסט 2011, יצא אלבומו השלישי של גוטייה, "Making Mirrors", וזכה גם הוא להצלחה רבה. ב-12 בפברואר 2012, "Somebody That I Used to Know" הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בממלכה המאוחדת, ונשאר בו במהלך 5 שבועות. לשיר בוצעו גרסאות כיסוי בתוכנית The Voice האמריקאית והגרמנית, באמריקן איידול, ובסדרה המוזיקלית המצליחה של רשת פוקס, Glee. הבאז סביב הסינגל העלה אותו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי, ה-Billboard Hot 100. בנוסף לכך, השיר צבר מעל למיליארד צפיות ברחבי העולם באתר סרטוני הווידאו YouTube.
שיגיונות זיגפלד

שיגיונות זיגפלד (באנגלית: Ziegfeld Follies) היו סדרת מופעי רביו שהפיק פלורנץ זיגפלד בברודוויי בין השנים 1907 עד 1931, עם עונות נוספות ב-1934 ו-1936 (לאחר מותו של זיגפלד, בהרשאת אלמנתו). המופעים הועלו כניסיון לשחזר את מופעי הבורלסקה של מועדון הפולי ברז'ר הפריזאי, תוך התאמתם לרוח הקהל האמריקאי וזכו להצלחה גדולה. המופעים שילבו מופעי וודוויל בדגש מוזיקלי, שירים, קסמים, להטוטנות ומופעי רקדניות-שורה מרהיבים, בתלבושות ססגוניות. הרקדניות נבחרו בקפידה לפי מראן החיצוני ונקראו "נערות זיגפלד".
עם האמנים שהחלו את דרכם בשיגיונות נמנים וו. סי. פילדס, אדי קנטור, ז'וזפין בייקר, פאני ברייס, ריי בולג'ר, סופי טאקר ורבים אחרים. עם הכותבים למופעים נמנו, בין השאר, ג'רום קרן, ורנון דיוק, אירווינג ברלין וג'ורג' גרשווין. עם "נערות זיגפלד" נמנו בצעירותן כוכבות הקולנוע פולט גודארד וברברה סטנוויק.
בשנת 1927 פתח זיגפלד את "תיאטרון זיגפלד" בפינת רחוב 54 והשדרה השישית במנהטן. עונת 1931 של ה"פולי'ס" הועלתה על בימתו של תיאטרון זה (שנהרס ב-1966).

תוכנית הרדיו

התוכנית "The Ziegfeld Follies of the Air" (שיגיונות זיגפלד באויר) שודרה ב-CBS מדי יום א' בערב בשנת 1932. לאחר מותו של זיגפלד הופסק שידור התוכנית והיא התחדשה לכחצי שנה ב-1936. במעבר למדיו החדש התבססה התוכנית על קטעי מוזיקה ומערכונים שהמוצלח בהם היה "בייבי סנוקס", דמות פעוטה כביכול (בגילומה של פאני ברייס) שניהלה דיאלוגים שנונים בטון ילדותי עם "אביה" (בגילומו של אלן ריד) והפכה ללהיט. הדיאלוגים כללו סדרת שאלות "תמימות" שהובילו את האב למבוכה ולהסתבך בלשונו, דבר שגרר עוד פרץ שאלות, שהציגו את המוסכמות החברתיות באור מגוחך. כמו כן הופיעו בתוכנית כוכבים אורחים כפרנק סינטרה, בינג קרוסבי, בוב הופ, תזמורתו של פול וייטמן ועוד.

סרטים

שיגיונות זיגפלד הגיעו למסך הגדול פעמיים. בשנת 1936 הופק הסרט "זיגפלד הגדול", ביוגרפיה מוזיקלית של זיגפלד. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את לואיז ריינר (בתפקיד אשתו הראשונה אנה הלד) בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ואת רוברט לאונרד בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
פעם נוספת הופיע המופע בקולנוע בסרט "שיגיונות זיגפלד", שהיה סרט רביו מוזיקלי בבימויו של וינסנט מינלי עם שלל קטעי הופעה בכיכובם של ג'ין קלי, פרד אסטר, ג'ודי גרלנד, ריי בולג'ר, פאני ברייס, אסתר ויליאמס, לוסיל בול, קתרין גרייסון ועוד.
אסון המטוסים בטנריפה

נסיבות האסון

מטוס בואינג 747-121 של חברת פאן אמריקן יצא מנמל התעופה של לוס אנג'לס בטיסה 1736 ללאס פאלמס שבאיים הקנאריים, יעד חופשה פופולרי. בשל פצצה שפוצצו בדלנים קנאריים בנמל התעופה של לאס פאלמס הופנתה כל התנועה האווירית ממנו לשדות תעופה קטנים באזור. המטוס הופנה לנמל התעופה לוס רודאוס שבאי טנריפה השכן, נחת בו והמתין לפתיחת נמל התעופה בלאס פאלמס.
נמל התעופה הקטן למדי בטנריפה נאלץ להכיל חמישה מטוסים גדולים שהוסטו ממסלולם. בנמל היה מסלול המראה יחיד. בשל רוחבו המצומצם של מסלול ההסעה המקביל למסלול ההמראה נאלצו המטוסים הגדולים להסיע על מסלול ההמראה, דבר שהיה מהגורמים לתאונה. בנמל עמד להמריא מטוס KLM בטיסת צ'רטר 4805, מדגם בואינג 747-206B. המטוס נשא נופשים שהגיעו מאמסטרדם.
מטוס KLM ואחריו מטוס פאן אמריקן נסעו על מסלול ההמראה לנקודת ההמראה שיועדה להם. הערפל הכבד ששרר במקום הקשה על הראות, וגרם לטייס פאן אמריקן להתמקם ביציאה לא נכונה, הודעות משני המטוסים התקבלו בו זמנית במגדל הפיקוח וכתוצאה מיסכו זו את זו ולא הובנו על ידי מגדל הפיקוח. בשדה התעופה לא הותקן מכ"ם לניטור מסלולי ההמראות כפי שמקובל כיום. קברניט KLM, יעקב ולדהויזן ואן זנטן, טייס ותיק ומנוסה, שהיה חסר סבלנות לאחר העיכוב הממושך, החליט להמריא על אף התנגדויות מצד מהנדס הטיסה. מטוס KLM החל להאיץ לקראת ההמראה על המסלול שעליו נסע בכיוון הנגדי מטוס פאן אמריקן, מוסתר בערפל. ברגע האחרון הבחין טייס פאן אמריקן באורות מטוס KLM וניסה לפנות בחדות, אך היה זה כבר מאוחר מדי. כך גם לא הועיל ניסיונו הנואש של הטייס ההולנדי להמריא מעל למטוס האמריקאי. בהתנגשות נהרגו כל 234 נוסעי KLM ואיתם 14 אנשי הצוות. 335 מ-396 בני האדם שעל מטוס פאן אם נספו גם הם, בעקבות ההתנגשות, השריפה וההתפוצצויות. אלו מאנשי הצוות שהיו בתא הטייס ניצלו.

חקירת התאונה ולקחיה

בחקירת התאונה התברר שטייס KLM לא הבין את הודעות מגדל הפיקוח וסבר שהוא רשאי להמריא, בעת שהרשאה כזו לא ניתנה. הועלתה הסברה שהקברניט ההולנדי היה להוט להמריא מחשש שאם ישתהה יפר את החוקים המגבילים את שעות העבודה הרצופות המותרות לאנשי הצוות, דבר שהייתה עליו הקפדה רבה ב-KLM. חליפת ההודעות הייתה בשפה חופשית ולא הוקפד על נוהלי דיבור תקינים, שהקפדה עליהם הייתה מלקחי התאונה. כלקח מהתאונה החלו יצרני מטוסים להתקין ציוד ראייה בערפל. בטנריפה נבנה נמל תעופה חדש באזור הנתון לערפל בתכיפות פחותה.
בסופו של דבר נבעה התאונה מאוסף של צירופי מקרים: איום טלפוני חסר שחר על פצצה נוספת בקנאריים, איחור ביציאת מטוס פאן אם מלוס אנג'לס, זאת נוסף על תנאי הראות, ההפרעות בשידור למגדל הפיקוח וטעויות האנוש.
אסון אווירי זה היה חסר תקדים מבחינת מספר ההרוגים, זהו מספר ההרוגים הגבוה ביותר בתחום אסונות התעופה אי פעם.
הקול הבא

עונה ראשונה (2015–2016)

תוכנית הבכורה עלתה לשידור ב-31 בינואר 2015. המנחה היה מנחם טוקר, והשופטים היו: מרדכי סובול, אוהד מושקוביץ, עדי רן, אריה ברונר, וחיים ישראל. במהלך העונה החליפו לעיתים את חלק מהשופטים בני פרידמן דוד פדידה אלי לאופר דניאל אהביאל ואחרים.
הזוכה בעונה הראשונה, מוטי רוטמן, קיבל הפקת אלבום על ידי חברת ההפקות FDD פרודקשיין בעיבודם של הצמד אלי קליין ואיצי ברי, וחוזה לשלוש שנים. בפועל, הופסקה ההתקשרות בין הזוכה להפקה לאחר הפקת סינגל אחד בלבד. עם זאת הזוכה רוטמן המשיך להפיק סינגל ואלבום שירים באופן עצמאי.

שלבי התחרות

בשלב הראשון בתוכנית מתבצעים אודישנים בפני חבר השופטים המעניק דירוג למתמודדים. אם קיבל המתמודד 10 נקודות מכל אחד מחמשת השופטים הוא עולה אוטומטית לשלב הבא. אם קיבל פחות מכך הדבר תלוי בכמות ההצבעות של המאזינים בבית שנערכות דרך הטלפון ודרך אתר האינטרנט של רדיו קול חי.
בשלב השני מתבצעות הופעות חיות של המתמודדים בפני חבר השופטים הבוחרים כל אחד בפני עצמו אם לעלות אותו לשלב הבא או לא, אם יש רוב שופטים (3 מתוך 5) שבחרו להעלות את המתמודד הוא עולה אוטומטית ואם אין רוב, הדבר תלוי בהצבעות המאזינים.
אף בשלב השלישי מתבצעים הופעות חיות של המתמודדים ששרדו עד עתה בפני חבר השופטים שבסיום כל פרק בוחרים מתמודד אחד שיעלה לשלב האחרון ומתמודד נוסף שיעבור לבחירת המאזינים.
בשלב הרביעי, שלב הגמר, מתבצעים דואטים בין שני מתמודדים שחבר השופטים פוסל בסוף כל דואט אחד מן המתמודדים. המתמודדים שנשארו מבצעים הופעה חיה תוך כדי כך מצביעים המאזינים למועמד האהוב עליהם. עד שנסגרת ההצבעה ולאחר ספירת הקולות מוכרז המנצח בתחרות "הקול הבא".

עונה שנייה (2018 - )

העונה השנייה עלתה לשידור ב-14 בינואר 2018. המנחים הם מנחם טוקר ושוקי סלומון.. צוות השופטים הוא: אריה ברונר, עדי רן, איציק דדיה, והצמד אלי קליין ואיצי ברי על תקן שופט אחד.
הזוכה בעונה השנייה, עמיחי סובר, קיבל הפקת אלבום על ידי חברת ההפקות FDD פרודקשיין בעיבודם של הצמד אלי קליין ואיצי ברי, וחוזה לשלוש שנים.

שלבי התחרות

בשלב הראשון בתוכנית מתבצעים אודישנים בפני חבר השופטים (בעונה זו ישנם ארבעה שופטים). אם רוב השופטים בעד המתמודד הוא עובר לשלב הבא.
השלב השני (ההופעות החיות): בכל סיום פרק לאחר הופעת המתמודדים בוחר כל שופט את השניים המועדפים עליו. השניים שהועדפו יתר על האחרים בסיכום הצבעות השופטים, עולים לשלב הבא. בשלב זה המאזינים/הצופים יכולים להעלות מתמודד נוסף על ידי הצבעה טלפונית.
השלב השלישי (החברותות): כל שני מתמודדים מופיעים אחד אחרי השני בצמדים שנקבעים על פי הגרלה. על השופטים להחליט על המועמד הטוב מבין השניים.
השלב הרביעי (חצי הגמר): כל אחד מן המתמודדים מקבל את אחד מן השופטים כמנטור. לאחר הופעת המתמודד מדרגים השופטים (חוץ מהמנטור) את המתמודד מ-1 עד 10. המתמודד שקיבל בכל פרק את הניקוד הגבוה ביותר עובר לשלב הבא. מתמודד נוסף עובר בקולות המאזינים/צופים בהצבעה טלפונית.
בכל מצב של שוויון בקולות השופטים ניתנת זכות ההכרעה למפיק המוזיקלי גרשון פריישטט.
טמפונדה

טמפונדה (Tamponade) היא הפעלה של דחיסה או לחץ על חלק בגוף הנגרמת כתוצאה מתהליך פתולוגי או בשימוש כאמצעי לעצירת דימום.

לדוגמה - טמפונדה לבבית (קרדיאלית)
נתן קמנצקי

ביוגרפיה

נולד בציטביאן שבליטא לרב יעקב קמנצקי ששימש באותה עת כרב המקומי, ולימים ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה; ולעטיל, בתו של משגיח ישיבת סלובודקה הרב דב הירש הלר ("ר' בערע הירש"). בסוף שנת ה'תרצ"ז (1937) היגרו הוריו לארצות הברית, המשפחה התגוררה תקופה קצרה בסיאטל שבוושינגטון, ואחר כך בין השנים ה'תרצ"ח (1938) - ה'תש"ה (1945) התגוררו בטורונטו שבקנדה. הוא נישא לשולמית בתו של הרב דוד ליפשיץ מסובאלק שכיהן כראש ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ח (1968) והתגורר בקריית אונסדורף בירושלים.
נמנה בין מקימי ישיבת איתרי ושאר מוסדותיה יחד עם הרב מרדכי אליפנט.
הרב קמנצקי נהג לפרסם מאמרים בתלמוד ובתנ"ך על גבי גליונות כתבי העת התורניים המעיין, קובץ בית אהרן וישראל ומוריה. חלק ממאמריו כונסו לספר 'אֲסֻפֹּת נִתְּנוּ' שהוציאו בניו. בשנת 2002 הוציא את ספרו "Making of a Godol" (עשייתו של גדול), אותו החרימו רבנים ליטאיים בולטים. כן הביא לבית הדפוס את הביוגרפיה של אביו "רבי יעקב" (תרגום מאנגלית, ירושלים ה'תשנ"ז).
נפטר ב-8 ביוני 2019, ערב חג השבועות ה'תשע"ט.
איך אתם יודעים

עלילה

ליסה יורגנסון (ריס וית'רספון) היא כוכבת בייסבול בת 31. ליסה מקבלת את הבשורה על ניפויה מהנבחרת כאשר היא נמצאת בראשיתה של מערכת יחסים עם מאטי ריינולדס (אוון וילסון).

ג'ורג' מדיסון (פול ראד) הוא המנהל של חברה בבעלות אביו צ'ארלס (ג'ק ניקולסון), אדם דורסני ובלתי נעים בעליל. הזמנה לחקירה פדרלית שמגיעה אליו פותחת מחול שדים המוביל לניתוקו מהחברה ולפרידתו מבת זוגו. כאשר הוא מובטל ועם איום של תביעה ואף כלא מעל ראשו, מתפתחת מערכת יחסים בין ג'ורג' לליסה, שמושפעת מאוד מהמשברים אליהם נקלעו שניהם. ליסה מגלה שבניגוד למאטי השטחי והממוקד בעצמו, ג'ורג' קשוב ורגיש. העלילה מסתבכת כאשר מאטי מגיע למסקנה שהוא מאוהב בליסה, מה שמוביל אותו לעשות מאמצים ניכרים להשתפר ביחסו אליה, מאמצים שאינם נעלמים מעיניה.

ליסה נאלצת לעמוד בהחלטה קשה: האם לבחור במאטי המרוויח מיליוני דולרים בשנה ועושה סקס נהדר אך ששוגה פעם אחר פעם ומשקיע מאמצים כנים לתקן את שגיאותיו, או לעבור לג'ורג' המובטל ושעתידו לא ברור, אך עם זאת רגיש ומקבל אותה כמו שהיא.

ג'ורג' מגלה בשלב זה כי מקור התסבוכת אליה נקלע הוא פעילות לא חוקית אשר בוצעה על ידי אביו. היות שאביו הורשע כבר בעבר, ג'ורג' צריך להחליט האם לקחת את האחריות על עצמו ולהסתכן בשנתיים-שלוש בכלא, או להימנע מכך, מה שיוביל כנראה לשליחת אביו ל-25 שנות מאסר, דבר שבגילו המתקדם פירושו כנראה ישיבה בכלא עד לסוף חייו.

ג'ורג' מחליט כי במצב העניינים הנוכחי, בו אין מטרה אמיתית לחייו, הוא יעדיף לשבת תקופה קצרה בכלא מאשר לראות את אביו נמק שנים על גבי שנים. לכן אם ליסה לא תיענה לחיזוריו הוא ייקח על עצמו את האחריות לפעילות הפלילית של אביו.

במהלך מסיבת יום ההולדת של ליסה אותה ארגן מאטי בדירתו מציע לה מאטי אירוסין, הצעה אותה ליסה מקבלת לאחר התלבטות רבה. בהמשך המסיבה מגיע ג'ורג', לא מספר לליסה על ההחלטה שקיבל, אך מבהיר לה שהוא מעוניין בה כבת זוגו וימתין להחלטתה ברחוב. ליסה מחליטה לדחות את הצעת האירוסין של מאטי ועוזבת אותו לטובת ג'ורג'.
APIPA

כתובת APIPA (ראשי תיבות של Automatic Private Internet Protocol Address) היא כתובת IP אקראית אותה יכולים מחשבים ורכיבי רשת שונים להקצות לעצמם, אם לא קיבלו מענה לבקשתם להקצאת כתובת משרת DHCP.
רכיבי רשת (כדוגמת תחנות עבודה או שרתים, ולעיתים רחוקות גם נתבים ומתגים) יכולים לקבל את ההגדרות הדרושות לפעולה באופן אוטומטי, באמצעות פרוטוקלים כדוגמת DHCP ו-BOOTP. אם רכיב מסוים שולח בקשה ולא מקבל מענה לאחר 60 שניות, רכיב זה רשאי "להעניק" לעצמו כתובת בטווח 169.254.0.1 עד 169.254.254.254; בטווח זה יש מעט פחות מ-כתובות פוטנציאליות - פירוש הדבר הוא שהסבירות להתנגשות בבחירת כתובת אצל שני מחשבים שונים היא נמוכה מאוד. מנגנון נוסף למניעת התנגשות הוא שליחת פאקטת ARP (בתשדורת broadcast) עם הכתובת בה מתעתד המחשב להשתמש; אם לא מתקבלת תשובה, מניחים כי כתובת זו פנויה ורכיב הרשת מגדיר אותה בתור הכתובת שלו.
כתובות APIPA משמשות לתקשורת מינימלית אם אין שרת DHCP פעיל; ניתן להשתמש בשירותי broadcast על מנת לאתר מחשבים אחרים ברשת, שגם כן משתמשים באותו רגע בכתובת APIPA; עם זאת, בדרך כלל לא ניתן יהיה לאתר שרתים (כדוגמת שרת DNS) או תחנות אחרות המוגדרות באופן סטטי. בזמן השימוש בכתובת APIPA, תחנת העבודה תמשיך לנסות ולקבל כתובת DHCP, ותשתמש בכתובת זו לכשתתקבל.
בחלונות XP, לעיתים מתקבלת הודעה (בעיקר ברשתות אלחוטיות) על "Limited Connectivity". בשונה ממצב של ניתוק כולל מרשת אלחוטית, הודעה זו מופיעה כאשר ההתקשרות לנתב האלחוטי עצמו הושלמה, אולם שרת DHCP (בדרך כלל שרת הפועל על הנתב עצמו) טרם הקצה לתחנה כתובת IP. הודעה זו מופיעה בדרך כלל למספר שניות, כשבפרק זמן זה המחשב משתמש בכתובת APIPA.
ויפרדו לאם

חייו

ויפרדו לאם נולד בסגואה לה גראנדה שבקובה. אביו היה ממוצא סיני ואמו הייתה צאצאית מולאטית לעבדים משוחררים. בילדותו נחשף לתרבות האפריקאית המגוונת, דבר שהשפיע בהמשך על יצירתו. בשנת 1916 עבר להוואנה ללימודי משפטים, מעבר שנכפה עליו על ידי משפחתו. בשנים 1918–1923 למד אמנות, וב-1923 עבר למדריד. באירופה נחשף הן לציוריהם של הירונימוס בוש ופיטר ברויגל והן להשפעות ולזרמים המודרניים. בשנת 1929 נישא לאווה פריץ, אולם בשנת 1931 נפטרו אשתו ובנו ממחלת השחפת. סביר שהטרגדיה האישית היא בין הדברים שהשפיעו על הטבע הקודר של עבודתו.
במהלך שנות ה-30 של המאה העשרים נחשף למגוון רחב של השפעות, כדוגמת הסוריאליזם, אנרי מאטיס. שורשי משפחתו מצד אימו, כעבדים משוחררים, הביאו אותו להזדהות עם האיכרים והשכבות העניות, ועם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד צידד ברפובליקנים, ואף תרם את כישרונו לעצב כרזות תעמולה רפובליקניות. לאחר שנפצע בשנת 1937 ולא יכל להשתתף בלחימה עבר לברצלונה, שם הציג לראשונה תערוכה מיצירותיו. פיקאסו, ששהה אז בברצלונה, הפך במהרה תומך גדול של לאם, והציגו בפני רבים מן האמנים המובילים של התקופה, כגון פרנאן לז'ה, ז'ואן מירו, ז'ורז' בראק ואנרי מאטיס.
בשנת 1938 עבר לפאריס ובהמשך הציג את התערוכה הראשונה של עבודותיו. בעבודתו מאותה תקופה ניכרת השפעה מהזרם הקוביסטי ומעבודתו של פיקאסו. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שותף, עם אינטלקטואלים אחרים, להתנגדות לפלישה הגרמנית לצרפת. עבר למארסיי, שם התחבר עם אנדרה ברטון וקלוד לוי-שטראוס ואחרים. עמדותיו החברתיות הביאו לכליאתו, ובשנת 1941 גורש למולדתו קובה.
עם מעברו להוואנה החלה התקופה המכריעה ביצירתו, בהנגשת התרבות האפריקנית ובקירובה לאמנות המודרנית. בשנת 1944 התחתן עם הלנה הוצר, ובשנת 1950 התגרש. בשנים אלה, במקביל לתחייתו האמנותית ולהכרה בינלאומית, הראה את נאמנותו לשכבות החלשות ואת תמיכתו בפידל קסטרו.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה החל לחלק את זמנו בין קובה לצרפת. אמנותו הייחודית זיכתה אותו בפרסים רבים. וילפרו לאם נפטר ב-11 בספטמבר 1982 בפאריס. מלבד יצירות רבות ומאות רישומים אישיים, הוא הותיר אחריו מורשת ייחודית של יצירה אפריקנית מודרנית.
אל-מסתכפי באללה השני

אל-מסתכפי באללה השני, אבו אל-רביע סלימאן בן אל-חאכם באמר אללה (בערבית: المستكفي بالله الثاني, ابو الربيع سليمان بن الحاكم بامر الله), היה הח'ליף העבאסי הסמלי שמשל בקהיר בחסות הממלוכים בין 1302 ו-1340. 
בשנת 1309 העניק אל-מסתכפי לסולטאן הממלוכי רכן אל-דין ג'שנכיר את הכינוי "אל-מֻטַ'פַר" ("המנצח") ומסר לו בגדי הדר שחורים ומצנפת מעוגלת. מעתה והלאה, מנהג זה השתרש והתפשט ברחבי שטחי הממלוכים בלבנט. 
בשנת 1310 עלה לשלטון בפעם השלישית מחמד אל-נאצר בן קלאון ואל-מסתכפי נלווה אליו במסעותיו הצבאיים כנגד המונגולים בסוריה. 
בשנת 1338 הסתכסך אל-מסתכפי עם הסולטאן, נאסר במצודה ונמנע ממנו לקבל מבקרים. כעבור שנה, שוחרר ושולח יחד עם כמאה מבני ביתו לגלות בעיר קוץ. 
במהלך תקופת שלטונו התרחשה רעידת אדמה חזקה שהחריבה חלקים ניכרים מסוריה ומצרים. 
לפי אבן חג'ר אל-עסקלאני (1372-1448), היה נוהג לשחק פולו עם הסולטאן.
דידקטיקה

דידקטיקה (בעברית: תורת ההוראה; מיוונית: didáskein – διδάσκειν  – "להורות") היא ענף משנה של פדגוגיה שעוסק בפיתוח גישות ושיטות הוראה. תחום זה עוסק בפיתוח תאוריה של ההוראה, הנחלת מיומנויות וכשירויות ההוראה הטובה, פיתוח תוכניות לימודים, תכנון והערכת אסטרטגיות הוראה, שילוב אמצעי המחשה בהוראה.
המונח "דידקטיות" מתאר חינוכיות יתרה, הבלטה של איכויות לימודיות או הדרכתיות.

שיטות הוראה

שיטת הוראה טובה מקדמת את התפתחותו של הפרט. עם זאת, קיומם של הבדלים בין אישיים ושינויים בנסיבות בהן מתרחשת ההוראה אינם מאפשרים שימוש בשיטת הוראה יחידה בכל מצב שהוא. לכן על שיטות ההוראה להיות שונות זו מזו כדי שתהיינה טובות עבור מקרים ספציפיים.
תפקידו של המורה הוא לבחור לעצמו את טכניקת ההוראה התואמת את מטרותיו החינוכיות ואת צורכי תלמידיו.

חקר ההוראה

למידה היא תכליתה של ההוראה ועל כן מחקר של תהליכי למידה יכול להסביר גם את ההוראה. מכיוון שניתן לנתח את ההוראה באופן לוגי ופנומנולוגי, מחקר אמפירי שכולל תיאור, השוואה והבחנה בינה לפעילויות אחרות יכול לגלות את אופיה הרצוי.
ארמיית הצנחנים הראשונה (ורמאכט)

היסטוריה

הארמייה נוסדה ב-1 במרץ 1943, ונועדה לאחד את יחידות הצנחנים ("פאלשירמייגר") של הלופטוואפה. מפקד הארמייה הראשון היה קורט שטודנט. הארמייה הוצבה בארצות השפלה, ותפקידה היה להגן על 60 הקילומטרים שבין אנטוורפן ומאסטריכט ולמנוע את נחיתת כוחות בעלות הברית באזור זה. היחידה כללה 3,000 אנשים, ולקחה חלק חשוב בהדיפת כוחות בעלות הברית במבצע מרקט גארדן.
ב-18 בנובמבר 1944, הועבר הפיקוד על הארמייה לאלפרד שלם. הארמייה התבצרה בקו זיגפריד, והתארגנה שם לקראת התקפת בעלות הברית על הקו. אנשי הארמייה הגנו בעוז על הקו, אולם נאלצו לסגת אל גשר קטן על הריין, באזור העיירה וסל (Wesel). ב-10 במרץ 1945, הרסו הגרמנים את הגשר, והחלו להתכונן לקראת חצייתם הבלתי נמנעת של כוחות בעלות הברית. ב-20 במרץ מפקד הארמייה נפצע קשה במהלך הפצצה של בעלות הברית על מפקדתו בהאלטרן (Haltern), והוחלף בידי גינתר בלומנטריט. ב-24 במרץ פתחו כוחות בעלות הברית במבצע גדול בו השתתפו כ-16,000 צנחנים קנדים, אמריקאים ובריטים, במטרה לחצות את הנהר ולאגף בכך את גרמניה מדרום. הארמייה כללה אז רק 8,000 חיילים. הקרב הסתיים בניצחון מוחץ לבעלות הברית. 
הארמייה המשיכה להילחם, ב-10 באפריל הוחזר הפיקוד לשטודנט. שטודנט נפל בשבי הבריטי ב-28 באפריל, והוחלף באריך שטראובה. הארמייה נכנעה ופורקה בעקבות כניעת גרמניה ב-8 במאי 1945.