google/wiki40b huggingface dataset:
שומר אמונים (ספר חסידי)

שומר אמונים הוא ספר חסידות שכתב הרב אהרן ראטה, מייסד חבורת שומר אמונים. הספר נדפס לראשונה בירושלים תש"ב-1942.
הספר עוסק בענייני ביטחון ואמונה, בהשגחה פרטית ובעניית אמן. בנושא זה הוא מביא את מאמר חז"ל: "פתחו שערים ויבא גוי צדיק שומר אמונים - אל תיקרי שומר אמונים אלא שאומרים אמן" (סנהדרין קי, ב), ומכאן שמו של הספר. לספר נלווה קונטרס אהבת הבורא ושירי דביקות ושמחה.
חתנו של הרב ראטה, הרב אברהם יצחק קאהן, כתב פירוש על הספר בשם "הוספות וביאורים", ובו נאמר על המחבר: "והנה עוד אז באמצע המלחמה שהתחילו הניסיונות להתגבר, כשבאו השמועות מה שעושה הצורר ישראל בפולין בשנת תש"ב (1941-1942)... נתעורר אז לעשות זה החיבור לחזק את בני ישראל באמונה, ולהאמין שהכל בהשגחה פרטית, ולבטוח בה' שאל יעזבנו ואל יטשנו".).

בספרות המחקר

חוקר הקבלה גרשם שלום הזכיר את רבי אהרן ראטה כדוגמה נדירה לצמיחת עדה חסידית חיה סביב צדיק, שלא כהמשך של שושלת. עוד הוא כותב ש"אותם הכרכים של הספר "שומר אמונים" של רבי אהר'לה רוט הם מהתעודות המופלאות ביותר ליהודי בן זמננו, גם אם הוא רחוק ככל האפשר מעצם המסגרת המסורתית שבתוכה אפשרית הייתה תופעה כזאת".
בטופס "שומר אמונים" משנת תש"ב 1942, שהיה ברשות שלום, נמצא בכתב ידו: "הספר הזה יקר המציאות ביותר ולא רצו להדפיסו שנית בגלל מחלוקת במשפחתו. וטופס זה שהוא שלם בא לידי אחר חיפוש רב בשנת תשי"ח ולא נרשם כלל בקרית ספר".
יער להב

יער לַהַב הוא יער נטוע בדרום ישראל הממוקם בין הנגב הצפוני לדרום שפלת יהודה ודרום הרי חברון.
שטח היער כיום הוא 30,000 דונם. היישובים הסמוכים אליו הם דביר, להב, להבים, לקיה ואשכולות.

היסטוריה

חלקו הראשון של היער ניטע בשנת 1952 על ידי הקרן הקיימת לישראל.
ב-1979 ניטעו ביער כ-3,000 עצים, תרומה של יהודים להט"בים שהשתתפו בכנס הבינלאומי הרביעי של הומוסקסואלים ולסביות יהודים. הקרן הקיימת לישראל סירבה להציב במקום שלט שמעיד על זהות התורמים. ב-1992 החלה להתארגן מחאה כנגד ההעלמה של זהות התורמים. ליאורה מוריאל שכיהנה באותה תקופה כיושבת ראש אגודת הלהט"ב פרסמה בג'רוזלם פוסט מכתב למערכת בו כתבה שאם הקרן הקיימת לא תציב שלט במקום, האגודה תקיים הפגנות ועצומות עד שיעשה צדק. לאחר מחאה, ב-1994 הוצב במקום שלט.
במהלך השנים הורחב היער וניטעו בו עצים שונים. בכלל זה, בשנות ה-90 ניטע גם יער דבירה, החלק הצפוני ביותר בגוש היערות, על פני שטח שטח של 17 דונם.

מאפייני היער

היער ממוקם בגובה 400-550 מטר מעל פני הים ושורר בו אקלים ערבתי, כמות המשקעים השנתית הממוצעת בו היא כ-250 מ"מ.
רוב העצים בו הם עצי מחט (אורן ירושלים, אורן הצנובר, ברושים), אקליפטוסים, שיטים ואשלים. בנוסף מצויים ביער עצים רחבי עלים (אלה אטלנטית, שיזף מצוי, חרוב מצוי, אלת הבוטנה – פיסטוק) ועצי בוסתן (זית ותאנה), המתאימים לאקלים המדברי.
בתחילת הסתיו פורחת ביער החלמונית, ובעונת האביב פורחים בו כלניות, נרקיסים וצבעונים.
גוש יערות להב מקשר בין  הרי יהודה והנגב לבין אזור השפלה והאזור הים תיכוני. על כן, הוא משמש בית גידול לבעלי חיים רבים כגון: מכרסמים, שועלים, תנים, צבאים, צבועים,  דרבנים, חרדונים וזאבים. בנוסף, היער ממוקם על אחד מצירי נדידת הציפורים החולפות בישראל. עצי היער מספקים לציפורים מזון ומחסה.
השיטה בה ניטע יער דבירה מכונה "סוואניזציה". בשיטה זו יוצרים מדרגות, תלמים ותלוליות באדמה. מבנים אלו מאטים את הזרימה של מי הגשמים על גבי הקרקע ומאפשרים להם לחלחל ולהיאגר בעומק הקרקע.
ג'יימס מק'אבוי

ביוגרפיה

מקאבוי נולד בגלאזגו, סקוטלנד שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-קתולית. בנם של אליזבת (לבית ג'ונסטון) וג'יימס מקאבוי האב.

קריירה

הפריצה של מקאבוי הייתה במיני סדרה של סטיבן ספילברג אחים לנשק. ב-2004 הוא החל להופיע בסדרה לגדול בלי בושה ועליה הוא היה מועמד לפרס הקומדיה הבריטית. הוא גם הופיע בשני סרטים, וימבלדון ובתפקיד הראשי בבפנים אני רוקד. לאחר מכן הוא שיחק בגרסה מודרנית למקבת', הפקה של הבי בי סי, בסרט סיפורי נרניה ובסרט פנלופי.
ב-2006 מקאבוי שיחק ב"המלך האחרון של סקוטלנד". הוא גם שיחק בסרט "שאלת הפתיחה" ועליו הוא זכה בפרס הבאפטא ל"כוכב חדש". באותה שנה הוא גם סיים לצלם את פנלופי אך הסרט לא יצא לאקרנים עד 2008.
ב-2007 הוא הופיע בשני סרטים שהמבקרים שיבחו: "להיות ג'יין", סרט רומנטי בדיוני על שנותיה הראשונות של הסופרת ג'יין אוסטן ו"כפרה", עיבוד לספרו זוכה הפרסים של איאן מקיואן. מקאבוי היה מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בכפרה.
ב-2008, הוא הופיע בסרט "מבוקש". מקאבוי הופיע בסרט "התחנה האחרונה" אשר יצא לאקרנים ב-2009. הסרט מבוסס על ספרו של ג'יי פריני על שנתו האחרונה של הסופר לב טולסטוי. אשתו של מקאבוי, אן-מארי דאף, גם משתתפת בסרט זה.
ב-2017 שיחק בסרט האימה "ספליט" בבימויו של מ. נייט שאמלאן. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרט "פצצה אטומית".
ב-2019 שיחק בסרט האימה "מיסטר גלאס" שהוא סרט ההמשך של הסרט "ספליט". הסרט משולב עם המשך העלילה של "בלתי שביר" שיצא בשנת 2000. באותה שנה שיחק גם בסרטים "אקס-מן: הפניקס האפלה" ו"זה: חלק 2".

חיים אישיים

בשנים 2006–2016, היה נשוי לשחקנית האנגלית-אירית אן-מארי דאף. ב-2010 נולד להם בן, לאחר מכן, התגרשו.
מקאבוי אוהד את קבוצת הכדורגל מעיר הולדתו סלטיק.
אדולף סאקס

ביוגרפיה

סאקס נולד בדינאן שבוולוניה. אביו, שרל-ז'וזף סאקס, היה ממציא כלי נגינה בעצמו, שהכניס שינויים בקרן היער ופיתח אותה.
סאקס הרכיב את כלי הנגינה שלו בגיל צעיר מאוד, והציג לתחרות שני חלילים וקלרנית שהרכיב בעצמו כבר בגיל 15. לאחר מכן למד לנגן בכלים אלו בבית הספר המלכותי למוזיקה בבריסל. בשנת 1841 עבר להתגורר בפריז והחל לתכנן ולפתח כלי נגינה חדשים, אותם הציג בשנת 1844.
סאקס הציג את הסקסופון הראשון בשנת 1845. הוא פיתח אותו לאחר שקיבל הזמנה לכלי נגינה שיתאים לתהלוכות ולתזמורות. עם זאת, כיום הסקסופון נפוץ בעיקר בהרכבי ג'אז.
עקב בעיות של שמירת זכויות על פטנט והתדיינויות משפטיות, הוכרז סאקס פעמיים (בשנת 1856 ובשנת 1873) כפושט רגל. בין השנים 1853–1858 היה חולה בסרטן אך הצליח להבריא לחלוטין. נפטר בשנת 1894.
תמונתו הופיעה על שטר של 200 פרנק בלגי, ששימש עד החלפת הפרנק במטבע האירו בשנת 2002.
אולטניה

אולטניה היא חבל היסטורי בדרום מערב רומניה. בתקופה הרומית הייתה כאן פרובינציה בשם Dacia Malvensis. חבל אולטניה קיבל את שמו מנחל האולט שעובר דרכו. הגבול הדרומי והמערבי נקבע על ידי הדנובה והצפוני על ידי הרי הקרפטים.
בעבר השטח של אולטניה ומונטניה יחד היווה נסיכות שהרומנים כינוה "צארה רומנאסקה" או "מונטניה" ומחוץ לרומניה הייתה ידוע בשם "ולאכיה".
לנין (בלארוס)

תולדות היישוב

היישוב נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות משפחת רדזיוויל. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1795 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית. לאחר הסכם ריגה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי היישוב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימו בה תנועות נוער ציוניות ובית ספר עברי. פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
ב-18 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, תוך הטלת גזירות שונות עליהם, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור קשר עם לא יהודים, חובת ענידת טלאי צהוב והחרמת רכוש. מעת לעת הוצאו להורג יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם.
במאי 1942 רוכזו כ-1,200 יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, ממנו שולחו חלקם למחנות עבודה. ב-13 באוגוסט 1942 נערכה בגטו אקציה, בה נרצחו כ-1,100 יהודים בבורות ירי מחוץ ליישוב. לאחר חיסול הגטו, בזזה האוכלוסייה המקומית את רכוש היהודים בו. כמה עשרות יהודים שהושארו בעיירה לעבודות כפייה הצליחו להימלט ממנה כעבור כחודש בסיוע פרטיזנים יהודים.
קו אדום

קו אדום הוא ביטוי לתיאורו של גבול שאין לחצותו, ולכן חצייתו מצריכה נקיטה של צעדי חירום לתיקון המצב. הביטוי משמש כמטפורה, אך לעיתים, למשל במד מהירות, זהו קו אדום ממשי.

משמעויות

בבקרת תהליכים נהוג לקבוע סף שאותו אין לעבור. כך למשל, בכלי רכב, "הקו האדום" מצביע בלוח המחוונים על מהירות הסיבוב הבטוחה של המנוע שאליה ניתן להגיע בלי לגרום נזק למנוע (ניתן להפעיל את המנוע בתחום זה לזמן מוגבל). הביטוי הופיע כבר בשנת 1956 במילון חיל האוויר של ארצות הברית, וככל הנראה תרם השימוש בו בקרב טייסים ונהגים להפצת הביטוי במשמעותו הסמלית על כך שלא ניתן לערוב לבטיחות מרגע שנחצה הקו האדום. דוגמה נוספת (בהמשך הערך) היא הקו האדום של מפלס הכנרת.
בהקשר מלחמתי מופיע הביטוי בפעולה שכונתה "הקו האדום הדק", במסגרת קרב בלקלווה שנערך במהלך מלחמת קרים בשנת 1854. פעולתם של חיילים סקוטים אדומי מדים, עליהם פיקד קולין קמבל תוארה על ידי עיתונאי כ"פס אדום דק שבקצהו קו של פלדה" ("thin red streak tipped with a line of steel") ולאחר מכן תוארה בשירו של רודיארד קיפלינג, "Tommy", כ"קו אדום דק של גיבורים" ( "the thin red line of 'eroes"). בשנת 1935 הופיע הביטוי בסיפורו של ג'ורג' אורוול, "בתו של כומר". בשנת 1962 יצא לאור ספרו של ג'יימס ג'ונס "הקו האדום הדק" שעסק בקרב שנערך במלחמת העולם השנייה.
הביטוי זכה לפרסום בין היתר כאשר נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, השתמש בו באוגוסט 2012 בהתייחסו לשימוש בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה, אותו תיאר כחציית "קו אדום" שתביא להתערבות אמריקאית.

בישראל

גם בישראל משמש הביטוי שנים רבות כמטפורה. בתחילת 1967 הכריזו שר העבודה, יגאל אלון, ומזכ"ל ההסתדרות, אהרון בקר, שהיקף האבטלה הגיע לקו האדום. בשנת 1980 קרא חבר הכנסת משה דיין לארצות הברית למתוח "קו אדום" במזרח התיכון, שכל מי שיעבור אותו צפוי לתגובה בכוח של ארצות הברית. בשנת 2013 דיבר ראש הממשלה, בנימין נתניהו, באו"ם על קו אדום לתוכנית הגרעין האיראנית, וליווה את דבריו במתיחת קו אדום על גבי איור של פצצה. דיבורים על "חציית קו אדום" נפוצים בשיח הישראלי.
בישראל משמש הביטוי בנוסף לתיאור הגבול של מפלס הכנרת. לאגם נקבעו "קו אדום עליון" - מפלס מקסימלי שאסור לעבור משום שבמקרה של גאות ישנה סכנת הצפה לאתרים מסביב לאגם, ו"קו אדום תחתון" שמתחתיו אסור לשאוב מהאגם עקב סכנה לפגיעה במערכת האקולוגית ובאיכות המים. הקווים עוגנו בחוק בשנת 1969. בשנת 1969 קבע נגיד בנק ישראל, דוד הורוביץ, קו אדום ליתרות המטבע של ישראל.
תכנון סביבתי

תכנון סביבתי מכיל ראייה אינטגרטיבית ורב תחומית של נושאי איכות הסביבה השונים. נושאים אלה באים לידי ביטוי הן במערכת תכנון שימושי הקרקע ברמות השונות, והן בהטמעת תפיסות סביבתיות במדיניות הארצית והמקומית. הכללת שיקולים סביבתיים בשלבים הראשונים של התכנון, עשויה למנוע ו/או לצמצם יצירת קונפליקטים סביבתיים, ולחסוך משאבים וזמן יקר בהליכי התכנון ואישור תוכניות.

שילוב שיקולים סביבתיים בשלבים המוקדמים של תכנון תעסוקה, נופש, מגורים ועוד, מאפשר בחירת חלופות טובות עבור היזמים והציבור. ראייה אינטגרטיבית הרגישה לזיקות ההדדיות שבין הצרכים המתגברים, ולהשפעות החברתיות, הכלכליות והסביבתיות של פיתוח מואץ, היא האתגר העומד בפני התכנון הסביבתי.
נגה אשד

ביוגרפיה

נולדה ב-1951 בשכונת ביצרון בתל אביב. גדלה בבית מוזיקלי וספגה הן שירי זמר שהיו פופולריים בארץ בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והן שירים מסורתיים ופיוטי חזנות.
החלה לשיר במסגרות שונות כבר בגיל בית ספר יסודי, בין היתר במקהלת ילדים של תיאטרון "בימות" בניצוחו של זיקו גרציאני.
בתקופת התיכון התחנכה במוסד החינוכי "חוף השרון" ביקום והשתייכה לקיבוץ נחשונים. בתקופה זו טופחה כזמרת מתחילה בידי איש המוזיקה והמקהלות הנרי קלאוזנר, וכן למדה לנגן בגיטרה, הכלי העיקרי המלווה אותה מאז.

פעילות בתחום הזמר העברי

את שירותה הצבאי עשתה כחברה בצוות הווי של הנח"ל (1969–1971), בתוכניות  "חופשה דמיונית" 
(שמתוכה הלהיט "חופים") ו"כל שהיה בינינו". תפקידי הסולו המפורסמים שלה: הביצוע המקורי של השיר "יש פרחים" שכתב נתן יונתן והלחין מוני אמריליו, וכן בשיר "רוח אביב" שכתב יחיאל מוהר והלחין משה וילנסקי.
אחרי שירותה הייתה חברה בהרכב בנות חוה, לצד תמר אשל ועידית חיים-הרפז ובניהולה של ציפי פליישר.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 השתתף ההרכב כלהקת ליווי של שלמה ארצי ("שיר בבוקר בבוקר"), גידי גוב ("יעלה ויבוא") ועדנה לב ("את ואני נולדנו בתש"ח"). 
בשנת 1987 התמודדה אשד כזמרת סולנית בפסטיבל הזמר והפזמון בערד עם השיר "פתח בית הבד" שהלחינה למילים של המשוררת ריקי דסקל.
מ-1989 ועד 2014 – עסקה בהוראת הזמר העברי באולפני העברית בגוש-דן. 
מ-1997 ועד היום מנחה חוג זמר, המהווה מפעל חשוב לשימור הזמר העברי. החוג פתוח לציבור ופועל כיום בבית הורים "ויצו" (דוד המלך 40, תל אביב).
ב-2007 הצטרפה בהתנדבות למפעל זמרשת על תקן מנחת אירועי שירת רבים.
הלבנון

"הַלְּבָנוֹן" היה העיתון העברי הראשון בארץ ישראל. יצא לאור בהפסקות, ובתדירות שונה, בשנים 1863–1886 (20 כרכים שנתיים), בירושלים, בפריז, במיינץ ובלונדון. עורכו הראשי במשך כל השנים היה יחיאל ברי"ל.

היסטוריה

ייסדו את "הלבנון" יחיאל ברי"ל, מיכל הכהן ויואל משה סלומון בירושלים בתרכ"ג והם היו גם עורכיו של העיתון בארץ ישראל. העיתון הראשון יצא לאור בח' באדר תרכ"ג. גם יואל משה סלומון וגם יחיאל ברי"ל הרבו לכתוב בעיתון. "הלבנון" ביטא את דעת העדה האשכנזית-פרושית (המתנגדים) בירושלים, התנגד לרעיון של יישוב ארץ ישראל (ועם זאת תמך בייסוד המושבה מוצא), והיה עוין לעמדת "חבצלת" (כתב עת של ישראל ב"ק שהחל לצאת לאור חמישה חודשים אחרי "הלבנון", וביטא את דעת הספרדים והחסידים שתמכו ברעיון של יישוב ארץ ישראל). כשנה לאחר צאתו לאור של "הלבנון" סגר השלטון העות'מאני את שני כתבי העת, בעקבות הלשנה.
לאחר כשנה חידש יחיאל ברי"ל את הוצאת "הלבנון" בפריז, שם יצא לאור בשנים 1865–1870, תחילה כדו שבועון ומ-1868 כשבועון, עד שהמצור על פריז במלחמת צרפת-פרוסיה הפסיק את הוצאתו. הוא עבר למיינץ, ולאחר הפסקה של קרוב לשנה יצא שם "הלבנון" בשנים 1871–1882 כנספח עברי שבועי לעיתון היהודי בגרמנית "דער איזראליט". בשנים 1871–1881 השתתף בעריכה ד"ר מאיר להמן. גם במקומות אלה המשיך "הלבנון" להתמקד בענייני ארץ ישראל. ב-1881 התחיל "הלבנון" לתמוך בחיבת ציון.
בסוף 1882 (תשרי תרמ"ג), בשיא הצלחתו של העיתון, הפסיק "הלבנון" לצאת לאור לתקופה ממושכת עקב פעילותו של יחיאל ברי"ל בענייני העלאת איכרים יהודים מרוסיה לארץ ישראל (הם שייסדו לאחר כשנה את המושבה עקרון, לימים מזכרת בתיה), והמשבר האישי והכספי שעבר בעקבות זאת. הוא ניסה לחדש את הוצאת העיתון ב-1886, בלונדון, שם יצאו לאור גיליונות ספורים, אבל לא נמצאו להם די חותמים. לאחר מותו הפתאומי של יחיאל ברי"ל באותה שנה, לא היה ל"הלבנון" המשך.
מכבש הדפוס ששימש את הדפסת העיתון נמצא כיום באוסף סדנת ההדפס ירושלים.
הפיגוע בדיזנגוף סנטר

בעקבות הפיגוע

בעקבות הפיגוע הקימה ממשלת ישראל את המטה ללוחמה בטרור והציבה בראשו את עמי איילון. בנוסף הורתה הממשלה לצה"ל להחריף את מאבקו בתנועת החמאס, וזה הידק את השליטה בקו התפר, פשט על ארגונים של החמאס בחברון ואטם את מבניהם ואת בתיהם של 11 מחבלים מתאבדים וסייענים. נוסף על כך עודכנו נוהלי הבדיקה במעבר קרני, ששימש למעבר סחורות בין רצועת עזה לישראל, וציוד לגילוי חומר נפץ הוטס לישראל מארצות הברית והוצב במעברים היבשתיים בין ישראל והרשות הפלסטינית.
הפיגוע ואלו שקדמו לו עוררו דיון ציבורי בסוגיות שונות, ביניהן מדיניות ישראל אל מול הרשות הפלסטינית; סוגיית אי-סיכול ארגוני הטרור הפלסטינים מצד הרשות; שיקולי העלות והתועלת שבחיסולו של יחיא עייש; וסוגיות כלליות של התמודדות עם טרור במישורים רבים.
בסמוך למקום האירוע הוקמה אנדרטת זיכרון, ולצדה מתקיים אירוע זיכרון שנתי.
הצללת נגד

הצללת נגד היא סוג של הסוואה, הנפוצה בעיקר בעולם החי, בה צבע חלקו הגבי של בעל החיים הוא כהה בעוד שצבע חלקו הגחוני הוא בהיר יותר. מטרת הצללת הנגד היא לשבור את קווי המתאר של בעל החיים ולסייע להסוותו בתנאי תאורה טבעיים, באמצעות משחקי אור וצל. הצללת הנגד נפוצה כמעט בכל הקבוצות של החולייתנים וגם בקבוצות רבות של פרוקי-רגליים ורכיכות, הן ביבשה והן בים. הצללת הנגד נפוצה הן בטורפים והן בקרב נטרפים.
כאשר אור מאיר גוף תלת-ממדי בצבע אחיד (כגון כדור) הוא גורם לצידו העליון להיראות בהיר יותר ולצידו התחתון להיראות כהה יותר, עם גרדיאנט (שינוי הדרגתי) של בהירות מהצד העליון לתחתון. תבנית זו של אור וצל, והניגודיות (contrast) שהיא משרה, גורמת לגוף להיראות מוצק, ולכן קל יותר לגילוי. הצורה הקלאסית של הצללת נגד, שנתגלתה ב-1909 על ידי האמן וחוקר הטבע Abbott Handerson Thayer , פועלת כדי לבטל את האפקט הזה של ההצללה ולהקטנת הניגודיות. הצללת הנגד מתבססת על צביעה של הגוף בבהירות משתנה באופן הדרגתי כך שחלק גבי כהה יותר מבטל את התאורה החזקה של הצד העליון וחלק גחוני בהיר יותר מאזן את ההצללה של חלק תחתון שנחשף פחות לאור. בכך שוברת הצללת הנגד את הנפחיות של הגוף וגורמת לו להיראות שטוח ולהיבלע ברקע. עיקרון זה נפוץ בעיקר בהסוואה בעולם החי ולמרות שניסו ניסיונות לישמו גם לגבי הסוואה צבאית הוא נמצא בשימוש נדיר יחסית בידי האדם.
יואב תלמי

ביוגרפיה

תלמי נולד בקיבוץ מרחביה ולמד הלחנה וניצוח תזמורת בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. הוא המשיך בארצות הברית, בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 1963 הגיע המארש שהלחין למקום הראשון בתחרות המארשים הראשונה שהתקיימה בישראל, והיה למארש צה"ל, שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל - "צה"ל צועד".
תלמי השתלם בשנת 1966 בניצוח אצל וולטר זוסקינד באספן, בשנת 1967 אצל ברונו מדרנה בזלצבורג, אחר כך אצל פורנה בהילברסום (1968) ואצל אריך ליינסדורף ב "ברקשייר מיוזיק סנטר" בטנגלווד. בשנת 1966 זכה בפרס הניצוח על שם קוסביצקי במרכז טנגלווד למוזיקה. בשנת 1973 זכה גם בתחרות הניצוח של קרן רופרט בלונדון.
תלמי היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ארנהם משנת 1974 עד 1980.
בשנים 1979–1980 כיהן כמנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של מינכן.
בין השנים 1984–1988 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית, ושל האופרה הישראלית החדשה, שהיה גם בין מיסדיה, מ-1985 עד 1989. תלמי כיהן גם כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סן דייגו משנת 1989 עד 1996 והקליט איתה את יצירותיו התזמורתיות של הקטור ברליוז עבור חברת נקסוס.
כיהן כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של המבורג בגרמניה בשנים 2000 עד 2004.
כיהן כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של קוויבק בקנדה מ־1998 עד 2011 והקליט 7 תקליטורים עבור חברות התקליטים המובילות בקנדה.
ב-2011 התמנה תלמי למנצח אמריטוס של התזמורת הזאת, תואר שהוא מחזיק בו עד היום, לצד היותו ראש מחלקת הניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2013–2014 כיהן שוב כמנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית.
בין יצירותיו - אלגיה לכלי מיתר, טימפני ואקורדיון ("הרהורים על דכאו").
"ממעמקים" De Profundis - 4th movement למקהלה ותזמורת, Animi Motus לתזמורת ומקהלת ילדים (או נשים), מוזיקה לחליל וכלי קשת (זוכה פרס בוסקוביץ' 1963), Clarinet Quintet (זוכה פרס אקו״ם ע״ש אבידום 2018) והרבה יצירות ועיבודים להרכבים קאמריים.

חיים אישיים

תלמי נשוי לאראלה, חלילנית, והם הורים לשניים.
פרוקיון

מאפיינים

הכוכב הראשי במערכת הוא פרוקיון-A, כוכב מסוג ספקטרלי F5 IV-V, צבעו לבן - צהבהב והוא מאיר בעוצמה של פי 7.7 מעוצמת ההארה של השמש. בהירותו גבוהה יחסית לכוכבים מסוגו, מה שמביא לסיווגו כתת-ענק ונראה שהוא סיים להתיך את המימן שבליבתו להליום ונמצא בשלב של התכת מימן בשכבות חיצוניות יותר - תהליך שמביא ליציאתו מהסדרה הראשית תוך התרחבותו בדרך להפיכתו לענק אדום בתוך מספר עשרות מיליוני שנים.
הכוכב המשני במערכת הוא הננס לבן פרוקיון-B. שני הכוכבים מקיפים זה את זה ב-41 שנות ארץ במסלול אקסצנטרי, כך שהמרחק ביניהם משתנה בין 9 יחידות אסטרונומיות ל-21 יחידות אסטרונומיות. פרוקיון-B חיוור פי 14,000 מפרוקיון-A, ובשל המרחק הקטן יחסית ביניהם, קשה מאוד מאוד להבחין בפרוקיון-B, אפילו באמצעות טלסקופים גדולים.

היסטוריה

פירוש השם פרוקיון ביוונית הוא "לפני הכלב", שכן הכוכב זורח באירופה מעט לפני סיריוס, כוכב הכלב, ומבשר על בואו. גם בתרבויות עתיקות נוספות כמו בבל ומצרים העתיקה נקשרו סיריוס ופרוקיון זה בזה ונקראו לעיתים "כוכבי הכלב".
קיומו של פרוקיון-B, הננס הלבן, נחזה עוד בשנות ה-40 של המאה ה-19 בעקבות מדידות מדויקות של מיקומו של פרוקיון בשמים ושל מהירות התנועה שלו ביחס למערכת השמש. בשנת 1861 חושב זמן הקפה של המערכת על ידי האסטרונום הגרמני ארתור אוורס, אך רק בשנת 1896 הוא נצפה לראשונה במצפה הכוכבים ליק על ידי האסטרונום ג'ון שברל באמצעות טלסקופ בקוטר של 91 ס"מ.
יוסף עופר (הרש)

יוסף עופר (נולד כ:הנריק הרש) (16 ביוני 1929 - 25 באוגוסט 2003) היה סופר וטייס ישראלי, מראשוני חיל האוויר הישראלי.

בשואה

עופר נולד ב-1929 ברומניה (אורדיאה שבטרנסילבניה). בהיותו עדיין נער בן 14 נכבשה עירו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה והוא נשלח ב-1944 עם כל יהודי העיר למחנה הריכוז אושוויץ. הוא היה ניצול השואה היחיד ששרד מכל משפחתו.
הוא הצליח לשרוד כי הנאצים ניצלו אותו כפועל כפיה במפעל המטוסים שפעל ליד מחנה ההשמדה. וכפועל כפיה צעיר הוא רכש את האהבה לטייס. בסיפורו "שחרור" מתאר עופר את מהלך עבודתו בהרכבת כנפיים למטוסי ה"פוקה-וולף Fw 190" של ה"לופטוואפה" הנאצי. הסיפור מגיע לשיא (קליימקס) עם תיאור שבועתו להפוך בעצמו לטייס בזמן שחרורו ממחנה הריכוז הנאצי, באפריל 1945.

בארץ ישראל

עופר עלה לארץ כמעפיל ביולי 1946, בספינת המעפילים "הגנה". הוא נשלח על ידי שלטונות המנדט הבריטי למחנה המעצר למעפילים - מחנה עתלית. לאחר שחרורו מהמעצר הצטרף לקיבוץ אפיקים, שהפך לביתו. בקיבוץ אף פגש את מי שהפכה לאשתו לימים, חווה. באותה תקופה הוא עברת את שמו ליוסף עופר.
ב-1947, כאשר התחילו קרבות מלחמת השחרור ועוד לפני הקמת המדינה הצטרף לגולני. במהלך הקרבות לשחרור טבריה החל המשוריין שלו לעלות בלהבות והוא ניצל ממוות רק בזכות מנחם גולן (לימים מפיק הסרטים ובמאי) אשר הצליח להוציאו מהמשוריין ולהצילו ברגע האחרון.

טייס

עם הקמתו של חיל האוויר הישראלי היה עופר מראשוניו. הוא היה בוגר קורס הטיס הראשון שהחל והסתיים כולו בארץ (קורס טיס מס' 3 - 12/4/51) ובכך הצליח לדבריו "לממש את השבועה שנשבע שש שנים בדיוק קודם לכן" בעת שיצא ממחנה הריכוז הנאצי. בהמשך הפך עופר למדריך טיסה ושימש כטייס וכמפקד טייסת התובלה הראשונה של חיל האויר, טייסת 103, שכונתה "טייסת הפילים". הוא אף היה זה שהלחין את המנגינה להמנון הטייסת.
במבצע קדש, ב-1956, היה עופר הטייס המוביל של הרביעייה השנייה של מטוסי DC-3 דקוטה, מהם צנחו לוחמי חטיבת הצנחנים על יד מעבר המיתלה. ב-1963 התמנה למפקד הטייסת. ב-1966 נשלח לבריטניה שם כיהן כנספח אווירי של צה"ל בשגרירות ישראל וב-1969 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
לאחר שחרורו מונה עופר לקברניט באל על ובכך עסק עד פרישתו לגמלאות. הוא היה בין מדליקי המשואה לזכר ששת המליונים, בשנת היובל למדינה. בשנת 2003 הוא נפטר ממחלת הסרטן.

יצירתו

את ספרו הראשון כתב עופר עוד בזמן שירותו בצה"ל ("מתא הטייס", הוצאת אותפז - 1968). הספר עסק בתחום הטייס, כרוב יצירתו. ראו למשל - "רשאי להמריא" (הוצאת משרד הביטחון מערכות - 1992). עופר היה מראשוני סופרי המדע הבדיוני בארץ, כשכתב את ספרו "זוהר הארגמן" (הוצאת ביתן - 1970). הרקע בעלילת ספרו זה היה גם הוא טיסה - גיבורי הספר הם טייס ונווט ישראליים, הלוחמים בחוצנים הפולשים לכדור הארץ. עופר הצליח לשלב בסיפור בדיוני זה גם את הרקע שלו כניצול שואה. בנוסף לספרים כתב עופר גם סיפורים קצרים, חלקם לילדים כגון "ציפה ודון זרגוזה", שיצא לאור בהוצאת ביתן, ב-1995, וחלקם פורסמו בבמות ספרותיות שונות. כמו כן כתב מספר תסכיתים ששודרו ברדיו. ספרו האחרון, "מאלף החלומות", יצא לאור לאחר פטירתו.
Groupie Love

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי לנה דל ריי, ריק נואלס ואייסאפ רוקי והופק על ידי דל ריי, נואלס ופזמונאים נוספים. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון ההיפ הופ. בנוסף לכך, השתתף רוקי גם בסינגל הקודם מתוך האלבום, "Summer Bummer".
בסמוך לצאתו על השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
גאורג שטלר

חייו

גאורג שטלר נולד ב-10 במרץ 1709 בווינדסהיים שבקרבת נירנברג ולמד באוניברסיטת ויטנברג. הוא עקר לרוסיה כדי לעבוד בפקולטה למדעים של סנקט פטרבורג. הוא מונה למשרת חוקר טבע במסעו השני לקמצ'טקה של ויטוס ברינג, למיפוי חופו הסיבירי של אוקיינוס הקרח הצפוני - הארקטי, ולמציאת נתיב מעבר מזרחי אל צפון אמריקה.
המשלחת הרחיקה עד איי קיאק שבאלסקה, שם היה שטלר לחוקר הטבע האירופאי הראשון שחקר את החי והצומח באזור זה. הוא גילה גם מין עורבני כחול ציצית שנקרא מאוחר יותר "עורבני שטלר".
במסע חזרה נטרפה ספינתם על אחד האיים, שבעתיד ייקרא האי ברינג, על שם ויטוס ברינג, ורוב אנשי הצוות נפטרו שם מצפדינה. שאר הצוות שרד את החורף הקשה וחמק מאימת שועלי השלג שהתקיפו את המחנה. באותה תקופה חקר שטלר את מרבית בעלי החיים על הפאונה הארקטית: פרת הים שטלר, קורמורן ממושקף, אריה ים הצפוני, כלב ים הצפוני, לוטרת הים וברווז שטלר. בשל הרעב הכבד נאלצו חברי הצוות לטבוח בבעלי חיים אלו ואף הביאו מספר מינים לידי הכחדה.
באביב בנה הצוות הנותר ספינה חדשה וחזר לרוסיה. שטלר המשיך בחקר חצי האי קמצ'טקה, ובשובו לסנקט פטרבורג חלה בקדחת. הוא נפטר במחוז טיומן שברוסיה ב-14 בנובמבר 1746. יומניו פורסמו על ידי חוקר הטבע פיטר סיימון פאלאס ושימשו חוקרים ומגלי ארצות אחרים כג'יימס קוק בחוקרם את האזור הארקטי.
ביזארדבארק

עלילה

הסדרה מספרת על שתי חברות טובות שיצרו ערוץ ויוגל (פרודיה על גוגל ועל יוטיוב), וכשהן מגיעות ל-10,000 רשומים בערוץ הויוגל שלהן: ביזארדבארק (הלחם בסיסים של המילים: ביזאר-מוזר וארדבארק-שנבוב בעברית) הן זוכות להיכנס לאולפני ויוגל ושם ליצור עוד הרבה סרטונים מצחיקים ופוגשים עוד יוצרים והופכות את חברם ברני למנהל שלהם.
המכללה לאיכות השלטון בישראל

המכללה לאיכות השלטון בישראל, עמותה רשומה מייסודה של התנועה למען איכות השלטון בישראל. המכללה נוסדה בשנת 2001 במטרה לקדם יצירת חברה המקדמת את ערכי הדמוקרטיה, שלטון החוק ונורמות מנהל תקין. מייסד המכללה ויו"ר הוועד המנהל הוא אליעד שרגא ומנכ"ל המכללה הוא ד"ר שחף גל.
יעדיה המוצהרים של המכללה הם קידום ערכי שלטון החוק, הדמוקרטיה, טוהר המידות, היושרה, האתיקה השלטונית ואיכות השלטון בחברה ובמוסדות השלטון בישראל, הנחלתם וביסוסם.

תוכניות מרכזיות

תוכניות מרכז האתיקה: 1. כתיבת קוד אתי לארגון והטמעתו בהשתלמויות בקרב חברי הארגון, הקמת מנגנוני אתיקה (נציב אתיקה, ועדת אתיקה, "קו חם", נאמני אתיקה) בארגון. 2. השתלמויות וסדנאות אתיקה חד-פעמיות וגם מודולריות המיועדות לבכירים, מנהלים ועובדים ברמות שונות.ההשתלמויות כוללות דיונים על אתיקה, אתיקה מקצועית ושלטונית, מבחינות בין אתיקה למשפט, עוסקות באתיקה יישומית באתיקה ככלי ניהולי, מלבנות דילמות אתיות ומטמיעות את הקוד האתי.
תוכניות מרכז אזרחות: 1. הקמת שדרת מנהיגות ערכית עירונית הכוללת: פרלמנט ילדים או נוער, כתבים צעירים לבקרה אזרחית, מנהיגות ליזמות אזרחית, בית קפה- אתיקה לנוער, מנהיגות אזרחית של צעירים ובוגרים. 2. הכשרת אנשי חינוך ומדריכים להובלת תהליכים ערכיים בחינוך הפורמלי והא-פורמלי להטמעת ערכי איכות השלטון והדמוקרטיה בשדה החינוכי.
במכללה מתקיימים גם מרכז למחקר ופיתוח ומדיניות ומרכז למשילות.
מעבדות פייר פאבר

מעבדות פייר פאבר (Laboratoires Pierre Fabre) היא חברת קוסמטיקה ותרופות רב-לאומית שמטה נמצא בעיר קאסטר שליד טולוז בצרפת. מחזור החברה בשנת 2012 היה כ-1.978 מיליארד יורו. 
החברה הוקמה בשנת 1963 על ידי פייר פאבר, והיא פועלת ביותר מ-130 ומעסיקה יותר מ-10,000 עובדים, מתוכם כשליש מחוץ לצרפת.
החברה מוכרת בזכות הגרסה של ל-Vinorelbine, בשם Navelbine, תכשיר הנלחם בסרטן.
בשנת 1975 רכשה החברה את Avène, המוכרת בזכות משחות ההגנה נגד שמש.