google/wiki40b huggingface dataset:
פילומנה (סרט)

עלילה

העיתונאי מרטין סיקסמית' איבד את עבודתו כיועץ למפלגת הלייבור, והוא חוכך בדעתו בנוגע לכתיבת ספר על תולדות רוסיה. במהלך מסיבה ניגשת אליו ביתה של פילומנה לי. היא מציעה לו לכתוב כתבה על אימה שאולצה לוותר על בנה, אנתוני, לפני חמישים שנה כשהיא הייתה במנזר. למרות חוסר רצונו הראשוני לכתוב כתבה מסוג זה, מרטין שומע את סיפורה של פילומנה, והוא מחליט להירתם למשימה.
בשנת 1951 פילומנה, שנשלחה למנזר שון רוס באירלנד על ידי אביה, נכנסה להריון לא מתוכנן. לאחר הלידה, היא נאלצה לעבוד ארבע שנים כדי לממן את שהותה במקום. יום אחד, ללא התראה מוקדמת, הנזירות מסרו את בנה לזוג הורים מאמצים. פילומנה הסתירה את הסיפור מבני משפחתה, אך היא ביקרה בקביעות במנזר כדי לברר מה עלה בגורלו של בנה, אנתוני. מנהלת המנזר טענה במשך שנים שאין בידיה מידע על הבן וכי המסמכים אבדו.
פילומנה ומרטין מבקרים יחדיו במנזר, ותוצאות הביקור דומות לקודמות. הנזירות טוענות שבעקבות שריפה נאבדו כל רישומי האימוץ של המנזר. אולם בעת ביקור בפאב מקומי מרטין מגלה כי ישנה שמועה שאנשי המנזר שרפו בכוונה את הרישומים ושהם מכרו את הילדים לאזרחים אמריקאים.
חקירתו של מרטין לא צולחת באירלנד, והוא מזמין את פילומנה לטוס עמו לארצות הברית. מאוחר יותר מרטין מגלה כי אנתוני אומץ על ידי מארג' ודוק האס ששינו את שמו למייקל. הוא גילה כי מייקל עבד כעורך דין ופקיד בכיר בממשלותיהם של רונלד רייגן ושל ג'ורג' הרברט ווקר בוש. מרטין גילה שמייקל נפטר לפני תשע שנים.
למרות מצב רוחה של פילומנה, היא מחליטה לבקר את מכריו של מייקל. היא פוגשת ידידה שלו שמספרת שהוא היה הומוסקסואל ושהוא נפטר ממחלת האיידס. פילומנה ומרטין מבקרים את אחותו של מייקל, מרי, המגלה להם אודות בן זוגו, פיט אולסון. לאחר ניסיונות רבים להידבר עם פיט, פילומנה מצליחה לשכנע אותו לדבר איתה. לשמחתה של פילומנה, פיט מספר לה כי מייקל תמיד תהה לגבי עברו, ואף נסע למנזר באירלנד כדי לברר על אימו הביולוגית. להפתעתם, פיט טוען כי הנזירות אמרו למייקל כי אימו נטשה אותו. בנוסף מתברר כי מייקל נקבר בבית הקברות של המנזר. 
הסיפור נגמר במנזר. מרטין מתעמת עם הנזירה הילדגרד שטוענת שהיעלמותו של מייקל היא עונשה של פילומנה. להפתעת הנוכחים, פילומנה מוחלת לנזירה. כאשר השניים פוקדים את קברו של מייקל, מרטין מודיע לפילומנה שהוא החליט לא לפרסם את הסיפור, אולם פילומנה מבקשת ממנו לחשוף את הפרשה.

קבלה

הסרט זכה לביקורות מהללות. האתר "Rotten Tomatoes" נתן ציון של 92% בהתבסס על 164 ביקורות. האתר ציין כי הסרט בנוי על תסריט עוצמתי והופעות מעולות של ג'ודי דנץ' ושל סטיב קוגן. האתר "Metacritic" נתן לסרט ציון של 76 מתוך 100 בהתבסס על 41 ביקורות. 
למרות הביקורות החיוביות, מבקרים רבים יצאו נגד הסרט עקב משנתו האנטי-קתולית. העיתון "ניו יורק פוסט" הגדיר את הסרט כ"מתקפה נוספת על הקתולים". מבקר העיתון קייל סמית' אמר שאם היה מדובר על היהדות או על האסלאם הסרט לא היה נעשה. מפיץ הסרט, הארווי ויינשטיין, פרסם מודעה ב"ניו יורק טיימס" היוצאת נגד טענות המבקרים. סמית' טען שזוהי מגמתו של המפיק להוציא סרטים אנטי-קתוליות כמו "כומר" (1994), "The Butcher Boy" ‏ (1997) ו"האחיות מגדלנה" (2002).
הסרט היווה הצלחה כלכלית עם הכנסות של 35,223,747 דולר ברחבי ארצות הברית בלבד. נכון ל-6 במרץ 2014 הסרט הכניס כ-89.3 מיליון דולר ברחבי העולם.
אריך טייך

ביוגרפיה

טייך נולד ב-1908 בהמבורג שבגרמניה. מגיל ארבע הראה כישרון מוזיקלי וניגן על כינור, פסנתר, אקורדיון ומספר כלי נשיפה. הוא למד בקונסרבטוריון ע"ש יוהנס ברהמס ובגיל 17 הקים תזמורת בשם "טייך אורקסטרה", שהופיעה ברחבי גרמניה. התמנה ליו"ר המנגנים היהודים בהמבורג.
באוקטובר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קיבל מכתב מרוברט ליי, ראש  חזית העבודה הגרמנית, שבו נאסר עליו להופיע עם תזמורתו. בעקבות זאת, הוא פנה לסוכנות היהודית בבקשה לסרטיפיקט, בו הוא נרשם כ"חלוץ מוזיקאי".
טייך עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם הקים תזמורת שנגנה בבית הקפה אור עד שעלה בלהבות בדצמבר 1937, ובקזינו בת גלים. הוא הקים את ארגון המנגנים בארץ ישראל ועמד בראשו. ב-1941 עבר לתל אביב והופיע עם תזמורתו בצריף "The Ark", המועדון לחיילי בנות הברית שלאחר קום המדינה היה ל"תיבת נח".
ב-29 במאי 1948 ייסד טייך את תזמורת חיל האוויר. בתחילה קיבל דרגת פקד אוויר (מקבילה לסגן-משנה), ועלה בדרגות עד שהיה לסגן-אלוף. התזמורת הופיעה בבסיסי חיל האוויר, במסדרי כנפיים, במועדון לחיילים "תיבת נח" ובתוכנית הרדיו תיבת נח ועוד. טובי הנגנים השתתפו בה בקטעי ג'אז ושירים ישראלים. טייך התאים את הרפרטואר לקהל. בין הנגנים והמבצעים היו דוד קריבושי, דני גוטפריד, אהרון קמינסקי, פרדי דורה, עדנה גורן, אודי שפילמן ואיתן מסורי. מפקדי חיל האוויר נהגו לומר על עצמם כי הם מתחלפים כל ארבע שנים ואילו אריך טייך נשאר לעד.
באפריל 1982, בעת שנסע עם אשתו אלזה לנפוש בפסח, איבד את השליטה על רכבו ליד צומת בית קמה ופגע באוטובוס. אשתו נהרגה במקום ואילו הוא נפצע קשה. הוא אושפז זמן ממושך בבית לוינשטיין אך לא התאושש, ונפטר לאחר כשנה. נטמן לצד אשתו בבית הקברות קריית שאול. במותו הותיר שלושה ילדים - בת ושני בנים.
כולם נפלו על הראש

תיאור העלילה

קי ושבטו הבושמני חיים באושר במדבר קלהרי, ללא קשר עם העולם החיצון. יום אחד, בקבוק זכוכית של קוקה-קולה נזרק ברישול ממטוס חולף ונופל אל הארץ בשלמותו. אנשי השבט מניחים שהחפץ המוזר הוא "מתנה" מן האלים ומצליחים למצוא לו שימושים רבים. אבל שלא כמו כל דבר שהיה להם לפני, ישנו בקבוק אחד בלבד לכולם. הדבר מייצר מתחים בשבט ולבסוף קי מתייעץ עם זקני השבט, ומסכים לעלות בעצמו ברגל אל קצה העולם ולהיפטר מהחפץ המקולל שפילג את השבט.
לאורך הדרך, הוא פוגש מספר אנשים, כגון: הביולוג אנדרו סטיין, הלומד על החיות המקומיות; קייט תומפסון, שזה עתה נשכרה ללמד בבית הספר בכפר כמורה בבית; חבורת לוחמי גרילה בראשות סם בוחה, הנרדף על ידי כוחות הממשלה לאחר כישלון של ניסיון ההפיכה שהוביל; ואת מדריך טיולי הספארי - ג'ק הינד.
כאשר קי נהיה רעב נקרית בדרכו דיר עיזים. הוא יורה בעז חץ מרדים, אבל הוא נתפס ומושלך לכלא. בינתיים, לוחמי הגרילה פולשים לבית הספר של קייט ושובים אותה ואת תלמידיה כמגנים אנושיים עד לבריחתם למדינה שכנה.
סטין, מפודי וצ'י יגלו עד מהרה כי עבודת השטח שלהם (תצפית על חיות הבר המקומיות) עוברת לאורך מסלולם של הטרוריסטים הנמלטים. הם משתקים את לוחמי הגרילה באמצעות חצים מרגיעים הנורים עליהם בקשת זעירה ומוסתרת שמפודי וצ'י אילתרו, ומצילים את קייט ואת הילדים. עם זאת, ג'ק הינד מגיע ולקחת משם קייט, ולוקח קרדיט על ההצלה שתוכננה ובוצעה על ידי מפודי, סטיין וקי. עם תום ריצוי תקופתו של קי, סטיין משלם את שכרו ושולח אותו לדרכו.
כאשר סטיין מספר לקייט על הטבע הביישני שלו, קייט מחבבת והם מתחילים במערכת יחסים.
קי מגיע בסופו של דבר אל החלון של אלוהים, השוכן בחלקו העליון של צוק גבוה, עם שכבה מוצקה של עננים נמוכים המסתירים לעיתים את הנוף שמתחת. כאשר הוא משוכנע שהגיע לקצה העולם, הוא זורק את הבקבוק מן הצוק וחוזר לשבט שלו.
הארי מוליש

הארי מוליש (Harry Mulisch;‏ 29 ביולי 1927, הארלם – 30 באוקטובר 2010, אמסטרדם) היה סופר הולנדי, יהודי, אשר כתב יותר מ-30 רומנים, מחזות, מאמרים, שירים וחיבורים פילוסופים. חלקם תורגמו ללמעלה מ-20 שפות.
מוליש נחשב אחד משלושת הסופרים הגדולים בהולנד שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחד עם וילם פרדריק הרמנס וחרארד רווה.
ספרו ההתנקשות "(The Assault)" הפך לסרט (1986), שזכה גם בפרס גלובוס הזהב וגם פרס האוסקר.
במשאל שנערך בשנת 2007 הוכרז הרומן שלו "The Discovery of Heaven", שנכתב ב-1992, כספר ההולנדי הטוב ביותר.

קורות חיים


הארי קורט ויקטור מוליש (Harry Kurt Victor Mulisch) נולד בהארלם וחי באמסטרדם משנת 1958, בעקבות מותו של אביו ב-1957. 
אביו קורט ויקטור קרל מוליש [Kurt Victor Karl Mulisch] היגר מאוסטריה להולנד לאחר מלחמת העולם הראשונה. ב-1936 התגרש מאשתו היהודיה אליס שוורץ. 
במלחמת העולם השנייה מונה אביו למנהל כוח האדם בבנק 'ליפמן, רוזנטל ושות'' ,בנק שהגרמנים השתמשו בו כדי לגזול את רכוש יהודי הולנד. מוליש ואמו היהודייה ניצלו מהמשלוחים למחנות הריכוז בגלל שיתוף הפעולה של אביו עם הנאצים.
מוליש נפטר בשנת 2010 באמסטרדם.
ראש ממשלת הולנד מארק רוטה תיאר את מותו כ"אבידה לספרות ההולנדית ולהולנד כולה".

פרסים

בשנת 2007 זכה מוליש בפרס נונינו הבינלאומי.
כריסטוף הופמן

חייו

בצעירותו למד באוניברסיטת טיבינגן תאולוגיה, וב-1848 נבחר כנציג האוניברסיטה באספה הלאומית של פרנקפורט, לאחר שניצח את המועמד הנגדי דוד שטראוס.
לאחר שנכזב מחוסר יכולתו להשפיע על אופיה הדתי של המדינה באמצעות פוליטיקה, החליט הופמן להקדיש את חייו להקמת "ממלכת האל" בארץ ישראל. הוא הצטרף לקבוצת מאמינים, אשר התפרסמה ב-1854 בשם "ידידי ירושלים", ומאוחר יותר, ביוני 1861, התאגדה באופן רשמי ככנסייה עצמאית בשם "Deutscher Tempel" ("המקדש הגרמני"). חברי הקבוצה כינו עצמם בכינוי "טמפלרים".
ב-1868 התיישבו הטמפלרים, והופמן בהם, בארץ ישראל. הם קנו בתים ואדמות ביפו מידי ההתיישבות הכושלת של ג'ורג' אדמס האמריקני, והקימו את המושבה הטמפלרית הראשונה בארץ. 
ב- 1880 הציע הופמן לד"ר קרל לורץ' לנהל את בית החולים הגרמני ביפו.
.
הופמן מת ב-8 בדצמבר 1885 במושבה הגרמנית בעמק רפאים.
ספרו האוטוביוגרפי למחצה "Mein Weg nach Jerusalem" ("דרכי לירושלים", נדפס ב-1884) מתאר את התלאות שעבר בדרך להגשמת החזון למציאות.
הרחוב הראשי במושבה הטמפלרית שרונה נקרא על שמו של הופמן, אך כיום זהו רחוב דוד אלעזר בקריה.
קיפול חלבונים

קיפול חלבונים (באנגלית: Protein Folding) הוא תהליך שבו נוצר מבנה תלת-ממדי בחלבון. כאשר חלבון מסונתז בתא על ידי הריבוזום, הוא נמצא במבנהו הראשוני, כלומר כשרשרת ארוכה של חומצות אמינו ללא מבנה מוגדר. במצב זה החלבון אינו פעיל וכדי למלא את ייעודו עליו להתקפל, כלומר ליצור מבנה תלת-ממדי. בסיום הקיפול, החלבון נמצא במבנה המכונה מבנה נטיבי (Native state), והוא בעל מבנה שלישוני או רביעוני, מקופל במבנה תלת ממדי.

הביופיזיקה של קיפול חלבונים

העובדה שתהליך הקיפול הוא ספונטני ומועדף אנרגטית התגלתה על ידי כריסטיאן אנפינסן בניסוי בו הראה שחלבונים שעברו דנטורציה על ידי אוראה (Urea) ואיבדו את מבנם הטבעי ותפקודם, מסוגלים לחזור ספונטנית לתפקוד כאשר שוטפים את האוראה (לעבור רנטורציה). למעשה, הניסוי הוכיח שכל המידע הנחוץ לקיפולו של החלבון מצוי ברצף חומצות האמינו שלו. בשנת 1972 זכה אנפיסן בפרס נובל לכימיה על התגלית. כיום מוכרים גם חלבונים חסרי קיפול יציב יחיד ונמצאים בתנועה מתמדת בין מספר רב של מצבי קיפול שונים ואף חלבונים מתפקדים שאינם מקופלים כלל.
הכוח הכימי העיקרי הפועל במהלך תהליך הקיפול הוא אינטראקציות הידרופוביות והידרופיליות. בסביבה מימית (הידרופילית) - חומצות האמינו ההידרופוביות (שאינן מסיסות במים) נוטות להתכנס יחד ופנימה וחומצות האמינו ההידרופיליות (המסיסות במים) נמשכות לסביבה המימית ולכן נחשפות החוצה. מכאן נובע שהסביבה בה פועל החלבון משפיעה באופן ישיר על המצב האנרגטי המועדף של הקיפול ולכן התא מקדיש מאמצים לשמר את התנאים הכימיים השוררים בו. הפרה של תנאים אלו תגרום לקיפול לא נכון של חלבונים ולאבדן תפקודם. כתוצאה מכך, אפילו מוטציה שקטה, אשר אינה פוגעת ברצף חומצות האמינו בחלבון, עשויה לפגוע בתהליך קיפולו ובתפקודו של החלבון. זאת כתוצאה מזמינות שונה של ה-tRNA בתא, במהלך סינתזת החלבון בריבוזום, אשר גורמת לפגמים בקיפולו.
מלבד ויסות של התנאים הכימיים, ישנם בתא שני מנגנונים נוספים המבטיחים קיפול נכון של חלבון. הראשון הוא השפרונים (Chaperones) - חלבונים המסונתזים לרוב במצבי עקה כמו חום, ומאפשרים תנאים כימיים נוחים יותר לקיפול החלבון. מנגנון שני הוא מערכת הדגרדציה של התא - חלבונים שקיימת בעיה בקיפולם מסומנים באמצעות החלבון יוביקויטין ונשלחים לפירוק.

מבנים שניוניים

על אף שברמה הכללית נוטה החלבון להתקפל על פי כוחות הידרופוביים והידרופיליים, קיימים שני מבנים שניוניים שמהווים בסיס למבנם של מרבית החלבונים: סליל אלפא ומשטח בטא. המבנים השניוניים מתקפלים בעיקר על פי קשרי המימן הנוצרים בין חומצות האמינו המרכיבות את החלבון. אינטראקציות נוצרות בין מבנים שניוניים שכנים וכך נוצר המבנה השלישוני של החלבון.
חנוך אטקין

הרב חנוך הניך אֶטקין (1863 – 16 בנובמבר 1937) היה רבה של לוגה בשנים 1895 – 1924 ורב בלנינגרד בשנים 1924 - 1937.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1863 בווילקוביץ שברוסיה (ליטא) לרב יהואש אבא ורשבסקי, שכיהן כראש הישיבה בסובאלק, ולשפרה בת הרב משה פלצ'ינסקי.
הרב אטקין היה חניך ישיבת תנועת המוסר בסלבודקה שבליטא, "משגיח רוחני" בישיבת לומז'ה, ומ"עמודי התווך" של ישיבת נובהרדוק.
הרב אטקין נישא לפרדל כ"ץ, בת הרב זכריה מנדל כ"ץ, רבה של ראדין. בשנת 1895 נשלח על ידי החפץ חיים לכהן כרבה של העיירה לוגה, דרומית ללנינגרד (היום סנקט פטרבורג) שברוסיה. יותר מ-25 שנה היה הרב של לוגה (1895–1924), והחל משנת 1924 תחת שלטון הקומוניזם, כיהן כרב בלנינגראד.
בנוסף לרבנות, התפרנס מעמל כפיו (כורך ספרים) ולכן, לפי רוח אותם הזמנים, התקבל ברצון על ידי השלטון הקומוניסטי שרדף ואסר אנשי דת. בזכות יחס חיובי זה לא נרדף והצליח להושיט עזרה ולהציל ממאסר במחנות עבודת כפיה (גולאג) נפשות רבות מקהילתו ומכל הפונים אליו. בין האנשים שהציל מרדיפת השלטון היה הרב מנחם מנדל שניאורסון (לימים הרבי מלובביץ), שהסתתר כשנה בביתו כאשר היה נתון בסכנה.
בניגוד למרבית הרבנים באותם הימים, הרב אטקין לא התנגד לציונות ואף עודד ותמך בילדיו לעלות לארץ הקודש.
מתוך שבעת ילדיו, שלושה עלו ארצה: הבן הבכור יוסף אטקין, שרה אטקין אשת הרב דוד כהן, וזכריה מנדל אטקין.
הרב חנוך אטקין נפטר בלנינגרד ביום ג', י"ב כסלו תרצ"ח, בגיל 74. הוא נקבר בבית הקברות היהודי בעיר. גם אשתו פרדל שנפטרה לפניו ב-1934, קבורה באותו בית הקברות.
רומה פורנס

קריירה

פורנס החל לשחק כדורגל בראשית המאה ה-20 בעיר ברצלונה, בירת קטלוניה, בתקופה בה התבסס ענף הספורט באזור. תחילה שיחק במדי אספניול ולאחר מכן באייריש, לפני שהצטרף למועדון הכדורגל ברצלונה ב-1903. הוא שיחק כחלוץ לצד שחקנים כגון ארנסט וארתור ויטי, פאקו ברו, פאולינו אלקנטרה וג'ק גרינוול. הוא סייע לקבוצתו לזכות חמש פעמים באליפות קטלוניה. ב-14 במרץ 1909 הבקיע את השער הראשון בקרר אינדוסטריה, האצטדיון החדש של המועדון. ב-1910 זכה עם המועדון בגביע הספרדי לראשונה בתולדותיו. הוא פתח במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה 3-2 את אספניול מדריד. ב-1912 זכה עם ברצלונה בפעם השנייה בגביע, הודות לניצחון 2-0 על חימנסטיקה אספניולה. כעבור שנה זכה בפעם השנייה ברציפות ובפעם השלישית בסך הכול בגביע, לאחר שעזר לקבוצתו לנצח בגמר, שהתפרס על שלושה משחקים, את ריאל סוסיאדד.
במקביל לכך ששיחק במדי ברצלונה, ערך פורנס לפחות ארבע הופעות במדי נבחרת קטלוניה. הנתונים מתקופה זו לא מלאים ולכן לא ברורה הכמות המדויקת של המשחקים בהם שותף. ב-12 בדצמבר 1912 השתתף במשחק של הנבחרת קטלוניה נגד נבחרת צרפת, המשחק הראשון שערכה הנבחרת הקטלאנית מול יריבה מחוץ לספרד.
לאחר שפרש ממשחק ב-1913, החל לשמש חבר הנהלה במועדון. בדצמבר 1926 התמנה לתפקיד מאמן הקבוצה, ובכך היה המאמן הספרדי והקטלאני הראשון במועדון. כבר בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1926/1927, הדריך את הקבוצה לזכייה באליפות קטלוניה. בעונה הבאה הדריך את הקבוצה הן לזכייה באליפות קטלוניה שנייה ברציפות והן לזכייה בגביע הספרדי. בגמר פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד, ונערכו שני משחקים חוזרים שכן הן משחק הגמר המקורי והן המשחק החוזר הראשון הסתיימו בתוצאת תיקו. במשחק השלישי והאחרון ניצחה ברצלונה 3-1 וזכתה בתואר. ב-1929 נערכה המהדורה הראשונה של הליגה הספרדית. פורנס אימן את הקבוצה עד מרץ אותה שנה, אז מונה במקומו ג'יימס בלאמי על ידי נשיא המועדון ארקדי בלגר. פורנס נשאר במועדון כעוזר מאמן, וברצלונה זכתה באליפות הראשונה בהיסטוריית הליגה בכלל והמועדון בפרט. בזמן תקופתו כמאמן ברצלונה אימן פורנס שחקנים כגון ויסנס פיירה, רמון גוסמאן, ז'וזפ סמיטייר, אנחל ארוצ'ה, אנריק מס ואמילי סאגי-ברבה.
ב-26 באפריל 1942 נפטר פורנס לאחר שהתמודד תקופה ארוכה עם מחלה.
תל השומר

תל השומר הוא אזור בבקעת אונו, השייך מוניציפלית לרמת גן. במקום נמצאים שני מוסדות חשובים: המרכז הרפואי שיבא ומחנה דורי (מכונה גם בסיס תל השומר) של צה"ל. האזור קרוי על שם אגודת השומר שהיה ארגון הגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל בשנים 1909–1920. אזור תל השומר גובל בקריית אונו ובכפר אז"ר מצפון, באור יהודה מדרום וברמת אפעל ממערב.

כיבוש המקום במלחמת העצמאות

במהלך מלחמת העולם השנייה הוקם במקום בסיס צבאי בריטי. לקראת סיום המנדט הבריטי בארץ (אפריל-מאי 1948) עלה החשש שמא ישתלטו הערבים על המקום: מקומו היווה נקודת-מפתח חיונית על כביש יפו-לוד (כיום כביש 461 משכונת התקווה לצומת הטייסים בבני עטרות), ששימש כעורק תחבורה עיקרי לכפרים הערביים מדרום-מזרח לתל אביב, והיה ממוקם בלב היישובים היהודיים באזור: רמת גן, בני ברק, כפר אז"ר, קיבוץ אפעל, המושבה תל ליטווינסקי וכפר אונו. העברתו של המחנה מידי הבריטים אל הערבים או תפיסתו על-ידם עלול היה להפוך אותו לבסיס אידיאלי להתקפה על יישובי האזור בגוש דן, ואיום ממשי עליהם.
עקב תחילת ההשתלטות הערבית החמושה על המחנה (במסווה של עובדים) הוחלט לכבוש את המחנה על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני. בתחילה נשלח סיור מוסווה של גדוד 33, וב-15 באפריל 1948 פרצו שתי פלוגות מגדודים 33 ו-32 אל המחנה. המחנה הגדול נכבש עד סופו של אותו היום, פרט למובלעת צרה בדרום שנכבשה במהלך מבצע חמץ, כשבועיים מאוחר יותר. בסופו של הקרב נמנו לכוחות אלכסנדרוני שלושה הרוגים, לעומת עשרות ערבים שנהרגו במהלך הקרב ובמהלך ניסיון להתקפת-נגד.

הקמת בית החולים והמחנה הצבאי

ביוני 1948 הוקם במקום בית החולים הצבאי מס' 5 על ידי השירות הרפואי (ש"ר) של צה"ל. בתחילה היו בבית החולים כ-600 מיטות, מספר שהפך אותו לבית החולים הצבאי הגדול ביותר באותו הזמן. מחלקות בית החולים שוכנו בביתנים נטושים של המחנה הבריטי, ובשאר המחנה התיישבו יחידות צה"ל אחרות, כולל חטיבה 8. בתחילה הובאה הצעה לבן-גוריון שבית החולים תל ליטיווינסקי ייקרא על שמו. ד"ר חיים שיבא חשב שבדרך זו יבטיח את קיומו ותקציבו של בית החולים, אבל בן-גוריון התנגד והציע לקרוא לבית החולים על שם אגודת השומר.
ב-1953 הפך בית החולים למרכז רפואי אזרחי - בית חולים תל השומר, וב-1971 נקרא "המרכז הרפואי שיבא", על-שמו של ד"ר חיים שיבא - ראש השירות הרפואי במלחמת העצמאות, קצין רפואה ראשי הראשון ומנהלו הראשון של בית-החולים, שנפטר באותה שנה.
אליהו יוסף שמאע

אליהו יוסף שמאע (1881 - 18 במאי 1933) היה איש עסקים ואיש ציבור בירושלים בתקופת המנדט הבריטי, יוזם הקמת המרכז המסחרי בממילא וחבר מועצת העיר.

ביוגרפיה

אליהו שמאע נולד בחלב שבסוריה ליוסף שמאע, נצר לרב אליהו שמאע הלוי, וקיבל חינוך תורני. בעודו נער התייתם מאביו, ועזב את חלב לארצות הברית. הוא שהה שנים אחדות בניו יורק, ובהמשך בברזיל ובארגנטינה, עסק במסחר ועשה חיל בעסקיו. לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר למנצ'סטר שבאנגליה, וכעבור שנים אחדות עלה לארץ ישראל כבעל הון והתיישב בירושלים. 
שמאע נודע בירושלים כפילנתרופ והרבה לעסוק בפעילות ציבורית. הוא היה ממנהלי ישיבת פורת יוסף לאורך שנים, מעסקני אגודת ישראל, חבר בהנהלת התאחדות הספרדים העולמית, שופט בבית משפט השלום העברי וכיהן כנשיא עדת החלבים בירושלים. ב-1924 מונה לחבר במועצת עיריית ירושלים כאחד מ-4 מושבים (מתוך 12) שהוקצו ליהודים, כנציג אגודת ישראל.
ב-1927 רכש שמאע שטח אדמה באזור ממילא, מחוץ לחומות העיר העתיקה, ויזם הקמת מרכז מסחרי מודרני שיתאים לצורכי העיר המתפתחת ויהווה תחליף לחנויות ולדוכנים הצפופים שבשווקים בתוככי העיר העתיקה. את המרכז המסחרי תכנן האדריכל ומתכנן הערים הבריטי קליפורד הולידיי, שהיה יועץ אזרחי של ממשלת המנדט הבריטי לפיתוח העיר ירושלים והיה מעורב באותה עת בתכנון פרויקטים רבים בעיר. למימון הקמת המרכז המסחרי פנה שמאע לבעלי הון מקרב מכריו ביהדות סוריה ויהדות מצרים, וכן נסע ברחבי העולם וגייס משקיעים יהודים מבריטניה וארצות הברית. אבן הפינה הונחה בפברואר 1928 בטקס חגיגי. המרכז נפתח לאחר מאורעות תרפ"ט (1929) ובו 250 חנויות, כשבתוכניתו של שמאע להרחיבו בהמשך ב-150 חנויות נוספות. סוחרים רבים מהעיר העתיקה, יהודים וערבים, סיטונאים וקמעונאים, אכן עברו למרכז החדש, והוא היה נדבך חשוב בביסוס המע"ר החדש של ירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה. בראשית ימיו נקרא המרכז "מרכז מסחרי שמאע", אך בהמשך נשתכח שמו של שמאע והמרכז נודע בעיקר בשם "מרכז מסחרי ממילא".
אליהו שמאע נפטר בבית החולים שערי צדק בכ״ב באייר תרצ"ג (1933), לשם הובהל לאחר תאונה בה נפל מגג ביתו בירושלים. הוא הותיר אחריו אישה, גאמילה שמאע, ארבע בנות וארבעה בנים. המרכז המסחרי שהקים נבזז ונשרף בידי פורעים ערבים בדצמבר 1947, ומעולם לא שוקם מהריסותיו שכן נחשב אזור ספר מסוכן בימי ירושלים המחולקת. בחלק מהחנויות הנטושות התמקמו מוסכים ובתי מלאכה זעירה, ולאחר איחוד ירושלים פונו שאריות המבנים כחלק מהקמת פרויקט ממילא המחודש. על שמו של אליהו שמאע נקרא רחוב ברובע ממילא, במקום בו עמד המרכז המסחרי (כיום מתחם מגורי היוקרה ״כפר דוד״).
יחיד רם לעולם

יָחִיד רָם לְעוֹלָם הוא פיוט ללא ייעוד מוגדר, חובר על ידי הרב רפאל ענתבי (אחד מגדולי משוררי ארם צובא במאות ה-20-19).
תוכן הפיוט, הוא תחנונים העולים ובוקעים מלב ליבו של משורר הפיוט, הרב רפאל ענתבי. התחנונים בנוסף לכך גם מבקשים מהקדוש ברוך הוא מחילה. העצמתו של הפיוט נעשית על ידי כך שלכל אורכו של הפיוט ישנם אזכורים של האל הקוראים לו בשמות שונים. הפייטן המפייט את הפיוט נע בין התחושה הוודאית והברורה אשר באה זמנה לתחושת ההחמצה, העיכוב וחוסר היכולת לחכות, לצפות ולקוות. התחושה הזו באה לידי ביטוי באל שיגלה מתי תבוא ותגיע הגאולה לעולם.
מועצת ארגוני הילדים והנוער

מועצת ארגוני הילדים והנוער בישראל היא ארגון גג המאגד בתוכו 22 ארגוני ילדים ונוער בישראל.

היסטוריה

המועצה נוסדה ב-2013 ביוזמת מנכ"לי ארגוני הילדים והנוער כעמותה ללא מטרות רווח. המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את העשייה המשותפת של הארגונים הפועלים בשדה החינוכי הבלתי פורמלי. ייעודה המרכזי של המועצה הוא לאפשר לארגוני הילדים והנוער להתרחב, להשפיע, ולממש את חזונם יחד ולחוד, והיא פועלת לקידום פעילויות חינוך בלתי פורמלי בכלל המגזרים בישראל וביניהם: המגזר החרדי, המגזר הערבי, קהילת הלהט"ב, נוער בסיכון, נוער במרכז ובפריפריה, עולים, יוצאי אתיופיה, דתיים לאומיים, המגזר הבדואי, המגזר הדרוזי, נוצרים קתולים, קונסרבטיביים ועוד.
ארגוני הילדים הנוער החברים במועצה מחנכים ברוח עקרונות החינוך הבלתי-פורמלי, לסובלנות ולקבלת האחר ומקדמים את ערכיה של מדינת ישראל היהודית והדמוקרטית.

הארגונים מתנהלים באופן עצמאי, בתמיכה כלכלית של משרד החינוך, ככל שהם עומדים בתנאים ובאמות המידה הקבועים במבחני התמיכה של המשרד.
מנכ"ל המועצה מיום הקמתה הוא שלומי קסטרו, לשעבר ראש מכינת "גל" המדרשה להכשרת מנהיגות.

מבנה ארגוני

מנהלי ומנהלות ארגוני הילדים והנוער החברים במועצה מהווים את הוועד המנהל שלה. במועצה מספר וועדות וצוותי פעולה שתפקידם התוויה של מדיניות ארוכת טווח וקיום פעילויות הרלוונטיות לכלל הארגונים החברים. בין הוועדות והצוותים:
ועדת רשויות מקומיות, ועדת שיתופי פעולה בין ארגונים, ועדת שותפויות אסטרטגיות, ועדת שנת השירות, צוות ביטחון ובטיחות, צוות תוכן והדרכה.

פעילות המועצה

פעילות המועצה מתמקדת במתן מענה לצורכי הארגונים כגון גיוס משאבים, קידום מדיניות, עזרה בבניית מתווה פעילות, הגברת חשיפת פעילות הארגונים לקהל הרחב, דיאלוג ומפגשים בין הארגונים השונים ועוד.

בקיץ 2014, עם פרוץ מבצע "צוק איתן", הובילה המועצה בשיתוף החברה למתנ"סים את פעילות "הסניף הנודד" אשר עבר מדי יום בין יישובי קו העימות בדרום והעניק מגוון פעילויות ערכיות לבני הנוער. בעקבות ההצלחה, חודשה הפעילות בקיץ 2015 בפריסה כלל ארצית. עם תחילת שנת הלימודים תשע"ה השיקה המועצה את המיזם "ואהבת לרעך כמוך" שזכה לשבחים רבים.
בשנת 2015 הובילה המועצה את המאבק להגדלת התמיכה במפעל שנת השירות ובמקביל פעלה להגדלת התמיכה הממשלתית בארגוני הילדים והנוער.
ברווז ורוד-ראש

מאפיינים

הברווז מגיע לאורך 41–43 ס"מ וני המינים דומים בגודל. הוא בעל גוף שחור וצוואר ארוך וורוד. הראש גם מוארך וורוד והמקור אדום ומוארך וכן קצה הכנפיים ירוקות וחומות בקצה. לנקבות לעומתו צוואר וראש צהבהבים ומקור חיוור. לעיתים עלולים להתבלבל בינו לנטה אדומת-ראש (כשמסתכלים מרחוק), אך הוא בעל צוואר ארוך בהרבה מהנטה ובעל גוף שחור. ראשם של הצעירים הוא לבן כמעט לגמרי.
תפוצת הברווז העיקרית היא מצפון לנהר הגנגס ועד למערב נהר הברהמפוטרה במדינה ההודית ביהר וייתכן שגם ממערב לשם אך גם בנפאל, בנגלדש ואולי גם במינמאר.
ברווזים אלה חיים ביחידות או בזוגות ולעיתים נדירות גם בקבוצות קטנות. הוא נפוץ בביצות ובריכות ביערות גשם ובין עשבים גבוהים, שם הוא מקנן, ולא במים עמוקים מאוד. הברווזים ניזונים בטבילה מצמחייה מימית ורכיכות.
ברווז זה כמעט ונכחד בטבע בעיקר עקב הרס בית גידולו ואולי ציד, אך ככל הנראה אף פעם לא היה נפוץ בטבע. ישנם חוקרים הטוענים שהוא נכחד כבר. נצפו מספר ברווזים כאלה במינמאר אבל נטען שהברווזים הללו הם ברווזים מהמין Anas poecilorhyncha. ע"פ ארגון ה-IUCN מוגדר המין בסכנת הכחדה חמורה.
מלון אשל השומרון

היסטוריה

המלון נחנך בשנת 1991, אך עקב פריצת האינתיפאדה הראשונה נרתעו ישראלים רבים מלהתארח במלון והוא עמד על סף סגירה. עם דעיכת האינתיפאדה הראשונה החל המלון להתאושש, והפך פופולרי בקרב בני הציונות הדתית וכן בקרב נוצרים פרו-ישראלים.
בחודש מרץ 2002 אירע פיגוע התאבדות בלובי המלון, ובו נפצעו 14 אנשים. לאחר הפיגוע עבר המלון שיפוץ נרחב. ב-27 באוקטובר 2002 אירע פיגוע התאבדות בתחנת דלק הסמוכה למלון, אשר גרם למותם של שלושה חיילי צה"ל.
בפיגוע במלון במרץ 2002 נפצעה טובה גלבוע ובפיגוע בתחנת הדלק באוקטובר 2002 נפצע קשה מנחם גלבוע. בפיגוע ביצע מנחם גלבוע פעולת גבורה וסייע בניטרול המחבל ובכך מנע מותם של חיילים רבים. על מעשה גבורה זה קיבל האזרח גלבוע אות הוקרה מיוחד מאלוף פיקוד המרכז.
במרץ 2007 עתר המלון לבג"ץ בדרישה לנתקו מאריאל ולהעניק לו מעמד של רובע אוטונומי, בנימוק שאינו זוכה להסדרי ביטחון נאותים, ואינו מקבל מהעירייה פתרונות בתחום המוניציפלי. עתירת הבג"ץ נמחקה בהסכמה. במקביל הוגשה תביעת נזיקין נגד העירייה בה היא נדרשת לשלם הוצאות עבור פעולות שהייתה אמורה לבצע על פי חוק ולא ביצעה.
אשל השומרון משמש כיום בעיקר כמרכז אירוח לאנשי אקדמיה ואינטלקטואלים מהימין. המלון הוא מרכז הכנסים של מועצת יש"ע ושל מכונים המזוהים עם הימין, דוגמת מרכז שלם. כמו כן נערכות במלון שבתות אירוח וסמינרים, הן פרטיים והן ציבוריים. זוגות צעירים רבים מהתנחלויות ובני הציונות הדתית עורכים את חופותיהם במלון, סביב הבריכה, מטעמי קירבה גאוגרפית וייתכן גם מטעמי אידאולוגיה. המלון פופולרי גם בקרב קבוצות תיירים נוצריות פרו ישראליות, המזוהות ברובן עם האוונגליזם, בעיקר מארצות הברית ובמידה פחותה גם מסקנדינביה וממדינות בנלוקס, המבקרות בשומרון.
במאי 2017 החליטה הנהלת המלון לעבור להשגחת כשרות פרטית במקום השגחת הכשרות של הרבנות. משמעות ההחלטה היא שהמלון אינו יכול לפרסם עצמו ככשר משום שעל פי החוק, ופסיקת בג"ץ בעניין, יכולה רק כשרות מטעם הרבנות להציג עסק ככשר.