google/wiki40b huggingface dataset:
אלפא אפסילון פאי

משימה ויעוד

על פי האתר הרשמי, "אלפא אפסילון פאי הוקמה כדי לאפשר לסטודנטים יהודים את החוויה המקסימלית בזמן שהותם באוניברסיטה ובאחווה. אלפא אפסילון פאי שמרה על יושרה הפנימי כדי לחזק את הקשר עם הקהילה היהודית וכדי להוות קישור נכון בין התיכון והקריירה. אלפא אפסילון פאי מפתחת מנהיגות לקהילה היהודית של צפון אמריקה בזמן קריטי בחיי הנערים." כמו כן האחווה מתהדרת בקשר רשתי חברתי ועסקי בין הבוגרים בארצות הברית ובקנדה.

היסטוריה

האחווה הוקמה על ידי צ'ארלס מושקוביץ' ועשרה סטודנטים יהודים נוספים. מושקוביץ', שחקן כדורסל שעבר לאוניברסיטת ניו יורק מקולג' מקומי, התקבל לאחווה מסוימת (שמה לא ידוע), אך באחווה סירבו לקבל את חבריו היהודים. האחד-עשר (המכונים האחד-עשר בני האלמוות) החליטו להקים אחווה יהודית שתאפשר לסטודנטים יהודים בכל המדינה להיות חברים. בשנת 1917 הוכר הארגון רשמית על ידי האוניברסיטה כ"סניף אלפא", והסניף באוניברסיטת קורנל הוכר כ"סניף בטא".

קשר עם ישראל

במסגרת כינוס האחווה בחוף המערבי בפברואר 2008 בסן לואיס אוביספו קליפורניה, אלרן צבג, נציג הקונסוליה הישראלית בארצות הברית הכיר באלפא אפסילון פאי כאחווה היהודית היחידה, ושקשריה עם ישראל חשובים והדוקים.
ביוני 2009 הוקמה נציגות ראשונה לאחווה זו במדינת ישראל, במרכז הבינתחומי הרצליה, עם השבעתם של 15 אחים חדשים כאבות מייסדים. ביוני 2011 התקבלה בטקס במלון לאונרדו פלאזה הנציגות השנייה של האחווה באוניברסיטה העברית בירושלים, ומאז הוקמו הסניפים באוניברסיטת תל אביב, טכניון, בר-אילן, המכללה למנהל, וכיום בהקמה נציגויות בשאר אוניברסיטאות ישראל.
באוגוסט 2010, חברי האחווה התחייבו לתרומה בסך 700,000 דולרים תוך חמש שנים לשבעה ארגונים שונים בישראל: קרן קיימת לישראל, ארגון ידידי צה"ל בארצות הברית, עמותת עלם, עמותת קשת, לקט ישראל, הצל לבו של ילד ועמותת שרשרת.

מגן האחווה

מגן האחווה (בתמונה למעלה) מכיל מספר חפצים סימבולים לאחווה. משמעותם נחשפת רק למצטרפים חדשים.

סניפי האחווה

קישור לרשימת הסניפים באנגלית

סניפים חשובים בתרבות אמריקנית

בבית האחווה באוניברסיטת אורגון שבעיר יוג'ין במדינת אורגון צולם סרט הקאלט "בית החיות" בכיכובו של ג'ון בלושי.
אפילפסיה של רפלקס

אפילפסיה של רפלקס היא אפילפסיה הנגרמת על ידי גירוי חיצוני או על ידי תהליך נפשי פנימי. אפילפסיה של רפלקס יכולה להיות אפילפסיה מוקדית או כללית. הסוג הידוע ביותר של אפילפסיה של רפלקס הוא אפילפסיה פוטוסנסיטיבית שבה הגורם להתקף הוא הבזקי אור בתדירות מסוימת.
אפילפסיה זו יכולה להיגרם גם על ידי גורם שמיעתי, חוש הריח.
אפילפסיה של רפלקס יכולה גם להיגרם מגירויים מורכבים מבחינה מנטלית כמו קריאה, שמיעת מוזיקה.
אפילפסיה של רפלקס יכולה להיגרם גם על ידי פגיעה במוח.
בשנים האחרונות נעשה מחקר המצביע על סיבות גנטיות לאפילפסיה של רפלקס. התברר שלאפילפסיה פוטוסנסיטיבית יש גורם תורשתי ומצאו קשר למיקום אפשרי של גנים הגורמים לרגישות זו
דיוויזיית הפאנצר העשירית (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה בפראג ב-1 באפריל 1939 על בסיס יחידות שנלקחו מהדיוויזיות הממונעות ה-3 וה-20, והועמדה תחת פיקוד גאורג גאוואנטקה, שהוחלף ב-1 באוגוסט 1939 על ידי פרדיננד שאל. הדיוויזיה הייתה במהלך המערכה בפולין בעתודת קבוצת ארמיות צפון, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט והשתתפה במצור המוצלח על קאלה, ובשלב השני לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-2 באוגוסט 1941 מונה וולפגנג פישר למפקד הדיוויזיה, ופיקד עליה במהלך הקרב על מוסקבה, כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. באפריל 1942 נשלחה הדיוויזיה למנוחה בצרפת, ואף מילאה תפקיד שולי בהדיפת הפשיטה על דייפ. לאחר נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה לתוניס, שם לחמה כחלק מארמיית הפאנצר החמישית במהלך המערכה בתוניסיה. ב-1 בפברואר 1943 מונה פריץ פון ברויש למפקד הדיוויזיה, שפיקד עליה עד לכניעת כל כוחות הציר במאי 1943.
אח"י מבטח (ק-28)

בשרות חיל הים

אח"י מבטח הייתה הפריגטה הראשונה שהגיעה לחיפה מתוך שלוש ששירתו בחיל הים. במקור הייתה בשירות הצי הקנדי ובמלחמת העולם השנייה שירתה כספינת אספקה וליווי. היא נרכשה על ידי חיל הים ונכנסה לשירות מבצעי לאחר שיפוץ כללי והתקנת תותחים ב-20 באפריל 1949. הפריגטה שימשה כבית ספר לכל מקצועות הימאות הקרבית ונטלה חלק בהפלגות אימונים ממושכות ברחבי הים התיכון ובתמרונים לאורך המדינה.
למרות שאח"י מבטח לא השתתפה בקרבות, נזקפים לזכותה אירועים משמעותיים בהם הבאת ארונה של חנה סנש מאירופה ב-1950 לקבורה בהר הרצל בירושלים, השתתפותה בטיפול וחילוץ נפגעי הרעש באיים היוניים שבמערב יוון באוגוסט 1953  והעלאת עצמות הברון אדמונד רוטשילד ורעייתו ב-1954 מצרפת לקבורה בארץ.
הידרה (ביולוגיה)

מאפיינים

ההידרה היא טורפת הנפוצה ברוב מקווי המים המתוקים הבלתי מזוהמים באזורי אקלים ממוזג ואקלים טרופי. להידרה שתי שכבות תאים בגוף. השכבה החיצונית (ectoderm) משמשת להגנה והשכבה הפנימית (endoderm) משמשת לעיכול המזון. מיצי העיכול מופרשים מתאי השכבה הפנימית בכל פעם שמזון חודר לגוף. החלקים שלא נעכלו מופרשים אל מחוץ לגוף דרך הפה. הנשימה נעשית בכל חלקי גופה. ההידרה ניזונה מיצורים מימיים קטנים, בעיקר שטרגליים ודפניה.
רגל ההידרה מפרישה ריר דביק המאפשר להידרה החומה להיצמד לגבעולים וסלעים. באופן כללי ההידרה משתדלת לא לנוע ממקומה, והיא לוכדת את מזונה רק כשהוא חולף בסמוך לפתח הפה. אולם כאשר יש מחסור במזון, היא ניתקת ממקומה ומשעינה את כל כובד גופה על זרועות הציד, וכך היא מתקדמת. להידרה יכולת לנוע במהירות של כ-10 סנטימטרים ליום.
ההידרה מתרבה ברבייה אל-זוויגית וברבייה מינית. חלק מהמינים של ההידרה הם הרמפרודיטים ואחרים הם בעלי זכרים ונקבות נפרדים. הדיווחים החד משמעיים הראשונים של רבייה אל-זוויגית היו תאורים של ההידרה, למשל התיאור של אנטוני ואן לוונהוק משנת 1702.

רגנרציה בהידרה

להידרה יכולת רגנרציה מהירה המתבצעת בעזרת השלד החלבוני התוך תאי. מכיוון וגוף ההידרה עשוי משכבות של עור, השלד החלבוני ימצא בכל שכבה ושכבה. בכל שכבה השלד החלבוני מופיע כשכבות קליפתיות שעשויות משכבות של רקמות תאים צפופות המרפדות את השלד עצמו. השלד החלבוני עצמו בנוי מחוטים דקים ושריגים חלבוניים המחברים בין התאים ונותנים לגוף השלם את צורתו ואת יכולתו לבצע רגנרציה. לדוגמה כאשר נחתכת הידרה לשני חלקים הצד בעל הרגל יגדל ראש ולהפך בהתאמה. ההידרה מסוגלת להתפתח מרקמה קטנה (1-5% מהידרה בוגרת). תהליך הרגנרציה מתחיל מחתיכת רקמה, שהופכת לכדור פחוס וחלול (ספרואיד) תוך כמה שעות אחדות שמתפתח להידרה שלמה ובוגרת תוך כמה ימים.

מינים

להידרה מספר מינים הנבדלים בצבעם ובדרכי רבייתם. אחד המינים השכיחים ביותר הוא הידרה חומה.
יעקב ארנון

יעקב ארנון (3 באוקטובר 1913 – 7 באוקטובר 1995) היה כלכלן ישראלי יליד הולנד, מנכ"ל משרד האוצר בשנים 1956–1969 ולאחר מכן פעיל פוליטי בשמאל הישראלי.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1913 באמסטרדם בשם יאפ ואן אמרונגן (Jaap van Amerongen) למשפחה יהודית מבוססת של סוחרי יהלומים. עקב מום מולד היה גופו כפוף וקומתו נמוכה. למד כלכלה באוניברסיטת אמסטרדם ולאחר מכן עבד במלטשת היהלומים של משפחתו.
ב-16 במאי 1940, שישה ימים לאחר פלישת הצבא הגרמני להולנד, נישא ללואיזה אשר. בקיץ 1943 נשלחו בני הזוג למחנה וסטרבורק, והשתחררו בעקבות החלטה של הגרמנים לשחרר את כל עובדי מלטשות היהלומים. הם הסתתרו באמסטרדם ולאחר מכן בדרום הולנד. 
ב-8 במרץ 1948 הגיעו בני הזוג לארץ ישראל. פרץ ברנשטיין, שר המסחר והתעשייה בממשלה הזמנית, הציע לוואן אמרונגן את משרת ראש מחלקת הפיקוח על היהלומים, ועם קבלת המשרה עברת את שמו ליעקב ארנון. תחילת 1952 מונה לסגן המפקח על מטבע החוץ במשרד האוצר. עם מינויו של לוי אשכול לשר האוצר מונה ארנון לראש אגף התקציבים, שהוקם במשרד במסגרת ארגונו מחדש. באפריל 1956 מונה ארנון למנכ"ל משרד האוצר. ארנון המשיך בתפקיד זה גם עם מינוי של פנחס ספיר לשר האוצר, בשנת 1963, אף שהביע נכונות להתפטר. במסגרת תפקידו זה נמנה ב-1965 עם יוזמי המיתון. בספטמבר 1969 התפטר ארנון. בהמשך כיהן ארנון כיושב ראש מועצת המנהלים של חברת החשמל לישראל.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה פעיל באגף היוני של "המערך", ולאחר מכן במפלגת "יעד - התנועה לזכויות האזרח" של לובה אליאב ושולמית אלוני. לאחר מכן הצטרף למועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני, שתמכה בדו-שיח עם אש"ף. ב-1980 נפגש במרוקו, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם נציג אש"ף עיסאם סרטאווי. ב-1983 נפגש בתוניס, יחד עם אורי אבנרי ומתי פלד, עם יאסר ערפאת. ב-1984 נמנה עם מקימי "הרשימה המתקדמת לשלום".
בשנת תשמ"א יצא לאור ספרו "משק בסיחרור", על תקופת האינפלציה והאי-יציבות במשק הישראלי. במחצית השנייה של שנות ה-70 הרבה לכתוב בעיתונות בעד הפעלת שעון הקיץ בישראל. כן תמך במונופול להטסת מטענים, בפיקוח יעיל של הממשלה. 
בשנת 1991 הוענק לארנון תואר יקיר ירושלים.
ארנון היה תושב שכונת בית הכרם בירושלים, נשוי ואב לשלושה בנים  – שניים מהם היו פעילים ב"שי"ח" (שמאל ישראלי חדש).
בשנת 1995 הלך ארנון לעולמו. כמה שנים לאחר מכן נקרא רחוב בירושלים על שמו.
יעקב עדיני

ביוגרפיה

יעקב אדל נולד בשנת 1898 בעיר רובנה שבווהלין, רוסיה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום באוקראינה), בנם של אסתר פייגה לבית חלֶמֶר ושמואל אדל, סוחר למדן, ונינו של הרב יהודה ליב הלוי אדל, המגיד מסלונים, בעל "אפיקי יהודה". קיבל חינוך עברי וציוני. היה מפעילי תנועת "החלוץ" ברובנה. באביב 1919 הוקמו ביוזמתו בווֹליה (האזור הצפון-מערבי של העיר) בית מחסה ליתומי המלחמה והפרעות באוקראינה ובית ספר עממי קטן, אשר סונפו לרשת החינוך העברי "תרבות". עדיני היה מנהלו הראשון של בית הספר, עד עלייתו לארץ ישראל כעבור יותר משנה.
ב-5 באוקטובר 1920, בראשית ימי של העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל בעקבות אחיו אברהם וקבוצה מעירו כחלוץ ועבד בכבישים ובניין. עד סוף העשור הצטרפו אליהם שאר בני המשפחה – הוריהם ואחותם ואחר כך אחיהם הבכור, המלחין והמורה יצחק אדל.
בשנת 1923 נסע לברלין בירת גרמניה, שם עבד בהוצאת הספרים העברית "עת לבנות" שנוסדה שם אז על ידי ישעיהו פיסרבסקי (ספריאל). ב-1924 שב ארצה, עבד בעבודות ספרותיות שונות, ולמד בירושלים ובאנגליה. שימש בתפקיד המנהל האדמיניסטרטיבי של האופרה הארצישראלית.
במשך שנים פעל כמתרגם בהוצאת נ' טברסקי, ואחר כך בהוצאת יזרעאל. היה מעורכי ה"אנציקלופדיה כללית יזרעאל". תרגם כעשרים ספרים, בהם רומנים חשובים – "הייעוד הגדול" לפויכטוונגר, הכרך האחרון של "האחים קרמזוב" לדוסטויבסקי, "הבלתי מנוצח" מאת הווארד פאסט, "אבות ובנים" של טורגנייב, "באין משפחה" מאת הקטור מלו ו"ילדי הגטו" לישראל זנגוויל, ולצדם תרגם את זיכרונותיו של מייסד האופרה הארצישראלית, מרדכי גולינקין, ומונוגרפיה של חוקר ספרות יידיש סול ליפצין על אליקום צונזר. תרגם וערך ספרים לילדים (ז'ול ורן, אריך קסטנר, הנס כריסטיאן אנדרסן ועוד). ערך שלושה ספרי יזכור.
נישא לסוניה לבית קריגר ולאחר מכן לאדלה (אדל) לבית צווימן והיה אב לבן, אריה עדיני. התגורר בתל אביב
יעקב עדיני נפטר בשנת 1968, בגיל 70. הותיר את אשתו ובנו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
מנזר אסטינו

היסטוריה

מקובל לקבוע את שנת ייסוד המנזר בשנת 1070, אולם המסמכים הראשונים על רכישת הקרקע שעליה עומד המנזר מדברים על שנת 1107. המנזר הוקם על ידי קבוצת חברי המסדר הוואלאמברוזי בראשות ברטריו (Bertario), שהגיע מברשה והיה חסיד של מייסד המסדר, ג'ובאני גואלברטו,  שפעל בעיקר באזור טוסקנה. המסדר הוקם בתקופה שבה ניסו אנשי דת קתוליים לחזק את מעמד הכנסייה באמצעות הרפורמה הגרגוריאנית.
הכנסייה שבמנזר, שקרויה על שם "הקבר הקדוש" (Chiesa del Santo Sepolcro), נבנתה בסגנון רומנסקי, יחד עם חלק ממבני המנזר האחרים, בהנהגתו של ברטריו, שהיה אב המנזר הראשון וכיהן בתפקיד 21 שנים עד מותו בשנת 1128. הכנסייה נבנתה בצורה האופיינית לכנסיות המסדר, צורת צלב טאו . במאה ה-15 נבנה קלויסטר שמהווה אלמנט מרכזי בחצר המנזר.
בעקבות הכיבוש הצרפתי על ידי כוח בראשות נפוליאון בונפרטה, הופסקה ב-1797 פעולת המנזר על ידי השלטון האזרחי בברגמו. נכסיו הועברו לרשות בית חולים סמוך שהוקם קודם לכן והופעל על ידי הנזירים.

ב-1832 הפך המקום לבית חולים פסיכיאטרי ושימש ככזה עד 1892. לאחר מכן שימשו מבני המנזר כמרכז של אחוזה חקלאית עד שב-1923 נרכש מבנה המנזר על ידי רוכש פרטי. ב-1973 נרכש המקום על ידי חברה פרטית במטרה להפכו למרכז גולף, אך תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית ולא הבשילה לכדי ביצוע. המנזר נשאר נטוש עד 2007 עת נרכש מתחם המנזר כולו על ידי איחוד מוסדות התרבות הקתוליים של ברגמו (MIA) (איט') והחלו בו עבודות השיקום. הכנסייה נפתחה לציבור ב-2013 ותהליך השיקום של שאר מבני המנזר נמשך לאיטו. במנזר מתקיימות לעיתים פעילויות ציבוריות, בעיקר בסופי השבוע.
קרל ארנשטיין

קורות חיים

קרל נולד בווינה ב-1892. הוא אחיו הצעיר של אלברט ארנשטיין. לאחר סיום לימודיו בבית הספר למד כלכלה במכללה בעיר הולדתו. הוא עבד במספר חברות ביטוח ובנקים. במקביל, בהשראת אחיו אלברט כתב טקסטים ספרותיים. בתיווכו של אחיו פרסם ארנשטיין את הפרסום הראשון שלו "Klagen eines Knaben" ("תלונותיו של נער") אצל המו"ל קורט וולף בלייפציג.
בימי מלחמת העולם הראשונה ארנשטיין העמיד פנים שאיבד את שפיותו, וכך שוחרר משירות בצבא האוסטרו-הונגרי.
במהלך שנות העשרים גר ארנשטיין בברלין ועבד כמבקר תרבות בעיתון מקומי בשם "Die Welt am Abend" ("העולם בערב"). באותו הזמן החל ארנשטיין לתרגם טקסטים מאנגלית לגרמנית, וחיפש אחר מו"לים גרמנים שיפרסמו תרגומים של ספרות אנגלית לגרמנית.
בינואר 1928 נסע ארנשטיין ללונדון כדי למצוא ספרים אנגליים שיוכל לתרגם לגרמנית. הביקור התארך וארנשטיין נשאר בלונדון.
בזמן שהותו בלונדון עבד ארנשטיין עם מו"לים אנגליים, קרא ספרים רבים וכתב עליהם ביקורות, וכך סייע להחלטה האם לתרגם את הספרים. הוא אף החל לחבר שירים באנגלית, אך לא הוציאם לאור.
בשנת 1933 נפל לידיו ספרו של המחבר הגרמני הנס פאלאדה, ממנו התלהב ארנשטיין. בשנים שלאחר מכן כתב ביקורות חיוביות על ספריו של פאלאדה ואף התכתב איתו באופן שוטף, כך למעשה הכניס ארנשטיין את כתביו של פאלאדה לקהל הבריטי.
ארנשטיין נפטר בלונדון בשנת 1970.
לבן (מאכל)

לֶבֶּן הוא מוצר חלב ניגר על בסיס חלב מוחמץ על ידי חיידקי חומצת חלב. ללבן מרקם נוזלי עד קרוש והוא בעל טעם חמצמץ.
בשונה מן היוגורט ובדומה לשמנת החמוצה, הכנת הלבן מתבצעת על ידי התססת חלב באמצעות חיידקים מזופיליים בטמפרטורת החדר. ללבן ארומה שונה מן היוגורט אך דומה לשמנת החמוצה.

מוצרי לבן בישראל

בישראל הלבן נמכר בשלוש דרגות שומן: 1.5%, 3%, ו-4.5%. הלבן הוא מוצר הנמצא תחת פיקוח מחירים של משרד החקלאות. יצרניות הלבן בישראל הן תנובה, טרה ויטבתה. לבן 1.5% נמכר בקרטונים תחת השם "רוויון" אצל תנובה ו"לרוויה" אצל טרה. לבן 3% משווק בגביעי פלסטיק תחת השם "גיל" אצל תנובה ו"לבן" אצל טרה ויטבתה. לבן 4.5% משווק בגביעים תחת השם "אשל" אצל תנובה ו"לבן" אצל יטתבה. בעבר, "גיל" ו"אשל" בכשרות למהדרין נקראו "גילה" ו"אשד" בהתאמה, אך כיום השמות שונו לשמות של המוצרים בכשרות הרגילה, כאשר צבע הגביע במוצרים בכשרות מהודרות שונה. 
תנובה מייצרת גם "גיל" בטעמי וניל ותות שדה.
בישראל נפוץ לחשוב ש"אשל" איננו לבן, אלא מאכל שונה. וזאת כאשר אשל הוא שם מסחרי של תנובה ללבן עם 4.5% שומן.
יחסי סיישל–ספרד

סקירה כללית

היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת סיישל לממלכת ספרד נחשבים מצוינים. הם הצטמצמו מעט בעשור השני של המאה העשרים ואחת בעקבות דיג מוגבר ספרדי באזור. נכון ל-2019, שלושים ספינות ספרדיות (עליהן מתנוסס דגל ספרד או שבעל הספינה בעל אזרחות ספרדית) משתמשות בנמלה של ויקטוריה בירת סיישל כבסיס לפעילותן. ספרד עוזרת לסיישל בלחימה נגד שודדי הים.
ספרד וסיישל משתפות פעולה בתחום המים והאנרגיה המתחדשת ואף נערך ביקור בספרד של נשיא תאגיד המים של סיישל לצורכי התרשמות.
וידאל ששון

וידאל ששון, מפקד (באנגלית: Vidal Sassoon, CBE;‏ 17 בינואר 1928 - 9 במאי 2012) היה מעצב שיער ואיש עסקים יהודי בריטי.

ביוגרפיה

ששון נולד למשפחה יהודית בלונדון, אביו היה ממוצא יווני ומשפחת אמו, יהודייה אוקראינית, הגיעה מקייב. אביו עזב את המשפחה כשווידאל היה בן 4 ואחיו היה בן שנתיים, ושנה לאחר מכן שלחה אותו אמו לבית יתומים יהודי, שם שהה שש שנים. לאחר שאמו נישאה בשנית, התאחדה המשפחה. הוא היה צעיר מכדי לשרת בצבא במלחמת העולם השנייה, אבל היה חבר ב"קבוצה 43", מיליציה יהודית שהתעמתה עם ארגונים פשיסטים בלונדון. בשנת 1948 הגיע לישראל במסגרת המח"ל, ולחם בחזית הנגב במלחמת העצמאות.
בשנת 1982 ייסד באוניברסיטה העברית בירושלים את המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות.
הוא נישא לבוורלי אדמס , שחקנית קנדית, בשנת 1967. לזוג ארבעה ילדים, בהם בן אחד מאומץ. הזוג התגרש בשנת 1986. הוא נישא מחדש לרוני, מנהלת בפרוקטר אנד גמבל. בתו קטיה ששון הייתה שחקנית, ומתה ממנת יתר בשנת 2002.

קריירה

ב-1954 פתח ששון מספרה בלונדון. הוא זכה לתהילה כספר בלונדון של שנות ה-60. ב-1968 עיצב את שיערה של מיה פארו לסרט תינוקה של רוזמרי. עיצובי השיער שלו כבשו את העולם והוא הקים רשת בינלאומית של מספרות, ושל בתי ספר לספרות. ב-1975 עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה ושם התגורר עד מותו. את קו מוצרי הטיפוח על שמו, מכר ב-1982 לחברה שנרכשה מאוחר יותר על ידי פרוקטר אנד גמבל, אך המשיך לקבל תמלוגים. ב-2003 תבע את פרוקטר אנד גמבל, בטענה שהחברה מחסלת את המותג שלו. ב-2004 הגיעו שני הצדדים לפשרה.

תארים

בשנת 2009 קיבל ששון תואר "מפקד" במסדר האימפריה הבריטית לכבוד יום הולדתו.
על שמו נקרא "המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון".
דווייט יורק

קריירה

יורק החל את הקריירה שלו בשנת 1989 באסטון וילה, שם שיחק ברוב הקריירה שלו, עד שנת 1998. משם הוא עבר למנצ'סטר יונייטד והיה שותף לעונת הטרבל שלה. באותה העונה כבש 18 שערי ליגה וסיים כמלך שערי הפריימר ליג בצוותא עם ג'ימי פלויד האסלביינק ומייקל אואן. במנצ'סטר הוא קיבל את הכינוי "הנסיך הטרינידדי". ב-2002 עבר יורק לבלקבורן רוברס וב-2004 עבר לברמינגהאם סיטי שם שיחק עד שנת 2005. בעונת 2005/2006 הצטרף לסידני מליגת העל האוסטרלית אך בתום עונה אחת בלבד שב לליגה האנגלית כשחתם בסנדרלנד, שבמדיה שיחק בשנותיו האחרונות בקריירה. לאחר ששוחרר מהקבוצה ב-2009 והפך לשחקן חופשי החליט יורק לפרוש מכדורגל בגיל 37.
יורק שיחק בנבחרת טרינידד וטובגו החל משנת 1989. הוא העפיל עם נבחרתו לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2006, שם היא הודחה בשלב הבתים. יחד עם פט ג'נינגס וראסל לטאפי, יורק מחזיק בשיא ההשתתפויות בטורנירי מוקדמות מונדיאל שונים כאשר הוא נטל חלק ב-6 כאלה (1990, 1994, 1998, 2002, 2006, 2010).
ארצות הברית של אפריקה

ארצות הברית של אפריקה הוא השם שהוצע לרעיון להקים פדרציה שתכלול את 55 מדינות יבשת אפריקה.‏‏‏

מקורות הרעיון

המונח "ארצות הברית של אפריקה", נטבע לראשונה בשירו של מרקוס גארבי, "הידד, ארצות הברית של אפריקה" משנת 1924. רעיונותיו של גארבי השפיעו עמוקות על לידתה של התנועה הפאן אפריקנית.‏ בשנת 1945, התכנסה וועידה במנצ'סטר שבבריטניה, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי. בוועידה השתתפו גם ג'ורג' פדמור וקוואמה נקרומה. נקרומה, החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסרה של אתיופיה היילה סילאסי ואחרים. הם גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה. רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה.‏ מאוחר יותר, בשנת 1952, הפך נקרומה למייסדה ולנשיאה הראשון של גאנה המודרנית.
אנרי פירן

אנרי פירן (Henri Pirenne; ‏23 בדצמבר 1862 - 25 באוקטובר 1935) היה היסטוריון בלגי הידוע כהוגה "תיזת פירן".
עד לפרסומה של תיזת פירן, סברו רוב ההיסטוריונים בני זמנו כי הגורם לדעיכה בימי הביניים היה חדירת שבטים גרמאניים לתחומי האימפריה הרומית, ובעקבותיה קריסתה של אימפריה זו.
פירן הדגיש את העובדה כי הים התיכון היווה את לב הקיסרות הרומית, חשיבותו הייתה כה גדולה עד שהרומאים כינו אותו "הים שלנו" (mare nostrum). באמצעות הים סחרו זו עם זו כל התרבויות שצמחו בעולם העתיק במזרח התיכון. הים איפשר את חיי הכלכלה מהעולם העתיק ונשאר נתיב הסחר המרכזי של הקיסרות הביזנטית. חדירת האסלאם לאגן הים התיכון, כבר במהלך המאה ה-7, היא נקודת מפתח במהלך ההיסטוריה. סגירתו, ולו החלקית, של הים התיכון לתנועת סחורות הביאה לאבדן חשיבותה של אירופה הדרומית, לדעיכת המסחר הבינלאומי ולהתפוררות התרבות הקלאסית. אחד הגורמים אשר מערערים כיום את התיזה של אנרי פירן הם מסמכים אשר נמצאו בגניזת קהיר ואשר מוכיחים כי סחר ברחבי הים התיכון המשיך גם לאחר השתלטות המוסלמים על הים התיכון. אולם עדיין מקובלת דעתו כי עקב השינוי במערכת היחסים בין חלקי האימפריה והשינויים הפוליטיים בצפון אירופה ובחצי האי האיברי ירדה חשיבותו של הים התיכון והסחר בו.
אחת הביקורות על פירן היא העובדה שהרדהנים עסקו בסחר בין אסיה לאירופה וקישרו בין העולם המוסלמי לנוצרי, כך שהסחר היה יכול להמשיך להתקיים.
דינמו ברנאול

אצטדיון הקבוצה

מגרש הבית של המועדון הוא אצטדיון "דינמו", הממוקם בלב הרובע המרכזי של העיר, בין רחוב ניקיטין לשדרות לנין ושדרות הקומסומול (ברחוב ניקיטין 55). לאצטדיון קיבולת של 16,000 מושבים.
האצטדיון קיים מאז 1927. בשנים 1940—1941 שופץ: נבנו יציעים לצופים, מגרש כדורגל חדש ומסלול הליכה. בשנות הששים של המאה העשרים בוצע שיפוץ נוסף: נבנו חדרי הלבשה, מקלחות, מגרש אימונים, חדר לשופטים, חדר הדרכה, מגרש טניס והותקנה תאורה מלאכותית.

סמל

עד 1998 סמל המועדון היה הלוגו קלאסי של האות D של אגודת הספורט "דינמו" עם שם העיר בתוך מלבן אופקי. בשנים 1999-2014 הסמל כלל האות D כשהיא ממוסגרת משני צדדיה בשיבולי חיטה. קווי המתאר של האות כוללים סמלי כוכבים, ובמרכז מלך השערים של הקבוצה — בוריס בריקין, שהבקיע 168 שערים. ברקע הסמל, אחד מסמלי העיר: בית תחת צריח.
עם חזרתה ב-2014 לליגה המקצוענית, המועדון עדכן את הלוגו שהורכב מהאות "D" מוקפת בשלושה יהלומים בצבעי המועדון. לקבוצה גם לוגו חלופי שמשמש כסמל האוהדים והוא מעוין ובתוכו דמות זאב. על פי האגדה, "ברנאול" פירושו "זאב הנהר" ולכן הזאב מופיע על הלוגו. מוטו המועדון והאוהדים הוא: "אנחנו קבוצה אחת. אנחנו עדר". בשל הסמל החלופי, הקבוצה מכונה: "הזאבים".
כנרת (מושבה)

היסטוריה

היישוב נוסד כמושבה בשנת 1908 על ידי חברת יק"א לצד חוות כנרת שקמה כמה חודשים לפני כן, בראשיתו תושביו היו בעיקר איכרים מהמושבות הוותיקות בארץ, אולם במשך ארבע השנים שלאחר-מכן התחלפה מרבית האוכלוסייה בחלוצים צעירים מבני העלייה השנייה.
לאחר קום המדינה, המדיניות העקרונית של משרד הפנים הייתה שהמושבות ינוהלו על ידי רשויות מקומיות עצמאיות – מועצה מקומית או עירייה, ולא ייכּללו במועצה אזורית. על-פי מדיניות זו, הוקמה מועצה-מקומית בל' בחשוון תש"ך (7 בדצמבר 1959) ועד לשנת 2003 שטח השיפוט שלה השתרע על כ־7,000 דונם; המועצה פעלה לשימור אופיו הכפרי של המקום ולשחזור ושימור אתריו הקדומים. במסגרת איחוד רשויות מקומיות ב־2003, בוטלה המועצה המקומית והכפר צורף למועצה האזורית עמק הירדן. כיום היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי, כמו רוב היישובים הכפריים הישראליים.

היישוב כיום

בכניסה למושבה נמצא "רחוב המייסדים" ובו הבתים הראשונים הבנויים מאבן בזלת. בקצה הצפוני של הרחוב, מחוץ לגדר המושבה, ניצב בית משפחת טריידל, הגבוה משאר הבתים ברחוב, ועליו, על פי הפולקלור המקומי, כתב יעקב פיכמן את שירו אגדה (...ארמון רב תפארת). בבית אחר ברחוב זה נמצא "מוזיאון כנרת" הכולל את ארכיון המושבה ומוצגים מראשיתה.
צמוד למושבה נמצאת חוות כנרת, החווה החקלאית הראשונה אשר הוקמה ב-1908 על אדמת הקרן הקיימת לישראל ובכספי הסוכנות. בחווה נולד רעיון הקיבוץ, ומתוך כך הוקם משק הפועלות הראשון והוקמה חוות הלימוד לנערות בשם חוות העלמות שנועדה "למלא את החסרון בפועלות מנוסות המורגש בארץ... להקנות לצעירות ידיעה בכל מקצועות המשק שהאישה יכולה להתמחות בהן, כדי שתוכלנה לקבל עליהן הנהלת מטבחים לפועלים וסידורם, סידור קבוצות לגידול ירקות וליתר מקצועות המשק, שעל ידן תוכלנה לעבוד ולהתקיים הפועלות החדשות שנכנסות לארץ". מחצר כנרת יצאו גרעינים להגשים את רעיון הקיבוץ (דגניה א') והמושב. בה נוסד (1916) "המשביר" שהפך לרשת קמעונות לפועלים. בחווה חיו ופעלו ברל כצנלסון, אהרון דוד גורדון, חנה מייזל ובה עבדה וקיבלה את השראתה רחל המשוררת. המקום הוכרז אתר לאומי.
בשנים האחרונות משנה היישוב את פניו ואף שגם בני הדור השני והשלישי ממשיכים לעסוק בחקלאות (זית, תמר, מנגו, הדר ועוד) ירד חלקה של החקלאות ונתווספה ליישוב אוכלוסייה יוֹממת. בכוונתה של המושבה להמשיך את מגמת ההתרחבות.
בחוף המושבה פועל שבט צופי ים כנרת. השבט משתייך לתנועת הנוער צופי ים הארצית. הפעילות מתחלקת לשניים, החניכים עוסקים בפעילות ימית ובשיט, ובחלקה השני עוברים פעילות חינוכית חברתית וערכית. המדריכים הם החל מכתה ט' ועד י"ב, לאחר שעברו קורס הדרכה. המדריכים ממשיכים לעבור תכנים והעשרות, ובסיום הלימודים נפתחת בפניהם האפשרות לצאת לשנת שרות באחד משבטי צופי ים האחרים.
בשולי המושבה הוקמה ב-1975 אנדרטה לזכר סג"ם ארנון נול בן דגניה א' וסג"ם דודו אברמסון בן כנרת, נווט וטייס ששירתו בטייסת העמק, שטסו לחופשה ביום שישי 1.5.53 במטוס הרווארד שקיבלו. הם היו אמורים לנחות בבסיס רמת דוד ולהמשיך לביתם, אולם הם עברו קודם מעל למושבה כנרת, ביתו של אברמסון, ושם ביצעו אוירובטיקה בגובה נמוך. תוך כדי כך פגעה כנף המטוס בכבלי חשמל, המטוס התרסק ושניהם נהרגו.
דוד בר חן

הרב דוד יוסף בר חן (תרפ"ט, 1929 - כ"ו באלול ה'תשע"א, 24 בספטמבר 2011) היה רב ישראלי ממוצא מרוקאי. רבה של שדרות במשך קרוב לארבעים שנים, ומרבני יהדות מרוקו בישראל.
יובל חלמיש

ביוגרפיה

חלמיש נולד ולמד בבנימינה, בנם של רבקה ואיסר חלמיש, בכיר בפלמ"ח ובצה"ל. 
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אך הודח לאחר חמישה חודשים, התנדב לצנחנים ושירת בגדוד 202. לאחר קורס קצינים ובעקבות פציעה שהביאה להורדת הפרופיל הרפואי שלו, עבר חלמיש לחיל המודיעין. שירת כקצין מודיעין בסיירת שקד, עוזר קמ"ן בחטיבת הבקעה וקצין מודיעין של חטיבת הערבה. בשנת 1982 היה חלמיש קצין המודיעין של חטיבת הצנחנים, ולקח חלק בתכנון וביצוע הפשיטות והמבצעים שביצעה החטיבה בלבנון בתקופה שקדמה למלחמת לבנון הראשונה. במלחמה, כקמ"ן החטיבה, לחם חלמיש בקרבות שניהלה החטיבה, בפיקוד יורם יאיר, מן הנחיתה מן הים בשפך אוואלי ועד מבואות ביירות. בשנת 1983 שימש עוזר ראש לשכת הרמטכ"ל. בהמשך שירת כקצין המודיעין במפקדת קחצ"ר והמפקדה למבצעים מיוחדים. לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה שירת במחלקת המחקר באגף המודיעין כראש ענף יעדים בזירת טרור וראש ענף מחקר סוריה. שירת כקצין המודיעין של עוצבת געש, לאחר לימודי תואר ראשון קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד המרכז למודיעין וסיור, ב-1995 מונה לקצין המודיעין של פיקוד הצפון, לאחר לימודים במכללה לביטחון לאומי מונה לראש מחלקת איסוף באגף המודיעין. ביולי 2003 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין מודיעין שדה ראשי.
באפריל 2005 מונה לקצין מודיעין ראשי ושירת בתפקיד זה בתקופת מלחמת לבנון השנייה ובמבצע עופרת יצוקה, על תפקוד המודיעין בזמן מלחמת לבנון השנייה מתח ביקורת וציין כי תפקוד קציני המודיעין בשטח, נעשה "בחוסר מקצועיות וברמה בינונית ומטה". כקמנ"ר, היה חלמיש אחד ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004. במאי 2009 הושאל מצה"ל ומונה לראש אגף מדיניות ביטחון במטה לביטחון לאומי, אגף המרכז את הטיפול בהיבטי הביטחון הקשורים לביטחון הלאומי של מדינת ישראל, ובהם הובלת הערכת מצב הביטחון הלאומי, גיבוש ניירות עמדה בנושאי תפיסת הביטחון ומדיניות הביטחון, ריכוז עבודת המטה בתחומי מדיניות ביטחון הפנים והגנת העורף והפעלת חדר המצב הלאומי. בנובמבר 2009 מונה על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי לאחראי על ריכוז בדיקות צה"ל בכל הנוגע לממצאי צוות הבדיקה של האו"ם בנושא העימות בעזה. ביוני 2010 מונה על ידי אשכנזי לחבר בוועדה בראשות גיורא איילנד, לבדיקת התנהלות צה"ל במבצע "רוחות שמיים", המשט לעזה.
לאחר שחרורו מונה למנכ"ל כפר נהר הירדן.