ציסטה פילונידלית

סינוס פילונידלי

סינוס בדרכי השתן, או ערוץ קטן, עשוי לנבוע ממקור הזיהום ולהיפתח אל פני השטח של העור. נוזל מתוך הציסטה עשוי להתנקז דרך הסינוס הפילונידלי. ציסטה פילונידלית בדרך כלל גורמת לכאב, אבל עם ניקוז, המטופל ככל הנראה לא ירגיש כאב.

גורמים לתופעה

צמיחה פנימית של שערה נחשבת לאחת הסיבות לציסטה פילונידלית  וסיבה אחרת הנחשבת לגורמת לתופעה הנה ישיבה ממושכת המפעילה לחץ על אזור עמוד השדרה שבאגן . טראומה לא נחשבת לגורם לתופעה; אמנם, אירוע כזה עלול לגרום לדלקת בציסטה קיימת. עם זאת, ישנם מקרים בהם הציסטה יכולה להתרחש חודשים לאחר פציעה מקומית באזור האגן. כמה חוקרים הציעו כי ציסטות פילונידליות עשויות להיות תוצאה של גומה פילונידלית מולדת. הזעת יתר יכולה גם לתרום להופעתה של ציסטה פילונידלית . לחות אזורית יכולה למלא ולמתוח את זקיק השיער, וזה מסייע ליצור סביבת בעלת שיעור חמצן נמוך המקדמת את הצמיחה של חיידקים אנאירוביים, הנמצאים לעיתים קרובות בציסטות פילונידליות. נוכחות של חיידקים ורמות חמצן נמוכות מעכבות את ריפוי הפצע ומחריפות אותו עד לכדי ציסטה פילונידלית.

אבחנה מבדלת

באופן כללי, ציסטה פילונידרלית יכולה להידמות לציסטה דרמואידית שהיא סוג של טרטומה (גידול תא נבט). בפרט, ציסטה פילונידרלית באזור העכוז יכולה להידמות לטרטומה סקרוצקייגלית. אבחנה מדויקת ונכונה חשובה כיוון שכל הטרטומות דורשות כריתה כירורגית מלאה; במידה ואפשר, ללא כל דליפה, והתייעצות עם אונקולוג.

טיפול

הטיפול עשוי לכלול מתן אנטיביוטיקה, קומפרסים חמים, ומריחה של משחות דפילציה. במקרים חמורים יותר, ייתכן שיהיה צורך בדיקור הציסטה או טיפול כירוגי. הדיקור מבוצע באמצעות הרדמה מקומית, עם זמן ההחלמה שבדרך כלל אורך פחות משבוע. הטיפול הכירורגי השמרני ביותר ,"קטיפת בור" שפותח על ידי בסקום פשוט יחסית וניתנת לביצוע במשרד של הרופא, כולל כאב מינימלי ודורש רק כמה ימים לריפוי. הליך זה הרבה פחות פולשני מאשר החלופות,  אבל הוא לא מבוצע לעיתים תכופות בארצות הברית. ההליך מספק תוצאות טובות, התאוששות מהירה, וחשוב לציין כי במקרים בהם ההליך לא הצליח, אפשרויות נוספות עבור יותר ניתוח פולשני עדיין יכולות להתבצע.
הטיפול הנפוץ יותר כטיפול כירוגי עבור הציסטה היא כריתה בניתוח (יחד עם הסינוס הפילונידרלי). חבישה של הפצע נחוצה, ונדרש להחליף את התחבושות פעם ביום למשך ארבעה עד שמונה שבועות. במקרים מסוימים, הריפוי יהיה רק לאחר כשנתיים. לפעמים הציסטה נפתרת באמצעות שיטת כירורגיה הנקראת מרסיפיאליציה .
במהלך הניתוח ניתן להסיר גם את הסינוס בטכניקת "הרמת שסע" או "תפר z", הניתוח נעשה בדרך כלל תחת הרדמה כללית. גישה זו שימושית במיוחד כאשר מדובר בציסטה מסובכת או כשיש ריבוי הישנויות, לאחר שימוש בשיטה זו בדרך כלל נשארת מעט רקמה צלקתית שטחית באזור שבין לחיי הישבן, ובצורה זו ישנו פחות סיכון להישנות.  בגישה זו בדרך כלל יש התאוששות מהירה יותר מאשר בשיטת הניתוח המסורתי, אולם יש פחות מנתחים המיומנים בהליך הרמת שסע. ולכן, הליך זה עשוי להיות נגיש לחולים בהתאם למיקומם הגאוגרפי.   ציסטות פילונידרליות נוטות לחזור בעיקר אם התפרים נעשו בקו האמצע של הציסטה, ולא רחוק ממנו. חתך רחוק מקו האמצע של הציסטה מועדף, במיוחד בהתחשב באחוזי ההחלמה המועטים שיש לריפוי בעזרת חתך אמצע. 
טכניקה זעירה ולא פולשנית בטיפול בסינוס פילונידרלי היא בעזרת דבק פיברין. טכניקה זו גורמת לפחות כאב מאשר טיפולים מסורתיים, ויכולה להתבצע תחת הרדמה מקומית או הרדמה כללית, אינה דורשת חבישה ומאפשרת לחזור לפעילות רגילה תוך יום עד יומיים. התוצאה בטווח הארוך של תדירות ההישנות דומה לתוצאה של טכניקות יותר פולשניות אחרות. דבק פיברין הוכח כטיפול יותר טוב בציסטות מאשר חלופות פולשניות אצל ילדים, שחזרה לפעילות רגילה וכאב מינימלי לאחר ניתוח חשובים במיוחד.
טכניקת כרורגיה בעלת פלישה מינימלית פותחה בישראל על ידי משה גיפס בשנת 2008 . השיטה שפותחה בישראל דומה לתיאור הראשון של טכניקת  "קטיפת הבור" שפורסמה ב-1980. בהליך זה, מקדחה או מכשיר ביופסיה פועלים מתוך ליבת הציסטה ומסירים את הרקמה הנגועה ואת הציסטה ומשאירים רק חורים קטנים לריפוי. החזרה לשגרה אחרי הליך זה תתבצע לאחר יום או יומיים לאחר ניתוח, בלי או עם מינימום כאב. שתי הפרוצדורות שולבו בהצלחה ברומא.
בעוד שאחוזי ההתאוששות לרוב גבוהים, חלק מהחולים סובלים מהשפעות לטווח הארוך. ישנם מקרים מתועדים אשר כוללים חולים עם המשך הכאב לאחר הניתוח במשך שנים לאחר ההליך הכירורגי. עיקרי התלונות כוללים כאב כאשר יושבים במשך תקופה ארוכה של זמן, או שחיקה בחיבור בין הגב התחתון לישבן.

אטימולוגיה

משמעות המילה פילונידרלי היא קן של השיער, המילה נגזרת מן המילים בלטינית שיער (pilus) קן (nidus).  מצב זה תואר לראשונה על ידי הרברט מאיו בשנת 1833.  ר. מ. הודג'ס הייתה הראשונה להשתמש בביטוי ציסטה פילונידרלית כדי לתאר את התופעה בשנת 1880.
התופעה הייתה נפוצה בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. המצב כונה בכינוי "מושב ג'יפ" או "מחלת רוכבי הג'יפ", בגלל שהחולים שהגיעו עקב הציסטה לרוב נסעו בג'יפים לתקופות ממושכות. הרוכבים נסעו בדרך כלל בדרכים קשות עם הרבה מהמורות  והאמונה הרווחת הייתה שהציסטה התפתחה עקב הגירוי והלחץ על עצם הזנב.