google/wiki40b huggingface dataset:
ברל כהן

ברל כהן (קָגָן) (ביידיש: בערל כּהן; באנגלית: Berl Kagan;‏ 1911 – 19 באפריל 1993) היה ביבליוגרף יידי.

ביוגרפיה

כהן נולד בשנת 1911 בעיר טֶלז שבליטא, בנם של אהרן ובּרַיינה. היה פעיל בציונות הסוציאליסטית ומזכ"ל המפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס) בליטא, וכיהן כעורך-משנה של היומון היידי "דאָס וואָרט" בקובנה. ב-1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, גורש לגטו קובנה שבסלובודקה, ושהה בו עד שברח ליערות בסוף שנת 1943. שרד את השואה. אחיו, יעקב-מיכאל, נספה. לימים פרסם את יומנו מתקופה זו, בשם "אַ יִיד אין וואַלד" ('יהודי ביער'; ניו יורק 1955).
לאחר המלחמה נותר באירופה, עד שבשנת 1950 היגר לארצות הברית עם משפחתו, והתיישב בברוקלין. עבד במשך שנים בייווא (המכון המדעי היהודי) בניו יורק, והיה חבר מערכת העיתון היידי האנרכיסטי האמריקאי "פֿרייע אַרבעטער שטימע" (Fraye Arbeter Shtime). בהמשך עבד בספריית בית המדרש לרבנים באמריקה, עד פרישתו בשנות ה-70.
בשנות עבודתו ערך כהן כמה ספרים, בהם כמה ספרי זיכרונות מתקופת השואה (בהם זיכרונותיו של הסופר ירחמיאל בְּרִיקְס מגטו לודז') ושלושה ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה (סובאלק ויישובי הסביבה, שידלוביץ ולוּבּוֹמְל).
כהן ידוע במיוחד בזכות "ספר הפּרענומעראַנטן" (1975), שבו פרסם את תוצרי עבודתו על רשימות הפּרענומעראַנטן (פְּרֶנוּמֶרַנְטן), רשימות ה"חתומים מראש". עד ראשית המאה ה-20 נהוג היה בקהילות היהודיות במזרח אירופה וצפון אפריקה לשלם מראש למחברו של ספר תורני, ובכך לסייע לו להביאו לדפוס (מימון המונים). אם בסופו של דבר ראה הספר אור, הופיעה בראשו רשימת המזמינים, שבה נזכרו שמותיהם, עיירות מגוריהם ולעיתים פרטים נוספים. כהן סרק מספר גדול מאוד של רשימות כאלה (בעיקר ממזרח אירופה ומרכזה, מן המאות ה-18 עד ה-20) – בהן יותר מ-350,000 חתומים שונים בסך הכול – ניתח אותן והרכיב מהן אינדקס של 8,767 קהילות יהודיות הנזכרות ברשימות הפְּרֶנוּמֶרַנְטן. כל ערך בלקסיקון מתאים לקהילה את שמות החיבורים שאנשיה תרמו להם, את מספר האנשים שתרמו לכל חיבור, ומוסיף את שמות הרבנים מהקהילה הנזכרים ברשימות. (בשנים תשמ"ו–תשנ"ה פרסם שלמה קצב בהוצאה עצמית בפתח תקווה השלמה לספרו של ברל כהן, בשם "ספר החתומים".)
בשנת 1986 פרסם כהן את ה"לעקסיקאָן פֿון יידיש-שריַיבערס" (לקסיקון המחברים היידיים), ובו תוספות ותיקונים ללקסיקון המונומנטלי "לעקסיקאָן פֿון דער ניַיער יִידישער ליטעראַטור" (לקסיקון ספרות היידיש החדשה), שראה אור בשמונה כרכים בניו יורק בהוצאת הקונגרס הבינלאומי לתרבות יידיש (אַלוועלטלעכער יִידישער קולטור-קאָנגרעס) בשנים 1956–1981, וכן רשימה של 5,800 שמות עט.
ספר חשוב נוסף פרי עטו הוא "ערים, עיירות וכפרים יהודיים בליטא עד 1918: סקיצות ביוגרפיות-היסטוריות" (1991), שפורסם שנים ספורות לפני מותו.
ברל כהן היה נשוי לרעיה לבית אילְמַן ואב לשתי בנות ובן: מרים לִיבֶּר (Lieber), אם לילדים; עדה-אן; ויחזקאל-אהרן, שנפטר בגיל 25 (מרץ 1964 – ינואר 1972).
כהן נפטר באביב 1993, בן 81 במותו. עד מותו עסק בהכנת תוספות והשלמות ללקסיקון לסופרי היידיש.
מוגלה

מוגלה היא נוזל צמיגי לבן-צהבהב המופיע בפצעים ומעיד על זיהום דלקתי, בדרך-כלל חיידקים.
המוגלה מופיעה לאחר שמערכת החיסון של הגוף זיהתה את הזיהום ונקטה צעדים לחיסולו. המוגלה מכילה חיידקים ותאי גוף מתים, תאי דם לבנים וחומרי פסולת שונים, כגון רעלנים שהחיידקים הפרישו, פיסות ממברנה של תאים שנהרסו וכן חומר בין-תאי, המשמש כדבק בין תאי הרקמה. למוגלה מתלווה בדרך כלל ריח הנחשב לרוב ללא נעים.
כשחיידקים חיים נודדים מהמוגלה אל מחזור הדם עלול להיווצר מיגוּל דם (בלועזית: פיאמיה, Pyemia). החיידקים הנודדים עלולים להגיע דרך מחזור הדם למקומות שונים בגוף, להתיישב בהם וליצור דלקות נוספות. מיגול דם נחשב כסוג של רעלת דם (טוקסמיה).
צב ים ירוק

סכנות ואיומים על אוכלוסיית צבי הים לאורך רצועת החוף הישראלי של הים התיכון

לצבי הים ישנם מספר טורפים טבעיים: הצעירים נטרפים בידי סרטני חולות, מיני עופות ימיים (כגון שקנאים, אנפות ושחפים) וראקונים. שועלים ותנים (אשר הובאו לחופים בידי האדם) גם חומסים את קניהם של צבי הים וטורפים את הצעירים. במים הצבים הצעירים נטרפים בידי מיני כרישים, דגים טורפים, אריות ים ועוד. לצבים בוגרים טורפים מעטים יותר, בעיקר כרישים טיגרים הצדים צבים בחופי הוואי, אורקות ותניני ים.
האויב הגדול ביותר של צבי הים כיום הוא האדם. רוב הפגיעות של צבי ים בארץ קורות באופן לא מכוון.
צבי הים ניצודו בעבר, ובשנות ה-30 של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, היו צדים בכל שנה כ-2,000 צבים ירוקים ברצועת החוף של הארץ.
צבי הים נתפסים בטעות ברשתות דיג, רשתות רפאים ובקרסים, מסתבכים ואוכלים אשפה שנמצאת בים ובחוף, נפגעים מכלי שיט מהירים כגון סירות מנוע ואופנועי ים, וסובלים מפגיעה קשה באתרי ההטלה שלהם.
אתרי ההטלה הם חופים חוליים עם גישה נוחה מהים, לאורך כל רצועת החוף הישראלי של הים התיכון. בנייה של מרינות ושוברי גלים לאורך החוף פוגעת בהסעת החולות צפונה וכך מופר האיזון בתהליך פיזור חול הזיפזיף לאורך רצועת החוף שמצדה הולכת ומצטמצמת באזורים שבהם צבות מטילות. עונת ההטלה (הקיץ) מאופיינת על ידי הפרעות סביבתיות שונות בחוף, כגון מסיבות, לינות לא מוסדרות בחופים, אורות ומדורות. האורות המגיעים מכבישים הקרובים לים, מסעדות ואפילו מדורות על החוף מבלבלים את האבקועים שזה עתה בקעו מהביצה ומחפשים את אור הירח המוחזר מן המים כדי למצוא את דרכם אל הים.
נסיעה פרועה על החופים עלולה לפגוע בצבים ובקניהם מכיוון שהיא יוצרת חריצים (קוליסים) בחול אשר כולאים את הצבים הצעירים הנופלים לתוכם ללא אפשרות מילוט.
בנייה אינטנסיבית, כריית חול ופיתוח מואץ של החופים גרמו לפגיעה קשה בחופי ההטלה.
מפעל הקרונות של אורל

היסטוריה

המפעל נבנה בשנים 1936-1931, והחל לעבוד ב-11 באוקטובר 1936 כאשר משערי המפעל יצא קרון הרכבת הראשון. בהדרגה, בנוסף לייצור קרונות רכבת, המפעל ייצר טנקים לצורכי הצבא האדום.
במהלך מלחמת העולם השנייה כמחצית הטנקים מדגם T-34 היו מתוצרת המפעל. בשנות ה-60 וה-70 במפעל פותח ויוצר טנק T-72.
בשנת 2007 החליט הנשיא ולדימיר פוטין על הקמת תשלובת תעשייתית על בסיס המפעל תוך שילובה בתשלובת מפעלים נוספים. 
בשנת 2008 המפעל ייצר 175 טנקים - המספר הגדול ביותר שיוצר בשנה החל מהתפרקות ברית המועצות. 62 טנקי T-90A עבור משרד ההגנה הרוסי, 60 טנקי T-90S להודו ו-53 טנקי T-90SA לאלג'יריה. ייצור קרונות רכבת וכלי רכב אזרחיים תפס שני שלישים מסך כל פס הייצור בשנת 2008, הנחשבת לפורייה מבחינת ייצור טנקים רוסיים. במאי 2010 בוטל הפרויקט של טנק T-95 החדיש עם הודעתו של משרד ההגנה הרוסי על הפסקת המימון לתוכנית.
בדצמבר 2016 הפך לחלק מחברת רוסטך.
מרים הנביאה

מִרְיָם היא דמות מקראית, בת עמרם ויוכבד, משבט לוי, אחות אהרן ומשה. נמנית עם שבע הנביאות שקמו לישראל.

מקור ומשמעות שמה

דון יצחק אברבנאל שיער שנקראה כך מכיוון שכבר בעת לידתה היו תנאי החיים של עם ישראל במצרים מרים וקשים, או ששמה סימל את המרי שלה כלפי המצרים]. יש שהדגישו את היות השם בעל שורש משותף עם "הרמה". כמו כן ישנה סברה כי שמה נגזר מהמילה המצרית ל"אהובה".

ילדותה של מרים

במסורת חז"ל הייתה מרים האחות הבכירה שבמשפחה. המסורת מספרת כי בעת גזרת פרעה "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ", החליט עמרם שמוטב להתגרש מהנשים כדי שלא ייולדו תינוקות. בגמרא נאמר:
וילך איש מבית לוי - להיכן הלך? אמר רב יהודה בר זבינא: שהלך בעצת בתו. תנא: עמרם גדול הדור היה, כיון שגזר פרעה הרשע כל הבן הילוד היאורה תשליכוהו, אמר: לשווא אנו עמלין! עמד וגירש את אשתו, עמדו כולן וגירשו את נשותיהן. אמרה לו בתו: אבא, קשה גזירתך יותר משל פרעה, שפרעה לא גזר אלא על הזכרים, ואתה גזרת על הזכרים ועל הנקיבות! ... עמד והחזיר את אשתו, עמדו כולן והחזירו את נשותיהן.
בהקשר ללידת משה והשלכתו ליאור מופיע מדרש נוסף המתאר את נבואת מרים: מרים הייתה מתנבאה ואומרת: "עתידה אמי שתלד בן, שמושיע את ישראל מיד מצרים. וכיוון שנולד משה, נתמלא הבית כולו אור. עמד אביה ונשק על ראשה. אמר לה: בתי, נתקיימה נבואתך. וכיוון שהטילוהו ליאור, עמד אביה וטפחה על ראשה. אמר לה: בתי, היכן נבואתך? וזהו שנאמר: "ותתצב אחותו מרחוק לדעת מה יעשה לו" (שמות ב', ד') לדעת מה יהיה בסוף נבואתה. שהמשיכה להאמין בנבואה ורצתה לראות כיצד תהיה הצלתו ולא אם יינצל. (לקוח מאתר ערכים).
לפי המסופר בספר שמות אחות משה (לא נאמר במפורש שמה) היא זו אשר צפתה על משה ביאור, ראתה את בת פרעה אוספת אותו והציעה לה כמינקת את אמה:
וַתֵּתַצַּב אֲחֹתוֹ, מֵרָחֹק, לְדֵעָה, מַה-יֵּעָשֶׂה לוֹ... וַתֹּאמֶר אֲחֹתוֹ, אֶל-בַּת-פַּרְעֹה, הַאֵלֵךְ וְקָרָאתִי לָךְ אִשָּׁה מֵינֶקֶת, מִן הָעִבְרִיֹּת; וְתֵינִק לָךְ, אֶת-הַיָּלֶד. וַתֹּאמֶר-לָהּ בַּת-פַּרְעֹה, לֵכִי; וַתֵּלֶךְ, הָעַלְמָה, וַתִּקְרָא, אֶת-אֵם הַיָּלֶד.

זיהויה כפועה המיילדת

לפי מסורת חז"ל הייתה מרים אשת איש ומיילדת, לעיתים מתוארת כאשתו של חור, לעיתים כאשתו של כלב בן יפונה, ולעיתים כאמו של בצלאל או כאמו של חור.
שפרה ופועה, המיילדות העבריות שלא צייתו לפקודת פרעה להמית את הזכרים – מזוהות על ידי חז"ל כיוכבד אם משה, ומרים אחות משה.
כך נאמר בגמרא: "שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה? שמשפרת את הולד; דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה. פועה - זו מרים, ולמה נקרא שמה פועה? ... שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל". וכן מסביר רש"י: פועה - זו מרים שפועה ומדברת והוגה לוולד כדרך הנשים המפייסות תינוק.

פטירתה ומקום קבורתה

מות מרים מופיע בפרשת חוקת, בין תיאור השנה השנייה ליציאת מצרים לתיאור שנת הארבעים:
וַיָּבֹאוּ בְנֵי יִשְׂרָאֵל כָּל הָעֵדָה מִדְבַּר צִן בַּחֹדֶשׁ הָרִאשׁוֹן וַיֵּשֶׁב הָעָם בְּקָדֵשׁ וַתָּמָת שָׁם מִרְיָם וַתִּקָּבֵר שָׁם. וְלֹא הָיָה מַיִם לָעֵדָה וַיִּקָּהֲלוּ עַל מֹשֶׁה וְעַל אַהֲרֹן.
— ספר במדבר, פרק כ', פסוקים א'-ב'
התרגום המיוחס ליונתן, מגילת תענית וסדר עולם רבה מציינים את תאריך פטירתה בי' בניסן, בשנה הארבעים ליציאת מצרים. לידתה ע"פ המסורת הייתה בשנת ב'שס"ב.
לפי התנ"ך מרים נקברה בקדש. ההיסטוריון יוספוס פלביוס מוסיף שהיא נקברה בהר סין ליד פטרה. 
עד המאה הרביעית לספירה אכן יש לנו עדות כתובה למסורת של עליה לרגל לקברה של מרים באזור פטרה, אולם מאז נשתכחה מסורת זאת ומקום הקבר נשכח גם הוא. יש המזהים אותו במבנה המפואר של אל-דיר במערבה של פטרה].
איתן פריבר

איתן פריבר (1 באפריל 1926 - 19 ביוני 2006) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.

קורות חיים

נולד בטבריה וגדל בכפר סבא. למד בבית הספר החקלאי מקווה ישראל ושירת בפלמ"ח. בשנים 1945–1947 למד במחזור הראשון של בית הספר הדרמטי של הבימה בניהולו של צבי פרידלנד ביחד עם שרגא פרידמן, שמואל סגל, מישה אשרוב, שושנה רביד ועוד. שיחק בתיאטרון הבימה (1947–1949), בקאמרי (1954–1959) והאהל (1958–1969). לאחר סגירת האהל שיחק בהפקות שונות. הוא השתלם בפריז בסדנת משחק מייסודו של ז'אן-לואי בארו ושיחק שם בהצגות בכיכובו ובביומו של בארו. היה חבר הוועד המנהל של איגוד אמני ישראל, ונציב תלונות הציבור של האיגוד (אמ"י).
רוהינגיה (קבוצה אתנית)

עימותים אלימים

במשך עשרות שנים קיימת התקוממות מזוינת של ארגונים מבני הרוהינגיה במיאנמר הכוללת גם פעילות טרור דרך מספר קבוצות ג'יהאד אסלאמי, חלקן בשיתוף עם סניפים מקומיים של ארגוני טרור אסלאמי גדולים יותר כמו אל-קאעידה, וג'מעת א-אסלאמי (הסניף הבנגלדשי).
מספר סרטונים שהגיעו לידי ה-CNN ופורסמו מראים אימוני לוחמי רוהינגיה במחנות אימונים של אל-קאעידה והטליבאן באפגניסטן.

המוג'הידין

בשנת 1947 הוקמה מיליציית מוג'הידין בדלנית מזוינת מקומית, במטרה להקים מחוז אוטונומי אסלאמי בצפון ראקין, שפעלה עד שנות ה-60. המוג'הידין החלו בפעילות טרור ונחלו הצלחות רבות בתחילה בכבשם כמעט את כל צפון ראקין בשלב מסוים. בשנת 1948 הוכרז משטר צבאי באזור וצבא מיאנמר החל בפעילות לשחרור האזור מידי המוג'הידין. אולם בשנים הראשונות התקיימו קרבות עקובים מדם והממשל חווה כשלונות רבים.
הטטמדאו יזם מספר מבצעים צבאיים לאורך השנים, הגדולים שבהם "מבצע מאיו" באוקטובר 1952 ו"מבצע מונסון" באוקטובר 1954 שהצליחו לשבור במידה רבה את האחיזה של המוג'הידין באזור ולחסל מספר מנהיגים בולטים של הארגון.
בתחילה תמכה פקיסטן  השכנה  בהתקוממות המזוינת של המוג'הידין נגד בורמה תוך הזדהות עם "אחיהם המוסלמים", אולם בשלב מסוים, לאחר שהחלה לחוות פעילות טרור בתחומה קיימה פקיסטן דיונים עם בורמה על הדרכים לטיפול בבעיית הטרור ובורמה מצידה דרשה הפסקה של התמיכה שהעניקה פקיסטן למוג'הידין.
משנת 1957 ועד לגסיסת הארגון באמצע שנות ה-60, נכנעו מספר פלגים במוג'הידין בכל פעם של עשרות או מאות מחבלים.
מאירה אשר

תחילת דרכה

מאירה אשר הקדישה את רוב חייה הבוגרים ללימוד והתפתחות מוזיקה. ב-1980, כאשר הייתה בת 15, עזבה את תחום המוזיקה הקלאסית, נסעה להודו ולמדה תיפוף על טבלות ומוזיקה הודית קלאסית. ב-1982 חזרה לארץ ולמדה טיפול במוזיקה ונגינה על כלי הקשה באקדמיה למוזיקה בירושלים. ב-1988 עברה אשר לארצות הברית והרחיבה את תחומי המוזיקה שלה: למדה מוזיקה אפריקאית, מוזיקה אפרו-קובנית, ומוזיקה צפון-הודית. ב-1990 חזרה ארצה ולמדה תרפיה במוזיקה, העבירה סדנאות למחול ותיפוף, עסקה בתרפיה במוזיקה עם ילדים הלוקים באוטיזם, ולימדה תנועה ומוזיקה לגיל הרך.

הפרסום

ב-1991 השתתפה אשר בפסטיבל המחול "גוונים במחול" וזכתה במקום הראשון על יצירתה "חדיר 2". ב-1993 הקימה את "אנסמבל קלבש" עם ארבעה מוזיקאים ורקדנית במוזיקה אפריקאית מקורית, שזכה לחשיפה במסגרת בית הקונפדרציה בירושלים.
בשנת 1995 הוציאה את אלבום הבכורה שלה "Dissected" ("מבותרת"), בו כתבה, הלחינה והפיקה מוזיקלית את כל השירים. השירים באלבום עסקו בנושאים חברתיים-פוליטיים, חלקם קשים כגילוי עריות, אלוהים, אונס, התעללות בילדים, אינתיפאדה, ומחלות. רוב שירי האלבום היו בעברית, אך במבטא והגייה "מיוחדים", שפירקו את ההברות לשפה חדשה. מהאלבום הצליחו השירים "תן סלאם", "צח ואדום", "דיסקציה" בעל המילים הבוטות מאוד (העוסק באלימות פיזית קטלנית וחמורה ביותר), "Sida (איידס)" ו"אבא בא", העוסק בגילוי עריות. השמעתו של השיר הוגבלה, והוא הושמע רק בתוכניות בהקשר זה ולא כשיר סתמי. השיר דיבר על אב שאונס את בתו הקטנה, הרתיע רבים והוגדר כ"אחד השירים המזעזעים ביותר שאפשר לשמוע" ("אם אבא אומר אמא לא מסתכלת, אמא לא רואה, הפצע בבטן הקטנה ניתז על המיטה. בובה לא בובה מזוינת אבא קיבל במתנה", מתוך מילות השיר). עם זאת, השיר זכה להצלחה והיה למעשה השיר הבולט ביותר באלבום, בעיקר בגלל שעורר ועודד נשים שעברו גילוי עריות להתמודד וליצור. בספטמבר 2012 אמרה הזמרת ריף כהן בראיון ל"קפה גיברלטר": "אני חושבת שהיחידה שעשתה בארץ תרבות ישראלית אמיתית זו מאירה אשר בדיסק הראשון שלה."
הוצאת האלבום לוותה במספר הופעות בישראל. את אלבומה הבא הקליטה אשר בסלובניה, מדינה שלא ממש הייתה מקובלת למוזיקאים ישראלים, בתוספת לבישולים וכלים בברלין שבגרמניה, בבריסל שבבלגיה ולונדון שבבריטניה. אחרי הופעות אלה עברה אשר לאירופה, הפעם התגוררה בברלין ואחר כך בהאג. אחיה, אמיתי, החל באותה תקופה בקריירה מוזיקלית משלו בלהקת אמיתי והנוגעים בדבר. שלא כמו אחותו, הוא שר שירים בעלי תכנים ואוירה רכים יותר מאלה של מאירה.
ב-1999 הקליט ארקדי דוכין פרסומת לרשת ג' בטלוויזיה, שבה הוא ממליץ על מוזיקאית שהוא אוהב ומציין במיוחד את אומץ לבה האמנותי לשיר על נושאים קשים וחריפים. הזמרת שהוא המליץ עליה הייתה מאירה אשר, והתגובות היו חיוביות. באותה שנה יצא אלבומה השני "Spears Into Hooks" (בעברית: "מחניתות למזמרות"), שעסק בנושאים חברתיים, בעיקר הכיבוש (בהם השירים "שאהיד" ו"המבול"). המוזיקה ההודית והאפריקאית נטמעו במוזיקה אלקטרונית "אלימה" ופראית, ואשר נעזרה רק בקצת נגנים וניגנה על כלי הקשה וסינטיסייזרים. רוב השירים היו באנגלית בשילוב משפטים בערבית ועברית. באלבום נכללה גרסה חדשה לשיר "דיסקציה", שנקראה "Dissect Me Again" והייתה בעל אווירה קשה, חריפה ואלימה יותר. גם אלבום זה זכה להצלחה של ממש אחר-כך, ומכירותיו היו בהתאם.
בשנת 2002 הוציאה אשר את האלבום "Infantry" ("חיל הרגלים") עם המלחין-מוזיקאי גיא האריס, והם כללו בו טקסטים על קורבנות מלחמה בבורמה, אוגנדה, הפיליפינים, לבנון, ליבריה וישראל. האלבום לווה במופעים רבים ברחבי אירופה וזכה להצלחה יחסית.
גואנצ'ים

El_Guatimac.jpg
הגואנצ'ים (Guanches) היו התושבים המקוריים של האיים הקנריים. שפתם הייתה אחת השפות הברבריות. במאה ה-15 נכבשו האיים בידי הספרדים, והגואנצ'ים הוטבלו לנצרות, נטמעו בתוך הספרדים ואיבדו לגמרי את שפתם ואת תרבותם.

רקע היסטורי

הסופר וקצין הצבא הרומאי פליניוס הזקן דיווח בדו"חות ששלח למלך יובה השני כי משלחת ממאוריטניה שנשלחה אל האיים בסביבות 50 שנה לפנה"ס מצאה שרידים של מבנים גדולים, אך לא אזכר קיומה של אוכלוסייה. אם דיווח זה מדויק, ייתכן כי הגואנצ'ים לא היו המתיישבים היחידים או הראשונים באזור. אך ייתכן גם שהמשלחת לא חקרה את האיים ביסודיות.
הגואנצ'ים היו העמים הילידים של טנריפה - באזור זה חיה האוכלוסייה ככל הנראה בבידוד יחסי עד לכיבוש הקסטיליאני, בסביבות המאה ה-14. עם זאת, נראה כי גנואזים, פורטוגלים וקסטילנים ביקרו שם מהמחצית השנייה של המאה ה-8. 
רבים מהגואנצ'ים נהרגו בהתנגדות לכיבושים מאוחרים, אחרים מתו ממחלות שהביאו איתם הפולשים שהאוכלוסייה המבודדת לא הייתה חסינה אליהם.
הליכה לקנוסה

הליכה לקנוסה הוא ביטוי שמשמעותו מחילה של אדם על כבודו, או כניעתו ללחצים שהופעלו עליו, והסכמתו להשפיל עצמו, תוך חזרה בו מהצהרותיו והחלטותיו הקודמות, כדי להחזיר את התמיכה בו. 
מקור הביטוי בבקשת הסליחה והמחילה של הקיסר היינריך הרביעי בשנת 1077, בפני האפיפיור גרגוריוס השביעי, בטירת קנוסה, שהייתה מבוצרת ובנויה על סלע קנוסה, ומקום משכנה של דוכסית טוסקנה. הטירה נמצאת במחוז רג'ו אמיליה, בצפון חבל טוסקנה, לרגלי הרי האפנינים, ופרסומה בא לה מהאירוע המפורסם.

אי-השקט נמשך לאחר קנוסה

ברם, בכך לא תם המאבק בין הכוחות. מיד עם שובו של הקיסר לגרמניה התגבש מחנה שכלל גם בכירי כנסייה בצד סניורים פיאודלים, שתמך דווקא בזכותו של המלך למינויים כנסייתיים. אי השקט נמשך עד לאחר מותם של שני היריבים. באיטליה התרכזו בראשית המאה ה-12 תומכי שני המחנות במפלגות הגואלפים (תומכי האפיפיור) והגיבלינים (תומכי הקיסר).
בשנת 1122 נחתם הסכם וורמס, בין האפיפיור קליקטוס השני לבין היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. ההסכם סימן סיום הלחימה בין הצדדים והגדיר את תחומי הסמכות של שני הגורמים הללו.
רק לאחר כ-150 שנה, ב-1309 הייתה יד המלוכה על העליונה והאפיפיורים סולקו מרומא לאביניון שבצרפת.
ארמיית המשמר השלישית

היסטוריה

ארמיית המשמר השלישית הוקמה על בסיס יחידות של ארמיית המשמר הראשונה שפורקה. בדצמבר 1942 ארמייה הוצבה בחזית הדרום-מערבית. היא החלה את דרכה בשלב האחרון של קרב סטלינגרד כאשר היא הייתה חלק מיחידות הצבא האדום שהשלימו את כיתור הוורמאכט באזור. בהמשך היא התקדמה מערבה והשתתפה בשיחרור אוקראינה הסובייטית לרבות דונבס וזפורוז'יה. בפברואר 1944 היא הגיע עד לניקופול. בהמשך היא נכללה בין היחידות של חזית האוקראינית הראשונה ולחמה במבצע לבוב-סנדומייז'. היא נכנסה לשטחי פולין ובינואר 1945 הייתה על גדות נהר נייסה. 
בשלבים האחורנים של המלחמה ארמיית המשמר השלישית לחמה באזור דרזדן ונכנסה לפראג.
ביולי 1945 הארמייה פורקה.
הנרי מונדרל

הנרי מונדרל (Henry Maundrell;‏ 1665, קומפטון בַּאסֶט, מחוז וילטשייר, אנגליה – 1701, חַלבּ, סוריה) היה עמית סגל בקולג' אקסטר (Exeter College) באוניברסיטת אוקספורד ואיש כמורה אנגלי. מדצמבר 1695 ועד מותו כיהן ככומר של קהילת נציגי חברת הלבנט בסוריה במרכזהּ שבעיר חלבּ.
מונדרל נודע במסע שערך בסוריה ובארץ ישראל באביב 1697 לשם העלייה לרגל לירושלים בחג הפסחא. המסע נעשה בחבורה בת 15 משתתפים ונמשך כ-12 שבועות.
היומן שערך מונדרל במסעו עוּבד לספרו "מסע מחלבּ לירושלים בפסחא 1697 (Journey from Aleppo to Jerusalem at Easter A.D. 1697). הספר ראה אור באוקספורד ב-1703, אחרי מותו של מונדרל, וכלל נספח של תיקונים ותוספות שאיחרו להדביק את הדפסתו. הספר זכה לשבע מהדורות עוד במחצית הראשונה של המאה ה-18 וכן לתרגומים לצרפתית, הולנדית וגרמנית. ספרו של מונדרל סיפק מידע לנוסעים שבאו אחריו ושימש את חוקרי עברהּ של ארץ ישראל בדורות הבאים. חיבור נוסף של מונדרל על "מסע אל נהר פרת ואל ארץ מסופוטמיה" (שנערך ב-1699) נכלל לראשונה במהדורה השלישית (מ-1714) של ספרו על המסע לירושלים.
מונדרל מת בחלבּ שנתיים לאחר מסעו השני ונקבר בה.
עמוד גמיש

עמוד גמיש המכונה גם "עמוד נחום תקום" הוא עמוד העשוי לרוב מחומר פלסטי פוליאוריתן.
עמודים גמישים מיוצרים במגוון רחב של גדלים וביכולת עמידות שונה בפני דריסת רכבים, לרבות משאיות ואוטובוסים. דריסת העמוד הגמיש אינה גורמת נזק לרכב הדורס או לעמוד עצמו. העמוד לרוב מיוצר בצבע כתום ועל גבי העמוד מחזירי אור הגורמים לו לבלוט גם בתנאי חשיכה.
תפקידו של העמוד הגמיש הוא לצורכי סימון, תיחום ויצירת הפרדה ולרוב נעשה בו שימוש לסימון שבילי הולכי רגל, הפרדת נתיבים בכביש, תיחום אזורי חניה ועוד.
החומר והאופן בו בנוי העמוד הגמיש מאפשרים עמידות לא רק בפני דריסה, אלא גם עמידות בתנאי מזג אוויר רבים, לרבות שמש חזקה או גשם.
על גבי העמוד הגמיש ניתן להתקין מוצרים נלווים רבים כגון שרשרת פלסטיק, שילוט מודולרי או נצנצים סולאריים.
סכין שף

בתחום הבישול, סכין שף הוא כלי חיתוך המשמש להכנת מזון. סכין השף תוכננה במקור בעיקר כדי לחתוך נתחים גדולים של בשר בקר, אולם כיום סכין השף משתמשת כסכין לשימוש כללי, והיא הסכין הנפוצה ביותר בקרב טבחים במטבח המערבי.

סקירה כללית

אורך הלהב הנפוץ ביותר של סכין שף הוא 210 מ"מ, אך הוא מגיע באורכי להב הנעים בין 150–300 מ"מ. ישנם שני סוגים נפוצים בצורת הלהב של סכיני השף במערב, צרפתי וגרמני. בסגנון הגרמני הלהב מתעקל בצורה מודגשת לאורך הלהב, בעוד בסגנון הצרפתי ללהב עיקול מתון יותר. ישנם יתרונות מסוימים לכל אחד מהסגנונות, וכל שף בוחר את סוג הסכין על פי סגנונו האישי.
סכין השף היפנית נקראת גיוטו (ביפנית: 牛刀) שפירושו סכין בשר, והיא הגרסה היפנית של סכין השף הצרפתית. 
סכין השף הסיני שונה לחלוטין מזה המערבי, והוא דומה לקופיץ. צורת להבו מלבנית, הוא בעל ידית קצרה יחסית, ומשקלו נע בדרך כלל בין 350 ל-600 גרם.

טכניקת השימוש

טכניקת השימוש בסכין שף היא על פי העדפה אישית. עבור שליטה מדויקת יותר, רוב הטבחים מעדיפים אחיזה בלהב עצמו, תוך שהאגודל והאצבע המורה אוחזות את הסכין בחלקו האחורי, ואילו האמה תופסת בדיוק בקצה הידית, במה שמכונה "אחיזת צביטה". אלו המשתמשים בסכין ללא הכשרה קולינרית, לעיתים קרובות מחזיקים רק בידית. חיתוך בצורה הנכונה מתבצע על ידי הרמת הידית למעלה ולמטה, בעוד שחוד הסכין נשאר במגע עם קרש החיתוך.
הנרי רוברטסון באוארס

לייטננט הנרי רוברטסון באוארס (באנגלית: Henry Robertson (Birdie) Bowers;‏ 29 ביולי 1883 - 29 במרץ 1912) היה אחד מחברי משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט אל הקוטב הדרומי (1913-1910), שכולם מצאו את מותם בדרכם חזרה מן הקוטב.

חייו

באוארס נולד בגרינוק שבסקוטלנד, סמוך לגלאזגו. אביו מת ברנגון כשהיה בן שלוש ואמו גידלה אותו לבדה. בינואר 1896 עברה המשפחה ללונדון, על בניין בית הספר בסטריטהם שבו למד, כיום מרכז מחשוב, נקבע ביום השנה המאה למותו, 29 במרץ 2012, שלט להנצחת שמו. באוארס ירד לים תחילה כצוער בצי הסוחר ולאחר הכשרה על "אוניית הוד מלכותה ווסטר" הפליג ארבע פעמים סביב העולם על האוניה "לוך טורידון". לאחר זאת התגייס לשירות הימי המלכותי של הודו ב-1905. הוא התמנה לסגן משנה בשירות בציילון ובבורמה, ופיקד על ספינת תותחים בקרב על נהר האיראוואדי. בהמשך שירותו מנע הברחת נשק במפרץ הפרסי.

אופי וכינוי חיבה

באוארס היה נמוך, מטר ושישים ס"מ קומתו. שערו היה אדום ואפו דמוי המקור הקנה לו עד מהרה את הכינוי "בירדי" (ציפור) בפי חבריו למשלחת. הוא נודע בקשיחותו, מהימנותו ורוחו הטובה. אפסלי צ'רי-גארארד, חבר במשלחת, ציין, כי "יכולתו לעבודה הייתה מפליאה" ולא היה בו שמץ עורמה או תחבלנות. מה שאפיין אותו היו פשטות, שקיפות, ישירות וחוסר אנוכיות." ביומנו כתב סקוט על באוארס, כי "הוא החוקר הקשיח ביותר שיצא אי פעם למסע קוטבי, כמו גם האמיץ ועז הרוח ביותר." במכתב אל אמו של באוארס, שנמצא באוהל שבו התגלו גופותיהם, כתב סקוט "אני כותב כשאנו קרובים מאוד לסוף מסענו, ואני מסיים אותו בחברתם של שני אנשי מעלה, אצילים ואבירים. אחד מאלה הוא בנך. הוא היה לאחד מחברי הקרובים והנאמנים ביותר, ואני מעריך את טבעו הנפלא בישרותו, את כושרו ואת מרצו. ככל שהתעבו התלאות, זהרה ביתר שאת רוחו שאינה יודעת מורא. הוא שמר על עליזות ותקוה ורוחו נשארה איתנה עד הסוף."

ארכיב

חיי באוארס מונצחים בתצוגה קטנה במוזיאון רותסיי על האי ביוט, סמוך למקום שם חיו אמו ואחותו; הוא בא לבקר אותן בחופשות חוף ואהב לטייל בנופי ההרים הסקוטיים.
MVP של העונה הסדירה ב-NBA

MVP של העונה הסדירה ב-NBA (באנגלית: NBA Most Valuable Player Award) הוא פרס הניתן לשחקן המצטיין של העונה הסדירה של ליגת ה-NBA. תואר זה חולק לראשונה בעונת 1955/1956. השחקן הזוכה מקבל את גביע מוריס פודולוף, על-שם הקומישינר הראשון של ה-NBA.
השחקן נבחר על ידי הצבעה שנערכת מיד בתום העונה הסדירה. עד עונת 1979/1980 מי שהצביע עבור השחקן שיזכה בתואר היו שחקני ה-NBA עצמם, אך החל מעונת 1980/1981 הוחלט שההצבעה תיעשה על ידי 125 כתבים, פרשנים ושדרני ספורט מקנדה ומארצות הברית. מאז עונת 1982 כל שחקן שזכה בתואר ניצח לפחות ב-50 (מתוך 82) משחקים בעונה הסדירה (מלבד קארל מלון בעונת 1998/1999 שהייתה מקוצרת עקב שביתת שחקני הליגה, לברון ג'יימס בעונת 2011/2012 שהייתה מקוצרת עקב שביתת שחקני הליגה,  וראסל ווסטברוק שקבוצתו ניצחה 47 משחקים בלבד בעונת 2016/2017 אך היה לשחקן השני בהיסטוריה לסיים עונה עם ממוצע של טריפל דאבל).
כרים עבדול-ג'באר זכה בתואר 6 פעמים. ביל ראסל ומייקל ג'ורדן זכו בתואר 5 פעמים כל אחד. וילט צ'מברלין ולברון ג'יימס זכו בתואר 4 פעמים. מג'יק ג'ונסון ולארי בירד זכו 3 פעמים כל אחד בתואר. רק שני רוקים הצליחו לזכות בתואר זה: וילט צ'מברלין בעונת 1959/1960 ווס אנסלד בעונת 1968/1969. 
דירק נוביצקי (2006/2007) ויאניס אדטוקמבו (2018/2019) הם האירופאים היחידים שזכו בתואר. דריק רוז זכה בפרס בעונת 2010/2011 ובך הפך לשחקן הצעיר ביותר שזכה בפרס, בגיל 22. סטפן קרי הוא היחיד שזכה בתואר פה אחד, בעת בחירתו ל-MVP בעונת 2015/2016.
הנרי ג'ורג'

ביוגרפיה

נולד בפילדלפיה שבפנסילבניה למשפחה מהמעמד הבינוני- נמוך, השני מבין עשרה ילדים. אביו היה מוציא לאור של ספרי קודש, ולכן שלח את בנו ללימודי דת, אך ג'ורג' עזב בטרם סיום הלימודים, ועזב בשנת 1858 לקליפורניה. התחתן בשנת 1861, ונולדו לו כחמישה ילדים. בתקופה זו המשפחה הייתה בעוני כבד, על סף רעב.
לאחר שוויתר על עבודה בכריית זהב, החליט לכתוב מאמרים בעיתון בסן פרנסיסקו והפך לעורך העיתון בשנת 1867. 
בתחילה תמך בנשיא אברהם לינקולן ובמפלגה הרפובליקנית, אך בהמשך החליט לתמוך במפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1879 כתב את ספרו הידוע קידמה ועוני, זאת בעקבות ביקור בניו יורק. הוא נדהם לגלות שבניו יורק, עיר החשבת למפותחת מאוד, מצב העניים לכאורה גרוע מזה של העניים בקליפורניה, שנחשבה באותה התקופה לפחות מפותחת. טענתו בספר הייתה כי העושר הנוצר מההתפתחות הטכנולוגית והמסחרית בשוק חופשי  מגיע לכיסם של העשירים בעלי הקרקעות, זאת באמצעות דמי השכירות הכלכליים. ג'ורג' ראה בכך עוול גדול. 
בשנת 1880 ג'ורג' היה כבר סופר ידוע, ועבר לניו יורק. בשנת 1887 ניסה להתמודד לראשות העיר, אך נכשל. בעמדותיו הפוליטיות תמך בהקטנת הצבא, מתן זכות בחירה לנשים, והגנה על פושטי רגל. 
בשנת 1890 קיבל את השבץ המוחי הראשון שלו. כתוצאה משבץ זה, הוא נחלש מאוד ומעולם לא השתקם לגמרי. השבץ הראשון לא מנע ממנו להתמודד בפעם השנייה לראשות העיר בשנת 1897 כמועמד עצמאי, זאת בניגוד לעצת רופאיו. הוא קיבל את השבץ השני שלו, ונפטר כארבעה ימים לפני הבחירות. ג'ורג' נקבר בניו יורק. רבים מתושבי העיר השתתפו באבל, והלווייתו הייתה אחת מהלוויות הגדולות בתולדות העיר, ויש מחלוקת אם לא הגדולה ביותר (בכך לכאורה ג'ורג' עקף את הלוויתו של אברהם לינקולן).