אמנת חמאס

אמנת חמאס היא מסמך יסוד של ארגון הטרור "חמאס" בעל אופי אנטישמי ואנטי מערבי בוטה ותפיסת עולם אסלאמית רדיקלית. האמנה מדגישה את מחויבותה האידאולוגית של ה"חמאס" לחיסול מדינת ישראל באמצעות אסטרטגיה של מאבק אלים ארוך טווח. את האמנה גיבשו מייסדי הארגון, ובעיקר אחמד יאסין. האמנה פורסמה ב-18 באוגוסט 1988. באמנה ציטוט נרחב מהמקורות האסלאמיים העיקריים (הקוראן והחדית'). זאת, כדי לבססה מבחינה הלכתית אסלאמית.
בשנת 2017 פרסם חמאס אמנה חדשה, אשר מבחינה בין היהודים כעם והיהדות כדת מצד אחד, איתם לפי האמנה אין לחמאס סכסוך, לבין "הכיבוש והפרויקט הציוני", בהם רואה החמאס אויבים. באמנה החדשה תומך חמאס בהקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967, אך רואה בהקמת מדינה פלסטינית בכל ארץ ישראל את מטרתו לטווח ארוך.

הקביעות וההגדרות באמנה המקורית (1988-2017)

האמנה כוללת 36 סעיפים.
אנשי החמאס מוגדרים כ"יראים את אללה ונושאים את דגל הג'יהאד מול פני העריצים, למען הצלת הארץ" (סעיף 3). והמוטו של אמנת חמאס, מובא בסעיף השמיני של האמנה: "אללה הוא מטרתה, הנביא מופתה, הקוראן חוקתה; הג'יהאד נתיבה, והמוות למען אללה הוא הנעלה במשאלותיה".
האמנה קובעת כי דרכה של תנועת חמאס היא דרך האסלאם, שממנו היא שואבת את רעיונותיה, תפיסותיה ומעשיה באופן בלבדי. וכן, כי תנועת חמאס היא אחת הזרועות של תנועת האחים המוסלמים שלתפיסת חמאס מצטיינת בהבנה כוללת ועמוקה של האסלאם (סעיף 2). התנועה גם מתייחסת לצלאח א-דין כאל מקור השראה וכסמן דרך לפעולה כנגד "הכובשים הזרים".
היחס למדינת ישראל הוא בלתי מתפשר, סוגיה דתית מובהקת (סעיף 15). לארץ ישראל על פי האמנה סגולות ראשוניות - "פלסטין היא טבור כדור הארץ וצומת היבשות ומשחר ההיסטוריה היא מטרה לחמדנים." (סעיף 34). שטח ארץ ישראל ("פלסטין", בלשון חמאס) מוצג כשטח דאר אל-אסלאם, הקדש דתי, אשר הוקדש בידי הח'ליף המוסלמי עומר בן אל-ח'טאב לידי המוסלמים עד יום תחיית המתים, שלאף גורם אין את הסמכות להפקיר או לוותר על חלק ממנו. על כן כל אדם מוסלמי, ואף נשים ועבדים (ללא רשות בעליהם ואדוניהם), מחויב לצאת למלחמת קודש (ג'יהאד), כדי להחזיר את הארץ ל"בעליה". המסמך מביע את הרצון כי "יוחזרו ארצות המולדת [לבעליהן] ותישמע מעל מסגדיהן קריאת המואזין המכריזה על כינונה של מדינת האסלאם" (סעיף 9). ההתיישבות של יהודים בארץ ישראל מוגדרת כמה וכמה פעמים כפלישה לא לגיטימית - "הפלישה הציונית היא פלישה זדונית. אין היא נרתעת מלהשתמש בכל השיטות, ולהשתמש בכל האמצעים השפלים והבזויים להשגת מטרתה" (סעיף 28) ועצם קיומה של מדינת ישראל קורא תיגר על המוסלמים - "ישראל, ביהדותה ויהודיה קוראת תיגר על האסלאם ועל המוסלמים" (סעיף 28). ו"היציאה ממעגל הסכסוך עם הציונות היא בגידה בעיקר, וארור העושה כן." (סעיף 32).
המסמך מבטא הלך רוח אנטישמי בוטה, עושה דה-הומניזציה ליהודים, ואף מציג אותם כאחראים כמעט לכל אירוע היסטורי שלילי ולכל מלחמה או מזימה שאירעה בעבר – מן המהפכה הצרפתית ומלחמות העולם ועד הקמת חבר הלאומים והאומות המאוחדות, וכן לשליטה מליאה על העולם בסגנון של הפרוטוקולים של זקני ציון, הנזכרים בה: "בכספם השתלטו על אמצעי התקשורת... בכספם הציתו מהפכות... הם עמדו מאחורי המהפיכה הצרפתית, המהפכה הקומוניסטית... הם שעמדו מאחורי מלחמת העולם הראשונה, אשר בה הצליחו לחסל את מדינת הח'ליפות האסלאמית... הקימו את חבר הלאומים באמצעותו יכלו לשלוט בעולם... הם שעמדו מאחורי מלחמת העולם השניה... הם שהורו על הקמת ארגון האומות המאוחדות ומועצת הביטחון... אף מלחמה מתנהלת בשום מקום בעולם בלא שתהיה ידם מעורבת בה" (סעיף 22). האמנה מכנה מספר פעמים את היהודים בתואר "נאצים", ובאחת הפעמים אף מכנה אותם "סוחרי המלחמות". היא מייחסת לציונים רצון להשתלט על כל המזרח התיכון מהנילוס ועד הפרת, לצד ניסיון מתוחכם לבודד את העם הפלסטיני, ולהוציא ממעגל העימות איתם את המדינות המוסלמיות בהדרגה בצורה של הפרד ומשול (סעיף 32). השנאה ליהודים מבוטאת בין היתר בציטוט דברי החדית' על מלחמת יום הדין של המוסלמים ביהודים, שבו מצוטט שם שבמהלך מלחמה זו "יאמרו האבנים והעצים: "הו מוסלמי, הו עבד אללה, יש יהודי מתחבא [מאחורי], בוא והרגהו" (סעיף 7).
באמנת חמאס הדת המוסלמית מוצגת כדת הנעלה ביותר, שבצל כנפיה בני כל הדתות יכולים לחיות בשלום ובביטחון (סעיף 6 ו-31). תנועת החמאס עצמה מוצגת כתנועה הומניסטית הדוגלת בשמירת זכויות אדם, שאין לה עניין בחרחור מלחמות ואי כיבוד מצוות של דתות אחרות, אלא בהגנה על עמדתה ודרכה (סעיף 31). האמנה מתייחסת בזלזול רב לכל ניסיון של הסכמים והסדרים וטוענת שהדרך היחידה היא השימוש בכוח, "זוהי הדרך היחידה לשחרר [את פלסטין]. אין כל ספק באשר לעדותה של ההיסטוריה. זהו אחד מחוקי היקום ואחד מכללי ההוויה. לא יגבר על הברזל אלא הברזל" (סעיף 34), "אין פתרון לבעיה הפלסטינית אלא באמצעות הג'יהאד. באשר ליוזמות, ההצעות והוועידות הבינלאומיות, הרי הן בזבוז זמן והבל הבלים" (סעיף 13). ממילא, כל התייחסות להסכמים והסדרים שונים הוא רק כהפסקת אש או כמנוחה לקראת המשך הלחימה (הודנה וכדומה).
האמנה קוראת לפעולות הסברה, הטפה וחינוך בקרב המוסלמים, בדבר "התפיסה הנכונה" (כלומר, תפיסת חמאס) וכן קוראת לגייס את האומנות המוסלמית למרכיביה השונים לצורך השלטת תפיסת חמאס (סעיף 19). עוד קוראת האמנה, לסולדיריות בין המוסלמים ואף טוענת כי "אש"ף היא התנועה המקורבת ביותר לתנועת ההתנגדות האסלאמית והיא מהווה גם אב, גם אח, גם קרוב וגם רע" (סעיף 24).
נקודה נוספת המופיעה באמנה, הקשורה בטבורה למעמד האישה באסלאם, הוא הסעיף לפיו "תפקידה של האשה המוסלמית במערכת השחרור אינו נופל מזה של הגבר המוסלמי, שכן היא בית יוצר לגברים" (סעיף 17). האמנה ממשיכה ומפרטת את תפקידה של האישה במלחמת השחרור של פלסטין: "האשה בבית המשפחה הלוחמת, אם היא אם או אחות, ממלאת את התפקיד החשוב ביותר בדאגתה למשפחה: גידול הילדים על המושגים וערכי המוסר השאובים מן האסלאם, וחינוך ילדיה לקיום מצוות הדת לקראת תפקיד מלחמת המצווה המצפה להם" (סעיף 18).