google/wiki40b huggingface dataset:
האנה מורטקוביץ'-אוֹלצָ'קובה

ביוגרפיה

נולדה בוורשה למשפחה יהודית, שהייתה מעורה בחוגי התרבות הפולנית. אביה יעקב מורטקוביץ, היה מוציא לאור ידוע בוורשה, ששם קץ לחייו בשנת 1931 בתקופת המשבר הכלכלי. אמה ינינה מורטקוביץ, הייתה סופרת, מתרגמת ומולי"ת. 
הבית בו היא גדלה היה מוקד של פגישות עם סופרים, משוררים ואמנים.
האנה למדה בתיכון כללי בוורשה, ולאחר מכן פנתה ללימודי פולנית ואמנות באוניברסיטת ורשה. ב-1924 פרסמה את ספר השירים הראשון שלה. לאחר מכן פירסמה ספרים נוספים לצעירים ומבוגרים, חלקם מלווים באיורים מעשה ידיה. 
לאחר התאבדותו של אביה, המשיכו האנה אמה בהפעלת הוצאת הספרים, שפעלה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. 
בזמן השואה הסתתרו האנה ואמה בחלק הארי של ורשה, ולאחר מרד ורשה הם הובלו עם אלפים מתושבי העיר למחנה המעצר הסמוך לעיר. 
עם תום המלחמה היא חידשה עם אמה את פעילות ההוצאה והחנות. בהמשך שימשה כסגנית איחוד הסופרים הפולני בקרקוב. 
האנה כתבה שירים הקשורים לחוויית מלחמת העולם כפי שנחוותה על ידי מבוגרים וצעירים. כן כתבה ספרי ביוגרפיות. ספרה הידוע הוא הביוגרפיה שפרסמה על יאנוש קורצ'אק, ושתורגמה גם לאנגלית, ספרדית וגרמנית. מורטקוביץ הכירה אישית את יאנוש קורצ'אק, שהוצאת הספרים של משפחתה פרסמה את כתביו לפני השואה. 
היא כתבה את התסריט לסרט הפולני "Zagubione uczucia" (רגשות אבודים). הסרט נחשב כמבשר הנאו-ריאליזם של הקולנוע הפולני.
היא נפטרה ב-1968 ונקברה בבית הקברות בקרקוב.  
הייתה נשואה לתדיאוש אולצ'ק. בתם, ג'ואנה אולצ'אק-רוניקייה, גם היא סופרת וגם היא פרסמה ביוגרפיה על קורצ'אק שתורגמה גם לעברית ("קורצ'אק – ניסיון לביוגרפיה", זמורה-ביתן, 2013).
טארט פלמבה

רקע

הטארט פלמבה הוא מעדן מסורתי של האיכרים האלזסים, ובפרט של אלו השוכנים בצפון מחוז הריין התחתון, הנחשב כערש ההיסטורי של הטארט, למרות שמקורו המדויק לא ידוע בוודאות. הטארט פלמבה זכה לעדנה במאה ה-19 בבתי-חווה טיפוסיים גדולים אופייניים לאזור. בשנות ה-50 של המאה ה-20, פרץ הטארט לתודעת הציבור העירוני, אז החלו להגיש את המנה במסעדות.
טארט פלמבה מסורתי מורכב מבצק לחם דק מכוסה בתערובת גבינה לבנה וקרם פרש, מתובל במלח, פלפל ושמן קנולה, ומעוטר בבייקון ובצל. בשל כך התפתח המאפה כמעדן איכרים, מהלך הכנת המנה נעשה שימוש במוצרי חווה, שעמדו לרשותם של רוב האיכרים, והיא נאפתה על אותה האבן שבתנור-העצים בה השתמשו באותה התקופה לאפיית לחם. בדרך כלל אפו את הטארט בעת הכנת הלחם השבועית, כאשר התנור היה מגיע למקסימום המעלות שלו (400 מעלות צלזיוס), הגחלים שהיו מפוזרים בצדדיו גרמו ללהבות האחרונות לשלהב או 'ללקק' את קצוות הטארט פלמבה, ומכאן שמו (פלמבה=שלהוב).
צורה מאוד ידועה לאכילה בשל הנוחות שלה הייתה חיתוך הטארט לחלקים, שלפני הקיפול או הגלגול שלהם לקחו אותם האיכרים ואכלו אותם עם הידיים. בעבר היה נהוג ללוות את אכילת הטארט עם ברנדי, שהיה עובר מפה לפה בסעודה משותפת; בימינו ניתנת עדיפות ליין מאלזס, לבן או רוזה, או בירה.
ליברטי הול

היסטוריה

במיקומו הסמוך למזח עידן וליד בית המכס, בניין ליברטי הול היה במקור בית מלון בשם "נורתמברלנד". ב-1912 הפך למטה האיגוד של ג'יימס לרקין, ITGWU, איגוד עובדי תעשיית הטקסטיל וההלבשה, וכשבמהלך "הנעילה" של 1913 - השביתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של דבלין - קם צבא האזרחים האירי, מיליציה להגנת השובתים מפני אלימות מצד בעלי המפעלים והמשטרה, היה ליברטי הול למפקדתו. ליברטי הול שימש כמרכז הפוליטיקה הרדיקלית של אירלנד בתקופה שלפני מרידת חג הפסחא, או כפי שתיאר זאת עיתון The Irish Times: "מרכז האנרכיה החברתית באירלנד, והמוח מאחורי כל מהומה והתפרעות". בעת השביתה הקימו מוד גון וקונסטנס מרקייביץ', יחד עם נשות איניניה נה הרין, מטבח חינמי עבור משפחות העובדים השובתים, והלנה מולוני ניהלה שם מפעל לחולצות שהוקם על ידי איגוד הנשים כדי לספק תעסוקה לנשים ברשימה השחורה של המעבידים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נתלה שלט גדול על חזית הבניין, עם הסיסמה: "לא נשרת לא מלך ולא קייזר, אלא רק את אירלנד", כמחאה נגד ניסיונות גיוס צעירים אירים לצבא הבריטי. העיתון של צבא האזרחים, The Irish Worker ("הפועל האירי"), הודפס בליברטי הול. העיתון נסגר על ידי ממשלת בריטניה בטענה להסתה בתוקף החוק להגנת הממלכה 1914. הוא הוחלף במשך זמן קצר על ידי עיתון בשם The Worker ("הפועל"), עד שגם הוא נסגר. ג'יימס קונולי ערך שם עיתון נוסף, The Workers' Republic ("רפובליקת הפועלים") מ-1915 ועד מרידת חג הפסחא ב-1916.
בשבועות ובחודשים שלפני מרידת הפסחא שימש ליברטי הול גם כבית חרושת ומחסן לתחמושת ונשק עבור ההתקוממות המתוכננת, והתקיימו בו הדרכות לתכנון צבאי. הכרזת העצמאות הודפסה בדפוס של קונולי בליברטי הול, וב-24 באפריל 1916, בפתיחת המרידה, התכנסו המורדים בליברטי הול, ויצאו משם כדי לכבוש את בית הדואר המרכזי ואת שאר יעדיהם. הבניין נפגע מירי ארטילריה במהלך המרידה, אך לא נהרס. הוא היה ריק במהלך כל שבוע ההתקוממות, עובדה שלא הייתה ידועה לבריטים, אשר בחרו בליברטי הול כמטרה הראשונית שלהם בדיכוי המרידה. לאחר המרידה שוקם הבניין. 
בסוף שנות ה-1950 הוכרז בניין ליברטי הול כלא בטיחותי ונהרס. הבניין הנוכחי, שבו שש עשרה קומות, נבנה בין 1961 ו-1965. הבניין החדש נפגע בפיגוע מכונית תופת של כוח המתנדבים מאלסטר (מיליציה פרוטסטנטית) ב-1 בדצמבר 1972. בפיגוע התנפצו חלונות הבניין, וכן נפגעה התצפית, אשר נפתחה מחדש רק בתחילת שנות האלפיים.
ב-19 באוקטובר 2006 ביקש איגוד העובדים SIPTU היתר להרוס את מגדל ליברטי הול ולבנות מטה חדש באותו אתר. בשנים הבאות ניתנו היתרים, נבחרו אדריכלים והתוכניות התקדמו, ובפברואר 2012 ניתן ההיתר לבניית מגדל חדיש וגבוה כמעט פי שניים - בעל 22 קומות ונישא לגובה של 100 מטר. הבניין תוכנן להכיל שטחי משרדים, תיאטרון ומרכז מורשת, אך בנובמבר 2012 שללה מועצת התכנון של דבלין את ההיתר, בקובעה פה אחד כי הבניין החדש יהיה דומיננטי באופן בלתי סביר בנופה של דבלין.
במאי 2009 שודר בערוץ RTÉ One סרט תיעודי על ליברטי הול.
דאייה (זמרת)

חיים אישיים

דאייה נולדה בפיטסבורג שבפנסילבניה. סבה מצד אביה הוא הודי אמריקאי, שהיגר מפונג'אב, הודו הבריטית, לארצות הברית. שם הבמה שלה דאייה היא מילה בסנסקריט שמשמעה "חמלה" או "חסד". בבית הספר היסודי היא למדה בסן ברנרד, ואת לימודיה התיכוניים סיימה ביוני 2016. בגיל 3, דאייה החל ללמוד לנגן בפסנתר ובהמשך היא גם למדה לנגן על גיטרה, סקסופון וחליל צד.
בגיל אחת-עשרה, דאייה החלה ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה בניהולה של כריסטינה צ'ירומבולו בפיטסבורג. שם היא פגשה את כותב השירים והמפיק ג 'ינו רלטה. השניים עבדו עם דאייה ובסופו של דבר הציעו לה לעבור ללוס אנג'לס בפברואר 2015 כדי להתחיל לעבוד על מוזיקה משלה.

הקריירה המוזיקלית

דאייה עברה ללוס אנג'לס יחד עם הוריה על מנת לכתוב שירים ואף הקליטה את השיר "Hide Away" שלימים הפך להיות הסינגל הראשון שלה. הוא יצא כסינגל ב-22 באפריל 2015 וזכה לאהדה מצדם של בלוגרים מפורסמים כגון טיילר אוקלי ופרז הילטון.
לאחר החשיפה של השיר שוחרר מיני אלבום שנקרא DAYA שכלל שישה שירים, ביניהם "Hide Away", ב-4 בספטמבר 2015. האלבום הגיע למקום ה-161 במצעד הבילבורד.
בפברואר 2016, הופיעה בשיר של ההרכב דה צ'יינסמוקרס אשר נקרא "Don't Let Me Down", אשר בסופו של דבר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד. ב-6 בדצמבר 2016, נודע כי שיתוף הפעולה של דאייה עם הצ'יינסמוקרס בשיר "Don't Let Me Down" מועמד לפרס הגראמי. ב-12 בפברואר 2017 השיר זכה בפרס הגראמי על שיר הדאנס הטוב ביותר.
לאחר מכן הסינגל השני שיצא מאלבומה היה "Sit Still, Look Pretty" אשר הגיע למקום ה-28.
ב-15 בנובמבר 2016, דאייה שחררה את השיר "Words", בתור הסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה שנקרא "Sit Still, Look Pretty".
ב-11 באוקטובר 2017 יצא הסיגנל "New" דרך חברת אינטרסקופ רקורדס.
חיים יצחק קארב

הרב חיים יצחק קָארב (קוֹרב; ה'תרל"ב, 1872 - ג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי, רבן של ערים שונות בליטא ובאוקראינה, רב בהארלם, חבר "אגודת הרבנים בארצות הברית וקנדה", וראש ישיבת "בית מדרש לתורה"  בשיקגו.

ביוגרפיה

נולד בפילטן שבקורלנד לחיה ולרב שאול קָארב, שהיה למדן ור"מ. בילדותו למד אצל אביו, ואחר כך בישיבת טלז. נסמך לרבנות בידי רבי אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה. נישא ללאה מרים בתם של דבורה והרב משה יצחק ראבין שכיהן כמו"צ בפוניבז', לאחר פטירת חמיו כיהן שש שנים במקומו כמו"צ והתיידד עם רבי יעקב יצחק רבינוביץ, ידידות שנמשכה שנים בהתכתבות בדברי תורה. התמנה לכהן כרב העיר פלאנגה, וכיהן בה שש שנים עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה כיהן כאב"ד בעיר פאבלגראד שבאוקראינה. לאחר המלחמה התמנה כרב בזאגר ישן בפלך קובנה וכיהן בה ארבע שנים. על שם רבנותו זו כונה "הרב מזאגר". בראשית חודש טבת ה'תרפ"ו הוצע הרב קארב בידי הרב אברהם דובער כהנא שפירא מקובנה, לרב אברהם יצחק הכהן קוק, כמועמד לראשות ישיבת מרכז הרב במקומו של ראש הישיבה הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג שנפטר לפני חנוכה באותה שנה. ההצעה לא באה לידי מימוש.
בשנת ה'תרפ"ז היגר לארצות הברית, עם בואו מונה כרב בית המדרש הגדול בהארלם, ובהמשך אותה שנה כרב קהילת "הבימה" בניו יורק. בהיותו בהארלם הדפיס את הכרך הראשון של ספרו "נתיבות חיים" העוסק בעניינים שונים בסוגיות התלמוד הבבלי ובדברי הרמב"ם, הספר התקבל בקהל הלמדני בארצות הברית ובליטא. בתרפ"ח התמנה כראש הישיבה "בית מדרש לתורה" בשיקגו.
בשואה איבד את בנו הבכור הרב שלמה קארב שכיהן כמו"צ בבית הדין בקובנה ואת אשתו מנוחה וילדיהם, בתו פייגה ובעלה לוי קויפמן ובתם נהרגו אף הם. עם הגיע בשורות האיוב מאירופה, שקעה לאה קארב ביגון על מות ילדיה, היא לא התאוששה ונפטרה בה' בטבת ה'תש"ז.
לאחר 20 שנה בראשות בית המדרש לתורה, הוא נישא בשנית לייטל בת הרב יהודה קרויס, עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
בגין ספריו זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית מקורית, לשנת תשי"ג-תשי"ד.
הוא נפטר בג' בסיוון ה'תשי"ז, 2 ביוני 1957, ונקבר בהלוויה מרובת משתתפים נכבדים בהר המנוחות לצד רבי איסר זלמן מלצר.

משפחתו

בתו, הבלשנית חנה-אנה קארב, נישאה בשנת תרצ"ה לרב מנחם מנדל גודמן, תלמידו של אביה בבית מדרש לתורה בשיקגו, שהתמנה מאוחר יותר כרב באוקלהומה סיטי. בתו יהודית נישאה לרב אברהם אהרן שצקס, בנו של רבי משה שצקס, שלאחר פטירת אביו כיהן תחתיו כראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן. 
ארכיון כתביו נמצא בספרייה הלאומית בירושלים (אוסף קארב).
ניוטאימורי

ניוטאימורי (ביפנית: 女体盛り - "הצגה על גוף אישה") או "בודי סושי" (באנגלית: body sushi) הוא נוהג להגיש סושי וסשימי (מאכלים קרים מהמטבח היפני) על גוף אישה עירומה (עירום מלא או חלקי). המונח נאנטאימורי (ביפנית: 男体盛り) מתייחס להגשת מאכלים אלה על גבי גופו של גבר עירום.
מקורו של המנהג בשנות ה-80 של המאה ה-20 והוא היה נפוץ זמן קצר במספר מועט של אתרים, לרוב באתרים שסיפקו שירותים אירוטיים ומיניים. המנהג פסק זמן קצר לאחר שהתחיל, בשל העובדה שחום הגוף מחמם את הסושי אשר נהוג לאוכלו קר, ומשנה את טעמו לרעה. מאידך, המנהג פורסם בעיתונות המערבית והסינית ויצר שערוריה ברחבי העולם בגלל הטענה שהנוהג הוא השפלת הנשים שמשמשות ככלי אכילה, והנאלצות לשכב שעות ארוכות כשעליהן אוכל קר. על אף ביקורת זו החלו מסעדות בלונדון ובניו יורק לקיים אירועים מיוחדים בהם ניתן לאכול בצורת הגשה זו, ובארצות הברית הופעל אף שירות הנותן "טייק אוויי" של ניוטאימורי (והכולל דוגמן או דוגמנית המגיעים לבית הלקוח עם המנה).
בשנת 2005 סגנון האכילה נאסר בחקיקה בסין מסיבות של היגיינה.

אזכורים תרבותיים

נוהג זה הופיע בסצנת הפתיחה של הסרט "Map of the Sounds of Tokyo" וכן בסרט סקס והעיר הגדולה.
נמל התעופה הבינלאומי דומודדובו

היסטוריה

פעילותו של השדה החלה במאי 1965, אם כי טיסות פנים מרחבי ברית המועצות החלו כבר במרץ 1964. בתחילה נסלל בשדה מסלול המראה בודד, אולם עם הגידול בנפח התעופה הפנים-ארצית, נסלל בתוך 18 חודשים מהפתיחה מסלול מקביל נוסף, ובכך היה לשדה התעופה הראשון בברית המועצות שבו מתבצעות נחיתות והמראות במקביל. בדצמבר 1975 בוצעה הטיסה הבינלאומית הראשונה מן השדה, והוא הוכרז רשמית כנמל תעופה בינלאומי.
החל משנת 1996 מתופעל השדה בידי חברה פרטית במסגרת עסקת חכירה ל-75 שנה. החברה החלה בביצוע השקעות רבות בפיתוח השדה, והשקעות אלה התבררו כמשתלמות עם הפיכתו של שדה התעופה לבסיס פעילות מרכזי עבור כל חברות התעופה הגדולות בעולם. בשנת 2003 בוצע שדרוג משמעותי של מגדל הפיקוח והוא מאפשר טיפול בכ-70 המראות ונחיתות בשעה על המסלולים המקבילים.
באוגוסט 2004 בוצעו שני פיגועי טרור במטוסים שהמריאו מנמל התעופה, בהם נספו 89 בני אדם.
ב-24 בינואר 2011 פוצץ עצמו מחבל מתאבד, מארגון הטרור של דוקה אומרוב, באולם קליטת הנוסעים בנמל התעופה והביא למותם של 35 ופציעתם של כמאה נוספים.

פעילות

השדה הוא אחד משלושת נמלי התעופה העמוסים ברוסיה. אל על מפעילה מספר טיסות יומיות אל השדה. כמו כן, שדה התעופה מתחבר באמצעות רכבת אקספרס למרכז העיר מוסקבה ובנוסף להן מופעל שירות מוניות ישיר לתחנה המרכזית בעיר.

תאונות ותקריות

ב-11 בפברואר 2018 התרסק מטוס של חברת סראטוב איירליינס בטיסה מספר 703 זמן קצר לאחר המראתו מהשדה לכיוון העיר אורסק. בהתרסקות נהרגו כל 71 הנוסעים ואנשי הצוות.
יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים

יום המאבק הבינלאומי למניעת אלימות נגד נשים חל ב-25 בנובמבר מאז הוכרז על ידי האו"ם ב-17 בדצמבר 1999 כיום המיועד למאבק באלימות נגד האישה. 
בתאריך זה ציינו פעילות פמיניסטיות עוד משנת 1981 את יום המאבק באלימות. במסגרת ההכרזה על יום המאבק, קרא האו"ם בהחלטה 54/134 לממשלות העולם לארגן פעילויות להעלאת המודעות הציבורית לסוגיית האלימות נגד הנשים בחברה. זאת כל עוד נשים בכל רחבי העולם הן קורבנות לאונס, לאלימות במשפחה, להטרדה מינית ולעוד סוגים של אלימות נגד נשים. הצורך ביום להעלאת המודעות נובע מכך שלרוב הנתונים האמיתיים אודות היקף האלימות נגד הנשים אינם גלויים לציבור, וחלקם אף אינם מדווחים לרשויות.
בישראל בעשור האחרון מתרחשות סביב יום זה צעדות אותן מובילים מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
התאריך נקבע ל-25 בנובמבר לציון רצח האחיות מיראבל, שלוש פעילות פוליטיות ברפובליקה הדומיניקנית שנרצחו בשנת 1960 בהוראת הדיקטטור רפאל טרוחיו.
התאריך זה מציין גם את התחלתם של "16 ימים של אקטיביזם" כשאחריו מצוין "יום זכויות האדם" ב-10 בדצמבר.
איליין פוקס

איליין פוקס (באנגלית: Elaine Fuchs) (נולדה ב- 5 במאי 1950) היא ביולוגית אמריקאית שמתמקדת בביולוגיה של התא ופרופסור להתפתחות התא ביונקים באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק. 
מחקריה עוסקים בתאי גזע של העור ותפקידם ביצירת שיער ועור. פוקס זכתה בפרסים רבים ובהם פרס הבית הלבן למדען המצטיין לשנת 1985.

ביוגרפיה

איליין פוקס נולדה ב-5 במאי 1950 בארצות הברית וגדלה מחוץ לשיקגו, אביה אחותה ודודתה היו מדענים ועודדו אותה לעבוד בתחום. 
בשנת 1972 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במדעי הכימיה באוניברסיטת אילינוי. לאחר קבלת התואר עברה פוקס מאילינוי לאוניברסיטת פרינסטון  ושם עבדה על הדוקטורט שלה בביוכימיה כאשר חקרה שינויים בדופן התא של חיידקי מגטריום (bacillus megaterium) במהלך תהליך הנביגה. בשנת 1977 הצטרפה להאוורד גרין במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס למטרת  לימודי הפוסט דוקטורט שלה, שם התמקדה בהבנת המכניקה הבסיסית של האיזון בין הגדילה והחלוקה של תאי אפידרמיס. (נושא שלדבריה, ממשיך לרתק אותה גם היום) .
בשנת 1980 עברה לאוניברסיטת שיקגו שם עלתה בסולם הדרגות עד שהפכה לפרופסורית בכירה לגנטיקה מולקולרית.  בשנת 2002 עברה לאוניברסיטת רוקפלר (שם עובדת עד היום) שם היא פרופסורית לביולוגיה והתפתחות התא ביונקים.

קריירה מחקרית

מחקרה הראשון של פוקס עסק בהבנת ביולוגית תאי העור והסיבה ל"צמיחתם" מחדש כל פעם לאחר שאנו פוגעים בהם. לשם כך חקרה פוקס את החלבון קרטין וגילתה שהקרטין מקבל צורת סיבים ונצמד לתאי העור כמו רשת ברזל וכך מגן על התאים ומעניק להם חוזק מכני.
פוקס גילתה גם שתאי העור המתחדשים הם תאי גזע.
כיום מעבדתה של פוקס חוקרת את תאי הגזע על מנת למצוא דרך לייצור תרופות המתבססות על מנגנון ההתחדשות של תאי הגזע ובכך להביא לריפוי מחלות עור קשות.
בנוסף מעבדתה של פוקס חוקרת את התהליך של יצירת רקמות עור על מנת להבין איך תהליך זה נפגם כאשר נוצרות מחלות עור גנטיות שונות.
עלי שכטמן

קורות חיים

נולד בכפר ואסקוביץ' שליד העיר ז'יטומיר באוקראינה. קיבל חינוך יהודי-מסורתי.
סיפורו הראשון פרסם בשנת 1927.
בשנת 1930 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו, "אָפן שיידוועג" ("על פרשת דרכים"). ב-1932 התפרסם הרומן "פאַראַקערטע מעזשעס" ("תלמים חרושים") פרי עטו.
ב-1941 גויס שכטמן לצבא האדום בעת מלחמת העולם השנייה ולחם כחובש קרבי ביחידת תותחנים. לאחר המלחמה, בזמן משפט הרופאים ורדיפת האינטליגנציה היהודית, נאסר שכטמן, נחקר ונכלא. מזלו שיחק לו והוא שרד את אימי המשטר של סטלין.
לאחר מותו של הרודן שוחרר הסופר והחל ביצירתו האפית - הרומן "ערב". שני הספרים הראשונים של "ערב" התפרסמו ב-1962 בברית המועצות לשעבר.
עלי שכטמן עלה לישראל בשנת 1972. בשנת 1973 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש, שחולק אותה שנה לראשונה, "על הרומן "ערב" ושאר יצירותיו".
ב-1981 פרסם את הרומן האוטוביוגרפי "רינגען אויף דער נשמה" (ספרים 1 ו-2), וב-1988 ראה אור גם החלק השני (ספרים 3 ו-4) של רומן זה. הרומן תורגם לעברית על ידי יהודה גור-אריה וראה אור בשם "טבעות בנשמה" (ספר 1) ו-"לילות של כוכבים כבויים" (ספר 2), ב-1992 יצא הרומן לאור על שני חלקיו בסדרת "קלאסיקה".
ב-1983 סיים שכטמן ופרסם ביידיש את הרומן "ערב" במלואו (שבעה ספרים).
ב-1964 תורגמו שני הספרים הראשונים של הרומן "ערב" לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצאו לאור תחת השם "...À la veille de" בפריז.
ב-1967 תורגמו שני הספרים הראשונים של הרומן הזה לאנגלית על ידי יוסף זינגר ויצאו לאור תחת השם "EREV" בניו-יורק.
ב-1975 תורגמו ארבעת הספרים הראשונים של הרומן לעברית על ידי צבי ארד והתפרסמו תחת השם "בטרם".
ב-1994 יצא בניו-יורק לאור הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" ("תלם לעת שקיעה") – הרומן הקלאסי האחרון שכתב בשפת היידיש.
ב-1996 יצא ביידיש קובץ סיפורים תחת השם "Tristia".
עלי שכטמן הלך לעולמו בגיל 88 ב-יום הראשון של שנת 1996.
ספרים של עלי שכטמן תורגמו לרוסית על ידי אלמה שין ופורסמו בישראל:
ב-2000 יצאה לאור קומץ נובלות מספר "Tristia" בשם "Сонаты".
ב-2001 יצאו לאור שני הספרים הראשונים של הרומן "רינגען אויף דער נשמה" תחת השם "Кольца на душе".
ב-2005 יצאו לאור כל שבעת הספרים של הרומן "ערב" תחת השם "Эрев".
ב-2008 יצא לאור הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" תחת השם "Последний закат".
ב-2012 יצאו לאור שני הספרים האחרונים של הרומן "רינגען אויף דער נשמה" תחת השם "Вспахать бездну".
ב-2015 תורגם הרומן "בײַם שקיעה-אַקער" לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצא לאור תחת השם "La Charrue de Feu".
ב-2018 תורגם הרומן ״ערב״ לצרפתית על ידי רחל ארטל ויצא לאור תחת השם ״EREV - a la vielle de".
משפט האידיאל הראשי

משפט האידיאל הראשי של ולפגנג קרול קובע שבתחום שלמות נתרי, אידיאל ראשוני שהוא מינימלי מעל איבר, הוא מינימלי. משפט זה, והכללות שלו, מאפשר לחשב את הגובה של אידיאלים ראשוניים, ודרך זה את ממד קרול של חוגים שונים.
אומרים שאידיאל ראשוני P הוא מינימלי מעל a אם אין ראשוני , וסתם מינימלי אם אין ראשוני Q כך ש- . לפי ההגדרה, ראשוני מינימלי הוא ראשוני בעל גובה 1 לכל היותר.
מן המשפט נובעת גם התוצאה הכללית יותר ("משפט האידיאל הראשי המוכלל"), שאידיאל ראשוני שהוא מינימלי מעל  הוא מגובה n לכל היותר. בפרט, הגובה של אידיאל ראשוני חסום (מלמעלה) על ידי מספר היוצרים שלו. ולהפך: אידיאל מגובה n אי-אפשר ליצור בפחות מ-n איברים. בפרט, בחוג נתרי קומוטטיבי לכל אידיאל ראשוני יש גובה סופי. מכיוון שממד קרול הוא הסופרימום של גבהי האידיאלים המקסימליים, נובע מכאן גם שלתחום שלמות מקומי יש ממד קרול סופי.
מוסטפא סמואלי

מוסטפא חסן עבוד (סמואלי) (1922 - 10 במרץ 1956) היה תושב ירדן שנהג להסתנן לאזור פרוזדור ירושלים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 לצורכי שוד ורצח. מיוחסת לו הריגתם של כ-21 יהודים בין השנים 1949-1956.
נולד בכפר נבי סמואל בשנת 1922, והתגורר בו (ומכאן כינויו – סמואלי), דודו היה מוכתר הכפר. בנעוריו עבד בירושלים וכך למד לדבר עברית. 
החל משנת 1949 שימש מורה דרך לכנופיית גנבי בהמות בראשות אברהים אל-ג'וג'. בשנת 1949 חוסלו חברי הכנופיה וסמואלי הפך עצמאי.
במשך 6 שנים נהג לחדור בלילות, בראש חוליות קטנות, לפרוזדור ירושלים, לעיתים תוך חצייתו מצפון לדרום. הם שדדו צאן ורכוש ורצחו אזרחים וחיילים כשהם נוטלים את כלי נשקם. רוב מעשי הרצח בוצעו במארב ומטווח קרוב. לצד מניעיו הפליליים, פעל סמואלי כנראה גם מתוך מוטיבציה לאומנית. נפוצו שמועות שהוא נשבע להרוג 100 יהודים כנקמה על מות אחיו במלחמת העצמאות, גרסה אחרת טוענת שרצה לנקום את מות חותנו שנהרג במהלך הסתננות.
בהדרגה הפך סמואלי למבוקש מרכזי של המודיעין הישראלי ולגיבור עממי בקרב האוכלוסייה הפלסטינית. במקביל לתיעוב כלפיו כשודד ורוצח, זכה סמואלי גם להערכת המחפשים אחריו כלוחם אמיץ וערמומי וכאיש שטח מוכשר. הוא התחמק ממארבים רבים (בהם ייתכן שנפצע), ואף פרסם מודעות אבל בדבר מותו כדי להטעות את רודפיו.
בין השנים 1952-1953 הוא נמנע מהרג יהודים, וייתכן ששימש כמודיע ישראלי. 
אחר כך, במקביל לעיסוקיו הפליליים, הפך גם לסוכן איסוף של הלגיון הירדני.
במאי 1953 שב סמואלי לפעילות עוינת ורצח שני שומרים במושב אבן ספיר. בתגובה, אורגנה ב-12 ביולי 1953 פעולת תגמול צבאית למחצה כדי לפגוע בו. אריק שרון היה אז סטודנט באוניברסיטה העברית ושובץ למילואים במסגרת החטיבה הירושלמית, המח"ט מישאל שחם הציע לו לנסות לחסל אותו. אריק גייס שישה מחבריו ובהם שלמה באום וגוליבר לפשיטה על ביתו של סמואלי בנבי סמואל. הבית נמצא ריק ופוצץ (ייתכן שלא היה ביתו של סמואלי כלל). על בסיס המשתתפים בפעולה נוסדה באוגוסט 1953  יחידה 101. ביולי 1953, כנראה בתגובה להתקפה על כפרו, פרצו סמואלי ועוזריו למחנה סטף של יחידה 101, הרגו שני זקיפים, צבי אדלר ומשה סעדי, וגנבו משם תת-מקלעים סטן.
החל מ-1954 קיבלו יחידות של משמר הגבול שהוקם זה מכבר את האחריות על אזורי הספר סביב ירושלים.
סמואלי המשיך לבצע מעשי שוד ורצח, בין השאר בכסלון, מוצא, מעוז ציון, עגור, משמר איילון וקריית משה.
ב-10 במרץ 1956 רצח סמואלי יהודי במושב נחם, במהלך שוד כבשים. כוחות משמר הגבול הציבו לו מספר מארבים על הגבול הירדני ופצעו אותו כשניסה לשוב לכפרו. סמואלי ניסה להיכנע, אך כשהכוח לא נעתר לבקשתו, פתח באש ונהרג. מפקד הכוח שחיסל אותו היה איסמעיל קבלאן, מראשוני הלוחמים הדרוזים בכוחות הביטחון, שהגיע מהר הדרוזים והצטרף לצה"ל אחרי קרב רמת יוחנן.
על גופתו של סמואלי נמצא תת-מקלע אמריקאי מסוג M3 ("גריז") בעל משתיק קול.
בניגוד למנהגם עם גופות מסתננים, ביקשו שלטונות ירדן לקבל את גופת סמואלי מיד, עובדה שנתפסה בישראל כאישור שסמואלי פעל בשליחות הלגיון הירדני. גופתו הועברה דרך מעבר מנדלבאום הוא נקבר בלוויה צבאית רבת משתתפים בירושלים העתיקה.  
בנאומו בכנסת לקראת הסכם השלום עם ירדן הזכיר יצחק רבין את סמואלי כדוגמה לתקופות בהן שררה עוינות בין העמים.
סאינגילו

סאינגילוֹ (בגאורגית: საინგილო) הייתה אזור היסטורי בגאורגיה (ממלכת הרתי) עוד בעת העתיקה. תושבי המחוז נקראים אינגילואים ודוברים דיאלקט אינגילואי של השפה הגאורגית.
בתחילה הייתה פרובינציה של ממלכת אלבניה, עד לכיבוש הערבי, ששם קץ לממלכת אלבניה, במאה ה-8. במהלך תקופה זו הייתה תחת שלטון עצמי משך תקופה קצרה, 759-758. בתקופץ ימי הביניים, מה שלימים יהפוך למחוז שייקרא סאינגילו, נשלטה על ידי הפרסים, והשיגה את עצמאותה במאה ה-17. בשנת 1803 נכבש המחוז על ידי האימפריה הרוסית.
בתקופת עצמאות המדיניות בקווקז, 1918-1921, טענו הן הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה והן הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן לבעלות על המחוז. בשנת 1921, אחרי כיבוש הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על ידי הצבא האדום של הבולשביקים הרוסים, היא הייתה תחת שליטה אזרבייג'ן SSR שנשלוה על ידי הממשל הקומוניסטי המרכזי במוסקבה.
פארק עולם המומינים

עולם המומינים (בפינית: Muumimaailma, בשוודית: Muminvärlden) הוא פארק המוקדש כולו לסדרת ספרי הילדים "המומינים" מאת טובה ינסון.
הפארק ממוקם באי קאילו (Kailo) ליד העיר נאנטלי, הנמצאת בסמוך לטורקו שבפינלנד, ונפתח רשמית בשנת 1993.
חדו"ש – לחופש דת ושוויון

עמותת חדו"ש לחופש דת ושוויון היא עמותה ישראלית שנוסדה באוגוסט 2009 ומגדירה את מטרתה כקידום חופש דת ושוויון בנטל בין חילונים לחרדים בישראל.

ייסוד העמותה

יוזמי הקמת הארגון הם הרב הרפורמי אורי רגב ואיש העסקים היהודי-אמריקאי סטנלי גולד. ההכרזה על הקמת הארגון התקיימה בהיכל העצמאות בתל אביב, כצעד סמלי לביטוי מחויבותם של אנשי עמותת חדו"ש ליישום הבטחות מגילת העצמאות לחופש דת ומצפון ולשוויון זכויות ללא הבדל דת. הארגון שואף לאגד סביב מטרות אלה את כלל הציבור היהודי, בישראל ובתפוצות.

תקציב

בשנת 2009 עמד היקף התרומות לעמותה על למעלה מ-300,000 ש"ח והיא הוציאה למעלה מ-700,000 ש"ח בפעילותה, מהם כ-657,000 ש"ח למשכורות לשלושת עובדיה. בשנת 2010 גדל היקף ההכנסות מתרומות ועמד על כ-1.5 מיליון ש"ח, מהם הוקצו למעלה ממיליון ש"ח למשכורותיהם של רגב ואילן. התורם המרכזי שלה הוא סטנלי גולד. בסוף שנת 2011 הודיעה הקרן החדשה לישראל כי תחל לתמוך בפעילות העמותה.
היקף התרומות לעמותה של כ-1.5 מיליון ש״ח נשמר גם בשנים 2013-2014.
הזירה הבין-תחומית

הזירה הבין-תחומית (מלכ"ר) היא מוסד תרבות השוכן בירושלים ומשמש במה ליוצרים צעירים וותיקים כאחד.
כריסטנזה קרוקוב

משפט ראשון

כשברוקנהוס התאלמן בשנת 1582, כריסטנזה קיוותה שיינשא לה, אבל ב-1584 הוא התחתן עם אן בילה. אן בילה הפילה או ילדה 15 פעמים, וכולם מתו. כשבת דוד של אן ילדה ולד מת בשנת 1596, היא האשימה שלוש נשים על גרימת המוות על ידי כישוף, והביאה לשריפתן על המוקד. אן התחילה לחשוב שגם האסונות שלה מקורם במעשי כישוף. כדוגמת בת דודה, היא האשימה בכישוף אישה בשם אסה לאורידסס.
אסה העידה כי מיטת הכלולות של אן קולל בעת חתונתה על ידי גונדר קיילדרסוונס, שד, וכריסטנזה קרוקוב. נאשמת נוספת במקרה, יוהנה ינסנס, הוסיפה כי כריסטנזה נכחה בשבת מכשפות בבלוקסברג.
יוהנה ינסנס נשרפה על המוקד באשמת כישוף, אך הרשויות לא רצו להאשים בת אצולה, ואחיה של כריסטנזה לקח אותה משם ושיכן אותה אצל אחותם באולבורג.

משפט שני

בשנת 1619, השלטונות החלו לחקור שמועות שפצחו באולבורג במשך מספר שנים לגבי מחלות מוזרות המתפשטות בעיר, וחתולים וחזירים מדברים בבית הקברות. מכך עלה ציד מכשפות ומספר נשים נשרפו על המוקד כמכשפות. חלקן טענו שכריסטנזה היא אחת מהן, אבל גם כאן הרשויות לא רצו להאשים בת אצולה.
אך המלך כריסטיאן הרביעי, לעומת זאת, אשר גילה עניין רב בנושא כשפים, ובהתאם להוראותיו, המשפט התקדם. אנשים להאשים אותה, והעדויות החלו להגיע: כומר האשים אותה במותה של אשתו; פידר פאולסון ראה אותה בתור אחת המכשפות שנכחו כאשר מכשפה הולידה מפלצת; סורן טומרמנד היה קורבן דקירה לאחר שקרוקוב הבטיחה לו מזל רע.
כריסטנזה נעצרה, והוחזקה במאסר למשך שנתיים בזמן שהתנהלו נגדה הליכים. היא הודתה שקיללה את מיטת הכלולות של אן בילה שנים קודם לכן, ושלא חיבבה את אשתו של הכומר. היא הורשעה ונידונה למוות בעוון כישוף. עתירתה לחנינה נדחתה. העונש על כישוף היה להישרף למוות, אך בשל מעמדה, כריסטנזה זכתה ליהרג בעריפת ראשה. הריגה באמצעי זה נחשבה ל"הריגה הוגנת", בו ההרוג שומר על כבודו, זכאי לקבורה כנסייתית, והכניסה לגן עדן אינה חסומה בפניו, בניגוד לאמצעים אחרים ובעיקר שריפה, דרכם הוצאו להורג מכשפות בדרך כלל. לפיכך, כריסטנזה נקברה על פי כל הטקסים המקובלים של הכנסייה.
בסקנדינביה, היה זה יוצא דופן שבת אצולה תישפט על כישוף. ידוע רק על מקרה אחד בדנמרק – המקרה של כריסטנזה, ומקרה אחד בשוודיה, בו קרסטין אולפסקס הוצאה להורג בשנת 1585.