google/wiki40b huggingface dataset:
Unreal (סדרת טלוויזיה)

עלילה

רייצ'ל גולדברג (שירי אפלבי) שבה לתפקידה כמפיקה בתוכנית מציאות בשם "באושר ובעושר" (Everlasting), לאחר שבעונה הקודמת של התוכנית חוותה התמוטטות עצבים וכמעט והרסה את פרק סיום העונה. כמפיקה בתוכנית היא מתמודדת לא פעם עם שאלות מצפוניות, כאשר היא מתמרנת את המשתתפים בתוכנית למעשים שונים, שיניבו לסדרה רייטינג גבוה יותר, ובחלק מהמקרים יניבו לה בונוסים כספיים. במקביל, מתמודדת רייצ'ל עם בעיותיה האישיות. במקביל, גם המפיקים האחרים מנסים לקדם את עצמם, גם על חשבון עמיתיהם, ומתמרנים את המשתתפים למעשים שונים, שלעיתים יוצאים מכלל שליטה.

שידור

הפרק הראשון של הסדרה שודר ב"לייפטיים" ב-1 ביוני 2015. בהמשך, שודרה גם באוסטרליה, בריטניה, ישראל וניו זילנד.
העונה השנייה אושרה מיד עם דו"חות הרייטינג של העונה הראשונה. ב-6 ביוני 2016 שודר הפרק הראשון של העונה השנייה בארצות הברית וב-26 בפברואר 2018 שודר הפרק הראשון של העונה השלישית בארצות הברית.
כל פרקי העונה הרביעית יהיו זמינים לצפייה ב-17 ביולי 2018 בפלטפורמת הסטרימינג הולו.

ביקורות

ככלל, זכתה הסדרה לביקורות חיוביות. מריל בר מהמגזין פורבס כתבה כי זו "אחת הסדרות הטובות ביותר שעלו לשידור הקיץ, מכיוון שהיא מחבקת את הטירוף ומציגה אותו על המסך". דאלין רובנסטיין מאנטרטיינמנט ויקלי כתבה כי "מי שאוהב את "הרווק" יאהב את "UnReal", ומי ששונא את "הרווק" יאהב את "UnReal". ג'ון קרמניקה מהניו יורק טיימס כתב כי הסדרה חריפה ועצובה באופן שלא מרפה, וכי היא מלמדת מקרוב, ולעיתים באופן מייאש, כיצד נשים קורעות אחת את השנייה לגזרים.
בישראל, כתבה סמדר שילוני ב-ynet, כי "UnREAL מצליחה להפתיע בפרטים הקטנים והניואנסים של היחסים בין ההפקה לבובות הבשר שלה, והיחסים בין אנשי הצוות לבין עצמם... לא תמיד "UnREAL" נמצאת בשיא. יש קווי עלילה שלא מצליחים לשכנע... ולפעמים צריך פשוט להעלים עין ולסלוח. תמיד מחכה פיצוי בצורת הטוויסטים האמיצים, הדיאלוגים השנונים ורגעי ההתפכחות הנדירים של שתיהן [רייצ'ל וקווין]... בסופו של דבר "UnREAL" היא גילטי פלז'ר שיחליק לכם במורד הגרון מבלי שתרגישו מפרק אחד לזה שאחריו."
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes העניק לסדרה את הציון 97%, ואילו האתר Metacritic העניק לה את הציון 77.
בוריס שאחלין

ביוגרפיה

שאחלין נולד בישים שבמחוז טיומן. הוא החל להתאמן בגיל 12.

אלוף עולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכה שאחלין בשתי מדליות, מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליית כסף בתרגיל על המתח.

אלוף אירופה

באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בפרנקפורט, מערב גרמניה בשנת 1955 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 4 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח. מדליית כסף בתרגיל על הטבעות.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה שאחלין בשתי מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על סוס הסמוכות.

המתעמל המצטיין באליפות העולם

באליפות העולם בהתעמלות שנערכה במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1958 זכה שאחלין ב-5 מדליות זהב, בתחרות הקבוצתית, בתחרות הקרב-רב אישי, לפני טקאשי אונו מיפן ובן ארצו יורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על המקבילים ועל המתח.

אולימפיאדת השיא

באולימפיאדת רומא (1960) זכה שאחלין ב-7 מדליות, מהן 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, לפי טקאשי אונו ויורי טיטוב, בתרגיל על סוס הסמוכות, על סוס הקפיצות, ועל המקבילים. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על הטבעות ומדליית ארד בתרגיל על המתח.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 זכה שאחלין ב-6 מדליות, 4 כסף ו-2 ארד. מדליות כסף בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על הטבעות, על המקבילים ועל סוס סמוכות ומדליות ארד בתחרות הקרב-רב אישי, אחרי בן ארצו טיטוב, ויוקיו אנדו מיפן ובתרגיל על סוס הקפיצות.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1963 זכה שאחלין ב-5 מדליות, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתרגיל על הטבעות ועל המתח, מדליות כסף בקרב-רב אישי ובתרגיל על המקבילים ובמדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה שאחלין ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב בתרגיל על המתח, מדליות כסף בתחרות הקבוצתית ובתחרות הקרב-רב אישי, אחרי יוקיו אנדו וביחד עם בן ארצו ויקטור ליסיצקי ושוג'י צורומי מיפן ומדליית ארד בתרגיל על הטבעות.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בדורטמונד, מערב גרמניה בשנת 1966 זכה שאחלין במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
בשנת 1967 בהיותו בן 35, פרש שאחלין מספורט תחרותי לאחר שעבר התקף לב. בשנות ה-90 ובשנות ה-2000, עבד כמרצה באוניברסיטת קייב.
ב-30 במאי 2008 נפטר שאחלין בקייב, שבאוקראינה.

תארים והשגים

בשנת 2002 זכה שאחלין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
אנחה

אנחה (וכן גניחה או אנקה) היא נשיפה קולנית של אוויר מהפה או מהאף המשמשת בני אדם להעברת רגשות. קודם לה בדרך כלל שאיפה עמוקה. לעיתים הרגש המופגן שלילי כמו במקרים של חוסר שביעות רצון, ולעיתים הוא חיובי כמו במקרים של הקלה לאחר שמצב שלילי הסתיים או נמנע או במהלך קיום יחסי מין. גם תפילות משלבות לעיתים אנחות, לדוגמה בכל נדרי בנוסח אשכנז או תרועת השברים בתקיעת שופר. לעיתים מתייחסים לאנחה כמנגנון אתחול למערכת הנשימה, למשל ביוגה, מה שנתמך גם על ידי מחקרים מדעיים.
היות שמדובר בביטוי קולי משולל איות, ייצוגו הטקסטואלי בהתכתבויות באינטרנט, בספרי קומיקס וכדומה משתמש במילה 'אנחה' עצמה, או בין סוגריים '(אנחה)' או בין כוכביות '*אנחה*'. למשל במשפט: 'שוב פספסתי את ההרשמה. *אנחה*'. כמו כן היא מיוצגת לעיתים במילת הקריאה האונומטופאית אח! כביטוי של כאב או רווחה.
מחקרים מדעיים מראים כי תינוקות נאנחים אחרי 5-10 נשימות, מה שמסייע לשיפור רקמת הריאה שלהם וכן לפיתוח של קצב נשימה רגיל. גם אצל בעלי חיים כמו קופים, כלבים או סוסים יש ביטוי לפעולה זו.
זיף

זִיף הוא יישוב מקראי, באזור דרום הר יהודה, המוכר היום בשל גובה תילו – 840 מטר מעל פני הים – המזוהה בתור "תל זיף", בצד הכביש היוצא מקריית ארבע ומחברון לדרום הרי חברון. התל נמצא על צומת דרכים ושולט על הסביבה ונראה למרחק. למרגלות היישוב, במורדות הר יהודה, נמצא "מדבר זיף", הנזכר בימי שאול המלך כמקום בו הסתתר  דוד. בתקופה הביזאנטית מדבר זיף מוכר בתור אזור בו התגוררו נזירים. אותימיוס מספר על מנזר שיתופי שהקים באריסטובוליה שבמדבר זיף. כפר ערבי בשם זה (ערבית: زيف) מתקיים במקום גם בימינו.

אזכורים מקראיים

בעת חלוקת ארץ ישראל לשבטי ישראל זיף הייתה לנחלת שבט יהודה, ככתוב בספר יהושע: "זֹאת, נַחֲלַת מַטֵּה בְנֵי יְהוּדָה לְמִשְׁפְּחֹתָם. ... מָעוֹן כַּרְמֶל, וָזִיף וְיוּטָּה". (פרק ט"ו, פסוקים כ'-נ"ה).
על האירוע בין שאול המלך לבין דוד נאמר בספר שמואל א': "וַיָּבֹאוּ הַזִּפִים אֶל-שָׁאוּל, הַגִּבְעָתָה לֵאמֹר: הֲלוֹא דָוִד מִסְתַּתֵּר בְּגִבְעַת הַחֲכִילָה, עַל פְּנֵי הַיְשִׁימֹן. וַיָּקָם שָׁאוּל, וַיֵּרֶד אֶל-מִדְבַּר-זִיף, וְאִתּוֹ שְׁלֹשֶׁת-אֲלָפִים אִישׁ, בְּחוּרֵי יִשְׂרָאֵל--לְבַקֵּשׁ אֶת-דָּוִד, בְּמִדְבַּר-זִיף.(פרק כ"ו, פסוקים א'-ב')
בימי רחבעם מלך יהודה זיף הופכת להיות עיר מבוצרת, יחד עם הערים האחרות בגבול ממלכת יהודה כנאמר בספר מלכים א': "ה וַיֵּשֶׁב רְחַבְעָם, בִּירוּשָׁלִָם; וַיִּבֶן עָרִים לְמָצוֹר, בִּיהוּדָה. וַיִּבֶן אֶת-בֵּית-לֶחֶם וְאֶת-עֵיטָם, וְאֶת-תְּקוֹעַ. וְאֶת-בֵּית-צוּר וְאֶת-שׂוֹכוֹ, וְאֶת-עֲדֻלָּם. וְאֶת-גַּת וְאֶת-מָרֵשָׁה, וְאֶת-זִיף. (י"א, ה'-ח')
ייתכן כי מייסד היישוב בזיף היה מישע בנו בכורו של כלב, כנאמר: "וּבְנֵי כָלֵב אֲחִי יְרַחְמְאֵל: מֵישָׁע בְּכֹרוֹ, הוּא אֲבִי זִיף", כשמשמעות "אבי זיף" היא אדון ושר העיר זיף. בגבול מדבר זיף ישבו בני משפחת כלב (נבל הכרמלי ממעון, שמואל א כה, ב).
בחפירות ארכאולוגיות, במקומות אחדים בארץ, נתגלו ידיות כדים שבורים. עליהן הייתה טבועה הכתובת "למלך" בתוספת שם מקום: זיף, שוכו, ממשת וחברון - ממנה באה תוצרת הכד. משערים שכדים אלה שימשו ככלי קיבול רשמיים לשמן וליין.
לפי מסכת מכשירין קיים דבש בשם דבש הזיפין שהוא דבש סמיך מאד. במסכת סוטה שואלים על מקור שמו וריש לקיש משיב "על שם מקומו" כפי שנאמר: "מאי זיפים אמר רבי יוחנן דבש שמזייפין בו וריש לקיש אמר על שם מקומו כדכתיב (יהושע, ט"ו) זיף וטלם ובעלות כיוצא בדבר אתה אומר (תהילים, נ"ד) בבא הזיפים ויאמרו לשאול הלא דוד וגו' מאי זיפים אמר רבי יוחנן בני אדם המזייפין דבריהם ורבי אלעזר אומר על שם מקומן כדכתיב זיף וטלם ובעלות. (דף ס"ח, עמ' ב')
ג'יימס ואן דר ביק

קריירה

ב-1999 כיכב בדרמת הספורט "כוכב חדש נולד" לצד פול ווקר, איימי סמארט ואלי לרטר. ב-2009 גילם ואן דר ביק את דמותו של אנטוני סטיבן רייט/"טוני זאפה" בסרט הטלוויזיה "חטיפה לאור יום", המבוסס על פרשת חטיפת הנערה אן סלוטי מנברסקה. ב-2011 שיחק בסרט הטלוויזיה "מפלי סאלם", המבוסס על רומן בשם זהה מ-2001. בנוסף, הוא הופיע בקליפ "Blow" של הזמרת קשה. ב-2013 שיחק דמות פיקטיבית של עצמו בסדרת הטלוויזיה "הביץ' מדירה 23", ושיחק בסרטו של ג'ייסון רייטמן "יום הפועלים" לצד ג'וש ברולין. ב-2014 שיחק בתפקיד הראשי בסיטקום "חברים הכי טובים" לצד ברוקלין דקר. בשנת 2017 שיחק בקומדיה "לחיות בקטן". ב-2018 שיחק בסדרה "פוזה" בתפקיד מאט ברומלי, הבוס של סטן.
דורה דופרן

ביוגרפיה

איימי הלן דורותי בולשו, המכונה "דורה", נולדה בליברפול, אנגליה והיגרה לארצות הברית עם הוריה, ג'ון (14 בנובמבר 1842 – 26 במרץ 1911) ואיזבלה ניל (לבית קאמינגס) (12 בנובמבר 1844 – 12 באפריל 1911) בסביבות 1868. המשפחה התיישבה תחילה בבלומפילד, ניו ג'רזי, ולאחר מכן עברה ללינקולן, נברסקה, ב-1876 או 1877. היא נהייתה מעורבת בזנות בסביבות גיל 13 או 14. לאחר מכן היא הייתה לרקדנית באולם ריקודים. הבהלה לזהב הגיעה לדדווד שבטריטוריית דקוטה כשהיא הייתה בערך בת 15, והיא אז קידמה את עצמה ל"מאדאם דורה" ופתחה בית בושת.

קריירה

התחרות העיקרית של דורה הייתה עם מולי ג'ונסון. בעיתונות המקומית ניסו תדיר לסכסך בין השתיים, אך בפועל התחרות הייתה ידידותית. קלמיטי ג'יין, שהייתה לדמות מפורסמת של המערב הפרוע, עבדה אצל דורה מעת לעת, בעיקר בעבודות כמו כביסה ובישול. בסוף חייה, כשהייתה מחוסרת כל, מצאה אצלה מחסה. 
במהלך השנים הרחיבה דורה את עסקיה, עד שהיו לה מספר בתי בושת ברחבי הטריטוריה. הפופולרי מביניהם, בבל פורש, כונה "Diddlin' Dora's", שם שהוא סלנג לסקס, דוגמת "דורה המרימה". המקום פורסם כיעד לאוכל, שתייה וריקודים – מקום שאפשר להביא אליו את אמא ('Three D's - Dining, Drinking, and Dancing – a place where you can bring your mother') – שוב, סוג של בדיחה.
בתי הבושת האחרים של דורה היו בלד, מיילס סיטי, סטרג'יס, ודדווד. בזמן שחייתה בדדווד, דורה התחתנה והמשיכה בעסקיה. לאחר מותו של בעלה, היא העבירה את העסק לרפיד סיטי, שם המשיכה לנחול הצלחה כמאדאם, במיוחד בתקופת היובש בארצות הברית, כאשר היה בלתי חוקי למכור אלכוהול, מכיוון שהמקום פעל גם במסבאה.

נישואים

דורה נישאה לג'וזף מ. דופרן (16 ביוני 1862 – 3 באוגוסט 1909), אשר תואר כ"ג'נטלמן מהמר חביב", שעזר לה להגדיל את העסק שלה.

מותה

דורה נפטרה מהתקף לב ב-1934. התוכי שלה פרד ובעלה ג'וזף קבורים לידה בבית הקברות מאונט מוריה בדדווד.
בהודעת המוות בעיתון נכתב שנפטרה "עובדת סוציאלית בעלת שם". היא אכן הייתה ידועה בשל טוב ליבה, והייתה תורמת רבות לצדקות ולנזקקים, ובאופן כללי הייתה פופולרית עם עובדיה ולקוחותיה. רבות מהנשים שעבדו עבורה הגיעו מתוך מצוקה קשה ומצאו במקצוע מפלט.

פרסום

תחת שם העט d'Dee, דורה פרסמה חוברת קצרה על קלמיטי ג'יין, שכותרתו Low Down on Calamity Jane (האמת על קלמיטי ג'יין) (1932). ב-1981, חוברת זו פורסמה במהדורה מורחבת בת 47 עמודים, בעריכתה של הלן רזאטו.
בין דמיון למציאות

הפקה והפצה

הופקינס הגדיר את התסריט כהרהור פילוסופי על החיים. הוא הראה את טיוטת התסריט הראשונה לסטיבן ספילברג, ששיבח אותו אך הזהירו כי לא יהיה קל להפיק ולהפיץ סרט בעל אופי שכזה. הופקינס ניסה למכור את התסריט לאולפנים שונים. כולם סירבו מאותה סיבה שציין ספילברג. אשתו של הופקינס גייסה את הסכום הנדרש להפקת הסרט באופן עצמאי, 10 מיליון דולר, ושימשה גם כמפיקה הראשית. הופקינס ליהק את השחקנים והצילומים החלו ב-12 ביוני 2006. כאנשי הצוות בסרט שימשו, בעיקר, סטודנטים לקולנוע. הופקינס גם כתב את המוזיקה לסרט וניצח על התזמורת הקאמרית שניגנה אותה.
"בין דמיון למציאות" הוצג בפסטיבל סאנדנס ב-20 בינואר 2007. הסרט הוקרן לראשונה באופן רשמי, לפי תזמון שנקבע מראש עם רשתות בתי הקולנוע שהציגו אותו, ב-26 באוקטובר 2007, והקרנתו ארכה כשבוע. הסרט היה כישלון קופתי כצפוי, לא הוקרן יותר מאז ה־1 בנובמבר 2007 ולא יצא על גבי שום מדיה אחרת באופן חוקי, כאשר סך הכנסותיו בתום הקרנתו היו 27,769 דולר.
הדיוויזיה ה-36 (ורמאכט)

הדיוויזיה הממונעת ה-36

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1936 בקייזרסלאוטרן, והועמדה תחת פיקוד גאורג לינדמן. הדיוויזיה השתתפה בסיפוח צ'כוסלובקיה, ובמהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בחזית המערבית, כחלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה ה-16, ובשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה השנייה, והשתתפה בכיבוש ורדן ובפריצת קו מז'ינו. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ובמבצע בגרטיון לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת הארמייה התשיעית והושמדה על יד בוברויסק.

דיוויזיית הגרנדיר ה-36

ב-3 באוגוסט 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-36 על בסיס הדיוויזיה ה-268, והועמדה תחת פיקוד אוגוסט ולם. הדיוויזיה לחמה בסאר-פפאלץ, כחלק מהקורפוס ה-82 במסגרת הארמייה הראשונה.

דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-36

ב-9 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-36, והיא הועברה תחת פיקוד הקורפוס ה-80 במסגרת הארמייה השביעית. בינואר 1945 לחמה הדיוויזיה במבצע נורדווינד כחלק מקורפוס האס אס ה-13 במסגרת הארמייה הראשונה, ולאחר מכן לחמה בקרבות השונים בגרמניה עד סוף המלחמה.
ריי באן

היסטוריה

ב-1929, הגיס האווירי של צבא ארצות הברית, בראשות קולונל ג'ון א. מקרדי, עבד עם בוש אנד לומב, יצרנית ציוד רפואי ברוצ'סטר, ניו יורק, כדי ליצור משקפי שמש לתעופה שיצמצמו את הסחות הדעת לטייסים שנגרמו על ידי הגוונים הכחולים והלבנים של השמים. באופן ספציפי, מקרדי היה מודאג מאיך משקפי הטייסים עד אז היו מתערפלות ומצמצמות במידה ניכרת את הנראות בגובה רב. האב טיפוס, שנוצר ב-1936 ונודע בשם "Anti-Glare", היה בעל מסגרות פלסטיק ועדשות ירוקות שיכלו להוריד את עוצמת האור מבלי לטשטש את הראייה. הם גם הוסיפו עדשות עמידות בפני פגיעה בשנת 1938. משקפי השמש עוצבו מחדש עם מסגרת מתכת לאחר שנה ונרשמו כפטנט בשם משקפי הטייס של ריי באן. לדברי ה-BBC, המשקפיים השתמשו "עדשות קליכרום שעוצבו כך שיחדדו פרטים ויורידו את רמת האובך על ידי סינון אור כחול, מה שהופך אותם אידיאלי עבור תנאים ערפיליים."
ב-1999 מחלקת המשקפיים העולמית של בוש אנד לומב, כולל ריי באן, נרכשה על ידי קבוצת לוקסוטיקה עבור 640 מיליון דולר.

משקפי שמש

משקפי השמש הפופולריים ביותר של ריי באן הם הטייל, והטייס. במהלך שנות ה-50, Ray-Ban מכרה את משקפי הקרוואנים, אשר היו בעלי מסגרת מרובעת. ב-1965 הוצגו המשקפיים האולימפיים I ו-II; הם הפכו פופולריים כאשר פיטר פונדה לבש אותם בשנת 1969 בסרט "אדם בעקבות גורלו". החברה ייצרה גם מהדורות מיוחדות של משקפי שמש, כגון "הגנרל" ב-1987, עם הדמיון למשקפי הטייסים המקוריים של הגנרל דאגלס מקארתור במהלך מלחמת העולם השנייה.
עמירם שור

ביוגרפיה

שור נולד וגדל בראשון לציון ולמד בבית הספר התיכון הריאלי בעיר. 
התגייס לצה"ל בשנת 1956 ושירת במשך ארבע שנים בתפקידי פיקוד והדרכה שונים. השתחרר בדרגת סגן והמשיך לשרת במילואים בתפקידים דומים. בהמשך שירותו קיבל דרגת סגן-אלוף. 
עם שחרורו מצה"ל פנה ללימודים וסיים לימודי סוציולוגיה ומדע המדינה בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב. לאחר מכן סיים גם לימודי תעודה במחלקה למינהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך השנים השתלם שור בהנדסת מערכות בחברות בינלאומיות כגון IBM, פיליפס וטקסס אינסטרומנטס ובשיווק באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בארצות הברית.
מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לשניים.

קריירה מקצועית

בשנת 1963 ייסד שור את חברת מ.ל.ל תעשיות תוכנה ומחשבים בע"מ, החברה הראשונה בישראל, ובין הראשונות בעולם, שעסקו בניהול מרכזי חישוב לעיבוד נתונים, פיתוח תוכנה, מערכות מידע וטכנולוגיה. שור כיהן בקבוצת מ.ל.ל כמנכ"ל, יו"ר ומנהל הפיתוח העסקי, השיווק והייצוא. כמו כן שימש כדירקטור בחברות בנות של מ.ל.ל. 
במשך 45 שנים הייתה קבוצת מ.ל.ל, בהובלת שור, השער של חברות מובילות מאירופה ומארצות הברית לשוק ההיי-טק הישראלי.] הקבוצה הייתה הנציגה והמפיצה הרשמית של מוצרים וטכנולוגיות עבור חברות כגון: פיליפס, רדיו-שאק, קומפאק, מיקרוסופט, קורבוס, 3Com, טקסס אינסטרומנט ועוד, עד שאלה החליטו לפתוח מרכזי שיווק ומחקר ופיתוח עצמאיים בישראל.] בשנת 1988 הוענק לקבוצת מ.ל.ל פרס מטעם אוניברסיטת תל אביב, שבחרה את החברה כאחת מ-12 החברות הטובות ביותר תחת הנהלה ישראלית. סיפורה של החברה נכלל, יחד עם עוד 11 חברות ישראליות נוספות, בספר "עסקים טובים בניהול ישראלי" שנכתב על ידי יגאל בן אהרן ויצא לאור באותה שנה, ונלמד גם בפקולטה למינהל עסקים באוניברסיטה.] בשנת 1990 בחר המכון למחקרי דעת קהל באוניברסיטת תל אביב בחברת מ.ל.ל כחברה הישראלית המובילה של העשור לשנים 1980–1990 על תרומתה בפיתוח תחום טכנולוגיית המידע, עיבוד נתונים, תוכנה וחומרה. 
בשנת 1992 ייסד שור, בשיתוף עם אחרים (זלמן שובל, לשעבר שגריר ישראל בארצות הברית, אלישע שחמון, לשעבר מנכ"ל מוטורלה ישראל, עקיבא מאיר, לשעבר מנכל אלקטרו אופטיקה מקבוצת אלביט מערכות וקרן ון-ליר מהולנד), את חברת אינוונטק בע"מ, אחת מקרנות ההון סיכון הראשונות בישראל. שור כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת מרקטור בע"מ, חברת הניהול של אינוונטק, וכדירקטור בחברות נוספות בהן השקיעה הקרן. בהמשך הקים וניהל עשרות חברות הזנק ולקח חלק משמעותי ביצירת "תרבות ההון סיכון" וחברות ההזנק בישראל.] 
בשנת 1999 יזם את הקמתו של קונסורציום בינלאומי, שהקים יחד עם יזמים נוספים מישראל, ירדן, הולנד ואוסטרליה בית תוכנה בעמאן כתרומה לחיזוק הקשרים הכלכליים והעסקיים בין ישראל לירדן.] בין השנים 1999–2005 כיהן שור כיושב הראש של בית תוכנה זה. 
שור שימש גם כיועץ בתחום ההיי-טק והתוכנה לחברות במדינות שונות בעולם, בהן: ברזיל, צ'ילה, גואטמלה, פולין, רומניה, ירדן ועוד.] 
נכון לשנת 2017 מייעץ שור לוועדת המדע והטכנולוגיה של מחוז ג'יאנגסו בסין ושל העיר נאנג'ינג, בירת המחוז, ומכהן כחבר בוועדת ההיגוי המתכננת ומפתחת את "עמק התוכנה" של סין – בו הוקם גם פארק תעשיות עתירות הידע המשותף לסין וישראל.
בשנת 2012 הוענקה לו אזרחות כבוד של העיר נאנג'ינג על תרומתו לביסוס וחיזוק היחסים העסקיים והטכנולוגיים בין ישראל לבין סין בכלל והעיר נאנג'ינג בפרט.]
שור משמש גם כיועץ לחברת MRK מדע וטכנולוגיה בע"מ בסין, ויחד עם נשיא החברה מקים את "פארק סמארטק סין-ישראל" לחיזוק שיתוף הפעולה בין התעשיות הישראליות לבין תעשיות דומות בסין בכלל ובעיר נאנג'ינג בפרט, במטרה להוות את שער הכניסה לתעשיות אלה באסיה ובסין.
נתן נלסון

ביוגרפיה

נלסון נולד לגניה ומשה במושב אביחיל ב-1938. אביו, שהגיע לארץ ישראל ב-1918 מארצות הברית כחייל בגדוד העברי, היה חלוץ ממייסדי רמת גן, גן חיים ואביחיל. משפחת אמו הייתה מראשוני רמת גן. נלסון שירת בנח"ל המוצנח ובמסגרתו היה חבר קיבוץ גבים. בעקבות מחלת אביו, עזב את הקיבוץ על מנת לטפל במשק באביחיל.
ב-1961 פרופ' אלעזר כוכבא, שהיה מורו של נלסון שכנע אותו ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת תל אביב באבו כביר. נלסון השלים שם 3 תארים, עד לדוקטורט (ב-1970 בהדרכתו של פרופ' יוסקה נוימן). בתקופה זו פגש ונישא לחנה לבית בורשטין. לימים נולדו להם שלושה ילדים. את הפוסט-דוקטורט עשה נלסון אצל פרופ' אפרים רקר באוניברסיטת קורנל בארצות הברית. ולאחריו הוזמן ללמד בטכניון בחוג לביולוגיה. ב-1980 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. לאורך השנים היה בשבתונים בביוצנטרום בבזל אצל פרופ' ג'ף שץ ובאוניברסיטת קורנל אצל פרופ' רקר.
ב-1985 נענה להצעתו של פרופ' רון קבק להצטרף למכון לביולוגיה מולקולרית בחברת Roche בארצות הברית שם עסק במחקר בסיסי. ב-1995 חזר לישראל ויסד את קבוצת המחקר שלו במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת תל אביב. בנוסף להוראה ולמחקר היה מהמובילים להקמת מרכז לקריסטלוגרפיה ע"ש דניאלה ריץ' באוניברסיטת תל אביב, שהוקם בתקציב מינימלי, ועמד בראשו בין השנים 2005–2011. נלסון היה חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב, סגן יו"ר המכון לביולוגיה מולקולארית ותאית של יונסקו בוורשה, ונשיא האגודה הביוכימית הישראלית. ב-2011 קיבל מענק מחקר חמש שנתי למדענים בכירים מה-European Research Council ‏(ERC).
עבור הישגיו המדעיים זכה נלסון בפרסים ואותות של כבוד ובהם פרס הומבולט (Humboldt), חברות ב-EMBO, פרס קציר של ILANIT, ובתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות סצ'ואן בסין ואוניברסיטת בולוניה באיטליה. נתן נלסון הוא חתן פרס ישראל בחקר מדעי החיים לשנת תשע"ג (2013).

מחקריו

מחקריו של נלסון עוסקים בחלבונים הממוקמים בקרום התא. הישגיו העיקריים הם בתחומים של חלבוני V-ATPase, נשאי נוירוטרנסמיטרים (חומרים המוליכים אותות בין תאי עצב) ונשאים של יוני מתכות ופוטוסינתזה.

V –ATPase

V-ATPase הוא קומפלקס המצוי בקרומים תאיים המפרק מולקולות ATP, ומנצל את האנרגיה המתקבלת מן הפירוק כדי להעביר חומרים לתוך אברוני התא בניגוד למפל הריכוזים של החומר. נלסון חקר שמרים המסוגלים להתקיים ללא הקומפלקס הזה, ובכך איפשר לחקור את המבנה שלו ולאתר את הגנים המקודדים אותו. ממצא זה היה הבסיס לשורה של מחקרים שהתמקדו ב-V-ATPase. רבים מהגנים המקודדים את מרכיבי הקומפלקס התגלו במעבדתו של נלסון, ואחד החלבונים אף הופק בגביש שמבנהו פוענח. לחלבון זה אף הוצע מנגנון פעולה].

נשאים במוח

נלסון חקר חלבונים המשמשים נשאים להעברת מוליכים עצביים דרך קרום תא העצב. לדוגמה, הוא היה שותף לגילוי הגן שמקודד את הנשא של המוליך העצבי חומצה גאמא-אמינובוטירית (ידוע בקיצור כ-GABA. חלבון זה מורכב מ-12 מקטעים חוצי-ממברנה, והוא הגן הראשון שפורסם שמקודד לנשא של מוליך עצבי כמו גם הראשון שפורסם שמקודד נשא של חומצת אמינו. נשאים נוספים של מוליכים עצביים התגלו ואופיינו במעבדתו.

נשאי מתכות

נלסון חקר נשאי מתכות, ומחקריו בשמרים סיפקו הסבר לעמידות ורגישות לחיידקים מחוללי מחלות בעכברים ובבני אדם, ובהן צרעת ושחפת. נלסון הראה שבזבובי דרוזופילה  (זבובי פירות) ניתן להתגבר על חוסר הטעם שמופיע כתוצאה מפגם בגן המקודד לחלבון זה, על ידי תוספת של מתכות כמו מנגן וברזל למזונם.
בסיס חיל האוויר לוד

הקמת שדה התעופה

שדה התעופה המשמש את נמל התעופה האזרחי בן-גוריון ואשר שימש גם את הבסיס הצבאי בח"א 27, תוכנן והוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בשנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1935 החלה בניית השדה ובשנת 1937 נחנכו מסלולי הבטון הראשונים שאורך כל אחד מהם עמד על 800 מטר ורוחבם הגיע ל-100 מטר. הבריטים העניקו לשדה את השם "שדה התעופה וילהלמה", ע"ש המושבה הטמפלרית הסמוכה וילהלמה (לימים מושב בני עטרות).

סגירת הבסיס

ב-25 באוגוסט 2008, כחלק מהמגמה הכלל־צה"לית של העברת בסיסים מהמרכז לנגב, הועברו כמעט כל טייסות התובלה של חיל האוויר וכמעט כל היחידות אשר פעלו בבח"א 27, לבסיס נבטים שבנגב הצפוני.
הבסיס נסגר בהדרגה. בשלב ראשון, עד 27 באוגוסט 2008 (תאריך שבו התקיים טקס הסגירה הרשמי), עברו רוב טייסות ויחידות הבסיס (למעט טייסת 122, יחשת"פ וי"ק 533) אל בסיס נבטים. בשלב שני, ב-8 בפברואר 2009, הועברה גם טייסת 122 לנבטים. בשלב שלישי, עד תחילת ינואר 2010, הועברו היחידות הנותרות משטח הבסיס. יחשת"פ עברה לשני מיקומים חדשים, לבנין הכנרית במטה חיל האוויר ולבסיס פלמחים. י"ק 533 עברה ל"בית הספר להגנה אווירית" (ביסנ"מ לשעבר).
בחודש מרץ 2010, הועבר שטחו של הבסיס (כ-1,500 דונם) לאחריותו של משרד הביטחון, לצורך שיקום המקרקעין והמים, ולאחר מכן לידי מינהל מקרקעי ישראל.
בדצמבר 2014, הודיע משרד הביטחון כי פינוי הבסיס הושלם. במסגרת הפינוי נהרסו חלק מהמבנים וכן פונו 50 אלף מ"ר של גגות אזבסט.
לפי החלטות ממשלה והסכמים בין הגופים השונים, חולק שטח הבסיס בין התעשייה האווירית (קיבלה את כל השטח הבנוי) ורשות שדות התעופה (קיבלה את כל שטח רחבות המטוסים ומסלולי ההסעה, מהכביש המנהלתי ומערבה).
מיימי מק'קוי

ביוגרפיה

מק'קוי נולדה בנורת'אלרטון שביורקשייר. היא למדה בבית הספר סטוקסלי. בתחילה הייתה רקדנית, ואחר כך למדה אמנויות הבמה באוניברסיטת מטרופוליטן לונדון, וסיימה תואר BA בהצטיינות בשנת 2001. מק'קוי היא בתם של מסעדן, יוג'ין מק'קוי, ואשתו ברברה. אחיה הבכור רורי הוא בעל מסעדות בלונדון, ואחיה הצעיר יוג'ין הוא שחקן.
מק'קוי הופיעה בפרקים של סדרות הטלוויזיה "רופאים", "The Bill", "להעיר את המתים" ו"טאגארט".
ב-2009 הופיעה מק'קוי בסדרת הדרמה קומית "Personal Affairs" בתפקיד ניקול פלמרסטון-אמורי. זה היה התפקיד הראשי הראשון שלה והיא הייתה מועמדת על הופעתה לפרס "TV Quick" לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בדצמבר 2012 שיחקה מק'קוי בתפקיד ג'ויס האטו הצעירה בהפקה של ה-BBC לדרמה "Loving Miss Hatto" מאת ויקטוריה ווד.
באפריל 2013 הופיעה מק'קוי בתפקיד אורח בפרק "Rocket" בסדרה "אנדוור", בה גילמה את אליס וקסין, סטודנטית שהייתה מכרה ותיקה של מורס. בהמשך אותה שנה כיכבה בסרט קצר "Fare" יחד עם כריסטיאן קוק. מ-2014 עד 2016 גילמה את מיליידי דה וינטר בסדרה "המוסקטרים".
בתיאטרון שיחקה מק'קוי באוקטובר 2006 במחזה "אהובת הקצין הצרפתי" בתיאטרון ריצ'מונד.

חיים אישיים

מק'קוי נשואה לשחקן ג'יימס בולר, וב-2015 נולדה להם בת.
מצודת שורי

היסטוריה

מועד הקמת המצודה לא ידוע במדויק, אך ידוע כי נעשה בה שימוש כטירה במאה ה-14 בתקופת סנזאן. במשך תקופה ארוכה הייתה קיימת הסברה שהמצודה הוקמה בתקופת גוסוקו, כמו יתר המצודות באוקינאווה. במהלך האיחוד של שלושת חלקי אוקינאווה על ידי המלך שו האשי וביסוס ממלכת ריוקיו, השתמש המלך במצודת שורי כמגוריו הרשמיים. בד בבד העיר שורי, בה שוכנת המצודה, פרחה וגדלה להיות עיר הבירה של הממלכה לדורות לבוא.
במשך 450 שנה, מתחילת המאה ה-15, נעשתה המצודה למרכז השלטון בממלכה. המצודה הכילה בתחומיה את בית המשפט המלכותי ומרכזי סחר, פולטיקה ותרבות, שהיוו את לב הממלכה.
על פי תיעודים שונים, נחרבה מצודת שורי מספר פעמים ושוקמה כל פעם מחדש. לפני מלחמת העולם השנייה הוכרזה המצודה כאתר מורשת ואוצר לאומי יפני, אולם במהלך קרב אוקינאווה הקים הצבא היפני את מפקדתו הראשית בחלקה התת-קרקעי של המצודה. ב-25 במאי 1945 החלה אוניית המערכה מיסיסיפי בהרעשה שנמשכה שלושה ימים. יומיים לאחר מכן פרצה שרפה והמצודה נשרפה עד היסוד. לאחר קרב הונף כאות של ניצחון במקום דגל הקונפדרציה שהיה שייך לאחד המפקדים רמי הדרג. הדגל נשאר במקום במשך מספר ימים עד שהורד בשל חילוקי הדעות לגביו ועל הייצוג של כל חלקי ארצות הברית בו.
לאחר המלחמה העבירה אוניברסיטת ריוקיו את מושבה לאתר המצודה ושם נשארה עד לשנת 1975. ב-1992 שוחזר המבנה הראשי של המצודה לפרטים. כיום כל האזור סביב המצודה הוכרז כפארק מצודת שורי. בשנת 2000, ביחד עם עוד כמה מבצרים באוקינאווה, הוכרז המבצר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.

אתרים סביב המצודה

בשל היותה של המצודה מרכזה של ממלכת ריוקיו, המקום מוקף במוקדים ובאתרים היסטוריים שונים, בהם שורימון, השער הראשי של המצודה, וטאמאודון, הקבר המלכותי שממוקם ממש בסמוך למצודה.