בוקרשט

היסטוריה קדומה

רוב שטח העיר והמחוז אילפוב מסביב כוסה בימי קדם ביערות עבותים. בתקופת הברזל היו בה יישובים של דאקים או גטים שעמדו בקשרי מסחר עם הערים היווניות שעל חוף הים השחור ועם הרומאים.

מקור שם העיר ותקופת ימי הביניים

לפי אגדות רומניות עתיקות העיר חייבת את שמה לאדם בשם "בּוּקוּר", המופיע באגדות כרועה-צאן או לעיתים דייג או בויאר. לשם זה יש כנראה קשר עם מילה רומנית ממקור דאקי קדום – "בּוּקוּרייֶה" bucurie שמובנה "שמחה". בשפה האלבנית שהיא נחשבת שריד מקבוצת השפות הטראקיות-איליריות העתיקות (שכללו את הדאקית) מובן המילה "בוּקוּר" bukur הוא דווקא "יפה".
ההיסטוריון דימיטריה פאפאזוגלו, מחבר הספר Istoria fondărei orașului București (ההיסטוריה של ייסוד העיר בוקרשט) גורס אחרת, לדבריו השם נגזר מהשם Bugă (בוגה), בעל הקרקע בתקופת מירצ'ה השני, שמשפחתו הקימה שם את הכנסייה הראשונה.
בוקרשט מוזכרת לראשונה בשמה הנוכחי, כמקום מושבו של ה"שליט" ("דומן" (domn) או "וויווד") הוולאכי ולאד "המשפד". האזכור מופיע במסמך מ-20 בספטמבר 1459, שבו השליט מאשר מענק לכמה אצילים.
 כעבור 6 שנים, ב-14 באוקטובר 1465 השליט ראדו היפה הפך אותה למשכן קיץ קבוע של שליטי ואלכיה.
השליט הולאכי מירצ'אה החמישי (הרועה) בנה את המבנים הקרויים "החצר הישנה" Curtea Veche, עם הארמון והכנסייה הנסיכותית Biserica Domnească ואת החומות הראשונות של העיר.

במאה ה-17

לאחר שיקומה של בוקרשט תחת שלטונם של ראדו מיכניה בשנות ה-1620 ושל מתיי בסראב ב-1640 המשיכה העיר לגדול ולשגשג. פריחה מיוחדת עם שלום יחסי ידעה בוקרשט בין השנים 1659–1715 - מתחילת מלכותו של גאורגה גיקה ועד סוף מלכותו של שטפן קנטקוזינו.
בשנת 1659 בחר בה השליט גאורגה גיקה להיות בירתו. בשנת 1668 גם המיטרופוליט, ראש הכנסייה האורתודוקסית בואלכיה העביר את מושבו לבוקרשט.
בשנת 1698 השליט קונסטנטין ברנקובאנו קבע סופית את בירת הנסיכות בבוקרשט.
בתקופת השליטים שרבאן קנטקוזינו וקונסטנטין ברנקובאנו הגיעו לעיר השפעות אמנות הרנסאנס מאירופה ונוצר בה סגנון אמנותי מקורי הנקרא הסגנון ה"ברנקובאני" ""stil brâncovenesc". אז הוקמה גם מכללה נסיכותית ראשונה - על שם סבא הקדוש - "ספנטול סבא" (Sfântul Sava‏, 1694) וארמון מוגושואיה, נסלל הרחוב בנוי מעץ "פּוֹדול מוגושואיי" (Podul Mogoşoaiei) שיהפוך בעתיד ל"קליה ויקטוריי" (Calea Victoriei).

הכיבוש הרוסי (1828 - 1843). הגנרל קיסליוב והשליט אלכסנדרו השני גיקה

בשנת 1828 בוקרשט מצאה עצמה שוב תחת כיבוש רוסי זמני.

הממשל הרוסי בבוקרשט, שבראשו עמד בין השנים 1829–1843 הגנרל פאבל קיסליוב, ביצע שורה של רפורמות ושיפורים בחיי העיר. הונהגה במדינה מעין טרום - חוקה שמרנית - התקנון האורגני. 
 בימי השליט אלכסנדר דימיטריה גיקא, המוכר כאלכסנדר השני גיקא (1834-1842) התחילו להתחולל בבירה ובמדינה כולה תמורות לכיוון מערביזציה שנגעה ללבוש, לאורח החיים, לשפה, למוסדות ולמנטליות. תמורות אלה תהיינה בולטות עוד יותר במחצית השנייה של המאה התשע-עשרה. חוץ מהכביש קיסלף הקרוי לכבוד הגנרל הרוסי, בתקופה זו נסללה עוד דרך החוצה את העיר בכיוון דרום - צפון - "קאליה דורובאנצילור" Calea Dorobanţilor. נבנו ככרות חדשות - כמו אמזיי Piaţa Amzei, ספנטה וינר Piaţa Sfânta Vineri ואחרות. הגן צ'ישמיג'יו נחנך רשמית ב-1847.

מהפכת 1848. שוב נוכחות צבאית זרה

בהשפעת רוח "אביב העמים" באירופה גם בבוקרשט פרץ מרד בהנהגת צעירים מהפכנים, רובם בוגרי לימודים בצרפת וחברים בחברה החשאית "פרצייה" Frăţia ("האחווה"). ב-11 ביוני 1848 השליט ביבסקו אולץ על ידי התושבים להתפטר ועוזב את המדינה. ב-15 ביוני 1848 כ-30,000 אנשים המכונסים בשדה פילארט הקרוי מאז "שדה החירות" - Câmpia Libertăţii נכחו בהשבעת ממשלה זמנית. אך השלטון המהפכני, החצוי מבפנים על ידי פלגים יריבים, לא החזיק מעמד הרבה זמן. האימפריות השכנות, המעצמה הסוברנית - שהיו עדיין טורקיה ויחד איתה רוסיה, שלחו כל אחת כוחות צבאיים.
ב-13 בספטמבר 1848 בגבעת "דיאלול ספירי" בבוקרשט הטורקים דיכאו ההתנגדות הצבאית היחידה שבאה מצד קבוצה של מכבי אש.
על המדינה ועל בירתה באו שוב שנים של כיבוש זר - בהתחלה מעורב טורקי ורוסי 1848–1852, אחר כך בין השנים 1853–1854 כיבוש רוסי, ובין השנים 1854–1857 בעקבות תבוסת רוסיה במלחמת קרים - שליטה צבאית אוסטרית.
ברוב תקופה זו שלט בוולאכיה בארבו שטירביי, אחיו של השליט הקודם, ביבסקו.

בוקרשט - בירת רומניה. מאלכסנדרו יואן הראשון (1859 - 1866) אל קרול הראשון (1866 - 1914)

לפי הסיכומים של הסכם פריז שבתום מלחמת קרים התקיימו בחירות של אסיפות ושל נסיכים בשתי הנסיכויות הרומניות - מולדובה שבירתה יאשי ומונטניה או ואלכיה ("הארץ הרומנית") שבירתה בוקרשט.
ב-24 בינואר 1859 השליט אלכסנדרו יואן קוזה שנבחר כ-3 שבועות קודם לכן במולדובה נבחר גם בבוקרשט כשליט ואלאכיה. אחרי תקופה של הסדר מוזר שבה למדינה הרומנית המאוחדת היו שתי ערי-בירה, יאשי ובוקרשט, ואחרי שהחל משנת 1861 המדינה אימצה את השם החדש רומניה, ב-24 בינואר 1862 בוקרשט הוכרזה כבירתה היחידה של רומניה.
תחת שלטונו של אלכסנדר יואן (קוזה) הראשון רוצפו מחדש רחובות הבירה, באתר המנזר ומכללת סבא הקדוש (ספנטול סבא). בשנת 1864 הוקמה אוניברסיטת בוקרשט, נסללה מסילת הברזל בין בוקרשט לבין הנמל על הדנובה, ג'יורג'יו.
ב-22 בפברואר 1866 השליט קוזה הודח מהשלטון על ידי ה"קואליציה המפלצתית" של הליברלים והשמרנים שהתנגדו לרפורמה האגררית שיזם ולסגנון שלטונו הריכוזי מדי. ראשי הקושרים החליטו להביא לבוקרשט שליט זר שיהיה מעל לכל הפלגים המקומיים ושיחזק גם את הקשר בין המדינה המאוחדת הצעירה ובין מעצמות המערב. השליט שנבחר היה קרל פון הוהנצולרן - זיגמרינגן מגרמניה שהוכתר כקרול הראשון, שליט רומניה .
ב-1877 השליט החדש עבר גם את "מבחן האש":
במהלך המלחמה 1877–1878 בין רוסיה ובין טורקיה שבה רומניה לקחה חלק פעיל נגד הטורקים ("מלחמת העצמאות של רומניה") הפרלמנט הרומני בבוקרשט הכריז על עצמאותה המלאה של רומניה ב-9 במאי 1877.
בשנות מלכותו הראשונות של קרול הונהגה בבוקרשט התאורה עם גז, הוקמו תחנות הרכבת פילארט (1869) ותחנת צפון (1872)( Gara de Nord), קמו נתיבי תחבורה ציבורית מונעת על ידי סוסים - על פסי פלדה,tramway. נפתחו בתי חרושת חדשים, נבנו ביניינים מפוארים פרטיים - כמו הארמון קרצולסקו, בינייני מנהל מרשימים, נסללו שדרות. באפריל 1880 נפתח הבנק הממלכתי של רומניה Banca Naţională שזכה ב-1885 לבניין חדש לתפארת.

ממלכה ובירתה "פריז של המזרח"

עם הפיכת רומניה לממלכה ב-10 במאי 1881 קצב הבנייה הואץ. בשנת 1883 עבודות תיעול הנהר דמבוביצה עצרו את השטפונות שהיו בעבר מכה אנדמית בעיר.
אוכלוסיית העיר צמחה באופן משמעותי. האדריכלות הראוותנית והתרבות הקוסמופוליטית של אותה תקופה העניקו לעיר את הכינוי "פריז של המזרח" (או "פריז הקטנה" - "Micul Paris" או "פריז של הבלקנים"), כששדרת הניצחון (Calea Victoriei) מתפקדת כ"שאנז אליזה" או "השדרה החמישית". בניין ידוע בעיר הוא ה"אתנאום הרומני" (Ateneul român), אולם קונצרטים מפואר, והמלון "אתֶנֵה פאלאס" Athenée Palace בן חמש הקומות, שבבנייתו השתמשו לראשונה בבטון מזוין. בשנת 1893 נחנך ארמון קוטרוצ'ן (כיום ארמון נשיאי רומניה הפוסט - קומוניסטית)
בתחילת המאה ה-20, בין 1911 ל-1916 נבנה בניין ה"חוג הצבאי", ארמון מרשים מיועד למפעלי התרבות של הצבא (Cercul militar naţional).
בשנת 1918 אוכלוסיית העיר הגיעה ל-380,000 תושבים.
אחרי שנתיים של נייטרליות, כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה נגמרה בהתחלה בכי רע. ב-6 בדצמבר 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני וחצר המלך פרדיננד, הממשלה ושאר מוסדות השלטון, הצבא וחלק מהתושבים ערקו ליאשי, באותו שליש משטח המדינה - בחבל מולדובה - שנשאר חופשי.
ב-7 במאי 1918 מעצמות המרכז כפו על רומניה את הסכם השלום בבוקרשט, בתנאים כלכליים ופוליטיים מחפירים.
די מהר שינוי המצב בזירה הצבאית והגאו-פוליטית הבינלאומית גרם לחזרת רומניה למלחמה בסוף אותה השנה ולחזרתו של המלך פרדיננד כמנצח ומשחרר הבירה ב-18 בנובמבר 1918. בוקרשט הפכה הפעם לבירת ממלכת רומניה המאוחדת, "רומניה הגדולה".

בין מלחמות העולם 1919 - 1940

אחרי האיחוד עם הממלכה הרומנית של שטחי בסרביה, בוקובינה טרנסילבניה ובאנאט, העיר נהנתה מההתאוששות הכלכלית של השנים 1924-1928. נעשו שוב עבודות בנייה נרחבות, חלקן ב"סגנון הבינלאומי". בגלל הפערים החברתיים הגדולים היא הייתה במה לתנועות מחאה חוזרות של פועלים כמו ב-13 בדצמבר (26 בדצמבר) 1918 כששביתת פועלי הדפוס מסתיימת בטבח של 102 מפגינים בידי כוחות הסדר או בעת השביתה בסדנאות גריביצה של רשות הרכבות.
בתקופה שבין מלחמות העולם פרחו בעיר חיי תרבות ובידור. בשמי בוקרשט זהרו שמות אמנים מפורסמים כמו של המלחין והכנר ג'ורג'ה אנסקו, הפסנתרן דינו ליפאטי, שחקני מיוזיק הול כמו קונסטנטין טנאסה, זמרי שירי עם כדוגמת מריה טנאסה, מבצעי רומנסות ותזמורות צועניות ביניהן זו של הכנר והמלחין גריגוראש דיניקו שעינגו את אוזני מבקרי המועדונים, המסעדות ובתי הקפה האופנתיים.
בשנות מלכותו של קרול השני התווספו לנוף האדריכלי של בוקרשט בניינים חדשים, חלקם בסגנון ארט-דקו או "נאו-רומני". ביניהם בלטו הארמון המלכותי החדש, המשמש כיום אכסניה למוזיאון לאמנויות של רומניה, בניין האקדמיה הצבאית, שער הניצחון שבנייתו הסתיימה בשנת 1934, הפקולטה למשפטים, הארמון ויקטוריה, ארמון חברת הטלפונים שהיה לשנים רבות הגבוה בין בתי בוקרשט, האצטדיון ANEF, האגף החדש של תחנת הרכבת צפון, מוזיאון הכפר ע"ש דימיטריה גוסטי, והמוזיאון האנטורופולוגי הקרוי היום "של האיכר הרומני". קידוחים לעומק שיפרו את האספקה במים נקיים. הטיית מיימי הנהר ארג'ש ועבודות תברואת האגמים הצפוניים קולנטינה, פלוריאסקה, הרסטראו, טיי, הביאו לידי יצירת השרשרת הנוכחית של פארקים ואגמים סכורים.

הימין הקיצוני עולה לשלטון. ימי מלחמת העולם השנייה

פרוץ מלחמת העולם השנייה מצאה את בוקרשט תחת ה"דיקטטורה המלכותית" של קרול השני (1938–1940).
חוקים גזעניים נגד היהודים וכניעה לתכתיביו של סטלין והיטלר לא הצילו את קרול השני מהדחה במהפך ב-6 בספטמבר 1940 . אז הוכתר במקומו המלך הצעיר מיכאי בעל סמכויות סמליות יותר, והשלטון עבר לידי הגנרל הימני קיצוני יון אנטונסקו ומשמר הברזל. באוקטובר 1940 ההנהגה הרומנית החדשה, המושרית על ידי האידאולוגיה הנאצית-פאשיסטית עם אלמנטים דתיים מקומיים, הסכימה לכניסת כוחות צבא גרמניים לשטח רומניה, בתור בני ברית. ב21–22 ינואר 1941 פרץ בבירה מרד הלגיונרים שלא רצו לחלק שוב את השלטון עם אנטונסקו ועם הצבא. מרידתם התלוותה בפרעות נגד היהודים. 120 מבני מיעוט זה נרצחו בבוקרשט אחרי השפלות ועינויים. הגנרל אנטונסקו דיכא את המרד גרש את הלגיונרים אך המשיך בשלטון טוטליטרי ואנטישמי מובהק. בוקרשט ספגה אבדות רבות וניזוקה במהלך המלחמה כתוצאה מהפצצות בריטיות ואמריקאיות. במיוחד ב-4 באפריל 1944 ובעוד כמה התקפות אוויריות כבדות במהלך חודש אפריל של אותה שנה נהרגו בבוקרשט כשלשת אלפים בני אדם.
בעקבות הצלחות הכוחות הסובייטים שגרשו מערבה את הגרמנים ואת בני בריתם וחצו את הפרוט לכיוון יאשי, ב-23 באוגוסט 1944 המלך מיכאי יחד חוגים צבאיים ועם קואליציה של מפלגות בורגניות ושמאליות ביצעו מהפך שלטוני: עצרו את המרשל אנטונסקו ואת סגנו מיכאי אנטונסקו ושמו קץ לדיקטטורה. הצבא הרומני תפס את כל העמדות בבירה והארץ והפכה בן לילה לבת בריתן של ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית במסע הנגדי נגד גרמניה.
ב-30 באוגוסט 1944 נכנסו לבוקרשט היחידות הראשונות של הצבא הסובייטי.

המעבר לעליית השלטון הקומוניסטי בכפיית ברית המועצות והכיבוש הסובייטי (1944 -1947)

בהתחלה נוצר רושם כי חזר המשטר הדמוקרטי הרב-מפלגתי והכלכלה החופשית. מ-31 באוגוסט 1944 הוחזרה למדינה החוקה משנת 1923 וכל המפלגות פרט לתנועות הפאשיסטיות חזרו להיות חוקיות. חוקית הייתה כעת גם המפלגה הקומוניסטית.
ברית המועצות כפתה על רומניה את השתתפות בני חסותה הקומוניסטים בממשלות הראשונות בהנהגת הגנרלים סנטסקו ורדסקו ולבסוף את השתלטותם המוחלטת על רסן השלטון במסגרת ממשל פטרו גרוזה. החרויות הפוליטיות נשחקו בקצב מהיר. ב-8 בנובמבר 1945 ביום הקדוש מיכאיל דוכאו בבוקרשט באכזריות ההפגנות ההמוניות נגד הקומוניזם ובעד המלך.
ב-19 בנובמבר 1946, באווירה של הפחדה, התקיימו בחירות כלליות שתוצאותיהן זויפו. הודות לזיופים מאסיביים "בלוק המפלגות הדמוקרטיות" (BPD) שבהנהגת המפלגה הקומוניסטית עלה לשלטון. המפלגות הלא קומוניסטיות מצאו עצמן בהדרגה מחוץ לחוק וב-30 בדצמבר 1947 המלך אולץ בכוח להתפטר ולעזוב את הארץ. בוקרשט הפכה למרכז השלטון הקומוניסטי בעידן הרפובליקה העממית הרומנית.

השלטון הקומוניסטי הבלתי אמצעי - 1947 - 1989

במשך יותר מעשור תושבי בוקרשט התנסו בגלי טרור ממלכתי וטיהורים מהסוג הסטליניסטי. שנת 1948 הביאה איתה הלאמת רוב רובם של העסקים הפרטיים, סגירת בתי הספר הפרטיים, כולל של הקהילות הדתיות. ליד האגם הרסטראו הוקמו פסלי ענק של לנין וסטלין, ונבנה היכל גרנדיוזי שהוקדש למערכת ולהוצאה לאור של בטאון מפלגת השלטון - "בית הניצוץ" - (Casa Scanteii) - בסגנון בית התרבות בוורשה. אחד מהישגי האדריכלות בשנים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' היה "אולם הארמון" (Sala Palatului), האכסניה לקונגרסים של המפלגה ואירועים גדולים אחרים, ארציים ובינלאומיים. ב-1956 הטלוויזיה הרומנית בבוקרשט פתחה לראשונה את שידוריה.
השנתיים האחרונות של שלטון גאורגיו דז' והשנים הראשונות של יורשו בראש המדינה, ניקולאה צ'אושסקו, התאפיינו באווירה משוחררת יותר.
הפתיחות המסוימת למערב וכן רפורמה כלכלית מצומצמת מאוד לוותה בגל של פריחה בחיי התרבות בכל המישורים - מוזיקה, שירה, תיאטרון, קולנוע ושאר האמנויות.
החל משנת 1971, שלטון צ'אושסקו החל להפוך אט אט לדיקטטורה משפחתית שקיבלה השראה מהמשטרים של מאו טסה טונג בסין וזה של קים איל סונג בקוריאה הצפונית. השיא הגיע בסוף שנות השבעים ותחילת השמונים עם קיצוצים קשים באספקת המצרכים הבסיסיים לעם ביחד עם חידוש הדיכוי הפוליטי וביטול חופש הדיבור. במקביל הוטלה צנזורה על כל אפיקי הבידור והתרבות, הוטל חיסכון קיצוני בחשמל עם האפלת רחובות העיר, קיצוב אספקת חשמל לצרכנים וצמצום חמור בהסקת הבתים, גם בשיא בחורף. בנוסף נאסרה הפצת אמצעי מניעה והוטל איסור חמור על ההפלות. התפתח פולחן אישיות של הנשיא ושל אשתו אלנה ודיוקנותיהם התנוססו בכל מקום. בימי צ'אושסקו זכתה בכל זאת בוקרשט בשדה תעופה מודרני באוטופן (Aeroportul Otopeni), בקו רכבת תחתית ובבניין חדש לתיאטרון הלאומי, וכמו כן בבית מלון חדש ומרכזי - המלון "אינטרקונטיננטל". אבל, מעל לכל, בשנות השמונים השקיעו הנשיא ניקולאה צ'אושסקו ואשתו הרבה כסף, מחשבה ומאמץ בבנייה של ארמון ענק ושכונה של הנומנקלטורה על חשבון חלקים גדולים של בוקרשט ההיסטורית שעל גדות הנהר דמבוביצה.
ייתכן שהרעיון צמח אחרי רעידת האדמה הקטסטרופלית מ-4 במרץ 1977. בערב אותו היום התמוטטו כליל מעל ל-30 בניינים גדולים של הבירה ונהרגו 1424 תושבים, ביניהם הרבה בני האליטה התרבותית של רומניה כמו השחקן והקומיקאי האהוב תומא קרג'יו, זמרת הפופ דוינה באדיה, המשוררים אנטול בקונסקי וורוניקה פורומבקו. מבצע פינוי ההריסות הפך להזדמנות בידי השלטון להפטר מכמה מבתיה בעלי ערך היסטורי ואמנותי של העיר לטובת תוכניות בנייה חדשות. כך קרה למשל עם כנסיית ייני שנמצאה ממול למלון אינטרקונטיננטל. בניינה שנפגע מאוד ברעש פורק לאחר מכן לחלוטין ללא זכר מתוך כוונה תחילה.
בהמשך לאותן עבודות פירוק ובנייה שלאחר רעידת האדמה מ-1977, בשנות השמונים נהרסו לחלוטין רחובות רבים ואף רבעים שלמים על בתיהם המצועצעים, על האנדרטאות, המנזרים והכנסיות העתיקות, על מנת לפנות שטח למבנים הגרנדיוזיים של ה"צ'נטרול צ'יביק" ("המרכז האזרחי"). בלטה במיוחד גולת הכותרת - "בית העם" - שם אופמיסטי של הארמון עצום הממדים החדש של המשפחה הנשיאותית שנבנה לפי שיגיונותיה. בעיר נשארו בכל זאת עדיין כמה אזורים היסטוריים שלמים וללא פגע.

המהפכה בדצמבר 1989 והשלטון הדמוקרטי שלאחריה

בעקבות המרד בעיר טימישוארה ב-16-17 בדצמבר 1989 שסילק את ההנהגה הקומוניסטית המקומית, בעזרת התקשורת ותעשיית השמועות התפשטה אש המהפכה גם לבוקרשט הבירה. אספה המונית שכונסה על ידי צ'אושסקו ב-21 בדצמבר 1989 ברחבה לפני בניין הוועד המרכזי של המפלגה הפכה למפגן מחאה. במהלך ימי המהפכה, מאות נורו למוות מידי יורים אלמונים בתוך אנדרלמוסיה שבה לא ידעו מיהו נגד מי. ב-22 בדצמבר הדיקטטור צ'אושסקו, אשתו ועוד שני מקורבים ברחו במסוק מהבניין המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט, ונעצרו זמן מה לאחר מכן, נשפטו במשפט מאולתר קצר והוצאו להורג. אחרי מותם הרוחות נרגעו בהדרגה והוקם בבוקרשט שלטון חדש של החזית להצלה לאומית בראשות יון איליאסקו.
בהדרגה תוך מכשולים לא מעטים קמה דמוקרטיה חדשה עם חילופי שלטון כל כמה שנים ורומניה נוּוטה בזהירות, לפי דעות אחדים מוגזמת, אל החזרה לכלכלת השוק.
אחרי המהפכה מ-1989 החלו שלטונות המשטר החדש בשיפוצה ושחזורה של בוקרשט העתיקה. לאחר שנת 2000, בעקבות ה"בום" הכלכלי של רומניה, העיר עברה מודרניזציה ואזורים היסטוריים רבים שוקמו לתפארתם הקודמת.
מ-1 בינואר 2008 בוקרשט הפכה לאחת הערים החשובות של האיחוד האירופי.]

אקלים

האקלים בבוקרשט הוא ממוזג קונטיננטלי. בחדשים יוני, יולי ואוגוסט הטמפרטורה הממוצעת ביום היא +20 °C. הטמפרטורות בחורף יורדות תכופות מתחת ל-0 °C. העיר מפורסמת בכך שבחורף פוקדת אותה רוח קרה ביותר. רוח קונטיננטלית זו הקרויה קריבץ Crivăţ נושבת מכיוון צפון-מזרח. מקור הרוח בדרום האורל והיא מביאה כפור וסופות שלג. הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא +11 °C. כמות הגשם הממוצעת השנתית בבוקרשט: 579 מ"מ.

גאולוגיה

העיר שוכנת מדרום לקשת הרי הקרפטים המזרחיים ואזור וראנצ'ה בלב השפלה הרומנית. אזור וראנצ'ה הנמצא כ-130 ק"מ מרחק מבוקרשט הוא בשלב סופי של שטח שעבר הפחתה וכתוצאה מכך נוצר רכס הרי הקרפטים המזרחיים. רעידות אדמה שמוקדן באזור וראנצ'ה היוו סכנה ליישוב לכל אורך ההיסטוריה. במאתיים השנים האחרונות רעידות אדמה חזקות אירעו ב-26.10.1802 (זו שכונתה "רעידת האדמה הגדולה"),ב-20.11.1829, ב-31.8.1894, ב-6.10.1908, ב-10.11.1940, ב-4.3.1977, וב-30.8.1986 (אונצ'סקו ובונז'ר 1997). ההסתברות שרעש אדמה משמעותי ברמה שמעל 7.9 בסולם ריכטר יתרחש מדי מחצית מאה (או כל כמה עשרות שנים) עומדת לדעת המומחים על כ-50%.

חלוקה אדמיניסטרטיבית

האזור המוניציפלי בוקרשט (Municipiul Bucuresti) מחולק ל-6 אזורים מינהליים הנקראים סקטורים (sectoare) הכוללים חלוקת-משנה לרבעים (cartiere) כלהלן:
סקטור 1: אביאטורילור(Aviatorilor), אביאציי(Aviaţiei), בניאסה(Băneasa), בוקורשטי נוי(Bucureştii Noi), דמרואיה (Dămăroaia), דומני(Domenii), דורובנץ(Dorobanţi), גארה דה נורד(Gara de Nord), גריביצה(Griviţa), ויקטוריי(Victoriei), פלוריאסקה(Floreasca), פאז'ורה (Pajura), פיפרה (Pipera), פרימברי(Primăverii).
סקטור 2: פנטלימון(Pantelimon), קולנטינה(Colentina), יאנקולוי(Iancului), טי(Tei).
סקטור 3: ויטאן(Vitan), דודשט(Dudeşti), טיטאן(Titan), באלטה אלבה(Balta Albă), צ'נטרול צ'יביק(Centrul Civic).
סקטור 4: ברצ'ן(Berceni), אולטניצי(Olteniţei), וקרשט (Văcăreşti), טימפור נוי(Timpuri Noi).
סקטור 5: ראחובה (Rahova), פרנטאר (Ferentari), קוטרוצ'ן (Cotroceni).
סקטור 6: דרומול-טאבריי(Drumul-Taberei), מיליטאר(Militari), קרנגאש(Crangasi), ג'ולשט(Giuleşti).
לכל סקטור יש בית מועצה ובה 27 חברים ובראשם "ראש מועצה". ראש העיר וראשי מועצות הסקטורים נבחרים על ידי התושבים המקומיים בכל סקטור לתקופת כהונה של 4 שנים. במקביל, יש לעיר הבירה גם מושל (=Prefect), זהו פקיד בכיר הממונה על ידי הממשלה - תוארו: פרפקט הבירה, עליו להיות חסר שייכות מפלגתית והוא אמור לייצג מבחינה אדמיניסטרטיבית את הממשלה ברמה המקומית. דמות זו מהווה חוליית קשר בין השלטון המרכזי למוניציפלי ומסייעת ביישום תוכניות הפיתוח הלאומיות ותוכניות הממשלה ברמה המוניציפלית. הפרפקט/ית הנוכחי/ת של בוקרשט היא ג'ורג'טה גאברילה (החל משנת 2012). לאחרונה הוכנה ל"בוקרשט רבתי" "תוכנית אזור פיתוח בוקרשט" הכוללת בתוכה (בנוסף לבוקרשט) גם שטחים ממחוז אילפוב ומעוד מחוזות הסובבים אותה. פרויקט זה הוא אחד מהאזורים המכונים "NUTS-II" על פי הנומנקלטורה של האיחוד האירופי ומשמש הן את האיחוד הן את הממשלה הרומנית לניתוחים סטטיסטיים-תכנוניים ולפיתוח אזורי. (האזור טרם הוגדר כישות מינהלית סוברנית והתוכנית מצויה בשלב ראשוני).

כלכלה

אף על פי שהיא מקום המגורים של רק 9% מאוכלוסיית רומניה, בוקרשט מייצרת כ-21% מהתל"ג של המדינה, שכן היא האזור המפותח והמתועש ביותר ברומניה. המעמד החזק של הלאו הרומני בשערי החליפין הבינלאומיים מקלים על השוואת התוצר הכלכלי של בוקרשט וזה של מדינות האיחוד האירופי. אם נסתכל מנקודת של כושר הקניה, התל"ג לנפש בבוקרשט הוא בערך כמחצית מהממוצע באיחוד האירופי, כמעט כפליים מהממוצע ברומניה (אבל קרוב מאוד לזה שבאזורים עירוניים אחרים ברומניה. על בסיס נתונים אלו אפשר לומר שהתל"ג לנפש הוא בערך 20,300$.

פיתוח עתידי

בנוסף לארבע מסילות הרכבת התחתית הקיימות כיום,
עוד 2 קווים חדשים מתוכננים, והרחבת קו ה-M4.
הפירוט כלהלן:
M4: Gara De Nord-Străuleşti - הרחבה.
M5: Ghencea-Universitaţii שבנייתו החלה במחצית השנייה של 2011 ויפתח לציבור כנראה בסביבות 2014 או מאוחר יותר.
M6: Gara De Nord-Aeroportul Otopeni שבניתו תתחיל במחצית השנייה של 2012, ומועד סיומו לא ידוע.
הקו העתידי המרכזי כרגע הוא ה-M6, שיחבר את תחנת הרכבת "Gara de Nord"
לנמל התעופה הבינ"ל "Henri Coanda-Otopeni"—דרך תחנת הרכבת "Gara Baneasa" ושדה התעופה
המשמש לטיסות פנימיות בעיקר, "Aeroportul Baneasa".

RATB - התחבורה העירונית

למרות טענות רבות בשנות התשעים על המצב הירוד של מערכת התחבורה של בוקרשט, ה-RATB היא יעילה יחסית ומספקת דרך נוחה להתנייד ברחבי העיר. כמו הרכבת התחתית, גם מערכת זו נמצאת בתהליך של התחדשות, מה שיהפוך אותה לאחת החדישות והנוחות במרכז אירופה, בעיקר עם הוספת מערכות כריזת תחנות בטרוליבוסים.

מוניות

המוניות, המופעלות על ידי מבחר חברות פרטיות, הן גם דרך נוחה וזולה להתנייד ברחבי העיר. עם זאת, ישנן מספר חברות מוניות אמינות פחות (שבהן, למשל, אין כיתוב המציין את התעריף לקילומטר).

רכבות CFR

את בוקרשט משרתת גם מערכת רכבות נוסעים המופעלת על ידי ה-CFR - חברת הרכבות הלאומית הרומנית.

באוויר

טארום, חברת התעופה הלאומית, מציעה מגוון רחב של טיסות מערים רבות בעולם לנמל התעופה הבינלאומי של בוקרשט/אוטופן ע"ש אנרי קואנדה, נמל התעופה העיקרי של העיר. חברת התעופה הפרטית החדשה Angel Airlines מציעה טיסות פנימיות משדה התעופה בניאסה.
בקרוב יפתח טרמינל חדש באוטופן.

ברכבת

יש רכבות EuroCity ו-EuroNight לבודפשט דרך ארד, כמו גם לבלגרד דרך טימישוארה. הכרטיסים זולים בקנה מידה מערבי. יש רכבות יומיות בין הערים הגדולות והכפרים הסובבים אותן, בהן נוסעים העובדים בתנאים טובים-פחות.

ארמון הפרלמנט

ארמון הפרלמנט נבנה על ידי הדיקטטור הקומוניסטי ניקולאה צ'אושסקו (בשם הרשמי של "בית הרפובליקה" אך נודע אז יותר בשם "בית העם") והוא בניין המשרדים השני בגודלו בעולם, אחרי הפנטגון.

מוזיאון הכפר

מוזיאון הכפר או בשמו המלא העכשווי המוזיאון הלאומי של הכפר ע"ש דימיטרייה גוסטי, הוקם בשנת 1936. זהו מוזיאון אתנוגרפי פתוח על שטח של 10 הקטרים המכיל 272 מבנים אותנטיים של בתים כפריים וחוות איכרים מכל רחבי רומניה.
שופץ לאחרונה בשנת 2005.

שער הניצחון

שער הניצחון של בוקרשט הראשון נבנה בחופזה, לאחר שרומניה זכתה בעצמאות בשנת 1878, כדי שהחיילים המנצחים יוכלו לעבור מתחתיו. שער זמני נוסף נבנה במקום לאחר מלחמת העולם הראשונה. שער הניצחון האחרון והנוכחי נחנך בשנת 1935.

מוזיאון האומנות הלאומי

המוזיאון, הממוקם בארמון המלכותי לשעבר, מכיל אוספים של אומנות רומנית מימי הביניים ומהעת החדשה, כמו גם את אוסף האומנות הבינלאומי של משפחת המלוכה הרומנית. האוסף הרומני המודרני כולל פסלים של קונסטנטין ברנקוזי ודימיטריה פצ'וריא.

מוזיאון האיכר הרומני

המוזיאון מציג אוסף של בדים (בעיקר תלבושות), צלמים, קרמיקה, ומוצרים אחרים שקשורים לחיי האיכרים הרומנים. מוזיאון זה זכה בפרס "המוזיאון האירופי של שנת 1996", וקיבל מלגת שיפוצים.

קניות

מרכזי הקניות הגדולים בבוקרשט הם קורה, קארפור, קניון בוקרשט ומרכז הקניות אוניריה; קניון קארפור הוגדל ונחשב לקניון הגדול באירופה.

חינוך

המוסד להשכלה גבוהה הראשון נפתח בבוקרשט ב-1694 - האקדמיה הנסיכותית סאבה הקדוש, כיום המכללה הלאומית סאבה הקדוש, וב-1864 נפתחה אוניברסיטת בוקרשט. נכון ל-2005 יש בבוקרשט 21 מוסדות להשכלה גבוהה (ביניהם אוניברסיטת יון מינקו לאדריכלות ואורבניזם) ולומדים בהם כ-200,000 סטודנטים.