google/wiki40b huggingface dataset:
פישקיר

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1967 ושיחק בליגה השלישית באיסלנד עד עונת 1977 שבסיומה עלה לליגה השנייה באיסלנד. המועדון שיחק 6 עונות בליגה השנייה באיסלנד. בעונות 1978, 1979, 1980 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי. בעונת 1981 הגיע לחצי גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת פראם ריקיאוויק. בעונת 1983 הגיע לרבע גמר הגביע האיסלנדי. בסוף העונה ירד מהליגה השנייה לליגה השלישית באיסלנד.
במשך 5 עונות המועדון שיחק לסירוגין עונה אחת בליגה השלישית ועונה אחת בליגה השנייה. בעונת 1986 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי. בסוף עונת 1988 הגיע למקום הראשון בליגה השנייה ועלה בפעם הראשונה לליגת העל האיסלנדית. בעונה הראשונה בליגת העל האיסלנדית המועדון הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת קפלוויק. בסוף העונה ירד מליגת העל האיסלנדית לליגה השנייה.
מעונת 1990 ועד עונת 1999 המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגת העל. בעונת 1992 ובעונת 1993 הגיע לחצי גמר ורבע גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת ואלור. בעונת 1999 הגיע בפעם הראשונה לגמר גביע הליגה האיסלנדית. בסוף העונה הגיע למקום הראשון בליגה השנייה ועלה לליגת העל האיסלנדית. המועדון משחק ברציפות בליגת העל האיסלנדית מעונת 2000. 
בסוף עונת 2000 הגיע למקום השני בליגת העל האיסלנדית והעפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 2001/2002. בסיבוב המוקדמות ניצח את קבוצת פוגון שצ'צ'ין מפולין ובסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת רודה מהולנד והודח מהטורניר.
המועדון זכה פעמיים ברציפות בגביע האיסלנדי בעונות 2001 ו - 2002  והגיע לגמר גביע הליגה האיסלנדית בעונת 2002. המועדון העפיל פעמיים לגביע אופ"א. בעונת 2002/2003 הפסיד בסיבוב המוקדמות לקבוצת מוסקרון מבלגיה. בעונת 2003/2004 הפסיד בסיבוב המוקדמות לקבוצת א.י.ק סולנה משוודיה.
בעונת 2003 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי ורבע גמר גביע הליגה האיסלנדית. בעונת 2004 הגיע לרבע גמר הגביע האיסלנדי ורבע גמר גביע הליגה האיסלנדית. בעונת 2005 הגיע לחצי גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת ואלור.בעונת 2006 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי. בעונות 2007, 2008 הגיע לחצי גמר הגביע האיסלנדי.
בעונת 2009 הגיע לרבע גמר הגביע האיסלנדי וחצי גמר גביע הליגה האיסלנדית. בסוף העונה הגיע למקום השלישי בליגת העל האיסלנדית והעפיל לליגה האירופית בעונת 2010/2011. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסיד לקבוצת טורפדו זודינו מבלארוס והודח מהטורניר.
בעונת 2010 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי. בעונת 2011 הגיע בפעם השלישית לגמר גביע הליגה האיסלנדית. בעונת 2012 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי. בעונת 2013 הגיע לרבע גמר גביע הליגה האיסלנדית והפסיד לקבוצת ואלור ולרבע גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת שטיארנן. בעונת 2014 הגיע לרבע גמר גביע הליגה האיסלנדית והפסיד לקבוצת קיי. אר. רייקיאוויק.
המרכז הרפואי האזורי לנדשטול

תולדות בית החולים

הקמת בית החולים החלה בשנת 1951 והוא נקרא בתחילה בית החולים הכללי מס' 320. בשנת 1953 נפתח בית החולים רשמית ובשנה שלאחר מכן קיבל את השם בית החולים הכללי מס' 2.
בשנות התשעים, במסגרת ארגון מחדש לאחר תום המלחמה הקרה, נסגרו מספר בתי חולים צבאיים אמריקאים בגרמניה או הוסבו למרפאות, וב-1997 נותר לנדשטול בית החולים הצבאי האמריקאי היחיד באירופה. אז הוסב שמו לשמו הנוכחי.
במרוצת השנים טיפל בית החולים בנפגעים מאירועים רבים, לרבות הפיגוע בבסיס הנחתים האמריקאים בביירות ואסון התצוגה האווירית ברמשטיין, ב-4,000 נפגעים ממלחמת המפרץ ו-800 נפגעים מהפעילות הצבאית האמריקאית בסומליה. במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה טופלו בבית החולים אזרחים בוסנים שנפגעו בסרייבו. לבית החולים הובאו נפגעים מהפיגועים בשגרירויות ארצות הברית באפריקה ובמשחתת קול. חלק מסגל בית החולים יצא לטפל באזרחים ברואנדה לאחר רצח העם שם.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק ב-2003 החלו לזרום נפגעים רבים אל בית החולים. אז תוגברו בו שירותי הטראומה והוא הוכר במרכז טראומה בדרגה I. לאחר תום מלחמת עיראק והנסיגה ההדרגתית של צבאות המערב מאפגניסטן פחתה הפעילות בבית החולים וסיווגו הורד למרכז טראומה בדרגה III.
בשנת 2013 היו בבית החולים 147 מיטות אשפוז ובנוסף 218 מיטות עבור פצועים המוטסים אליו לפני העברתם לארצותיהם. בנוסף לשירותי הטראומה היו בו בין השאר שירותי אונקולוגיה, נוירוכירורגיה, מיילדות וטיפול נמרץ ביילודים ופסיכיאטריה. עבדו בו 3,300 אנשי סגל רפואי מהצבא, חיל האוויר והצי של ארצות הברית ועובדים אזרחיים. בממוצע היו בו 6,900 אשפוזים ו-1,100 לידות מדי שנה.
בשנת 2005 התיר צבא ארצות הברית תרומת איברים להשתלה מפצועי קרבות שנפטרו בבית החולים, ומאז ועד 2010 נתקבלו ממנו 142 איברים להשתלה.
בבית החולים קיימים חדרי אירוח עבור בני משפחות של פצועים קשים המובאים אליו.
בשנת 2014 החלו העבודות להקמת מתחם חדש שיחליף את מתחם בית החולים המיושן, בתקציב פדרלי אמריקאי של 990 מיליון דולר. בניית המרכז החדש צפויה להסתיים בשנת 2021.
דרך היונגאס

דרך צפון היונגאס (בספרדית: Camino a los Yungas) או דרך המוות (Camino de la Muerte) היא דרך באורך 61-69 קילומטר המקשרת בין לה פאס לקורויקו, 56 ק"מ צפונית ללה פאס במחוז יונגאס בבוליביה. הדרך ידועה כמסוכנת ביותר והוכרזה ב-1995 כ"דרך המסוכנת ביותר בעולם". לפי הערכה נהרגים בה 200–300 מטיילים מדי שנה. בדרך זו גם נהרגו 13 ישראלים. לצד בדרך נמצאים צלבים ומצבות רבים המסמנים את מקום נפילתם של כלי רכב ורוכביהם.
דרך דרום היונגאס (דרך צ'ולומאני) המחברת את לה פאס וצ'ולומאני, 64 ק"מ מזרחית ללה פאס, נחשבת למסוכנת כמעט באותה מידה.

תיאור

הדרך נסללה במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בזמן מלחמת הצ'אקו על ידי שבויים פראגוואים. זוהי אחת הדרכים היחידות המחברות את אזור יער האמזונאס של צפון בוליביה ללה פאס. ביציאה מלה פאס תחילה עולה הדרך עד לגובה של 4,650 מטר ולאחר מכן יורדת עד לגובה של 1,200 מטר. הדרך משתנה במהירות מרמה גבוהה וקרירה ליער גשם, ועוברת במקביל לצוקים ומדרונים תלולים.
בגלל הירידות הקיצוניות של לפחות 600 מטר, לעיתים ברוחב מסלול אחד (רוב הדרך לא רחבה יותר מ-3.2 מטר), ובשל מחסור במעקי בטיחות, הדרך מסוכנת ביותר. בנוסף, גשם וערפל עלולים להקשות על הראיה, להפוך את הדרך לבוצית ולגרום לנפילת סלעים מהגבעות בצד הדרך.
אחד מחוקי התנועה המקומיים קובע כי הנוסע במורד הדרך חייב לתת זכות קדימה לבאים מלמטה וחייב להצמד לצד הדרך החיצוני כדי לתת לבא מולו לעבור. חוק זה מחייב רכבים מהירים לנסוע לאט ובכך מאפשר מפגשי מכוניות בטוחים יותר. בנוסף רכבים נוסעים בשמאל, בניגוד ליתר בוליביה, דבר המאפשר לנהגים זווית ראייה טובה יותר על הגלגל החיצוני.

אופני הרים

הסכנה שבדרך הפכה אותה ליעד תיירותי פופולרי מאז שנות ה-90, ומשכה אליה מעל 25,000 איש. רוכבי הרים הפכו יעד זה לאתר דאון היל מועדף, מכיוון שזוהי דרך של כ-64 ק"מ בירידה מתמשכת. כיום ישנם מספר סוכנויות המספקות מידע, ציוד, תחבורה והדרכה לדרך זו. עם זאת, הדרך נשארה מסוכנת, ולפחות 13 רוכבים נהרגו בה מאז 1998.

דרך חלופית

בסוף 2006 לאחר 20 שנות עבודה, נפתחה דרך חדשה בין לה פאס לקורויקו. דרך זו כוללת תשתית מודרנית של גשרים, תעלות ניקוז, מספר נתיבים, אספלט, מעקי בטיחות ואמצעים נוספים ההופכים דרך זאת לבטוחה מהדרך המקורית. בעקבות זאת תנועת המכוניות בדרך היונגאס פחתה, אך גדל מספר הרוכבים הנוסעים במורד המסלול.
קניה במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

אל המשחקים בהיידלברג בשנת 1972 שלחה קניה משלחת של ארבעה ספורטאים, גברים כולם. המשלחת זכתה במדליית זהב פאראלימפית, כשהשחיין בריטון זכה במקצה ל-25 מטר בסגנון חופשי תוך שהוא שובר את שיא העולם בקטגוריית הנכות שלו עם 19.9 שניות.
לאחר היעדרות מטורניר אחד, שלחה קניה משלחת נוספת של ספורטאים אל אולימפיאדת הנכים ארנהם (1980). המשלחת כללה 17 ספורטאים, ולראשונה נכללו בה גם נשים (13 גברים ו-3 נשים). במשלחת בלטו האתלטית לוסי ואנג'ירו שזכתה במדליית זהב בהטלת כידון, תוך קביעת שיא פאראלימפי חדש של 13.62 מטרים, וג'פת' מוסיוקי שזכה בשתי מדליות כסף בזריקת דיסקוס ובהדיפת כדור ברזל.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) שוב היו ואנג'ירו ומוסיוקי לזוכים היחידים במדליות פאראלימפיות. ואנג'ירו התמודדה שוב בתחרות הטלת הכידון וזכתה במדליית ארד, ואילו מסיוקי זכה במדליית הכסף בדיסקוס ובמדליית הזהב בהדיפת כדור ברזל. בשלב המוקדמות של תחרות הדיסקוס שבר מסיוקי את שיא העולם עם הטלה למרחק של 28.40 מטרים, בשלב הגמר הוא הצליח לשפר את שיאו כשהטיל למרחק של 28.44 מטרים אולם נכנע למתחרה האמריקאי ששבר את שיאו זה, העמיד אותו על 29.14 מטרים וזכה בזהב.
עד אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) לא הצליחו משלחותיה הפאראלימפיות של קניה לזכות ביותר ממדליית זהב אחת בכל טורניר, ובאולימפיאדת הנכים סיאול (1988) לא הצליחו ספורטאיה לזכות במדליית זהב כלל. במשחקים שנערכו באתונה בשנת 2004 זכה האתלט הנרי ואניוק בשתי מדליות זהב פאראלימפיות במרוץ ל-5,000 ו-10,000 מטר (קטגוריה T11) תוך שהוא שובר שני שיאי עולם עם תוצאה של 15:11.07 דקות במירוץ ל-5,000,‏ ו-31:37.25 דקות במירוץ ל-10,000 מטר.
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) הגיעה משלחתה של קניה לשיאה עם תשע מדליות פאראלימפיות, מהן חמש מדליות זהב. בשורות המשלחת בלט האצן הנרי קיפרונו קירווה שזכה בשלוש מדליות זהב במרוץ ל-1500, 5,000 ו-10,000 מטר תוך שבירת השיא הפאראלימפי במירוץ ל-10,000 מטר עם תוצאה של 31:42.97 דקות. (קטגוריה T12) אתלט בולט נוסף היה אברהם צ'ריוט טרביי שזכה בשתי מדליות זהב במירוצים ל-1,500 ו-5,000 מטר (קטגוריה T46) עם שני שיאי עולם של 3:52.50 דקות במירוץ ל-1,500, ו-14:20.88 דקות במירוץ ל-5,000 מטרים.
באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) זכתה קניה בשש מדליות פאראלימפיות, שתיים מכל סוג. טרביי הוסיף מדליית זהב אחת, ומדליית ארד, כולל שיא עולם בריצת 1500 מטר (קטגוריה T46) כשעצר את השעון על 3:50.15 דקות.
במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה המשלחת הקנייתית בשש מדליות פארלימפיות, בהן שלוש מדליות זהב. במשלחת בלט האצן סמואל מושאני קימני זכה בשתי מדליות זהב (קטגוריה T11), בריצת 1,500 מטר (4:03.25 דקות) ובריצת 5,000 מטר (15:16.11 דקות). אצן בולט נוסף היה הנרי קירווה שזכה במדליית הזהב בריצת 5,000 מטר (קטגוריה T12/13) עם תוצאה של 14:17.32 דקות, ובמדליית הארד בריצת 1,500 מטר בה כשעצר את השעון על 3:49.59 דקות.
קתדרלת כרייסטצ'רץ'

קתדרלת כרייסטצ'רץ' (באנגלית: ChristChurch Cathedral) היא קתדרלה אנגליקנית הממוקמת בעיר כרייסטצ'רץ' שבניו זילנד, ובנויה בסגנון נאו-גותי.
הקתדרלה ניזוקה קשות ברעידת האדמה אשר התרחשה בפברואר 2011 ונכון לשנת 2015 עומדת בחורבנה, כשעתיד המבנה אינו ידוע.
הקתדרלה נבנתה בשלהי המאה ה-19 וממוקמת במרכז העיר, בכיכר הקתדרלה. הכנסייה מהווה מקום מושבו של הבישוף של כרייסטצ'רץ'.
למעשה העיר נבנתה סביב הקתדרלה, המהווה סמל של העיר.

היסטוריה

המתיישבים הראשונים הגיעו לנמל ליטלטון בשנת 1850. הגעתם מתוארת בפסיפסים על רצפת הקתדרלה.
מקימי העיר שאפו להקים עיר אוניברסיטאית הממוקמת סביב מכללה מקומית. המייסדים שאפו שהעיר תדמה למכללת קרייסט צ'רץ', המכללה הגדולה ביותר באוניברסיטת אוקספורד בה למדו.
באספת עיר שנערכה בשנת 1858, עת בה מנתה אוכלוסיית העיר 450 תושבים בלבד, הוחלט על הקמת הקתדרלה, ובחירת האדריכל האנגלי ג'ורג' גילברט סקוט, האדריכל המוביל בבריטניה באותה עת, שנודע בסגנונו הנאו-גותי.
אבן הפינה של הקתדרלה הונחה ב-16 בדצמבר 1864, והיסודות הונחו בשנה שלאחר מכן. בשל קשיי מימון הבנייה הופסקה הבנייה בשנת 1865.
הסופר אנתוני טרולופ אשר ביקר באתר בשנת 1871 תיאר את היסודות הנרחבים שנבנו, ואת הבנייה התקועה כמעשה גאוותנות של תושבי העיר וכ"עדות לכישלון". הבנייה החלה שוב רק בשנת 1873 לאחר מינוי האדריכל הניו זילנדי בנג'מין מונפורט לפקח על הבנייה. מונפורט שינה את התוכניות המקוריות, והוסיף למגדל הפעמונים מרפסות, ולמבנה הכנסייה אגף נוסף (האגף המערבי), וחלונות ויטראז'.
הספינה של הכנסייה (המבנה המרכזי) ומגדל הפעמונים הושלמו בשנת 1881, ויתר חלקי המבנה הושלמו בשנת 1904. עלות הבנייה הכוללת הגיעה ל-64,000 ליש"ט באותה עת.
גובהו של מגדל הפעמונים 63 מטרים. מגדל הפעמונים נפגע מספר פעמים ברעידות אדמה ושופץ בשנת 1903 לאחר שלוש רעידות.
בין השנים 2006–2007 שופצה הקתדרלה והוחלפו אריחי תקרתה.
ברעידת האדמה שאירעה בעיר בשנת 2010 צלצלו פעמוני הקתדרלה בשל הרעידה, והיה חשש לפגיעה ביציבות המבנה. הקתדרלה נסגרה למספר ימים ונפתחה מחדש ב-22 בספטמבר 2010.
ברעידת האדמה שאירעה ב-22 בפברואר 2011 קרס מגדל הפעמון ונפגעו חלקים נרחבים מהקתדרלה.
לאה קולדצקי

לאה קולדצקי (י"ב באדר ה'תשי"ז; 13 בפברואר 1957) היא רבנית חרדית-ליטאית. בתם של הרב חיים קניבסקי והרבנית בת-שבע קניבסקי שאת מקומה תפסה לאחר פטירתה.

ביוגרפיה

בתם השנייה של הרב חיים והרבנית בת-שבע קניבסקי. נולדה וגדלה בבני ברק ולמדה בסמינר הרב וולף בעיר.
בשנת תשל"ו, נישאה להרב יצחק קולדצקי מבוגרי ישיבת חברון בירושלים. בתחילת שנות נישואיה עבדה כגננת. סייעה לאמה בקבלת הנשים לייעוץ וברכה, בטקסי הפרשת חלה ובקריאת שמות הזקוקים לישועה בבית הכנסת.
לאחר פטירתה הפתאומית של אמה הרבנית בת-שבע בסוכות תשע"ב (2011), התבקשה על ידי אביה למלא את מקומה.
בחשוון תשע"ב החלה לקבל נשים רבות לעצה וברכה בביתו של אביה בזמני קבלת קהל מסודרים. מאוחר יותר בעקבות העומס שנוצר, עברה לקבל קהל בחדר שיוחד עבורה בסמוך לעזרת הנשים של בית הכנסת לדרמן הסמוך לבית אביה, שם גם החלה לקיים מדי שבוע, בימי חמישי, טקס הפרשת חלה לנשים באולם של בית הכנסת, כשבסיומו מברכת את המשתתפות בזכות קיום המצווה.
בעלה הוא הרב יצחק קולדצקי - מגיד מישרים מוכר במגזר החרדי.
קולדצקי נוהגת להביא דברי חיזוק מאביה לכינוסי נשים המוניים המתקיימים בחודש אלול ובימי חיזוק שונים ברחבי הארץ.
הדיוויזיה ה-69 (ארצות הברית)

מלחמת העולם השנייה

במאי 1943 החלה הקמת הדיוויזיה, ולמפקדה מונה צ'ארלס בולטה. ב-4 בספטמבר 1944 מונה אמיל ריינהרדט למפקד הדיוויזיה, וב-12 בדצמבר נשלחה הדיוויזיה לבריטניה שם המשיכה באימוניה. ב-24 בינואר 1945 נחתה הדיוויזיה בצרפת, וב-12 בפברואר החליפה את הדיוויזיה ה-99 בזירת הקרבות כנגד הוורמאכט בבלגיה. הדיוויזיה השתתפה בשחרור שארית הארץ, וב-27 במרץ חצתה את הריין ופלשה לגרמניה. היא כבשה את לייפציג באמצע אפריל. ב-25 באפריל הגיעה הדיוויזיה אל האלבה, ונפגשה עם כוחות של ארמיית המשמר החמישית, ובכך הייתה לדיוויזיה הראשונה שנפגשה עם כוחות הצבא האדום.

לאחר המלחמה

באוגוסט 1945 מונה רוברט מארסייט למפקד הדיוויזיה, ובספטמבר חזרה הדיוויזיה לארצות הברית ופורקה.
בשנת 1954 הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית אימונים, במקום הדיוויזיה ה-9 שנשלחה לאירופה, אולם במרץ 1956 פורקה שוב הדיוויזיה.
אליהו טואף

חייו

טואף נולד בליבורנו ב-30 באפריל 1915, לאליצ'ה שרה (לבית יאראק), ולשבתאי אלפרדו. 
בשנת 1939 הוא סיים את לימודיו במשפטים ובדתות באוניברסיטת פיזה. במקביל סיים את לימודיו בסמינר לרבנים בליבורנו. בשנים 1941 עד 1943 היה הרב של יהדות אנקונה. בשנות הכיבוש הגרמני 1943 עד 1944  נטל חלק בפעולות גרילה באזור הרי ורסליה (Versilia). 
בשנת 1947 נבחר לרבה של ונציה. בוונציה לימד באוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת דה-פוסקרי (Università degli studi "Ca' Foscari" di Venezia), את השפה העברית ואת ספרותה. לאחר פטירת הרב דוד פראטו בשנת 1951, מונה לרבה של רומא עד לשנת 2001, אז הוחלף על ידי הרב שמואל ריקרדו די-סיני.
נבחר לנשיא מוסדות הרבנות באיטליה. בשנים 1957-1988 היה בנשיאות איגוד רבני אירופה. 
נטל חלק בפעילות הציבורית האיטלקית וייצג את יהודי איטליה וקהילת רומא באמצעי התקשורת ומונה לסנטור לכל ימי חייו.
בנו הוא פרופ' אריאל טואף, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בר-אילן. בתו היא מרים דלה-פרגולה, עורכת בטאון יהודי איטליה קול האיטלקים, רעיית הפרופסור סרג'ו דלה-פרגולה מהמכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיו, הגינקולוג הפרופסור שלמה יונה רנצו טואף ניהל שנים רבות את מחלקת יולדות ומחלקת נשים בבית היולדות הקריה בתל אביב.

יחסו לאפיפיורים

ב-10 באוקטובר 1958 הספיד הרב טואף את האפיפיור פיוס ה-12 ואמר: "יותר מהזדמנות אחרת הייתה לעמנו הזכות ליהנות מהנסיון הרב, מהסימפטיה הרחבה ומהחביבות של האפיפיור, וזאת בתקופה שבה שררה רדיפה ואלימות נגדנו והיה נדמה לנו שאבדה כל תקוה". הרב טואף הוזמן לשאת את דבר היהדות בטקס האשכבה כמחווה כלפי יהדות איטליה. דבריו נאמרו למרות שדמותו של האפיפיור הייתה שנויה במחלוקת בשל מעשיו ומחדליו בתקופת השואה. דבריו של הרב טואף, ראש קהילת יהודי איטליה, סייעו בידי הוותיקן להדוף את ההתקפות הקשות על האפיפיור פיוס ה-12. 
ב-13 באפריל 1986 קיבל הרב טואף את פני האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת הגדול של רומא, במה שנראה כמחווה של פיוס בין היהדות לבין הנצרות. את היהודים כינה האפיפיור בהזדמנות זו "אחינו הבכורים והאהובים".
בצוואתו של יוחנן פאולוס השני הוזכר הרב טואף בתור הרב של רומא, ללא ציון שמו ומעמדו בתור ראש רבני איטליה, יחד עם שאר ראשי  הדתות.
אביאלאה

מיונים חלופיים

ארכאופטריקס נחשב בדרך-כלל לחבר בקבוצת האביאלאה ואב קדמון של העופות, אך על פי מיון קודם שהוצע לפני גילוי אורורניס, ארכאופטריקס ושיאוטינגיה שייכים לדרומאוזאוריים ולא לאביאלאה. כמו כן, לפי מיון זה אנכיאורניס שייך לקבוצת הטרודונטיים ולא לאביאלאה. לעומת זאת, על פי מיון זה הסקנסוריופטריגיים (כמו אפידפקסיפטריקס) כן שייכים לאביאלאה, ולפיכך הם המועמדים הטובים ביותר לאבות הקדמונים של העופות.
T29 (טנק)

מאפיינים

ה-T29 השתמש בשלדה של הM26 פרשינג, עם תוספת שריון. עובי השריון של התובה הגיע ל-102 מ"מ, 279 מ"מ בחזית הצריח ו-127 מ"מ בצדדי הצריח. החימוש העיקרי של הטנק היה תותח 105 מ"מ T5E1 בעל מהירות לוע גבוהה, 3 מקלעי M2 בראונינג, שניים מקבילים ואחד נוסף על הצריח ועוד מקלע M1919 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ. המנוע של ה-T29 היה מנוע בנזין V12 של פורד עם הספק של כ-770 כ"ס שאפשר לו להגיע למהירות מרבית של כ-35 קמ"ש.

כלים ששרדו

שני T29 ו-T30 אחד מוצגים כיום במוזיאון ג'ורג' פטון בפורט נוקס, קנטקי.
יוטא

משמעות האות

בנצרות קיבלה האות משמעות של דבר קטן וחסר חשיבות לכאורה, אשר לקיומו או היעדרו קיימת משמעות. משמעות זו מקורה בספר הבשורה על פי מתי פרק 5, פסוק 18:
"כִּי אָמֵן אֹמֵר אֲנִי לָכֶם עַד כִּי־יַעַבְרוּ הַשָׁמַיִם וְהָאָרֶץ לֹא תַּעֲבֹר יוֹד אַחַת אוֹ־קוֹץ אֶחָד מִן־הַתּוֹרָה עַד אֲשֶׁר יְקֻיַּם הַכֹּל׃ "
הפסוק הפך לבעל חשיבות שכן בעקבותיו ניתנה החלטת ניקיאה הדנה במהותו של השילוש הקדוש - מחלוקת שכל כולה הסתכמה בהבדל בין מילה יוונית בה מופיעה האות למילה בה אינה מופיעה, שכן המשמעויות השונות שנוצרו בשל היעדר האות השפיעו על מעמדו של ישו בשילוש הקדוש.
שתי המילים שעליהן נסב הוויכוח היו Homoiousios ו- Homoousios.
בהקשר הזה נוצר גם הביטוי האנגלי :"not one iota of difference", הדומה למונח העברי "קוצו של יו"ד".

התפתחות האות Ι

מקורה של האות באות הפיניקית/שמית יוד.
מהאות הזאת נוצרו האותיות הלטיניות I ו-J.
יעקב-הר

יעקב-הר (או גם: "יעקב-אל" שכן המילים "הר" ו"אל" נכתבות באותה הצורה בהירוגליפים) היה מראשוני מלכי שושלת הפרעונים ה-15, הלא היא השושלת החיקסוסית, וחרפושיות רבות הנושאות את שמו נמצאו ברחבי מצרים וכנען.
בתל שקמונה שליד העיר חיפה התגלה קבר לוחם חיקסוסי שבו נמצאה חרפושית שעליה נכתב בכתב הירוגליפי:
"בן רע, יעקב-הר, נחון בחיים." בשל המצאות החותם הנושא את שמו משכבה באתר שתוארכה לימי השושלת ה-14 במצרים העתיקה, יש המציעים כי יעקב-הר השתייך למלכיה האחרונים של שושלת זו, וכי שמו מעיד על כך שהיה ממוצא כנעני או סורי.
חוקרים מודרניים מציעים כי השם "יעקב" הוא שם שמי-מערבי שהיה נפוץ בתקופת הברונזה במרחב הסורי-כנעני, ולכן אין להתפלא מהופעת שם זה בתעודה חיצונית למקרא, מניחים שאם שמו היה באמת "יעקב-אל" הרי שזה רומז לפולחן האל הכנעני "אל".
יש חוקרים שניסו לקשר בין יעקב-הר לבין יעקב אבינו בשל הדמיון בשמותיהם, או עם יוסף המקראי שכאמור עלה לדרגת סגן-פרעה במצרים העתיקה לפי המתואר בספר בראשית (תאוריה שהופיעה בסרט "פענוח יציאת מצרים").
ישנם גם חוקרים מודרניים המפרשים את שמו כ"יעקב-בעל" ומציעים קשר לפולחן האל הכנעני בעל (שזוהה על ידי החיקסוס כאל המצרי סת) בשמו.
אנקונדה כהה

מאפיינים

האנקונדה הכהה הוא הנחש הגדול ביותר. נטען שאורכו יכול להגיע אף ל־10 מטרים ומשקלו ל־500 ק"ג. הערכות שמרניות יותר הן אורך של 670 ס"מ, 6.7 מטרים (22 רגל). הנקבות גדולות יותר מהזכרים: הנקבה הגדולה ביותר שתועדה ונמדדה הייתה באורך 7.21 מטרים (23.7 רגל). אם הדיווחים על אנקונדות באורך 8–10 מטר נכונים, אז האנקונדה זוחל הארוך ביותר כיום, ביחד עם פיתון מרושת. עם זאת, האנקונדה היא לא הזוחל הכבד ביותר. להשוואה, תנין הים - שהוא הזוחל הגדול ביותר כיום - מגיע לאורך של 7 מטר ומשקל של למעלה מ־1000 ק"ג.
מרבית זמנו הוא שוהה בנהרות ובביצות ומיטיב לשחות ולצלול. הוא אינו ארסי. כל השרצה כוללת 30–40 ולדות שאורכם כ־70 ס"מ המסוגלים לתפקד מיד עם צאתם לעולם. צבע עורו ירוק זית ועל גבו כתמים כהים וצהובים לכל אורכו. דפוס הכתמים ייחודי לכל פרט. ראשו משולש ולסתותיו ארוכות. הן מחוברות ביניהן על ידי גידים בעלי גמישות רבה, והודות לכך הוא מסוגל לבלוע טרף הגדול בהרבה מהיקף גופו. העיניים והנחיריים נמצאים בצד העליון של הראש כדי שיהא מסוגל להתבונן ולנשום כאשר גופו בתוך המים.
את מזונו מוצא האנקונדה בסמוך למים. הוא צד מן המארב, אם במים ואם מענפי העץ. בתנועה זריזה הוא לופת את טרפו בגופו הארוך וכורך אותו סביב גוף הטרף עד שנמחצות ריאותיו ועל ידי כך הוא נחנק. האנקונדה לא שובר את עצמות הקרבן במהלך החניקה, כיוון שעצמות שבורות עלולות להיות חדות מאוד ולחתוך את בטנו לאחר הבליעה. כאשר חש האנקונדה שהלמות הלב פסקה, הוא משחרר את החיה מליפופו ובולע אותה בהכניסו תחילה את הראש אל פיו. האנקונדה נמצא בראש מארג המזון באמריקה הדרומית, והוא מסוגל להמית ולאכול טורפים אחרים כמו קיימן שחור ויגואר. כאשר מגיעה השמועה לאחד מכפרי האינדיאנים של היערות כי באגם כלשהו נצפה אנקונדה, די בכך כדי שלא יפקדוהו במשך תקופה ארוכה למדי.
קיי-פקס

עלילת הסרט

בתחילת הסרט מופיע באופן מסתורי בתחנת הרכבת המרכזית של ניו יורק אדם המכנה עצמו "פרוט" (קווין ספייסי). כאשר הוא טוען שהוא חייזר מן כוכב הלכת קיי-פקס, הוא מועבר לבית החולים הפסיכיאטרי בעיר. פסיכיאטר ממנהטן בשם ד"ר מארק פאוול (ג'ף ברידג'ס) מנסה לטפל בפרוט ו"לרפא" אותו מאשליותיו. בהמשך, ד"ר פאוול נקשר לפרוט ואף מתחיל להאמין לטענותיו המוזרות.
במהלך שהותו של פרוט בבית החולים הוא יוצר קשר עם החולים במחלקה ומעודד אותם להיאבק במחלתם: ארני (סאול ויליאמס), המפחד מחיידקים ומהאוויר אותו הוא נושם; האווי (דייוויד פטריק קלי), הסובל מטורדנות כפייתית; ודוריס ארצ'ר (סיליה ווסטון) המחכה בחדרה לאהובה שלא הגיע כבר 11 שנה.
ככל שמתקדמת העלילה, מגלה ד"ר פאוול כי ל'פרוט' ישנה היסטוריה "אנושית" וכי אינו חייזר, אלא אדם בשם רוברט פורטר. עם זאת, גם בסיומו הדרמטי של הסרט, הצופים אינם יודעים באמת האם הוא אדם רגיל המעורער בנפשו או שמא התגלם בגופו חייזר.

תביעת הגניבה הספרותית

בנובמבר 2001 הוגשה נגד יוצרי הסרט תביעה משפטית בגין גניבה ספרותית על ידי יוצרי "גבר מביט לדרום-מזרח" (בספרדית: Hombre mirando al sudeste), סרט ארגנטינאי משנת 1986. מבקרים וצופים אכן עמדו על דמיון ברור בעלילת שני הסרטים. עם זאת, התביעה נמשכה לבסוף על ידי מגישיה.
גילי נתנאל

ביוגרפיה

גילי נתנאל נולד וגדל בראשון לציון.
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות הקדם-אירוויזיון והוא בחר בילד גילי נתנאל, שהיה אז בן 12, לבצע את שירו. זמן קצר לפני התחרות הוחלט על ידי מפיקי הקדם אירוויזיון להצמיד לו זמרת בוגרת בגלל גילו הצעיר. האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את גלית בורג, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית". לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות קדם-אירוויזיון 1989 הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ. השיר הגיע למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים. באותה שנה הופיעה בתחרות האירוויזיון ילדה נוספת בת 11, נטלי פאק, שייצגה את צרפת. הופעת הילדים לא הוכיחה את עצמה, ובעקבות זאת החליט איגוד השידור האירופאי, המפיק את תחרות האירוויזיון, לצמצם את התופעה של זמרים ילדים וקבע את גיל 16 כרף מינימלי להשתתפות באירוויזיון.
הצמד גילי וגלית הקליטו גרסה אנגלית לשיר בשם "SHINE FOR TOMORROW". על אף שהשיר לא זכה להצלחה בחו"ל, בישראל הוא הפך ללהיט. הגרסה האנגלית לשיר לא זכתה להצלחה רבה, והצמד התפרק מיד לאחר מכן.
גילי נתנאל הוציא אלבום סולו בשנת 1989 בשם "ימים יפים", שלא הצליח. 
בשנים הבאות, היגר נתנאל ללונדון וכיום הוא מתעסק בתחום האופרה, ועובד בחברת אפל.
MBA (כדורסל)

היסטוריה

הקבוצה הוקמה ביוזמת התאחדות הכדורסל המוסקבאית במאי 2013. הקבוצה הוקמה במקומה של קבוצת התאחדות הכדורסל הצעירה שהתמודדה בליגות המוסקבאיות החל מעונת 2011/2012.
בעונת 2013/2014 הקבוצה התמודדה בליגה הבכירה, הרביעית בחשיבותה ברוסיה. ברם הקבוצה התחזקה מאוד וכבר בתום עונת הבכורה הבטיחה את העפלתה לליגת המשנה, הסופרליגה הרוסית בכדורסל. בעונת 2014/2015 היא התקשתה מעט יותר וסיימה את העונה במקום 15.
הקבוצה התמודדה גם בטורניר הגביע הרוסי בכדורסל והישג השיא שלה הוא העפלה לשלב שמינית הגמר בעונת 2014/2015 שבו הפסידה לאירקוט.
מארק אוניל

ביוגרפיה

אוניל גדל במדוסה שבמחוז אולבני בניו יורק, בנם של דונלד ושירלי. הוא למד בפנימייה הקתולית לנערים לה סאל והיה שחקן מצטיין בנבחרת הפוטבול של בית הספר. ב-1986 סיים תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת נורוויץ' בורמונט, אחת מהמכללות הצבאיות הוותיקות בארצות הברית. 
התגייס לצבא ארצות הברית ושירת כמפקד מחלקה רובאית, סגן מפקד פלוגה ומפקד מחלקת סיור בגדוד הראשון של רגימנט הפרשים החמישי בדיוויזיית הפרשים הראשונה. לאחר מכן שימש קצין לוגיסטיקה גדודי ומפקד פלוגה רובאית בגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-27 בדיוויזיית החי"ר ה-25 המוצבת בהוואי. באפריל 1994 הצטרף לכוחות המיוחדים ושירת כקצין אימונים, מפקד פלוגה רובאית וקצין תכנון בפלוגת המפקדה בגדוד השלישי של רגימנט הריינג'רס ה-75. 
ב-1998 עבר לשרת בכוח דלתא, שימש קצין מבצעים, מפקד פלגה, מפקדת פלוגת ההכשרות ומפקד פלוגת תקיפה B. הוא שירת כקצין מבצעים במחלקת הלוחמה בטרור באגף המבצעים של המטות המשולבים ובמסגרת זו היה קצין חוקר עבור ועדת הבדיקה של אירועי הפגיעה במשחתת "קול". 
ב"מבצע חופש לעיראק" פיקד על פלוגה מכוח דלתא שהוטסה ישירות מקרוליינה הצפונית למערב עיראק במטוסי C-17    לסייע בהשתלטות על סכר חדיתא. ב-2004 מונה לראש מחלקת מבצעים בפיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים. ב-2006 חזר לשרת בכוח דלתא ומונה לסגן מפקד לענייני מבצעים. ביולי 2009 מונה למפקד כוח דלתא תפקיד בו שירת עד יולי 2011.
באוגוסט 2011 מונה לעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית. בדצמבר 2012 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית וביולי 2013 קודם לדרגת בריגדיר גנרל. במרץ 2015 מונה לסגן מפקד מרכז האימונים המשולב של פיקוד האימונים וההדרכה. בדצמבר 2015 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
במאי 2016 מונה לראש מטה כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית. ביולי 2017 מונה למפקד כוחות הצבא באלסקה וסגן מפקד פיקוד אלסקה.
במהלך שירותו השתתף אוניל בכוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה ופעמים רבות במבצעים מיוחדים במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן. הוא עוטר במדליית השירות העילאי של מחלקת ההגנה, ארבע פעמים בלגיון ההצטיינות ושבע פעמים בכוכב הארד כולל אות V לאומץ לב. 
אוניל בעל תואר שני בלימודים צבאיים מהמכללה לפיקוד ומטה של הצבא. הוא נשוי לוונדי ואב לשני בנים.