אבל

אבל היא תגובה אנושית ואישית לאובדן. מרבית הספרות העוסקת באבל מתייחסת לאבל בעקבות אובדן חיי אדם. עם זאת, תגובת אבל יכולה להתרחש גם נוכח סוגי אובדנים אחרים: בריאות, קריירה, מעמד, תפקיד, גירושין, הפסד כספי ועוד. התגובה כוללת ביטויים שונים של עצב, כעס ועוד מרכיבים רגשיים, חשיבתיים והתנהגותיים, העשויים להיות שונים מאדם לאדם וממקרה למקרה. במקרה של אובדן של חיים, עוצמת האבל מאפייניו ומשכו מושפעים ממידת הקרבה הרגשית לאדם המנוח. מנהגי אבל הם סממנים חיצוניים, חברתיים או בין אישיים של אבל. מנהגים אלה הם תלויי תרבות וכוללים קיום טקסים חברתיים המשתנים מתרבות לתרבות ומדת אחת לאחרת.

מודלים עכשוויים נוספים לאבל ואובדן

ההכרה בהשפעתם של משתנים כמו נסיבות האובדן (אובדן צפוי או פתאומי, עם טראומה נפשית או בלעדיה), גרמה לכך שעם הזמן התפתחו מודלים ספציפיים שונים לתיאור תהליכים שעוברים אבלים מסוגים שונים. רוברט נימאייר הציב במרכז המודל שלו את תהליך השינוי האישי בנרטיב שעובר האדם האבל בעקבות האבל. מודל אחר מתייחס לאבלם של שורדי התאבדות (אנשים שאיבדו את יקירם בעקבות התאבדות).

אבלות בדתות

בעקבות מוות של קרוב משפחה נהוגה בדתות השונות, תקופת אבלות. בתקופה זו האדם האבל נוטל פסק זמן מחיי היומיום ומקדיש את כל משאביו הרגשיים להתמודדות עם האובדן. מטרת תקופת האבלות היא לתת כלים לאדם להמשיך לתפקד למרות האובדן הקשה, ולחזור לחיי רווחה נפשית יחסית, למרות האובדן שהתרחש. בדתות שונות יש מערך מובנה של מנהגים שתכליתו להפוך את תהליך האבלות לצפוי וברור ופחות כאוטי. מנהגים אלה מתייחסים לתהליך הפרידה מהמנוח החל מרגע יציאת הנשמה, דרך תהליך ההכנה לקבורה ועד לאזכרות.

מנהגי אבלות באסלאם

כאשר מדובר במוות צפוי ותהליך גסיסה, לא מקובל באסלאם לערוך טקסים כלשהם לגוסס. יש הנוהגים לקרוא פסוקים מהקוראן או לבקש מהגוסס לומר את השהאדה. באסלאם מקובל להביא את המת לקבורה במהירות האפשרית (בדומה למנהג הקיים ביהדות). אם האדם נפטר בארץ ייקבר במקום מגוריו. אם נפטר בזמן קיום מצוות החאג', ייקבר במכה.

הכנת הנפטר לקבורה

עוצמים את עיני הנפטר, רוחצים אותו ומבשמים אותו בקטורת. נפטר גבר יירחץ ויבושם בידי האימם ובני משפחת הנפטר. כשהנפטרת היא אשה, היא תטופל על ידי בנות משפחתה או נשים העוסקות בטהרת המת כמעשה של חסד. גברים ייעטפו בשלוש יריעות בד (זכר לשלוש יריעות הבד שבהן נעטף הנביא לאחר מותו). נשים ייעטפו בחמש יריעות בד מטעמי צניעות.

הלוויה

יש חשיבות רבה לכך שהמנוח ילווה על ידי אנשים רבים שיכבדו את המשפחה. בחלק מהמקרים ייטמן המנוח בארון עץ. הקרובים והמכרים מתחלפים ביניהם בנשיאת הארון למקום הקבר. טקס הלוויה כולל תפילת אשכבה הנעשית כולה בעמידה (בניגוד לתפילות אחרות באסלאם בהן המתפלל כורע). משהסתיימה תפילת האשכבה מורידים את המת לקברו, מושיבים אותו על צד ימין ומכוונים את פניו לעבר העיר מכה וכך מכסים אותו בעפר. הכיסוי נחשב למיצווה. לאחר שהקבר כוסה דואגים ליצור תלולית עפר קטנה כך שלא ידרכו בטעות על הקבר, ומניחים עליו שתי אבנים.

לאחר הקבורה

לאחר שהמת נקבר, מתקיים טקס התלקין. האימאם מבקש מכל הנוכחים לשבת ואז הוא נותן למת את התשובות לשאלות שמלאכים ישאלו אותו: מיהו ריבונך? מהי דתך? מהו הספר שלך? ומי הוא הנביא שלך?  האימאם מבקש מאלוהים לסלוח למת ולהכניסו לגן עדן. בסיום הטקס נאמרת סורת אלפתחה.

בבית האבלים

מוקמת סוכת אבלים שבה מקבלים האבלים אורחים בקפה מר ותמרים. האבלות נמשכת שלושה ימים, במהלכם האדם האבל שובת ממלאכה ונמנע ממעשים שנעשים לשם הנאה. המבקרים את האבלים נוהגים לומר "מי יתן ואלוהים ירחם עליו ויכניסו לגן עדן". אף שהשריעה אוסרת על החצנת האבל (מריטת שערות, קריעת הבגדים וכדומה) יש מוסלמים שמחצינים את אבלם בדרכים שונות. השריעה מסתייגת מהגזמה בתיאור מעלותיו של המנוח. בסיום שלושת הימים קוראים את הקוראן מתחילתו עד סופו (בני המשפחה מחלקים ביניהם את הקריאה הנעשית בשקט).

לאחר תום שלושת ימי האבל

כאשר מדובר באישה שבעלה נפטר, מתחילה תקופה הנקראת אלעדה (המתנה). תקופה זו נמשכת 4 חודשים ועשרה ימים. האשה ממתינה בתקופה זו לראות אם היא בהריון. אם היא אינה בהריון היא רשאית בתום תקופה זו להינשא לגבר אחר.

ביקור בקבר לאחר שלושת ימי האבל

השריעה מתירה ביקור בקבר לצורך תפילות. ביקור בקבר לצורך שימור הקשר עם המנוח אינו מקובל.

כאשר מותו של אדם קרב

אדם גוסס יכול לבקש מכוהן דת לערוך לו טקס של "משיחה אחרונה". בטקס זה איש הדת מסמן צלב בעזרת שמן זית מקודש על מצח הגוסס, תוך שהוא מברך "יהי רצון שדרך משיחה קדושה זו, האדון, באהבתו ובחמלתו, יעזור לך בעזרת חסד רוח הקודש.". טקס זה מקובל כדרך לסייע לגוסס להתכונן למותו הקרוב. בזרם האורתודוקסי בנצרות מקובל טקס נוסף ששמו "הפרדותה של הנפש מהגוף". טקס זה כולל שירת מזמורים ותכליתו היא לבטא את הרעיון שהמוות הוא אמנם סופו של הגוף אך הנפש ממשיכה להתקיים. בזרם הפרוטסטנטי יימצא הגוסס בטרם מותו עם רועה הקהילה שיתמוך בו, יקשיב לו ויסייע לו להתכונן מבחינה רוחנית למותו הקרב.

לאחר הפטירה

אנשים המתמחים בכך רוחצים את הנפטר ומבשמים אותו ומכינים את הגופה לתהליך הפרידה מהמת. במקומות שונים (תלוי בתרבות) נהוג תהליך פרידה בו המנוח מונח בארון קבורה, כשידיו מוצלבות על חזהו. לעיתים מונח בזרועותיו ספר תפילה. האבלים עוברים על פני המנוח השכוב בארון גלוי, ונפרדים ממנו. טקס האשכבה עשוי להתקיים בבית המנוח, בכנסייה או בבית הלוויות. בניגוד ליהדות ולאסלאם בהן נודעת חשיבות רבה לקבורת המת מהר ככל האפשר, בנצרות יש פחות דגש על קבורה מהירה.

לוויה

טקס הלוויה מנוהל על ידי כוהן הדת של הקהילה. נקראים בו קטעים שונים מ הברית הישנה ומספרי הבשורה בברית החדשה. לאחר מכן כהן הדת נושא דרשה, ואחד מקרוביו של המנוח נושא דברים בזכותו של המנוח. במקום הקבורה עצמו נערך "טקס ההפקדה": טקס המציין כי המוות אינו סוף החיים אלא שלב בחיים בו האדם מופקד ברשות האל. בסוף הטקס טומנים את המת בקבר, בדרך כלל כשהוא נתון בתוך ארון קבורה. הטקס מסתיים בכמה תפילות תחינה במהלכן מבקשים מהקדושים לשמור על הנפטר. במקומות שונים בעולם הנוצרי קיים נוהג של שריפת גופת המת, במשרפה מיוחדת שנועדה לכך. לשריפה יש תכלית פרקטית (חיסכון במקום קבורה) ולעיתים היא באה במקום קבורה.

אזכרות

טקסי זיכרון לנפטר נערכים בימים השלישי, השביעי, התשיעי השלושים והארבעים וכן ביום השנה לפטירה. מועדים אלה משתנים בזרמים שונים בנצרות ובתרבויות שונות.

עיצוב חווית האובדן בעקבות נסיבות המוות

כאשר מדובר במוות בטרם עת, האדם האבל עשוי לבחון את נסיבות המוות, ובפרט את האפשרות למנוע מוות זה. לעיתים בוחר האבל בנרטיב חלופי לסיפור המוות, נרטיב שיש בו כדי להציג את המנוח או את האבל באור נאה יותר. דוגמה לכך ברמה הקיבוצית ניכרת ביחסה של היהדות להתאבדות. ההלכה שוללת התאבדות, והמתאבד נידון להיקבר מחוץ לגדר ואין יושבים עליו שבעה, אך בדרך כלל אין מקיימים דינים אלו, משום שמלמדים זכות על המתאבד ומניחים כי לקה בנפשו, שמותו היה תאונה, או שהספיק לחזור בתשובה בזמן שחלף מביצוע פעולת ההתאבדות ועד למוות.

על חשיבותו של הנרטיב החלופי עומד מרדכי רוטנברג בספרו שכול והאגדה החיה: 
הצורך בטיפוח אגדה אישית חיוני לתפקודה ולהישרדותה של משפחת ההרוג. רק בחינה רגשית פסיכולוגית תגלה כי ניפוץ אגדה על נער שייחסו לו הקרבת חיים למען חבריו בשעה שדמו טרם התייבש - היא בגדר שפיכת דמם של הוריו, שכן במעמקי השכול רק הזיכרון האגדי יכול להפיח נשמת חיים במשפחת ההרוג.

מצבים פתולוגיים באבל

מרבית האבלים יוכלו לצלוח את תהליך האבל ללא צורך בעזרה מקצועית. עם זאת בין 5% ל 15% יזדקקו לעזרה מקצועית. מצבים פתולוגיים באבל יכולים להיות תוצאה של נסיבות האבל: למשל חשיפה למראות קשים של תאונת דרכים בה נהרג אדם קרוב, או גילוי של גופת אדם שהתאבד יכולים לגרום להתפתחות של אבל טראומטי. גורם סיכון נוסף למצבים פתולוגיים באבל הוא רמה נמוכה של משאבים שהאדם האבל יכול להשתמש בהם. גם כאן זה יכול להיות תוצאה של נסיבות חיים, למשל אדם שחווה אובדן משמעותי ואחריו חווה אובדן משמעותי נוסף. מרבית מצבי אבל פתולוגיים אינם נחשבים כהפרעה נפשית העומדת בזכות עצמה. במהדורה החמישית של ה DSM מופיע מצב פתולוגי אחד: הפרעת אבל מתמשך מורכב (Presist Complex Bereavement Disorder) ממוקמת בפרק של הפרעות שדרוש מחקר נוסף כדי לבסס את תוקפן. לאורך השנים הוצעו מגוון של קונספטים של הפרעות נפשיות שמקורן באבל: אבל נדחה (Deleyed Grief), אבל מורכב, אבל פתולוגי, אבל מתמשך, אבל טראומטי ועוד. אף שאין אלה הפרעות "רשמיות" המופיעות ב DSM או ב- ICD 10, יש לגבי חלק מהן גוף ידע ההולך וגדל בהתמדה.

אבל אצל בעלי חיים

בעבר האמינו שתחושות והתנהגויות של אבל ייחודיות לבני אדם בלבד. אבל בשנים האחרונות ישנם מחקרים המעידים על קיומם של תחושות אבל בקרב חיות. בעלי חיים אלו מביעים צער קיצוני מהרגיל לאחר שמת מישהו, בדרך כלל קרוב משפחה או חבר לעדר, אך תועדו גם מקרים של בעלי חיים שהשתתפו באבל קבוצתי על פרט שייתכן שלא היה ביניהם קשר. חיות אלו גם מביעות אקטים של אבל, שלעיתים קרובות כוללים התאספות ומגע קרוב עם גופת בעל החיים שמת. רוב בעלי החיים שמביעים אבל הם  אינטליגנטיים וחברותיים, והם כוללים את הקופים, הפילים, הג'ירפות, הכלבים, החתולים, ה דולפינים, הקטלנים והעורבים.