רפאל אליעז

רפאל אליעז (תרס"ה, 1905 – י"ט בסיוון תשל"ד 9 ביוני 1974) היה סופר משורר, עורך ומתרגם ישראלי, חתן פרס טשרניחובסקי לתרגום.
אליעז נולד בסופיה שבבולגריה. הוא החל לפרסם שירים בבולגרית בגיל 17. עלה לארץ ישראל בשנת 1923. עבד בחקלאות ובבניין ולאחר מכן כפקיד. עבר לכתיבה בעברית. שירו הראשון נתפרסם בשנת 1932 בכתב העת הספרותי "כתובים" בעריכת אברהם שלונסקי ואליעזר שטיינמן. ספר שיריו הראשון, "שמש בדרכים", יצא לאור בשנת 1939. משנת 1943 ואילך עבר לעבוד לפרנסתו בתחומי היצירה הספרותית, עריכת עיתונים, תרגום ודרמטורגיה.
יצירתו התפרשה על פני תקופה ארוכה ועל פני ז'אנרים רבים, משירה לירית ופואמות ועד לבלדות ולשירי זמר (שהשתרשו כשירי עם ארצישראליים); משירים לילדים ועד למחזות מקוריים, ביניהם "החתן השמיני" ו"הנסיכה ליאור" (האחרון – מחזה לילדים). יצירתו הידועה ביותר לילדים היא "הבובה זיוה" שכתב למחזה בובטרון שמככבת בו בובה, מעשה ידיו של דוד בן שלום (הונזו). בין שיריו שהולחנו על ידי מלחינים ישראלים: "הרועה הקטנה", שהלחין משה וילנסקי והפך לריקוד עם ידוע, "זמר אהבה לים" שהלחין סשה ארגוב ו"עמק" ("פלדה כחולה") שהלחין מרק לברי.
תרגם לעברית ממחזותיהם של פדריקו גרסייה לורקה ושל ויליאם שייקספיר.

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.

יצירתו

כבר בעת לימודיו בגימנסיה הקלאסית של סופיה, התגלה רפאל אליעז כבעל כישרונות של פוליגלוט וכאוהב נלהב של הספרות הקלאסית ובעיקר של מחזות שקספיר. לדברי מכריו, באותה עת "שקספיר לא ירד מדל שפתיו". ביכורי שיריו בבולגרית התפרסמו בעיתון הגימנסיה ובכתב-העת האוונגארדי "היפריון" (העורכים: המשוררים – טודור טרייאנוב ולודמיל סטויאנוב (בול') וכן מ. י. דניאל, שעתיד היה לעלות לישראל ולביים הצגות ב"המטאטא" וב"האהל"). קשרי ידידות נוצרו בינו ובין המשורר הבולגרי הנודע ניקולאי חרֶלקוב (בול'), שהציג לפניו את השירה המודרנית.
אף כי החל לכתוב שירים בעברית כבר בשנת 1927, כפי שמעידים כתבי היד המעטים ששרדו בעיזבונו, רק ב-1932 התפרסמו ביכורי שיריו בעברית ("שרעפים ואש", "תפילתי לשמש") בגיליון ערב פסח של "כתובים", כתב העת של המשוררים המודרניסטיים העבריים. שנה אחר כך, עם ייסודה של קבוצת הסופרים "יחדיו", הצטרף אליה אליעז ופרסם שירים בשבועונה "טורים" ואחר כך ב"עתים". הוא היה מקורב לאברהם שלונסקי וחש קרבה והערצה לנתן אלתרמן. וב-1939 – הופיע ספר שיריו הראשון "שמש בדרכים".
ב-1942 החל לתרגם מחזות, והקומדיה "טופז" מאת מרסל פניול בתרגומו מצרפתית הועלתה בתיאטרון "המטאטא". בשנה שלאחריה החל לפרסם שירים בעיתון "משמר" בו עבד באותה עת. כעבור שנה יצא לאור תרגומו לספרו של אירווינג סטון "הספן על גבי הסוס", ושנה לאחר מכן הופיעו ראשוני תרגומיו לשירי לורקה ב"משמר" (1944). שנת 1946 הייתה פורייה במיוחד: בשנה זו ראה אור ספר שיריו השני, "אהבה במדבר", ותרגומו לספרו הפופולרי של ג'ון סטיינבק, "הפוני האדום".
בהיותו עורך העיתון "משמר לילדים" פרסם שירים וסיפורים לילדים, מקוריים ומתורגמים. בין השנים 1948–1951 ערך את הדף הספרותי של "על המשמר", אך פעילותו הספרותית לא פחתה בשל עומס העבודה, אלא דווקא הלכה והתרחבה. תיאטרון "אהל" הציג בשנת 1949 את המחזה "יום מנוחה" מאת המחזאי ולנטין קטייב בתרגומו של אליעז, והוא שקד על תרגום "מעיין הכבשים" מאת לופה דה וגה, שהועלה בתיאטרון "הבימה" ב-1951. בזכות שליטתו בספרות האירופית הקלאסית והמודרנית ובשל כשרונותיו הלשוניים המגוונים, התקבלו תרגומיו בהערכת והוא נעשה במהרה לאחד המתרגמים הבולטים של הבמה העברית. ב"הבימה", ב"קאמרי" וב"אהל" הועלו תרגומיו למחזות של שקספיר, ברכט, מולייר, לורקה, לופה דה-וגה ואחרים.
לאחר נסיעתו ללימודים בספרד, הופיע ב-1958 ספר תרגומי לורקה, "רומנסרו צועני", שצבר פופולריות רבה. ההערכה לעבודתו כמתרגם באה לידי ביטוי בסוף שנות החמישים עם הענקת פרס טשרניחובסקי (1959) לתרגומיו למחזות שקספיר, מחזות לורקה ושיריו, ול"מעיין הכבשים" ללופה דה-וגה.
בשנת 1968 החל להתקין לדפוס את שיריו, ומסר כרך אחד, "תיבת העדיים", להוצאת "ספריית פועלים", אולם הספר לא הופיע בחייו.
שנתיים אחר מותו הופיעו כל שיריו בחמישה כרכים (בעריכת חיים נגיד, בתוספת מבוא וביבליוגרפיה). שיריו הליריים ומחזור גדול של בלאדות נאספו בכרכים הראשון והשני, "תיבת העדיים" ו"החייט הכחול". ב"ראמון", הכרך השלישי, נכללו עשר פואמות. הכרך הרביעי, "שירי יפו", הכיל מחזור גדול של שירים ליריים קצרים ("רצינו קן על עץ הדעת"), מחזור פואמות המוקדשות לסביבת גידולו של המשורר ("תמונות מרחוב פוזיטנו"), והמחזור "שירי יפו". שירים אלה נכתבו לאחר שעבר להתגורר ביפו, ומדי יום היה יושב ליד שולחן עבודתו וכותב שיר חדש, כעדות של מקורביו.

דעת הביקורת

יצירתו המקורית לא זכתה לאותו הד ולאותה אהדה שמהם נהנו תרגומיו. כבר עם הופעת ספרו הראשון "שמש בדרכים", הביעה הביקורת הסתייגות, והצביעה על קרבתו היתירה מדי לשירת אלתרמן.]