ירידה מארץ ישראל

ירידה, או ירידה מישראל, היא הגירתם של יהודים מארץ ישראל אל הגולה. מאז הקמתה של מדינת ישראל בשנת 1948 משמש המונח "ירידה" לציון הגירתם של יהודים מישראל בין אם בקבוצות (קטנות או גדולות) ובין אם כיחידים. הפעולה המנוגדת, הגירה של יהודים לישראל, נקראת עלייה. על פי אחת ההערכות, כמיליון ישראלים ובני משפחותיהם מתגוררים מחוץ לישראל, מרביתם בצפון אמריקה.

אטימולוגיה

מהגרים מרצון מישראל מכונים "יורדים", כמשקל נגד לכינוי "עולים". השימוש בשם העצם "יורד" הוא חידוש של העת החדשה. עם זאת, השימוש במושג ״יורדים״ נמצא טעון ורבים מעדיפים את המונח הנייטרלי ״מהגרים״.

לפני הציונות


בסוף ימי ממלכת ישראל וממלכת יהודה, מסופר על גירוש יהודים מארץ ישראל, אך לא על ירידה מרצון - לאחר חורבן בית המקדש הראשון גורשו היהודים לבבל. לעומת זאת, לאחר חורבן בית המקדש השני יהודים נטשו את ארץ ישראל מרצון בשל קשיי המחיה בישראל והירידה הייתה בהיקף הרבה יותר גדול מהעלייה].

עד להקמת מדינת ישראל

קשה לאמוד את מספר היורדים מארץ ישראל מראשית התנועה הציונית ועד הקמת מדינת ישראל, או את משקלם ביחס לכמות העולים לארץ ישראל. ההערכות הנוגעות לממדי הירידה בתקופת העלייה הראשונה והעלייה השנייה נעות בין כ-40% (הערכתו של יהושע קניאל) מכלל העולים ועד כ-80% - 90%. בחצי השני של ימי העלייה הרביעית, בשנים 1926–1928, הייתה ירידה גדולה מן הארץ ועזבו כ-14,000 עולים לעומת 19,000 עולים בשנים אלו. אולם יחסית לכלל העולים בעלייה הרביעית, כ-67,000 נפש, הירידה לא הייתה חריגה בהיקפה. מאיר מרגלית כתב בשנת 2004 דוקטורט באוניברסיטת חיפה על "הירידה מהארץ בתקופת המנדט הבריטי" שטרם פורסם, ומצא שהמספר הכולל של היורדים באותה תקופה נע בין 60 אלף ל-80 אלף, בהתאם לשיטת החישוב.

מאז קום מדינת ישראל

מדינת ישראל היא מדינה קולטת עלייה, ומספר המהגרים אליה רב במידה ניכרת ממספר המהגרים ממנה. ישנם אומדנים שונים בנוגע למספר הישראלים שעזבו את ישראל ומתגוררים בחו"ל בשנים האחרונות:

נתונים רשמיים

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שפורסמו ב-2012 מאזן ההגירה מישראל לחו"ל הולך ומשתפר מאז 2001 ושיעור הירידה הוא הנמוך ביותר מזה 40 שנה. מספר היורדים נטו, בניכוי חוזרים, היה כ-5,400 איש ב-2010 לעומת כ-8,500 ב-2008. מספר היורדים הכולל מאז קום המדינה נאמד אז ב-684 אלף איש, שמהם נפטרו כ-120 אלף.
משרד הקליטה פרסם בנובמבר 2003, הערכה על פיה כ-750 אלף ישראלים חיים בחו"ל, בעיקר בארצות הברית ובקנדה - כ-12.5% מכלל האוכלוסייה היהודית בישראל. באפריל 2008 העריך המשרד כי כ-700 אלף ישראלים חיים בחו"ל, כאשר ההערכה היא כי מתוכם 450 אלף חיים בארצות הברית ובקנדה.

תופעת הירידה

המניעים העיקריים להגירה מישראל קשורים לרוב ברצון לשיפור רמת החיים, בחיפוש עבודה וקידום מקצועי, בלימודים גבוהים, חשש מפיגועי טרור ומהמצב הביטחוני בישראל, וברצון בן הזוג. סקרים בקרב יורדים מצביעים על כך שהמצב הפוליטי, כלכלי והביטחוני בישראל אינו בין הגורמים העיקריים לירידה. ממדי הירידה שכיחים יותר בקרב עולים חדשים אשר לא נקלטו בישראל או שכבר עשו שינוי אחד ולכן שינוי נוסף פחות קשה להם. חלק מן העולים מהגרים למדינה שלישית, כמעט תמיד במערב, וחלקם חוזרים לארץ מוצאם, תופעה שמתרחבת כאשר התנאים בארץ המוצא משתפרים, כפי שאירע ברוסיה בעשור הראשון של המאה ה-21.
לפי אומדן של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) משנת 2005 כמות היורדים המשכילים אשר יורדים מישראל הוערכה על 5.3 מהגרים משכילים על כל אלף ישראלים משכילים. הערכה זו למעשה ממקמת את ישראל בשליש התחתון מתוך השוואה של 103 מדינות אותם השווה ארגון ה-OECD בהם הממוצע היה 14 מהגרים משכילים על כל אלף איש משכילים. בישראל בה קיימת תשתית חינוכית וטכנולוגית מפותחת ובסיס איתן של אזרחים משכילים, המדינה מצליחה לשמור בתוכה כמות גדולה יחסית של משכילים לעומת מדינות כמו בלגיה, הולנד, פינלנד, דנמרק, ניו זילנד ואוסטרליה.
בשנת 2007 הוצגה תוכנית של משרד הקליטה לעודד חזרת יורדים לישראל והוחלט כי בשנת 2008 המשרד ישקיע 19 מיליון שקלים בגיבוש מסלולי קליטה ייחודיים ליורדים השבים.
לפי סקר שנערך בשנת 2007 קרוב ל-42 אחוזים מן הישראלים זכאים לאזרחות באחת ממדינות האיחוד האירופי וכן מארצות הברית וקנדה על סמך הלאום אותו מחזיקים או החזיקו הוריהם או סביהם, על אף שבפועל ימשיכו לחיות בישראל, פועלים רבים מהם להוצאת אזרחות זרה לעת צרה להם ולמשפחותיהם. הגשת הבקשה, קבלת האזרחות וההחזקה של אזרחויות כפולות על ידי אזרחי ישראל מאושרת על פי החוק הישראלי בעוד שישנן מדינות בעולם כדוגמת גרמניה, שבהן נדרשים האזרחים לוותר על האזרחות הזרה וההשגה של האזרחות הזרה יכולה להוביל לביטול האזרחות שלהם.
סקרים אחדים, ביניהם סקר גאלופ העולמי לשנת 2007 גילה שקיים מספר משמעותי של ישראלים, קרוב ל-20 אחוזים, אשר אם רק הייתה ניתנת להם ההזדמנות היו מהגרים לצמיתות למדינה אחרת. הגורם המניע אשר מביא לבסוף את התושבים להגר לעיתים קרובות קשור ישירות לאיכות החיים של התושבים. לפי הסקר אשר נערך בשנת 2007 הציון הממוצע בו דירגו הישראלים את איכות חייהם בסולם מאפס עד עשר, עמד על 6.84, תוצאה אשר גבוהה בהרבה מהממוצע העולמי וקרובה יחסית לדנמרק אשר נמצאת בראש הטבלה עם ציון ממוצע של 8.
בקרב קבוצות הגילאים הצעירות יותר של הישראלים קיימת נטייה גבוהה יותר לרצות לחיות מחוץ לישראל, מאשר בקרב האוכלוסייה הישראלית הבוגרת. במהלך סקר שנערך בשנת 2007 בו השתתפו נוער ישראלי בגילאים 14- 18, כמעט חצי מהמשתתפים ציינו כי היו מעדיפים לחיות מחוץ לישראל. בנוסף מעל לשני שלישים מהנוער אשר השתתפו בסקר (68 אחוז) האמינו שהמצב הכללי של ישראל "לא טוב".
"Territorial Therapy" (תרפיה טריטוריאלית) הוא הרעיון כי הגירה או ירידה מהוות לעיתים קרובות מוצא פסיכולוגי או מנגנון אשר משמש ישראלים רבים כדי להתמודד עם סתירות וקונפליקטים פנימיים (דיסוננס) והלחץ של חיים תחת סיטואציות מסוכנות עימם הם מתמודדים על בסיס יומי בישראל, הן בצבא והן בחיים האזרחיים. סקרים רבים אשר התבצעו לאורך השנים הראו שמרבית הישראלים אשר שוקלים ברצינות לרדת מישראל או שמעוניינים שילדיהם יעזבו את ישראל לחיות במדינה אחרת, בעיקר מעוניינים להגר לארצות הברית ולקנדה. אף על פי כן, מספר הישראלים המעוניינים להגר גדול באופן רב מהמספר הממשי של הישראלים אשר מצליחים להוציא את תוכניותיהם אל הפועל בהצלחה.

היחס ליורדים מצד החברה הישראלית

דחיית הירידה מארץ ישראל וההעדפה של יהודים לחיות בגלות הייתה הנחה מרכזית של כל הזרמים בציונות כאשר "שלילת הגלות" הייתה אמונה מרכזית של החינוך הציוני הישראלי עד לשנות השבעים כאשר מדינת ישראל הייתה חייבת לקבל את האוכלוסייה היהודית הגדולה אשר חיה מחוץ לישראל, בעיקר לנוכח התמיכה הענקית לה זכתה ישראל מאוכלוסייה זו בעקבות במלחמת ששת הימים.
בימי העליות הראשונות הייתה הירידה גורם לפסימיות לגבי הצלחת המפעל הציוני. על הירידה כתב נח שפירא את השיר "עת לבכות", בשנת 1902. בראיון עיתונאי ב-1976 כינה יצחק רבין את היורדים "נפולת של נמושות". יחס זה השתנה באופן ניכר לאורך השנים וכיום יש בישראל פחות אנטגוניזם כלפי היורדים. יותר מכל, הפריעה אז להנהגה הציונית במדינת ישראל העובדה שילידי הארץ שנולדו בה, הפנו עורף לחלום הציוני וירדו מישראל. זאת לעומת עולים חדשים שלא נקלטו וירדו, תופעה שתמיד הייתה קיימת באחוזים ניכרים. בראיון עיתונאי אשר נערך עם שר הביטחון דאז אהוד ברק בשנת 2008, הוא ציין כי "היהודים יודעים שהם יכולים להסתדר בכל פינה בעולם. המבחן האמיתי בשבילנו הוא להפוך את מדינת ישראל למקום כל כך אטרקטיבי בתחומי המדע, החינוך, התרבות ואיכות החיים שאפילו בני הנוער היהודיים האמריקנים ירצו להגר לישראל. אם אנחנו לא נצליח לעשות זאת, אפילו מי שנולד כאן יחליט לבסוף להגר למקומות אחרים, זוהי בעיה אמיתית".
נושא הירידה עולה לעיתים רבות במהלך הקמפיינים הפוליטיים בישראל כאשר המפלגות הפוליטיות השונות והמועמדים מתווכחים על כך שהתנהלויות מסוימות עלולות להגביר או מסוגלות להפחית את כמות ההגירה מישראל. לעיתים רבות הצעות חוק רבות אשר עולות בכנסת גורמות לחילוקי דעות רבים על הבסיס האם הם יצליחו למנוע או שמא יגרמו להגירה מישראל.
תנועות מחאה ישראליות, אשר זכו לסיקור תקשורתי רב בתקשורת הישראלית במיוחד לאחר המלחמות, סביב סוגיות כלכליות וסביב סוגיות של צדק חברתי, לעיתים קרובות היו מלווים באיומים מצד הפעילים שלהם אשר כי הם מתכוונים להצביע ברגליהם על ידי כך שיהגרו מישראל אם דרישותיהם לא ייענו, ולעיתים אף שרפו את תעודות הזהות הישראליות שלהם ואיימו כי המהלך הבא שלהם יהיה להגר אם דרישותיהם לא ייענו.]
בשנת 2008 בשל המשברים האידאולוגיים בחברה הישראלית ובשל הכמות הקטנה והמצטמצמת של העולים המגיעים לישראל, משרד הקליטה הישראלי החל במשימה חדשה אשר מכוונת לאוכלוסיית היורדים הישראליים בנוסף לקהילות היהודיות הלא-ישראליות תחת הכותרת "חוזרים הביתה ב-60 לישראל".
אנשים בעלי דעות אנטי-ציוניות אשר מתנגדים לקיומה של מדינת ישראל טוענים כי תופעת הירידה מישראל מדגישה את החסרונות בקיומה של מדינה ריבונית-לאומית יהודית בארץ ישראל ומעלה שאלות לגבי יכולת הקיום של מדינת ישראל במזרח התיכון. מספרם של הישראלים אשר ירדו לארצות הברית עד היום עומד על 1.2 מיליון – נתון אשר אנטי-ציוניים עושים בו שימוש על מנת לחזק את טענותיהם. ברם, נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מצביעים על כך שההערכות של המקור האנטי-ציוני מוגזמות בהרבה.

ארגוני יורדים ותרבות יורדים ישראליים בחו"ל

הישראלים היורדים נוטים להיות פעילים באופן רב יותר מהקהילות היהודיות אליהן הם נקלטים, יוצרים ומשתתפים בארגונים פורמליים ולא פורמליים, משתתפים במוסדות הדתיים של הקהילות היהודיות ושולחים את ילדיהם למוסדות החינוך היהודיים בשיעור רב יותר מהאוכלוסיות היהודיות המקומיות.
בשנת 2002 הוקם בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית, גוף שכינה עצמו "מועצת הקהילה הישראלית" ובאנגלית הוכר תחת ראשי התיבות CIC. ההקמה הייתה תחת תחושת השליחות והסולידריות עם מדינת ישראל שהייתה בעיצומה של האינתיפאדה השנייה. גוף המתנדבים ארגן עצרות תמיכה בישראל, פסטיבל בימי העצמאות לישראל וכן טריבונל כותבים ומגיבים במדיה הכתובה והדיגיטלית. וכן סייע רבות לכלבים לשלום ("פאפס פור פיס"). במקביל הוקם בלוס אנג'לס הוקם גם ארגון מנהיגות ישראלי אשר פעיל במיוחד בפעילויות התמיכה במדינת ישראל.
מגוון רב של אתרי אינטרנט, עיתונים ומגזינים בשפה העברית מתפרסמים בניו יורק, לוס אנג'לס ובאזורים רבים נוספים בארצות הברית. הערוץ הישראלי ביחד עם שני ערוצים נוספים דוברי עברית ניתנים לצפייה ברחבי ארצות הברית באמצעות שידורי לווין. לפני כניסת הלוויין לשוק נהגו תחנות טלוויזיה מקומיות שונות בניו יורק ולוס-אנג'לס לשדר תכנים בעברית במהלך שנות התשעים. לעיתים רבות מתקיימות הופעות אשר מבוצעות על ידי אומנים ישראליים מובילים במרכזי היורדים הישראליים הגדולים בארצות הברית וקנדה. פסטיבל יום העצמאות הישראלי מתקיים בלוס אנג'לס מדי שנה מאז שנת 1990 בו נוכחים אלפי יורדים ישראליים ויהודים אמריקנים.

בתרבות הפופולרית הישראלית

דמותו של היורד הישראלי בתרבות הפופולרית הישראלית בדרך כלל שלילית. הישראלי היורד מתואר כמי שבא לחפש חלומות בארץ ניכר (בייחוד בארצות הברית) וסופו להתאכזב ולהבין שאת האושר האמיתי ימצא רק בישראל. סרטו של דודו טופז "תל אביב – לוס אנג'לס" הוא דוגמה מובהקת לאותה נטייה. בסרט מתואר כוכבן טלוויזיה שבשיא עלייתו לגדולה בישראל מחליט לנסות את מזלו בעיר הסרטים הוליווד ולאחר אכזבות מרות מגיע להבנה בסופו של דבר שאין לו כל כיסוי להבטחות לסדר לו תפקיד בסרט חדש של סטיבן ספילברג. מיואש ומבויש מעצם היותו בהמתנה לשום דבר, כאשר הוא משמש הלכה למעשה ג'יגולו לישראלית עשירה וזקנה, ומעצם הגילוי שהישראלי "המפיק" שאמור להפגיש בינו ובין ספילברג אינו אלא פועל ניקיון ללא קשר לתעשיית הבידור (רמז למה ישראלים עושים באמת בארצות הברית), הוא מגיע להכרה שהוא חייב לעלות על מטוס ולחזור לארץ ישראל – לא לפני שהוא פוגש במספר בריונים בסמטה חשוכה ואלו מפליאים בו את מכותיהם כשהם מגלים שהוא יהודי – אזהרה לכאורה מפני סכנת האנטישמיות מחוץ לישראל.