סן מרינו (עיר)

שלטון מקומי

בראשה של העיר ניצב "קפיטאנו דל קסטלו" (Capitano di Castello) שהוא התואר המקובל לראשי תשע עריה של המדינה. הקפיטאנו מנהל את העיר יחד עם מועצה שבה תשעה חברים נוספים.
מעבר לשטח הבנוי של העיר עצמה, משתרעת סמכותה על שבע נקודות יישוב נוספות: קה ברלונה (Cà Berlone), קנפה (Canepa), קזולה (Casole), קסטלארו (Castellaro), מונטאלבו (Montalbo), מוראטה (Murata) וסנטה מוסטיולה (Santa Mustiola).

כלכלה, תחבורה ותקשורת

העיר איננה משמשת כמוקד הפעילות הכלכלית והפיננסית של הרפובליקה, אך היא מרכז המנהל הציבורי במדינה והיא נסמכת על תנועת תיירות ערה. כשני מיליון תיירים, רובם איטלקים, פוקדים את העיר מדי שנה, ובחנויותיה מתקיימת פעילות קמעונאית ערה. 
הכביש הראשי במדינה, סופרסטראדה די סן מרינו (Superstrada di San Marino), הוא המשכה של הדרך הארצית האיטלקית SS72 המובילה מרימיני. המשכו של הכביש מקיף את העיר ממערב ומקשר אותה אל עריה העיקריות של סן מרינו ואל רימיני. 
רכבל באורך של 338 מטר מקשר את הקצה הצפוני של הר טיטאנו שבתחומה של העיר, אל העיר השכנה בורגו מג'ורה (Funivia di San Marino). הרכבל נחנך בשנת 1959 וחודש בשנים 1995–1996. הוא מגשר על הפרש גבהים של 166 מטר ומהירותו מגיעה לשישה מטרים בשנייה. הרכבל מסוגל לשאת חמישים נוסעים, נוסף על נהגו, והספקו מגיע ל-1,190 נוסעים בשעה. שתי חברות אוטובוס, "בנדיטיני" (Benedittini) ו"בונלי בוס" (Bonelli bus), מפעילות שירותי תחבורה ציבורית בעיר ובסביבותיה. 
נמל התעופה הבינלאומי פדריקו פליני, רימיני (איטליה)-הרפובליקה של סן מרינו (Aeroporto internazionale Federico Fellini, Rimini (Italia)-Republica di San Marino) הוא נמל תעופה השוכן במרחק של 23 ק"מ מעיר, סמוך לרימיני שבאיטליה. לפי הסכם בין החברה המפעילה את הנמל לבין ממשלת סן מרינו, הוא משרת באופן רשמי גם את האחרונה, וממשלת סן מרינו היא בעלת 3% מהון החברה.
בין השנים 1932–1944 פעלה במדינה מסילת הרכבת סן מרינו-רימיני (Ferrovia Rimini-San Marino) שהוקמה במימון ממשלת איטליה הפאשיסטית. המסילה הייתה אמנם צרה אך הרכבות הונעו באמצעות חשמל. הקו נחנך ב-12 ביוני 1932 ונהרס בהפצצת בעלות הברית ב-26 ביוני 1944. המסילה פורקה באופן סופי בין השנים 1958–1960, וכיום אין שירותי רכבת בעיר או במדינה.
בעיר פועל "איגוד הרדיו-טלוויזיה של סן מרינו" (Radiotelevisione della Repubblica di San Marino או SMRTV). האיגוד הוקם בשנת 1991 והחל בשידורי רדיו ב-27 בדצמבר 1992 ובשידורי טלוויזיה ב-24 באפריל 1993. בעיר יוצא לאור היומון "לה טריבונה סמרינזה" (La Tribuna Sammarinese).

כנסיית פטרוס הקדוש

כנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro) צמודה לבזיליקה מצידה המזרחי, והיא הוקמה במאה ה-17, היינו לפני הקמת הבזיליקה. האפסיס נחצב בסלע ההר, ושתי נישות הקבועות בו שימשו לפי המסורת כמיטותיהם של מרינוס הקדוש ושל לאו הקדוש ידידו. ג'וזפה גריבלדי ואשתו אניטה הסתתרו בכנסייה ב-1849, וכן ניצבת בה אנדרטה המוקדשת לאפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. פנים הכנסייה שופץ ב-1826, ומעל למזבח השיש ניצב פסלו של פטרוס הקדוש. הקריפטה נוספה לכנסייה ב-1941 והיא עשויה כולה מאבן שנחצבה בהר טיטאנו.

כנסיית פרנציסקוס הקדוש

כנסיית פרנציסקוס הקדוש (Chiesa di San Francesco) והמנזר שלידה שכנו בעבר בכפר "לה מוראטה וקיה" (La Murata Vec­chia - "החומה העתיקה"), כקילומטר וחצי מדרום לעיר, אך האפיפיור קלמנס השביעי הורה על העברתם אל סן מרינו. הקמת המבנה החלה ב-1361 תוך שימוש בחומרי הבניין של הכנסייה והמנזר הקודמים, והסתיימה לקראת שנת 1400. זו הכנסייה העתיקה ביותר ששרדה בסן מרינו, ואף שקירותיו החיצוניים של המבנה נותרו במקומם, פנים המבנה נבנה ועוצב מחדש מספר פעמים, והכנסייה שופצה לחלוטין לקראת סוף המאה ה-18. עם זאת, במאה ה-20 התבצעו במקום עבודות שנועדו להשיב לחזית ולשער המבנה את חזותם המקורית. המנזר שימש כמרכז דתי ולימודי, והצמיח תאולוגים ובעלי תפקידים כנסייתיים רבים. מעל שער המבנה קבוע לוח המעיד על נסיבות ומועד הקמתו ומתחתיו תבליט של נשר שכנפיו פרושות. המזבח בכנסייה הובא ככל הנראה מהכנסייה העתיקה, ומגדל הפעמונים הנוכחי הוקם במאה ה-18 והחליף את המגדל הקודם מ-1405. במנזר שוכן מוזיאון (ראו להלן).

המוזיאון הלאומי

אוסף המוזיאון הלאומי (Museo di stato di San Marino) הוקם החל ב-1865 והתבסס על תרומות מרחבי העולם. המוזיאון נחנך ב-1899 בארמון ולוני (Palazzo Valloni), ששימש עד אז כמשכנה של הספרייה הלאומית. ב-1982 הפך המוזיאון למוסד עצמאי והאוסף הועבר אל פלאצו פרגאמי-בלוצי (Palazzo Pergami-Belluzzi) בכיכר טיטאנו (Piazzetta del Titano), ונפתח לקהל הרחב ב-18 במרץ 2001. במוזיאון כ-5,000 פריטי אמנות והיסטוריה, וכן פריטים ארכאולוגיים מתקופת האבן החדשה עד ימי הביניים, הכוללים מוצגים ממצרים העתיקה, מהתרבות האטרוסקית ומרומא העתיקה. בין היתר שמורים במוזיאון שרידיה של הכנסייה שקדמה לבזיליקת סן מרינו ואוסף מטבעות ומדליות מסן מרינו מהמחצית השנייה של המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20. האוסף ערוך בשישה-עשר אולמות תצוגה המשתרעים על פני ארבע קומותיו של הארמון.

הגלריה לאמנות מודרנית ועכשווית

שורשיה של הגלריה לאמנות מודרנית ועכשווית (Galleria d’Arte Moderna e Contemporanea) הם בתערוכה הדו-שנתית של סן מרינו שהתקיימה לראשונה ב-1956. בעקבותיה התקיימו תערוכות ב-1959, 1961 1963, 1965 וב-1967. כל אחת מהתערוכות התמקדה בנושא אמנותי ספציפי, ואחת ממטרותיהן הייתה לבסס ברפובליקה אוסף של אמנות מודרנית. תערוכות אחרות התקיימו מאוחר יותר, והגלריה החלה להתגבש לקראת סוף שנות ה-80. הגלריה מקיימת תערוכות ואירועים שונים ומוציאה לאור פרסומים בתחום עיסוקה. האוסף הקבוע כולל 750 יצירות החל מתחילת המאה ה-20 ועד ימינו, והוא מחולק בהתאם לענפי האמנות - ציור, רישום, ציור בצבעי מים, פיסול וצילום.

מוזיאון פרנציסקוס הקדוש

מוזיאון פרנציסקוס הקדוש (Museo San Francesco) שוכן בלוג'יה של הקלויסטר במנזר פרנציסקוס הקדוש (ראו לעיל). הוא נפתח באופן רשמי ב-15 במרץ 1966 ובו אגף המוקדש לאמנות דתית ואגף העוסק בציור. המוזיאון מציג את יצירות האמנות של המנזר ושל כנסיות פרנציסקניות נוספות ברחבי איטליה, החל במאה ה-14 וכלה במאה ה-18.

תיאטרון טיטאנו

תיאטרון טיטאנו (Teatro Titano) הוא החשוב בתאטראות העיר והמדינה, והוא שוכן בכיכר אגאתה הקדושה (Piazza Sant'Agata). הוא שופץ במימון איטליה הפאשיסטית החל בשנת 1936 ונחנך ב-3 בספטמבר 1941 (יום מרינוס הקדוש והחג הלאומי של סן מרינו). בתיאטרון 300 מקומות ישיבה, ותא מיוחד שנועד לארח את מושלי המדינה. כיפת המבנה מעוטרת בסמלי תשע ערי המדינה, ועל הבמה תבליטים המתארים את תולדות סן מרינו.

מזבח המתנדבים

מזבח המתנדבים (Ara dei Volontari) הוא מונומנט שנחנך ב-1927 ומנציח 140 מתנדבים מקומיים שנהרגו מאז 1843, בתקופת איחוד איטליה ובמלחמת העולם הראשונה. המזבח עשוי משני גרמי מדרגות המובילים לקפלה שמעליה אובליסק ולוח המונה את שמותיהם של המתנדבים. סמוך לו שוכנת מזרקה עגולה מתנת "העם האמריקאי" מ-1962.

שער פרנציסקוס הקדוש

שער פרנציסקוס הקדוש (Porta San Francesco) או שער לואוקו (Porta del Luocho - "שער מקום (הכינוס)") נבנה ב-1361 ושימש כעמדת שמירה בחומה השלישית של העיר, שהקיפה את האזור הבנוי, להבדיל מהחומות על פסגת הר טיטאנו שניצבו מעליו. השער הוביל אל המנזר שהיה צמוד אליו ונזכר לראשונה במסמך מ-1449. הוא עוצב מחדש ב-1451 וב-1581 ונוספו לו גשר הרמה ודלת נוספת, וכן מגדל שהוקם מעל קשת המבנה. מתחת לשער ניצבות אבנים שעליהן נראות עדיין ההוראות לשומרים בדבר האיסור שחל על זרים מלבוא בשערי העיר כשהם חמושים - עבירה שגררה עונשים כבדים - והאיסור על פתיחת השערים במשך שעות הלילה. בצידו הפנימי של השער שני תבליטים עשויים אבן - באחד נראה נשר עטור כתר שכנפיו פרושות, ובאחר סמל המדינה.

מטווח הקשתים

מטווח הקשתים (Cava dei balestrieri) הוא מטווח חץ וקשת עתיק השוכן סמוך לכיכר החירות בעיר. כבר ב-1339 פורסם ברפובליקה חוק לפיו על כל אזרח לרכוש לעצמו קשת ותחמושת מתאימה לשם הגנת המדינה, והמקום שימש לאימון ולתחרויות ובעת טקסים. כיום משמש המטווח לאירועים שונים, ובכלל זה תחרויות בירי חץ וקשת שנערכות בימי חג לאומיים.

יהודים בסן מרינו

לראשונה נזכרו יהודים בסן מרינו ב-1369 בהקשרה של הלוואת כספים, ושוב ב-1442 וב-1462. עוד נזכרו יהודים בהקשרים שליליים של גניבה (1455), בגידה ושל זיוף מטבע (1459). במאות ה-16 וה-17 נזכרו היהודים בסן מרינו בהזדמנויות רבות, כך שיש להניח כי במקום התקיימה קהילה יהודית קבועה. מסמכים אלה עוסקים בעיסוקיהם של היהודים, בהגבלות ואיסורים שהוטלו עליהם, ובהוראות לנשיאת אות קלון, אך מאידך הם זכו להגנה רשמית ולהצהרת סובלנות. במאות שלאחר מכן פחת מספרם של היהודים במקום באופן מתמיד. במלחמת העולם השנייה מצאו למעלה מ-100,000 איטלקים ויהודים מקלט בסן מרינו, אך כיום לא פועלת בה קהילה יהודית.