google/wiki40b huggingface dataset:
הרמון

הרמון הוא אגף בארמון המשמש למגורי נשותיו ופילגשיו של המלך (ולפעמים גם אנשי ממשל אחרים). תופעה זאת הייתה ידועה בכמה ממלכות בעת העתיקה.
נשות ההרמון חיו בדרך כלל במסגרת ההרמון עצמו ולא הורשו לצאת לבדן מעבר לחומותיו. הגברים היחידים שעמם הן היו נפגשות, מלבד סריסים, היו המלך (או בעל ההרמון) אביהן ואחיהן. ידוע כי לבבלים ולפרסים הקדמונים היו הרמונות.
בביולוגיה משתמשים במילה הרמון כדי לתאר בעלי חיים המתקבצים בלהקות של נקבות תחת זכר שליט, כמו למשל אצל האריה, אריות הים ופיל הים.

אטימולוגיה

מקור המילה מן השורש ה.ר.מ או לחלופין ח.ר.מ, שהקשרו בערבית (וכן בעברית) הוא של דבר אסור, מקודש או מרוחק, מה שאכן בא לידי ביטוי במגורי הנשים, שהיו נפרדים ומוצנעים משאר הארמון.

בתנ"ך

התורה (חוק המלך) אוסרת על המלך ריבוי נשים, לפי הפסוק בספר דברים: "ולא ירבה לו נשים" (י"ז, טז). חרף זאת, שלמה המלך למשל נודע ב-700 נשותיו ו-300 פילגשיו.
במגילת אסתר מתוארים אחדים מנוהלי ההרמון, "בית הנשים", של אחשוורוש, שעם המתגוררות בו נמנו ושתי ואסתר המלכה. האחראי על הרמונו של אחשוורוש היה הגי.

בימינו

בימינו ההרמונות נעלמים ברוב הארצות המוסלמיות, אף שעדיין יש עשירים ושליטים שיש להם הרמונות גדולים].
ארנסט מנדל

בצעירותו

הוריו, הנרי ורוזה מנדל, היו מהגרים יהודים מפולין. כשהיה ילד קטן, עברה המשפחה לאנטוורפן. ארנסט גדל בבית הומניסטי-סוציאליסטי, ובצעירותו הוא הכיר הרבה גולים, שברחו מגרמניה, ואחר-כך מאוסטריה לבלגיה, שעד 1940 עוד הייתה בטוחה. מגיל צעיר הוא קרא הרבה ספרות קלאסית ולמד כמה שפות. דרך אביו הוא הכיר את כל כתבי המרקסיסטים המובילים.
בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד הוא סלד הן מהסוציאל-דמוקרטיה והן מהסטליניזם. משנת 1937 הוא התקרב לקבוצה טרוצקיסטית קטנה שהקימה את האינטרנציונל הרביעי. בדצמבר 1941, אחרי כיבוש בלגיה על ידי הנאצים, ירד מנדל למחתרת. הוא נעצר שלוש פעמים והצליח לברוח בשתי הפעמים, ולבסוף שוחרר על ידי כוחות הברית ממחנה הריכוז פלוסנבירג.

אחרי המלחמה

כבר בשנת 1943 היה מנדל אחד המנהיגים של האינטרנציונל הרביעי. בשנות החמישים הוא תמך בטקטיקה של הצטרפות לארגונים סוציאליסטיים וקומוניסטיים, גם אם אינם מהפכנים, כדי למשוך אותם שמאלה. לכן הוא גם הצטרף בשנת 1950 למפלגה הסוציאליסטית הבלגית. כחלק מהטקטיקה הוא פרסם בעיתונים ובכתבי עת תחת שמות עט שונים, כמו ארנסט גרמין ופיאר גוסה.
כחלק מפעילותו הפוליטית הוא עבד בקובה עם צ'ה גווארה, שהתרשם מאוד מספרו "תאוריית הכלכלה המרקסיסטית". הוא היה פעיל מאוד בהקמת מבנים פדרליים בעולם העבודה בבלגיה, והיה דמות פעילה מאוד בשביתה הכללית בבלגיה בשנת 1960. כמו כן הייתה לו השפעה מכרעת בתנועות הסטודנטים המהפכניות של שנות השישים. בגלל פעילותו נאסר עליו להיכנס לתחומי ארצות הברית, צרפת, גרמניה המערבית, שווייץ ואוסטרליה, וכן כל ארצות מזרח אירופה.

קריירה אקדמית

בשנת 1962 המשיך מנדל את הלימודים האקדמיים שנאלץ להפסיק ב-1941 בגלל המלחמה. תוך כדי הפעילות הפוליטית הנמרצת שלו הוא סיים את הדוקטוראט בברלין בשנת 1972 ולימד עד שנת 1988 באוניברסיטת בריסל. הוא נחשב למומחה מוביל בתחום הכלכלה המדינית.

מורשתו

עיקר עבודתו של מנדל מוקדשת לניתוח הקפיטליזם המאוחר. הוא חקר את החוקיות של המשברים בשווקים הקפיטליסטיים והנטייה שלו להתמוטט. אין הכרח שהקפיטליזם יעלם כתוצאה ממשבר זה או אחר, אך יש סיכוי כזה.
לפי קארל מרקס הונו של בעל ההון מופק מהעורך העודף, שהוא ההפרש בין ערך העבודה של הפועל לבין מה שבעל ההון משלם לפועל. כל הקפיטליזם עומד ונופל על הערך העודף. אם בעל ההון מחליף את הפועל במכונה, וזו ההתפתחות המואצת מאז שנות הארבעים ואפילו עוד יותר החל משנות התשעים, לא יכול בעל ההון עוד לשלשל לכיסו את הערך העודף, והקפיטליזם יקרוס.

התאוריה על הגלים הארוכים

לפי התאוריה הזו מתפתח הקפיטליזם על פני גלים ארוכים של צמיחה ומיתון. מאז 1793 ועד סוף המאה העשרים אפשר לאבחן ארבעה גלים כאלה, בשנים 1793-1825, 1848-1873, 1894-1913 ובשנים 1940-1967. אחרי כל גל של צמיחה יש תקופה של מיתון, האחרון מאז 1967.
כמו לנין ראה מנדל באימפריאליזם מערכת שמעבירה את המוקד המהפכני, בניגוד לדעתו של מרקס, אל העולם השלישי.
החל משנות התשעים הרבה לעסוק בניתוח הבירוקרטיה בקפיטליזם, בסטליניזם ובארגוני העובדים, ובניסיון לשרטט אפשרות, איך בחברה סוציאליסטית עתידית אפשר יהיה להימנע מהיווצרות בירוקרטיה.
ספר שונה לגמרי של מנדל הוא "ההיסטוריה החברתית של רומן המתח".
דמוגרפיה של הודו

פריון וילודה

נכון ל-2016 היה אומדן שיעור הפריון בהודו סביב 2.3 ילדים לאישה. שיעור הילודה הגולמי היה 20.4 ב-2016, אבל התפלג הצורה לא אחידה. כך למשל בביהאר 26.8 לידות ל-1000 ואילו בגואה ובמאניפור 12.9. לא כל הלידות מדווחות - ב-2007 היה שיעור הלידות המדווחות  74.5%  והוא עלה ב-2016 ל-86 אחוזים.
הגיל הממוצע לנישואין הוא 22.

תמותה ותוחלת חיים

ב-2016:  שיעור התמותה במדינה כולה היה 6.4. שיעור תמותת תינוקות -34. שיעור הפטירות המדווחות היה 78.1 אחוזים ב-2016
תוחלת החיים בהודו נכון ל-2014 היא סביב 68, 70 לנשים ו-66 לגברים.

מבנה האוכלוסייה

קצת למעלה מ-30 אחוז מכלל תושבי הודו הם למטה מגיל 15, לעומת ממוצע כלל עולמי הנמוך מ-30 אחוז.
אוכלוסיית הודו מחולקת לכ-2,000 קבוצות אתניות נפרדות ולדתות רבות. הדת הנפוצה היא הינדו בה מאמינים כ-80 אחוז מכלל התושבים. הודו היא המדינה השנייה בעולם מבחינת מספר התושבים המוסלמים המהווים למעלה מ-13 אחוז מכלל תושביה.
בהודו יש מבנה של קאסטות. הקאסטה הנמוכה ביותר - הדלית - מהווה 16.6 אחוזים מאוכלוסיית הודו (2011).

שפות

תושבי הודו מדברים במספר משפחות של שפות ובמאות שפות (מתוכן רק 22 שפות הן שפות רשמיות). השפה אותה מדברים מספר התושבים הגדול ביותר היא הינדי, כ-250 מיליון דוברים, ואחריה אנגלית אותה דוברים כ-150 מיליון איש ומבינים ברמה חלקית עוד מיליונים רבים. הודו היא המדינה השנייה בעולם מבחינת מספר התושבים דוברי האנגלית. שפות נוספות שמדוברות בהודו הן בנגלית (200 מיליון דוברים בעולם, בעיקר בבנגלדש, כמה עשרות מיליונים בהודו), פנג'אבית (100 מיליון בעולם, מרביתם בפקיסטן), טלוגו בדרום הודו עם כ-75 מיליון, מראטהי, במרכז הודו, (יותר מ-70 מיליון), וטאמילית בדרום עם כ-70 מיליון.

עיור

כ-30 אחוז מהאוכלוסייה מתגוררים בכ-200 ערים, 70 האחוזים הנותרים מתגוררים בכ-550,000 כפרים.
משה הלוי (רב)

ביוגרפיה

נולד בבורסה שבאימפריה העות'מאנית לרב יעקב הלוי. בצעירותו למד בבית המדרש לרבנים בעיר.
בשנת ה'תר"ל מונה לשמש כאב בית הדין של איסטנבול וכרבו של רובע חאסקוי.
עם עליית החכם באשי הרב יקיר גירון לארץ ישראל בשנת 1872, מונה הרב הלוי על ידי הממשל לממלא מקומו בתפקיד החכם באשי, ובכל שנות כהונתו התגורר באיסטנבול. הרב הלוי, לצד הרב גירון היו היחידים שמונו כממלאי מקום קודמיהם בידי הממשל, ולא באמצעות בחירות.
לקראת חג הפסח של שנת 1897 קיבל מידי הסולטן עבדול חמיד השני 30,000 גרוש לצורך חלוקה לקהילה היהודית באיסטנבול.
תקופת כהונתו נודעה בקו השמרני שהוביל יחד עם הממשל העות'מאני, ובקשריו ההדוקים עם זה האחרון. כך היה לנושא משרת החכם באשי היחיד שקיבל מהממשל תוספת תשלום על סך 50 לירות לחודש כ"פרס". מהממשל העות'מאני קיבל במהלך כהונתו גם מספר אותות כבוד מדרגה ראשונה, כדוגמת מסדר אוסמאני ומסדר המג'ידיה.
הרב הלוי עמד בקשר עם רוב רבני האימפריה העות'מאנית, שבפועל כיהנו תחתיו, ורבים מהמינויים של הרבנים הראשיים ברחבי האימפריה עברו תחת ידו והחלטתו. בשנת 1889, פעל להעביר את הרב רפאל מאיר פאניז'יל מתפקיד ממלא מקום לתפקיד החכם באשי הרשמי של ארץ ישראל. בשנת 1907, כשפרצה בירושלים מחלוקת על מינוי מחליפו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר שנפטר, נאלץ הרב הלוי להתערב ולהכריע כי הרב אליהו משה פאניז'יל ימונה לתפקיד, ולא הרב יעקב מאיר. עם זאת אישר את מינויו של האחרון לרבה של סלוניקי.
כתב את הפיוט "אשיר לאל אשר שבת".

פעילותו לפגישת הרצל עם סולטן האימפריה העות'מאנית

לפי פרופסור אברהם גלנטי, הרב הלוי היה זה ששיכנע את הסולטן עבדול חמיד השני להיפגש עם בנימין זאב הרצל בשנת 1901 באיסטנבול. לפי המסופר, לאחר הפגישה, במשך שלושה ימים הזמין הסולטן את הרב הלוי, אולם כשזה האחרון היה מגיע לחדר ההמתנה, היה נאלץ להישאר שם במשך יום שלם ולחזור לבסוף לביתו מבלי להיפגש עם הסולטן. לאחר שלושה ימים, הכניסו הסולטן לחדרו, והביע בפניו את מורת רוחו על התערבותו לטובת הפגישה עם הרצל. הרב הלוי טען בפני הסולטן כי בעת פעילותו לקיום המפגש, לא ידע כי הרצל ידבר על מטרותיו הציוניות, אלא ישאל את חוות דעתו של הסולטן אודות שאלת היהודים באופן כללי. הסולטן התרצה מההסבר של הרב, אולם האחרון שב לביתו וחלה בעקבות כך.
אברהם אלמליח שלל את סיפור התערבותו של הרב הלוי בפגישה של הרצל והסולטן, בשל העובדה כי הרב הלוי כינה את הרצל במכתב לרב משה נחום ירושלימסקי בתואר "מהרסייך ומחריבייך ממך יצאו", וטען כי הרצל מפיץ "מכתבי עמל".

התפטרותו וסוף ימיו

בחודש אוגוסט 1908 התפטר ממשרתו, לאחר לחץ מצד מתנגדיו, בהם דוד פרסקו. לאחר התפטרותו החליפו בתפקיד החכם באשי הרב חיים נחום אפנדי.
נפטר ב-21 ביולי 1910 בגיל 84, ונקבר בבית קברות מקומי.
לרב הלוי היו שתי בנות, שאחת מהן נפטרה בחייו. נכדו היה ישועה ביי אלנקוה אפנדי, חבר מועצת ה"מג'ליש עומומי" של קושטא.
אחיו, הרב שבתי הלוי, היה אב בית דין בטורקיה, שמילא למשך תקופות קצרות בשנים 1910 ו-1912 את מקומו של החכם באשי הרב חיים נחום אפנדי.
לכידה (כרטיס חיוב)

לכידה (באנגלית: Capture) היא פעולה בנקאית בה בעל עסק מחייב כרטיס חיוב, ובפועל מתחיל את תהליך הסליקה והעברת הכספים מחשבון בעל הכרטיס לחשבון בעל העסק. ניתן ללכוד תשלום בכרטיס אשראי (Credit Card) או כרטיס חיוב מיידי (Debit Card). לכידה היא פעמים רבות התהליך העוקב אחר אישור מוקדם של הכרטיס: בעל העסק לרוב מאשר את הכרטיס כדי לראות שהבנק המנפיק/חברת האשראי מוכנים לכבד את התשלום, ולאחר בדיקות שונות (למשל בדיקת סיכון כנגד הונאה, בדיקת מלאי וכדומה) בעל העסק לוכד את התשלום.
דוגמה להפרדה בין אישור ולכידה היא במילוי דלק בכרטיס אשראי. המתדלק מעביר את הכרטיס בתחנת התדלוק וזה מאושר ראשית על סכום קבוע ונמוך (למשל 10 שקלים) כדי לוודא כי הכרטיס תקין וכשר לפני תחילת התדלוק; לאחר סיום התדלוק כשסכום הרכישה ידוע, מבוצעת לכידה של הסכום הסופי מול חברת האשראי.
לכידה היא אחד משלבי החובה בתהליך החיוב בכרטיס - ולמעשה, היא שלב החובה הראשון. ניתן ללכוד תשלום בכרטיס אשראי גם ללא אישורו מבעוד מועד.
עלי סלימאן

קורות חייו

סלימאן הוא בן למשפחה שברחה מהכפר ספורייה בשנת 1948, במלחמת העצמאות. חלק מבני המשפחה ברחו ללבנון והתגוררו במחנות הפליטים עין אלחלווה ואלנהר אלבארד, וחלקם מתגוררים גם בסוריה ובירדן. חלקה הגדול של המשפחה מתגוררת בנצרת.
עלי סלימאן נולד וגדל בנצרת. הוא למד בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין והוא בוגר שנת 2000 של בית הספר. אתו בכיתה למדו בין השאר יובל סגל, דורית בר-אור ונתי אורנן. בתום לימודיו הצטרף לתיאטרון קומדיה דל'ארטה בלונדון. אחר-כך לימד משחק בנגב.
סלימאן שיחק בסרטים וסדרות ישראלים, פלסטינים, אירופאים ואמריקאים שונים. הוא כיכב בסרטו של האני אבו אסעד "גן עדן עכשיו", שזכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. ב-2007 הופיע בסרטו של פיטר ברג "הממלכה" לצידו של ג'יימי פוקס. בסרטו של ערן ריקליס עץ לימון, הוא מגלם את דמותו של עורך-דין, ובסרטו של רידלי סקוט "גוף השקרים" הוא גילם את דמותו של עומר צדיקי.
סלימאן שיחק ביחד עם יואב בר-לב בהצגה "אח אח בום טראח". ההצגה, שנכתבה על ידי יואב בר-לב ונורמן עיסא, רצה בתיאטרון הערבי-עברי בשנים 2003–2008. היא הועלתה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2003, בו זכתה בפרס ראשון לבימוי (עיסא), תפאורה ותאורה (זיו וולושין). כמו כן זכתה ההצגה בצל"ש למחזה ולמשחק. ההצגה הופיעה עד לשנת 2008 בעשרים פסטיבלים להצגות ילדים ברחבי תבל. היא הציגה בין השאר ביפן, קוריאה, אוזבקיסטן, ספרד, גרמניה, אוסטריה, ואוסטרליה. זהו סיפור דמיוני על שני אחים או חברים שאינם יכולים לחיות זה במחיצת זה, אף לא יכולים להפרד. זהו משל, והנמשל הוא יצחק וישמעאל, אף שהם אינם מוזכרים בהצגה אך היוו השראה למחזה.
ב-2009 שיחק ב"ראשים מוחלפים" עיבוד של נעה דר, שגם ביימה למחזה "היואדאנה" של המחזאי ההודי הנודע גיריש קרנאד, שהציג בזירה הבין תחומית.
החל ממאי 2014 משחק בהצגה "רוח ים" בתיאטרון חיפה, עיבוד של אופירה הניג וח'ליפה נאטור לספר "יחסי הסודיים עם קרלה ברוני" מאת עלא חליחל, בבימויה של הניג.
יעקב פנחס שיר

הרב יעקב פנחס שיר (י"ז בסיוון תרפ"ג, 1 ביוני 1923 - כ"ו באדר תש"ע, 12 במרץ 2010) היה רבה הראשי של כפר סבא במשך למעלה משלושים שנה.

תולדותיו

נולד בפולין, בנם של הרב אביגדור וחוה שיר. בשנת 1935, בהיותו בן 12, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, בה כיהן אביו כרב בנשר-יגור. למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה ובישיבת חברון בירושלים. נישא לחיה-אסתר, בתו של שמעון לעוי, שהיה הגבאי של בית הכנסת זהרי חמה בירושלים, ונינת הרב דוד בהר"ן.
בשנת 1949 מונה לרבו של חוואסה, לימים שכונת בן דור של נשר, שהתפנה מתושביו הערבים ואוכלס בעולים חדשים. הוא כיהן בתפקידו זה כעשרים שנה. בשנת 1952 הוא התמודד בראש הרשימה הדתית למועצת נשר.
בשנת 1970 התמנה לרבה של כפר סבא וכיהן בתפקידו עד לשנת 2007, אז פרש לגמלאות עקב בעיות בריאות. הקים בית דין לגיור, שעסק בעיקר בגיור ילדים שאומצו על ידי משפחות ישראליות בחו"ל.
נפטר בכניסת השבת בכ"ו באדר תש"ע, והלווייתו נערכה במוצאי השבת. נקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
בנו הרב חיים אריה שיר משמש כמשגיח בישיבת מאור התלמוד ברחובות. בנו הרב נחום שיר משמש כרב המושב בית יצחק הסמוך לנתניה. חתנו הרב רזיאל מינקה משמש כראש ישיבה לבחורים בעלי תשובה מיוצאי ברית המועצות.
קרנובט

היסטוריה

ראשית ההתיישבות מאורגנת במקום מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית ובמקום נבנה מבצר. במאה ה-1 לפנה"ס נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית והמבצר הורחב וכונה מָרְקָלַה. בסמוך לעיר קיימים שרידי מצודה מתקופת החאן קארדאם, שליט האימפריה הבולגרית הראשונה המכונה מצודת מרקלי. היישוב מוזכר בכתביו של מוחמד אל-אדריסי מ-1153 עת נשלט על ידי האימפריה הביזאנטית. בסוף המאה ה-14 נכבש האזור על ידי צבא האימפריה העות'מאנית ונודע בשם קָרְנוֹבוֹ ולקראת סוף המאה ה-18 השתנה לשם המודרני.
במהלך מרד אפריל הבולגרי והמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הותקפו האוכלוסיות היהודית והנוצרית במקום בידי מיליציות מתנדבים פרו-עות'מאניות שכונו בָּאשִי בּוּזוּק והורכבו מלוחמים צ'רקסים. העיר נכבשה בידי צבא האימפריה הרוסית ב-24 בינואר 1878 ולאחריה נכללה בשטח המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית. ב-1885 אוחד מחוז רומליה המזרחית עם נסיכות בולגריה ומאז נמצאת קרנובט בחזקת הבולגרים.

כלכלה ודמוגרפיה

אוכלוסיית העיר נמצאת במגמת קיטון מתונה (ילודה לעומת תמותה), הזהה למגמה בכל בולגריה. בעיר ממוקמת אחת מתחנות הרכבת הגדולות ביותר בבולגריה המקשרת בין צפון המדינה לדרומה. לאחר הקמת נסיכות בולגריה, התפתחה בסביבת העיר תעשיית מזון, מחלבות, בשר וכן חוות לגידול צאן ובקר לצורכי תעשיות אילו. בשטח הרשות המקומית מגדלים גם עצי פרי המניבים אפרסקים, משמשים, תפוחים, שקדים וכן מגדלים תות שדה ואוכמניות.

אקלים

בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מכוון הים השחור. הטמפרטורה השנתית הממוצעת 11.4ᵒc וערכי הקיצון הממוצעים, נעים מ 0ᵒc בחודש ינואר ועד 19ᵒc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית עומדת על 549 מילימטרים.
אורי הולנדר

ביוגרפיה

אורי הולנדר נולד בתל אביב. בוגר הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב ("שטריקר"), שעל אודותיו כתב לימים ספר שירים ("ימי הקונסרבטוריון התל אביבי"). בשנת 2002 החל ללמוד בתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש לאוטמן באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2005 השלים באוניברסיטה זו תואר MA במדעי היהדות (בהצטיינות יתרה). בשנת 2010 השלים דוקטורט באוניברסיטה העברית (בהנחיית פרופ' חנן חבר), שעוסק במוזיקה בעולמו של נתן זך וכותרתו "המוזיקה של המהפכה: נתן זך 1966-1955".
הולנדר שימש עמית מחקר במרכז למדעי היהדות של אוניברסיטת הרווארד (2011-2010) ועמית קרייטמן במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון (2013-2012). הוא לימד ספרות ואמנות במוסדות שונים, וביניהם האוניברסיטה העברית, מכללת סמינר הקיבוצים, "עלמא" ומכללת ספיר. במקביל לעבודתו האקדמית שימש במשך ארבע שנים כמנהל האמנותי של פסטיבל המשוררים הישראלי במטולה (2015-2011), כמנהל משכן האמנים בהרצליה (2015-2014) וכבעל טורים במוסף "תרבות וספרות" של "הארץ" ("פרלודים", "היומיום הספרותי") ובמוסף "ז'ורנל" של "מעריב" ("יריד ההבלים"). משנת 2015 הוא מנהלו האמנותי של מוזיאון ראלי בקיסריה. מאז 2003 נמנה עם חברי המערכת של הוצאת קשב לשירה.
הולנדר פרסם ספרי שירה ("הפסנתר הנודד", "ימי הקונסרבטוריון התל אביבי"), תרגום (של שירי א"א קאמינגס ומקס ז'קוב), מסה (על הקשר בין ספרות למוזיקה, על שירה מודרנית, על ערים בספרות, על המשורר ישראל הַר ועל הסופר והמסאי דן צלקה) ומחקר. הוא מרבה לעסוק בקשר בין ספרות למוזיקה, ובמסגרת זו אף שיתף פעולה במופעים שערך עם מוזיקאים כשלמה גרוניך, ערן צור, רונן שפירא, אלון אולארצ'יק, רונה קינן ואחרים.
הולנדר נשוי למשוררת והמתרגמת יעל טומשוב ולהם בן.
סמל פיג'י

סמל פיג'י הוענק רשמית בצו מלכותי ב-4 ביולי 1908. הסמל הוצג על הדגל הקולוניאלי של המושבה ונותר הסמל גם לאחר קבלת העצמאות. הסמל מופיע גם על דגל פיג'י הנוכחי.

תיאור הסמל

הסמל הוא שלט אצולה לו שני תומכים - שני לוחמים פיג'יאנים הלובשים חצאית עלי דקל. השמאלי מחזיק בידו חנית ופונה קדימה, והימני מחזיק קרדום העשוי אננס ומביט לעבר הסמל. הציצה כוללת מקאנו. בתחתית הסמל מופיע המוטו הלאומי של פיג'י: "ררווקה נא קאלו קה דוקה נא טואי" - "פחד מהאל וכבד את המלך". שלט האצולה מורכב מצלב ג'ורג' הקדוש המחלק את השלט לארבע. בראשו מופיע אריה צועד המסמל, יחד עם צלב ג'ורג' הקדוש, את בריטניה ששלטה באי. על הסמל מופיעים עצי דקל, בננות המסמלים את כלכלת האי ויונת שלום.
שבתאי דון-יחיא

ביוגרפיה

דון-יחיא נולד במארינהאוזן שבלטביה. משפחתו, משפחת דון-יחיא, הייתה משפחת רבנים ידועה בליטא ובלטביה. אביו, הרב בן ציון דון-יחיא, היה רב עיר הולדתו ובהמשך רב העיר לודזה (ובשנת ה'תש"א נספה עם בני קהילתו בשואה). אמו חיה הייתה בתו של הרב יצחק ציוני מחבר הספר "עולת יצחק". סבו מצד אביו היה הרב אליעזר דון יחיא, רבה של לוצין ומרבותיו של הרב קוק.
בשנת 1931 עלה דון-יחיא לארץ ישראל, והחל את לימודיו בישיבת מרכז הרב. מאוחר יותר למד באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך להוראה. שימש כמורה בכפר יעבץ ובכפר חסידים והחל לכתוב בעיתון "הצופה" מיום היווסדו. לאורך השנים הוא היה גם חבר הפועל המזרחי ומפד"ל.
דון-יחיא היה עורך עיתון "הצופה" בשנים 1949–1981. כמו כן הוא עסק בחיבור ביוגרפיות של אישים מהציונות הדתית, דוגמת האדמו"ר החלוץ, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, שמואל חיים לנדוי (שח"ל), משה חיים שפירא ומשה קלמר.
בשנת 1965 נבחר דון-יחיא לכהן מטעם מפד"ל בכנסת השישית, בה היה חבר בוועדת החינוך והתרבות, אך שבועות ספורים לאחר כינונה של הכנסת בחר להתפטר והוחלף על ידי פריג'א זוארץ.
התגורר בבית מגורי העיתונאים, בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים בולטים, ובהם יוסף לפיד, יגאל לב, לוי יצחק הירושלמי, נפתלי קראוס, דוד לאזר וברוך אדלר.
בנו הוא עורך הדין בני דון-יחיא, המומחה לדיני משפחה וירושה, אשר משמש פרקליטם של ידוענים רבים. נכדו, הרב יונתן דון יחיא, הוא רב מושב הזורעים.
על שמו - רחוב בדרום תל אביב ליד שכונת נווה צדק.
צ'ליאבינסק

היסטוריה

מבצר צ'ליאבה, שסביבו קמה העיר, הוקם בשנת 1736 על ידי הקולונל אלכסיי טבקלב. מקור שם המבצר בשפה הטורקית: "צ'לבי" משמעו "נסיך" או "משכיל". בשנים 1773–1774 נטלה העיר חלק במרד ימליאן פוגצ'וב ואף נכבשה. ב-1781 נבנו השכונות הראשונות מחוץ לחומות, ונוסדה למעשה העיר. עד סוף המאה ה-19 הייתה צ'ליאבינסק עיירה קטנה, ב-1892 הושלמה מסילת הברזל בקו סמארה–זלאטואוסט שחיברה את העיר עם מוסקבה וממנה עם שאר אירופה. בשנה זו הוחל גם בהקמת קו הרכבת הטרנס-סיבירית מצ'ליאבינסק וב-1896 קושרה העיר עם יקטרינבורג.
העיר הפכה לתחנת מעבר לסיביר ובמשך 15 השנים שבין 1900–1915 עברו דרכה יותר מ-15 מיליון בני אדם, עשירית מכלל אוכלוסיית רוסיה. חלקם נשארו בעיר ותנועת מתיישבים זו נתנה תנופה משמעותית לפיתוח העיר. התפתחות העיירה לעיר הייתה מואצת: עד 1897 כבר צמחה אוכלוסייתה ל-20,000 איש, עד 1913 ל-45,000, ועד 1917 ל-70,000.
בשנות השלושים עברה ברית המועצות תיעוש מהיר, וצ'ליאבינסק הייתה למרכז תעשייתי חשוב של תעשיית המתכת. ב-1933 הוקם בה מפעל הטרקטורים ("צ'ליאבינסקי טרקטורניי זאבוד", ЧТЗ) ומכון מטלורגי. שנה לאחר מכן היא הייתה לבירת המחוז ונפתחה בה אוניברסיטה. אוכלוסיית העיר גדלה הודות לכך פי ארבעה: מ-67,700 ב-1928 ל-273,000 ב-1939.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החליט סטלין להסיג מפעלי תעשייה חשובים מפני הנאצים המתקדמים בסוף 1941. צ'ליאבינסק שכנה באזור מרוחק ובטוח יחסית, ומפעלי תעשייה רבים הועברו אליה, למרות היותה עיר קטנה יחסית. מפעלים רבים נותרו בעיר גם לאחר המלחמה והפכו אותה למרכז חשוב. 
קווי ייצור גדולים לטנקי T-34 וקטיושות פעלו בעיר, ומפעל הטרקטורים הוסב לייצור טנקים. מפעל "קירוב 185" לייצור טנקים כבדים הועבר גם כן מלנינגרד לצ'ליאבינסק, ומשם עבר לאומסק ב-1962.
העיר זוהתה עם תעשיית הטנקים עד כדי כך שכונתה "טנקוגראד". העיר למעשה נבנתה במהירות בתקופה זו, שכן לפניה היה במקום רק גרעין יישוב קטן ששרידיו נראים היום במרכז העיר. 
בשנת 1957 אירעה במפעל לעיבוד דלק גרעיני המצוי במאיאק, כ-150 קילומטר צפונית מערבית לעיר, תאונה שגרמה להתפשטות חומר רדיואקטיבי על פני שטח נרחב. צ'ליאבינסק עצמה אומנם לא נפגעה, אך מעריכים כי במחוז צ'ליאבינסק מתו כ-200 איש מהקרינה. תאונה זו הייתה, עד אסון צ'רנוביל שלושים שנה מאוחר יותר, התאונה הגרעינית החמורה ביותר בהיסטוריה.
בשנת 1956 הגיעה האוכלוסייה ל-612 אלף, וב-1979 כבר עברה את המיליון.
ב-15 בפברואר 2013 התפוצץ מטאור באוויר בסמוך לעיר וגרם לפציעתם של כ-1,200 תושבים בכל האזור.

חינוך

בעיר למעלה מתריסר אוניברסיטאות ומכוני לימודים גבוהים. העיקריים בהם: אוניברסיטת דרום אורל, אוניברסיטת צ'ליאבינסק והאקדמיה לרפואה. המוסד הוותיק ביותר הוא אוניברסיטת צ'ליאבינסק לפדגוגיה שנוסדה בשנת 1934.

תחבורה

צפונית-מזרחית לעיר צ'ליאבינסק נמצא נמל התעופה צ'ליאבינסק שפועל משנת 1953 ומהווה נמל תעופה בינלאומי. בניית רכבת תחתית בעיר החלה בתחילת שנות התשעים, ומתוכננים בה שלושה קווים. הפרויקט סובל מדחיות רבות וביטולים עקב מצבה הפוליטי והכספי הרעוע של העירייה.

תעשייה

צ'ליאבינסק היא מרכז תעשייתי חשוב ברוסיה. מרוכזים בעיר מפעלי מתכת וציוד צבאי. העיקריים בהם: קומבינאט המתכת צ'ליאבינסק (CMK), מפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק ומפעל ערגול הצינורות לתעשיית הנפט והגז. בעיר שוכנים גם מספר מפעלי אלקטרוניקה גדולים כ"מטראן", "פולט", ו"זאבוד אלקטרומשינה" המייצרים מוצרים צבאיים ואזרחיים.
צ'ארלס בנט

קורות חייו

נולד בשנת 1943, בוגר תואר ראשון בכימיה מטעם אוניברסיטת ברנדייס (1964), ובוגר תואר דוקטור בדינמיקה מולקולרית מטעם אוניברסיטת הארוורד (1970).
בשנת 1972, לאחר שהצטרף למעבדות המחקר של IBM, עסק בפיתוח תורת החישוב ההפיך, בניסיון להראות שכל חישוב כללי אפשרי לביצוע גם בצורה הפיכה מבחינה לוגית ותרמודינמית. בשנת 1982 הציע פרשנות חדשה לבעיית השד של מקסוול המסבירה את הבעיה בכך שכל מחיקת מידע מצריכה השקעת עבודה. עקרונות החישוב ההפיך ישמשו לאחר מכן כבסיס לחישוב קוונטי, שכן כל שער קוונטי עליו מבוסס המחשב הקוונטי נדרש להיות הפיך.
בשנת 1984 פיתח יחד עם ז'יל ברסר מאוניברסיטת מונטריאול פרוטוקול החלפת מפתחות קוונטית, אשר נקרא לימים על שם יוצריו, BB84. פרוטוקול זה מאפשר תיאום מפתח בין שני גורמים מרוחקים, בעזרת שימוש בערוץ תקשורת קוונטי וערוץ תקשרות קלאסי מאומת. הפרוטוקול מבוסס על עקרון האי ודאות ומספק בטיחות מושלמת, כלומר בטיחות שלא ניתן לשבור גם בעזרת כח חישוב גדול מאד (לעומת בטיחות חישובית אשר מוגבלת ביכולת החישוב של היריב). בשנת 1989 בנה בשיתוף ג'ון סמולין מערכת ראשונה המדגימה את יכולות הקריפטוגרפיה הקוונטית.
בשנת 1993, יחד עם ז'יל ברסר ואחרים, פיתח את תאורית הטלפורטציה הקוונטית, שיטה בה מצב קוונטי של מערכת כלשהי מפורק לרכיב קלאסי טהור ולרכיב קוונטי טהור (הממומש על ידי מערכת שזורה), נשלח על-גבי תקשורת קוונטית ומורכב בחזרה ביעד. באופן זה ניתן "לשדר" מצב קוונטי של מערכת לכל יעד שהוא, מבלי שנדרש למדוד את מצב המערכת במקור, או לדעת את מצב המערכת המקורי.
במהלך 1995–1997, יחד עם חוקרים נוספים, פיתח שיטות לתיקון שגיאות קוונטי, המאפשר העברת מידע קוונטי מעל קווי תקשורת בעלי הפרעות שונות.
בנט הוא חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ואגודת הפיזיקאים האמריקאית וכן זוכה פרס רנק לשנת 2006‏‏. בשנת 2008 זכה בפרס הארווי מטעם הטכניון. ב-2018 זכה בפרס וולף.
פגי ווד

ביוגרפיה

ווד נולדה ברובע ברוקלין למרי גרדנר ולעיתונאי יוג'ין ווד.
ווד היא צאצאית ישירה של החלוץ האמריקאי דניאל בון.
החלה את דרכה כנערה על בימות התיאטרון של ברודוויי ואוף ברודוויי.
בקולנוע התפרסמה ווד לראשונה בסרט "פלא של אישה" ובהופעה קטנה בדרמה "כוכב נולד".
בשנת 1957 זכתה ווד לביקורות טובות ולמועמדות לפרס אמי על הופעתה בסדרת הדרמה הקומית "Mama".
ב-1960 הופיעה ווד בעיבוד הקולנועי של הנרי קוסטר למגילת רות, "הסיפור של רות" בתפקיד הדמות המקראית נעמי.
את הופעתה הקולנועית האחרונה והמפורסמת ביותר ערכה ווד בשנת 1965 בסרט המוזיקלי הקלאסי "צלילי המוסיקה".
עבור הופעתה בתפקיד אם המנזר הייתה ווד מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
ווד נישאה והתאלמנה פעמיים במהלך חייה.
נישאה לראשונה בשנת 1924 לתסריטאי ג'ון וובר שמת בגיל 44, לזוג נולד ילד אחד.
בעלה השני היה איש העסקים וילי וולינג לו הייתה ווד נשואה במשך 27 שנים עד למותו.
ווד מתה ב-19 במרץ 1978 משבץ בגיל 86 בעיר סטמפורד שבקונטיקט.
על פי צוואתה גופתה של ווד נשרפה.
ג'יימס וילסון (כדורגלן)

קריירה

וילסון נולד בבידולף, עיירה במחוז סטפורדשייר. הוא אותר על ידי הסקאוטר של מנצ'סטר יונייטד בגיל 7. עבר דרך אקדמיית הנוער של המועדון, וערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הצעירה לגילאי 18 ומטה, כבן 14, במשחק ידידות באוקטובר 2010 נגד קבוצה סלובקית. לאחר מכן ערך את הופעת בכורתו התחרותית, במשחק ליגה נגד וסט ברומיץ' אלביון בפברואר 2011. המשיך להשתתף במשחקים בעונה זו, ולאחר מספר משחקים הבקיע שער בניצחון 2-1 על אברטון.
ביולי 2012 האריך את חוזהו במנצ'סטר יונייטד, והחל את עונת 2012 - 2013 במדי הקבוצה הצעירה. חרף העובדה שלקח לו חמישה משחקים עד שהבקיע את שערו הראשון בעונה זו, הבקיע 5 שערים במשחק החמישי נגד ניוקאסל יונייטד בספטמבר 2012, ובכך שבר שיא של כמות השערים השנייה בגודלה ששחקן הבקיע בתקופתו של מאמן הקבוצה סר אלכס פרגוסון.
חרף זה שלקח חלק בולט בעתודות קמפיין טרום עונת 2013 - 2014, המשיך בתפקידו בקבוצה הצעירה לגילאי 18 ומטה, כשהבקיע שבעה שערים בשישה משחקים רצופים בתחילת העונה (כולל כמה בליגת האלופות לנוער, נגד באייר לברקוזן ושחטאר דונצק), כולל במשחק נוסף נגד בורי בקבוצת העתודה. וילסון המשיך להיות פעיל ודומיננטי בקבוצת העתודה, ולאחר שהבקיע שער במשחק נגד וולברהמפטון וונדררס במרץ 2014, חווה את זימונו הראשון לקבוצה הבוגרת של המועדון באפריל באותה השנה. הוא ערך את הופעת בכורתו במדי הקבוצה הבוגרת חודש לאחר מכן, כששיחק נגד האל סיטי ב-6 במאי, כשהטביע את חותמו בשני שערים בניצחון 3-1.
השער הראשון של וילסון בעונת 2014–2015 הגיע בינואר 2015, כשנכנס כמחליף לג'וני אוונס, הבקיע בתוספת הזמן, ועזר לקבוצתו לנצח 2-0 את קווינס פארק ריינג'רס.
ב-26 בנובמבר 2015 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון מליגת המשנה האנגלית עד לסיום העונה. ב-20 באוגוסט 2016 הושאל לדרבי קאונטי עד לסיום העונה. ב-10 בינואר 2018 הושאל לשפילד יונייטד עד לסוף העונה.
ב-3 ביולי 2019, לאחר עונת השאלה באברדין, שוחרר וילסון ממנצ'סטר יונייטד וחתם לשנתיים באותה קבוצה.