זכויות להט"ב באירופה

זכויות להט"ב (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים) באירופה הן מגוונות ושונות ממדינה למדינה. עשר מתוך שבע-עשרה המדינות בעולם שאישרו נישואים חד-מיניים בשטחן הן אירופיות. תשע-עשרה מדינות נוספות אישרו איחוד אזרחי או צורות איחוד אחרות המקנות לזוגות חד-מיניים זכויות אזרחיות השוות לאלה של זוגות הטרוקסואלים נשואים, כגון "זוגיות רשומה", "זוגיות אזרחית" או "זוגיות דומסטית".
למרות הרדיפה של הומואים ולסביות, שרווחה במהלך ההיסטוריה של אירופה, מתקופת האימפריה הרומית ועד למאה ה-20, ובפרט רדיפה של הומוסקסואלים במהלך השואה, כיום נהנים להט"בים בצפון אירופה ובמערבהּ מזכויות אזרחיות ומקבלה חברתית באופן נרחב יותר מבכל יבשת אחרת.
כיום, אירופה היא היבשת היחידה שבה ההומוסקסואליות חוקית בכל המדינות. מתוך 52 המדינות עם צבא, ב-38 מדינות להט"בים יכולים להתגייס לצבא. ב-43 מתוך 56 המדינות באירופה יש הגנה חלקית או מלאה מאפליה על בסיס מגדר ונטייה מינית. ב-24 מדינות יש הכרה מסוימת בזוגיות חד מינית וב-19 מדינות יש לזוגות חד-מיניים יכולת לאמץ.

ציוני דרך היסטוריים

על-אף שיחסים חד-מיניים היו נפוצים ביוון העתיקה, ברומא ובחברות הקלטים הפגנים, לאחר שהנצרות הפכה לדת הרשמית של האימפריה הרומית נחקקו חוקים נוקשים נגד הומוסקסואליות. צו שהוציא קיסר רומא תאודוסיוס הראשון בשנת 390 קבע כי על כל ההומוסקסואלים ה"פסיביים" חל עונש מוות של שריפה בפרהסיה. בשנת 529 נעשתה "הרפורמה בקוד החוקים הביזנטי" (Corpus Juris Civilis) על ידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, שקבעה עונשי מוות ועונשי סירוס לכל מי שעסק ביחסים חד-מיניים, ללא הבחנה כלשהי. חוקיו של יוסטיניאנוס הראשון שימשו הבסיס לכל החקיקה בנושא באירופה במשך 1,400 השנים שלאחר מכן. הומוסקסואליות, שכונתה "מעשה סדום", היוותה עילה לעונש מוות במשך מאות רבות, וההערכה היא כי אלפים רבים של הומוסקסואלים הוצאו להורג במהלך גלים של רדיפות במשך אותן שנים באירופה.] לסביות סבלו פחות מהענשה, אך גם הן היו קורבנות לרדיפות והוצאות להורג מעת לעת.
בימי הביניים היו הומוסקסואלים נתונים לרדיפות ואף היו עלולים להישרף על המוקד בעוון קיום פעילות הומוסקסואלית. בעת החדשה כבר לא שרפו הומוסקסואלים על המוקד, אך היחס אליהם היה קשה, והם נכלאו לעיתים קרובות. יחסי מין הומוסקסואליים הוצאו מחוץ לחוק בחלק ניכר ממדינות אירופה. ככל הנראה, פולין היא המדינה היחידה באירופה שבה הומוסקסואליות מעולם לא נחשבה לעבירה על החוק. 40 שנה לאחר שאיבדה את עצמאותה בשנת 1795, חוקי מעשה הסדום של רוסיה, פרוסיה ואוסטריה נכנסו לתוקף גם בשטחי המדינה הכבושה. החוקים בוטלו באופן רשמי בשנת 1932, אף על פי שהם לא נאכפו בפועל מאז קיבלה פולין את עצמאותה בשנת 1918.
האספה הלאומית בעת המהפכה הצרפתית שִכתבה בשנת 1791 את החוק הפלילי והשמיטה ממנו כל אזכור להומוסקסואליות. במהלך תקופת המלחמות הנפוליאוניות בוטל האיסור על הומוסקסואליות בשטחים שהיו תחת שליטת צרפת, כגון הולנד והמדינות שהתאחדו בהמשך לכדי גרמניה. עם זאת, ב-6 באוגוסט 1942 הוציאה צרפת של וישי מחוץ לחוק קיום יחסים חד-מיניים עם בני 21 ומטה. מרבית חוקי וישי בוטלו אחרי שחרור צרפת, אבל החקיקה האנטי-הומוסקסואלית נותרה בספר החוקים למשך ארבעה עשורים נוספים, ובוטלה באוגוסט 1982 כאשר גיל ההסכמה ליחסים חד-מיניים הושווה לזה של הטרוסקסואלים ונקבע על 15 שנים.
עקב הקשיים בכינון יחסים חד-מיניים פתוחים, להט"בים רבים החליטו שלא לגלות בפומבי את נטייתם המינית. יחס החברה ההטרוסקסואלית אליהם המשיך להיות עוין למשך שתי מאות נוספות. עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 התפתחה גישה חדשה להומוסקסואליות. במקום לראות בהומוסקסואלים פושעים, החלו לראות בהם לוקים במחלת נפש ונעשו ניסיונות לפתח טיפולים כדי לרפאם. שתי הגישות, זו הרואה בהומוסקסואליות פשע וזו הרואה בהומוסקסואליות מחלה, התקיימו זו בצד זו עד שנות ה-70 של המאה ה-20, ובשנת 1969 החלה פעילותן של תנועות חברתיות הפועלות למען שוויון זכויות להומואים ולסביות.
מדינות שהיו תחת שלטון דיקטטורי במהלך המאה ה-20 הובילו קו עוין ואלים במיוחד נגד אוכלוסיית הלהט"ב. בולטות במיוחד היו גרמניה הנאצית, וספרד תחת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו. רדיפת הומוסקסואלים הגיעה לשיא בגרמניה הנאצית, שבה, בהתאם לסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, נשלחו גברים הומוסקסואלים למחנות ריכוז, וזכו ליחס בלתי-אנושי. בחלק ממחנות הריכוז סומנו הומוסקסואלים באמצעות טלאי ורוד בצורת משולש הפוך שנתפר על בגדיהם. הנשים הלסביות בגרמניה הנאצית סבלו אף הן התנכלויות, אך לא נרדפו באופן שיטתי כגברים. אנדרטה באמסטרדם, הנקראת "הומומונומנט", מציינת את זכרם של כל ההומוסקסואלים שנרדפו לאורך הדורות בשל נטייתם. כאשר קיבלה פולין את עצמאותה לאחר מלחמת העולם הראשונה, היא הפכה בשנת 1932 למדינה הראשונה באירופה שביטלה כליל את האיסור על פעילות הומוסקסואלית. אחריה עשו זאת דנמרק בשנת 1933, איסלנד בשנת 1940, שווייץ בשנת 1942 ושוודיה בשנת 1944.
בשנת 1979 התעוררו בשוודיה מחאות סביב הסיווג של הומוסקסואליות כמחלת נפש, כאשר אקטיביסטים צבאו על המשרדים הראשיים של הוועד המנהל הלאומי לבריאות ורווחה במדינה ודרשו להסיר את הסיווג. כמה חודשים מאוחר יותר הפכה שוודיה למדינה הראשונה בעולם שהסירה את ההומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש. בשנת 1989 הייתה דנמרק למדינה הראשונה באירופה (ובעולם) שאפשרה אופציית זוגיות רשומה לזוגות חד-מיניים, ובכך השוותה את זכויותיהם האזרחיות לאלה של זוגות נשואים. בשנת 2001 הייתה הולנד למדינה הראשונה שאפשרה נישואים חד מיניים אזרחיים באופן חוקי מלא. מאז התירו זאת ארבע מדינות אירופיות נוספות (בלגיה ב-2003, ספרד ב-2005, נורווגיה ושוודיה ב-2009).
ב-22 באוקטובר 2009 הוחלט בהצבעה בבית המחוקקים של הכנסייה השוודית להעניק את ברכת הכנסייה גם לזוגות חד מיניים, וכן השימוש במושג "ברית נישואים"; החוק הקובע זאת הוא הראשון מסוגו בעולם. ב-15 בפברואר 2010 הודיעה שרת הבריאות של צרפת כי המדינה תסיר את הטרנסג'נדריות מרשימת הפרעות הנפש, ובכך תהיה המדינה הראשונה בעולם שתעשה כן.

הדעה הרווחת באירופה

בשנת 2003 נערך במכון הסקרים "Pew Research Center" סקר שבחן את יחס תושבי אירופה להומוסקסואליות. את הסקר הובילו מזכירת המדינה לשעבר של ארצות הברית מדליין אולברייט ושגריר ארצות הברית באו"ם ג'ון דנפורת'. תוצאות הסקר הראו כי בכל מדינות מערב אירופה מרבית התושבים מסכימים שהומוסקסואליות צריכה להיות מקובלת בחברה, בעוד מרבית הרוסים, פולנים ואוקראינים הביעו חוסר הסכמה לכך.
בשנת 2006 ערכה הנציבות האירופית את סדרת הסקרים הקבועה "אירוברומטר" (Eurobarometer), והמדגם של 30,000 איש מכל מדינות האיחוד האירופי הראה דעות חלוקות בנוגע לנישואים חד מיניים. התמיכה המרבית הגיעה מהמדינות הולנד (82%), שוודיה (71%), דנמרק (69%), בלגיה (62%), לוקסמבורג (58%), ספרד (56%), גרמניה (52%) וצ'כיה (52%). בכל שאר מדינות האיחוד שיעור ההסכמה היה מתחת ל-50%, כאשר בתחתית הרשימה נמצאות המדינות רומניה (11%), לטביה (12%), קפריסין (14%), בולגריה (15%), יוון (15%), פולין (17%), ליטא (17%) ומלטה (18%). אימוץ על ידי זוגות חד מיניים זוכה לתמיכה רחבה רק בהולנד עם 69% ובשוודיה עם 51%, ותמיכה המועטה ביותר בפולין ומלטה עם 7% תמיכה.
סקר עדכני יותר נערך בשנת 2008 על ידי העיתון הבריטי "אובזרבר", וממנו עלה כי מרבית הבריטים - 55% - תומכים בנישואים חד-מיניים. סקר דומה הראה בקרב אירים תמיכה רחבה באיחוד אזרחי ואימוץ על ידי זוגות חד-מיניים, 51% ו-50% בהתאמה. בצרפת תמכו בנישואים חד-מיניים 62% וברוסיה 14%. באיטליה תמכו בחוק "זוגיות אזרחית" 45% כאשר 47% התנגדו. נתונים משנת 2009 הראו כי 58.9% מהאיטלקים תמכו באיחוד זוגי, ו-40.4% תמכו בנישואים חד-מיניים.
לפי מכון הסקרים הוותיק "גאלופ" נשים, צעירים ובעלי השכלה גבוהה הם בעלי סיכוי גבוה יותר לתמוך בנישואים חד-מיניים ואימוץ על ידי זוגות חד-מיניים.

מעמד חוקי של להט"בים באירופה

ארבע ארצות אוסרות כיום על כל צורה של אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית: בלגיה, הולנד, נורווגיה ושוודיה. חברוּת של מדינה באיחוד האירופי מחייבת אותה לא רק בביטול חקיקה אנטי-הומוסקסואלית אלא על פי "ברית אמסטרדם" שנכנסה לתוקף בשנת 1999, מחויבת מדינה החברה באיחוד לחוקק חוקים האוסרים אפליה כזו.

הממלכה המאוחדת

מעמדם בממלכה המאוחדת של הומוסקסואלים ולסביות הפך לחוקי החל משנת 1967 באנגליה ובויילס, החל מ-1981 בסקוטלנד, והחל מ-1982 בצפון אירלנד. בנוסף, הממלכה המאוחדת חתומה על הצהרת האו"ם. החוק מכיר בזוגיות חד-מינית המוגדרת על ידי איחוד אזרחי החל משנת 2005, אולם לא מאפשר נישואים חד-מיניים בשטחה של הממלכה המאוחדת. מאז 2002 החוק מתיר אימוץ ילדים באנגליה ובוויילס על ידי זוגות חד-מיניים, מאז 2009 בסקוטלנד והנושא לא ברור די צורכו בצפון אירלנד. הומואים ולסביות רשאים לשרת בצבא ללא אפליות. קיים איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה מינית. ניתוח להתאמה מגדרית הוא חוקי מאז 2004, כאשר התקבל בפרלמנט חוק המתיר התאמה מגדרית באופן רשמי. ב-17 ביולי 2013 אישר בית הנבחרים נישואים חד מיניים והופך את בריטניה למדינה ה-17 בעולם שבה מתקיימים נישואים חד מיניים. ב-4 בפברואר 2014 אישר הפרלמנט של סקוטלנד ברוב מוחץ נישואים גאים.

שווייץ

מעמדם בשווייץ של הומוסקסואלים ולסביות הפך לחוקי החל משנת 1798 בקנטונים ז'נבה, וו, ואלה וטיצ'ינו. כלל ארצי החל משנת 1942 בנוסף, שווייץ חתומה על הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית.
החוק מכיר בזוגיות חד-מינית בדרך של איחוד אזרחי החל מ-1 בינואר 2007, אולם זוגות חד מיניים אינם יכולים להינשא או לאמץ ילדים כזוג (כבודדים אין מגבלה). עם זאת, סעיף 27 בחוק מקנה לבני הזוג זכויות מסוימות אם יצליחו להוכיח שהם תומכים כלכלית בילד כך שיוכלו לייצג את הילד או ההורה המאמץ כבני זוג של ההורה. כך גם במקרה של פרידת בני הזוג, בן הזוג רשאי לשמור על קשר עם ילדו של בן זוגו לשעבר.
החל ב-1992 קיים בשווייץ איסור חלקי על אפליה על רקע נטייה או התנהגות מינית.

סלובקיה

מעמדם בסלובקיה של הומוסקסואלים ולסביות הפך לחוקי בשנת 1962. בנוסף, סלובקיה חתומה על הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית. ב-1990 הושווה גיל ההסכמה של הומוסקסואלים לזה של הטרוסקסואלים והוא עומד על 15 שנים. החוק אינו מכיר בזוגיות חד-מינית וכן להט"בים, כזוגות אינם מורשים לאמץ ילדים. הומואים ולסביות רשאים לשרת בצבא ללא אפליות. ב-2004 נחקק חוק האוסר חלקית על אפליה על רקע נטייה מינית והוא הורחב ב-2008 אך עדיין אינו אוסר את כל סוגי האפליה.

מונקו

מעמדם במונקו של הומוסקסואלים ולסביות חוקי החל משנת 1793. בנוסף, מונקו חתומה על הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית. החוק אינו מכיר בנישואים חד-מיניים או איחוד אזרחי ואינו מאפשר אימוץ ילדים על ידי להט"בים. נושא השירות הצבאי אינו רלוונטי משום שצרפת אחראית על הגנת המדינה.