google/wiki40b huggingface dataset:
הנריק וויקטוריה איוונסקי

הנריק איוונסקי (בפולנית: Iwański Henryk‏, 1902–1978) וויקטוריה איוונסקה (Iwańska Wiktoria) הם זוג חסידי אומות העולם מפולין, שהצילו יהודים רבים מגטו ורשה במהלך השואה.

פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים

זמן קצר לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, היה הנריק פעיל בהקמת "הארגון הצבאי היהודי". והקדיש את עצמו לתמיכה ביהודים, במסגרת ההתנגדות הפולנית (ארמייה קריובה). ויקטוריה סיפקה ליהודי הגטו ציוד בסיסי, נשק, תחמושת וחומרי הדרכה, שהוברחו דרך תעלות הביוב או בעגלות שהביאו גושי סיד ומלט לגטו. הנריק טיפל ביהודים שברחו מתוך הגטו אל הצד הארי של העיר, וסיפק להם מקומות מסתור בבתי חולים, בדירות מסתור, ובכנסיות. הוא צייד אותם במסמכים מזויפים.
במהלך מרד גטו ורשה באפריל 1943 הגבירו הנריק וויקטוריה את מאמצי ההצלה. הם טיפלו ביהודים שברחו וסיפקו להם מקומות מסתור. הנריק וויקטוריה החביאו בדירתם קבוצת יהודים והצילו אותם ממוות. הנריק עצמו לחם במהלך המרד לצד היהודים בקרב על כיכר מוראנובסקי.

לאחר המלחמה

ויקטוריה נדבקה בשחפת מיהודייה שהסתירה בדירתה, ונפטרה מהמחלה. בבעלותו של הנריק הייתה טבעת קשר מחתרתית יחידה מסוגה. לפני מותו מסר איוונסקי לחיים לזר את הטבעת, שהעביר אותה ליד ושם בשנת 2004.

הכרה והנצחה

בשנת 1963 זכה הנריק בצלב הכסף של וירטוטי מיליטרי, אחד מעיטורי הצבא הגבוהים ביותר בפולין. ב-15 במרץ 1966, בירושלים, הנריק וויקטוריה הוכרו על יד ושם כחסידי אומות העולם. ניטע על שמם עץ בשדרת חסידי אומות העולם ב-20 בדצמבר 1989.
אדם קינזינגר

ביוגרפיה

קינזינגר נולד בקנטקי וגדל בבלומינגטון שבאילינוי. אמו הייתה מורה ואביו ניהל עמותות נוצריות המפעילות בתי תמחוי. בשנת 2000 סיים תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של אילינוי. בתקופת לימודיו התמודד ונבחר לכהונה במועצת מחוז מקלין. הוא כיהן בתפקיד מ-1998 עד 2003.
ב-2003 התגייס למשמר הלאומי של חיל האוויר. הוא הוכשר כטייס מטוס תדלוק בואינג KC–135, תחילה מילא משימות בדרום אמריקה כחלק מהמלחמה בסחר הסמים ולאחר מכן שירת בגואם והשתתף במשימות בעיראק ובאפגניסטן. בהמשך עבר הסבה ושירת כטייס מטוס סיור פיירצ'יילד RC-26 במשימות בעיראק. סך הכל השתתף בכ-120 משימות קרביות ועוטר בשש מדליות האוויר.
ב-2006 בעודו פוסע ברחובות מילווקי נתקל באישה שנדקרה בצווארה, ובסמוך לה התוקף אוחז בסכין. קינזינגר השתלט על הדוקר וריתק אותו עד הגעת המשטרה. על פועלו זכה בפרס איש השנה של הצלב האדום בדרום ויסקונסין. כמו כן עוטר במדליית חייל חיל האוויר, העיטור הגבוה ביותר המוענק על ידי חיל האוויר על גבורה שלא במהלך קרב.
ב-2010 התמודד בבחירות למושב המחוז ה-11 של אילינוי בבית הנבחרים. הוא זכה לרוב של 57% והחל לכהן בינואר 2011. הוא נבחר שוב ב-2012 ברוב של 62% (כבר בבחירות המוקדמות הוא הדיח את דון מנצולו שכיהן בתפקיד), ב-2014 ברוב של 71%, ב-2016 נבחר ללא תחרות וב-2018 נבחר לתקופת כהונה נוספת. הוא מכהן בבית הנבחרים כחבר בוועדת האנרגיה והמסחר וכחבר ועדת החוץ. הוא משרת בנוסף גם כמשנה למצליף המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים.
באוגוסט 2016 הודיע קינזינגר כי לא יתמוך במועמד מפלגתו לנשיאות, דונלד טראמפ.
במקביל לכהונתו בבית הנבחרים ממשיך קינזינגר למלא תפקידים בשירות המילואים במשמר הלאומי של חיל האוויר כטייס וכקצין בדרגת מייג'ור.
Fisherman's Friend

Fisherman's Friend ("חברו של הדייג") הוא מותג של לכסניות מנטה המיוצרות בעיר פליטווד שבאנגליה.

אודות

הסוכריות פותחו לראשונה על ידי רוקח צעיר בשם ג'יימס לופטהאוס (James Lofthouse) בשנת 1865 כדי להקל על בעיות נשימה שונות שמהם סבלו דייגים אשר עבדו בתנאים הקשים של איסלנד. תחילה היה המוצר בצורת סירופ אשר הכיל מנתול ושמן אקליפטוס, ואחר כך לופטהאוס החל לייצר ממנו לכסניות, אותן היה קל יותר לאכסן ולהעביר ממקום למקום. 
המוצר כיום מגיע במגוון טעמים, בהם: אניס, הדרים, ענבי שועל, לימון, תפוח, מנתול, קינמון ודובדבן.
רודני פוקס

ביוגרפיה

רודני פוקס נולד בשנת 1940 בדרום אוסטרליה. הוא נשוי לקיי, ואב לשלושה ילדים.

תקיפה על ידי כריש

בשנת 1963 הותקף רודני פוקס על ידי כריש לבן בזמן שהוא וחבריו ערכו את התחרות המסורתית של ציד הדגים באמצעות רובי צלילה. רודני סבל פציעות חמורות ביותר בבטנו ושברים בידו השמאלית, ונזקק ל-462 תפרים. סיפורו נחשב לאחד הניסים הגדולים ביותר בעולם. בעת שהכריש האימתני נגס בו הוא נזכר שאם ייגע בעינו של הכריש, ישחרר הכריש את מלתעותיו וכך עשה. אחד מחבריו שישב בסירה שם לב לכתם הדם שנוצר במים והגיע על מנת לחלץ את רודני. החוף שבו ערכו את התחרות ממוקם באזור נידח שבאותה התקופה היה עובר בו רכב אחת לארבעה ימים בממוצע. למזלו הרב עבר שם רכב מספר דקות לאחר התקיפה. בעוד בטנו פתוחה עד לצלעותיו, נכנס רודני בעזרת חבריו לרכב, והנהג הסיע אותם לבית החולים הקרוב, שם נכח רופא מנתח אשר למד את רזי הטיפול במצבים כאלו מספר ימים קודם לכן בוועידת רופאים מנתחים באירופה, ובזכות כל אלה ניצלו חייו של רודני פוקס.

הפקת סרטים ומחקר

בשנת 1965 חזר רודני לים על מנת להופיע בסרט דוקומנטרי שנקרא באנגלית: 'Revenge of a Shark Victim' שם הרג כרישים באמצעות רובי צלילה מסוג  303 Powerhead, טרום עידן שימור הכרישים. רודני הוא האדם הראשון שהחל לייצר כלובים מיוחדים לתצפית מתחת למים, על מנת לחקור את העמלץ הלבן, וזה למעלה מארבעים שנה שהוא מוביל מסעות צילום ומחקר מתחת למים. הוא נחשב בר סמכא בכל הקשור לכריש הלבן, ובעל שם עולמי כמפיק סרטי כרישים. רודני היה שותף לרוב הסרטים שעסקו בכרישים במאה ה-20 לרבות סרטו המפורסם של סטיבן ספילברג "מלתעות".
משפחתו של רודני פוקס ייסדה מוזיאון כרישים בדרום אוסטרליה שנקרא באנגלית: Rodney Fox Shark Experience. במוזיאון מוצגים תמונות וסרטים שצולמו על ידי רודני או כאלה שנכח בהם, כלובי תצפית תת-ימיים אשר יצר לטובת הסרט "מלתעות", מודלים של כריש לבן ומאובנים של שיני כרישים עתיקים. 
רודני פוקס ובנו אנדרו עדיין ממשיכים להפעיל את עסק מסעות התצפית התת-ימית בדרום אוסטרליה שנקרא Rodney Fox Great White Shark Expeditions.
Il divo

היסטוריה

הרעיון מאחורי היצירה של Il Divo בא לקאוול לאחר ששמע את אנדראה בוצ'לי שר con te partiro תוך כדי צפייה בסופרנוס. בשנת 2004, G4, רביעיית זמרי אופרה, הופיע גם בבריטניה בתוכנית טלוויזיה של סיימון קאוול - The X Factor. הם סיימו במקום השני, אך הוחתמו על ידי סוני מיוזיק אנטרטיינמנט. קאוול כבר היה מודע להערכה חדשה זו לקולות ליריים ומוזיקה קלאסית, הוא החליט להקים רביעייה בינלאומית (החברים מגיעים מספרד, שווייץ, צרפת וארצות הברית, אך שם הלהקה הוא באיטלקית) שמשחזר את סגנון שלישיית הטנורים.

הופעות

הלהקה הופיעה במדינות רבות ברחבי העולם, ובנובמבר 2017 קיימה שייט סביב מקסיקו וארצות הברית.
ב-19.06.2018 הלהקה הופיעה לראשונה בישראל, בהיכל מנורה מבטחים בתל אביב.
נאו-ליברליזם

נאו-ליברליזם הוא מושג המשמש במובנו המודרני לתיאור תקופה בהיסטוריה של הקפיטליזם. מקובל לראות את תחילתה עם ממשלותיהם של מרגרט תאצ'ר ורונלד רייגן בשנות ה-80 של המאה ה-20, וכן עם משטר אוגוסטו פינושה בצ'ילה באותה התקופה. תקופה זו מכונה גם פוסט-פורדיזם, שכן קדמה לה תקופת הקפיטליזם הפורדיסטי, אשר התאפיינה גם במדיניות מקרו-כלכלית קיינסיאנית של מדינות המערב.
תקופת הנאו-ליברליזם מתאפיינת בצעדי מדיניות כלכלית שכללו צעדי הפרטה, קיצוץ בתשלומי העברה, ליברליזציה בסחר, פיטורי עובדים או הרעת תנאי ההעסקה במגזר הציבורי. המהלך לווה בנימוקים אידאולוגיים הנשענים על תפיסות של ליברליזם. המונח נאו-ליברליזם קשור גם לגלובליזציה או "פונדמנטליזם שוק".
ישנם הטוענים כנגד תוקפו התאורטי של המונח וסבורים כי הוא משמש כשם גנאי בלבד, מאחר שלעיתים רחוקות אם בכלל משמש המונח לתיאור עצמי של תומכי מדיניות השוק החופשי. כיום זהו מושג רווח במדעי החברה.

נאו-ליברליזם בישראל

בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל נשלטה על ידי תנועת העבודה והתפיסה השלטת בה הייתה זו של מדינת הרווחה. החל משנות ה-80, ובמקביל לתהליכים דומים בבריטניה ובארצות הברית, הלכה וצברה תפיסת העולם הניאו ליברלית עצמה בציבור הישראלי, והפכה למתוות מדיניות. רבים רואים בתוכנית הייצוב משנת 1985 את נקודת המפנה בתפיסה החברתית-כלכלית בחברה הישראלית - ואת תחילת יישומה של מדיניות ניאו ליברלית. תוכנית זו כללה בין היתר את קיצוץ ההוצאות הממשלתיות, הגבלת המדיניות המוניטרית, צמצום הסובסידיות על מוצרי יסוד וחקיקת חוק ההסדרים. נקודה מרכזית נוספת הייתה בשנת 1995, אז נבחר חיים רמון לראשות ההסתדרות - שהייתה לא רק איגוד עובדים, אלא הייתה גם בעלת עוצמה משקית והחזקות רבות באמצעות חברת העובדים. רמון פעל להפרדת קופת החולים הכללית מההסתדרות - וכתוצאה מכך הצטצמם הארגון בכשני שלישים מחבריו - ונאלץ למכור את מרבית נכסיו. מאז ועד היום הצטמצם משמעותית היקף העובדים המאורגנים במשק, וכוחם המשותף ירד אף הוא.
החל משנות ה-2000, חלה עלייה ברמת הפערים החברתיים-כלכליים במדינת ישראל, למרות הצמיחה הכלכלית באותה תקופה, יש הקושרים זאת ביישום קיצוני של מדיניות נאו-ליברלית, שהטיבה עם קבוצה מצומצמת של אנשי הון, תעשיינים ועובדים, בעיקר במגזרי ההייטק והפיננסים. כדי לעודד את הייצוא, ממשלת ישראל סיפקה הקלות מס והטבות למספר קטן של חברות גדולות, בעיקר בתעשיית ההייטק, המאופיינת בפריון עבודה גבוה ובשכר גבוה. מדיניות זו חיזקה את המגמה של ריכוזיות הייצוא: רוב הייצוא בארץ נעשה על ידי מספר קטן של חברות במגזר ההייטק שנהנות מתמיכה ממשלתית מסיבית. מדיניות זו  יוצרה העדפה לא רק לחברות אלא גם לעובדים במגזר היצוא, כך שגדל משמעותית הפער בין ענפי הייצוא, המאופיינים בפריון ייצור גבוה ובשכר גבוה, ובין ענפי הייצור לצריכה מקומית, המאופיינים בפריון ייצור נמוך ובשכר נמוך. כתוצאה מכך, קבוצה קטנה של תעשיינים ועובדים נהניתה משגשוג כלכלי בעוד שאר המגזרים נותרו מאחור. 
על אף שרבים מהפוליטיקאים בישראל, בימין ובשמאל המדיני, הם בעלי תפיסת עולם ניאו ליברלית, הפוליטיקאי המזוהה ביותר עם תפיסת עולם זו הוא בנימין נתניהו. בייחוד ניתן להצביע על מדיניות הקיצוצים העמוקה שהוביל ב-2003 בימיו כשר האוצר בממשלת שרון השנייה. זאת לצד קידום עקבי של מהלכי הפרטה, צמצום המגזר הציבורי ומאבק כנגד ארגוני העובדים.
קורנליוס יאנסן

קורנליוס יאנסן (28 באוקטובר 1585 - 6 במאי 1638), תאולוג קתולי הולנדי. מייסד היאנסניזם.
נולד בכפר קטן במחוז אוטרכט שבהולנד. ב-1602 החל ללמוד באוניברסיטת לוון (כיום בבלגיה). תמך בדעותיו של אוגוסטינוס (מאבות הכנסייה) והתנגד לאלה של הישועים. משהוסמך בתאולוגיה עבר לפריז. הצטרף לידידו ז'אן דו ורגייה ד'אוראן בביתו הכפרי ליד העיר באיון שבדרום מערב צרפת. לימד שם שנים מספר, הקדיש את זמנו הפנוי ללימוד משנתם של אבות הכנסייה, והכין את הקרקע לרפורמה של הכנסייה הקתולית.
ב-1616 שב ללוון ונתמנה לראש הקולג' של הסטודנטים לתאולוגיה דוברי השפה הפלמית. לקח חלק פעיל בהתנגדות לישועים שייסדו בלוון קולג' לתאולוגיה משלהם. ב-1626 כשביקר במדריד נמלט בקושי מן האינקויזיציה. התנגדותו לישועים, שנתמכו על ידי האפיפיור, לא גרמה להתקרבותו אל הפרוטסטנטים. נהפוך הוא, הוא רצה להילחם בהם באמצעות נשקם הם, ובעיקר להוכיח להם שחסידי הכנסייה הקתולית מסוגלים לפרש את התנ"ך באותו אופן שהפרוטסטנטים מפרשים אותו, מה שהפך לנושא העיקרי של הרצאותיו. ב-1630 נתמנה לפרופסור לפירוש הכתבים הקדושים באוניברסיטת ליון.
לקורנליוס יאנסן היו גם שאיפות פוליטיות. הוא שאף לעצמאותה של בלגיה ולשחרורה מעול הספרדים. כדי להפיס את דעתם של שליטי ספרד כתב את "מארס גאליקום" (1635) שבו תקף את מניעיה של צרפת בארצות השפלה, ובמיוחד את אי הזדהותו של הקרדינל רישלייה עם האינטרסים הבינלאומיים של הכנסייה הקתולית. ספר זה גרם לסיכונם של תומכיו בצרפת, אך מאידך, להתמנותו ב-1636 לבישוף העיר איפר (כיום בבלגיה) על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני ובאישור בית המלוכה הספרדי.
ספרו העיקרי של קורנליוס יאנסן הוא "אוגוסטינוס" שבכתיבתו עסק במשך כעשרים שנה, ושאותו סיים לכתוב קצת לפני מותו. ב-1638 נתקף במחלה אנושה שגרמה למותו. ספרו "אוגוסטינוס" התפרסם אחרי מותו ב-1640. ספר זה ששימש בסיס ליאנסניזם, הותקף על ידי הכס הקדוש ב-1643 וב-1653 ככפירה בעקרונות הדת הקתולית.
בלילה

בְּלִילָה היא תערובת נוזלית, דלילה או סמיכה, שמבוססת בדרך כלל על קמח עם מים, ביצה, בירה או חלב, מעורבבים זה בזה. בדרך כלל מוסיפים חומר מתסיס לתערובת כדי להתפיחהּ בזמן הבישול, הטיגון או האפייה.

שימוש

הבלילה נמצאת בשימוש רב במטבח ההודי: היא בשימוש בהכנת דוסה - סוג של קרפ הודי, ודיי - סוג של חטיף הודי בצורת דונאטס שמכינים מעדשים ותפוחי אדמה, אידלי - מין פשטידה מקטניות ואורז, ועוד. 
היא גם בשימוש בהכנת מאכלים נוספים, כמו פודינג יורקשייר, טמפורה, פיש אנד צ'יפס, חביתיות, ופלים וסוגים שונים של עוגות, עוגיות ולחמים. 
לעיתים משתמשים בבלילה לציפוי בשר וירקות כשמטגנים אותם, ונהוג לצפות בבלילה מאכלים רבים שמטגנים בטיגון עמוק, לפני הטיגון, ואז הם מכונים "פריטר".
היחסים המיוחדים

היחסים המיוחדים (באנגלית: Special Relationship) הוא כינוי ליחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת ההדוקים מאז סיום מלחמת העולם השנייה.

היסטוריה של היחסים המשותפים

ראשיתם של היחסים המיוחדים בעזרה האמריקאית האינטנסיבית לבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה הן במסגרת חוק השאל-החכר, שעל פיו סייעה ארצות הברית לבריטניה באמצעי לחימה ואספקה, והן בהמשך המלחמה בסיוע צבאי אמריקאי פעיל להדברת גרמניה הנאצית.
עם סיומה של המלחמה ותחילת המלחמה הקרה, מצאו עצמן שתי המדינות בראש המחנה המערבי מול ברית המועצות. במסגרת זו פיתחה גם בריטניה נשק גרעיני בסוף שנות ה-40, בסיוע אמריקאי אינטנסיבי. בנוסף הייתה בריטניה הכוח האירופי המרכזי של נאט"ו ובעל הברית הנאמן ביותר לארצות הברית במסגרת ברית זו. במסגרת כך, הוקמו בסיסים אמריקאים רבים ברחבי בריטניה.
משבר ביחסים המיוחדים חל בזמן מבצע קדש, שבוצע על ידי ישראל בשיתוף פעולה אנגלי וצרפתי ללא תיאום עם האמריקאים. האמריקאים פעלו לנסיגה בריטית (וישראלית) מיידית מסיני. בעקבות כך נאלץ ראש ממשלת בריטניה, אנתוני אידן, להתפטר, ויחסי שתי המדינות נכנסו למשבר. היחסים פרחו מחדש כאשר הרולד מקמילן עלה לשלטון בבריטניה. מקמילן היה קרוב משפחתו של נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי, והקרבה ביניהם סייעה להידוק היחסים בין המדינות, ובראשם שדרוג המערכת הגרעינית הבריטית בצורה משמעותית (מערכת ה"פולאריס") בתמורה לעגינתן של צוללות גרעיניות אמריקאיות בחופי סקוטלנד.
בתקופת ראשי הממשלה הבריטיים הרולד וילסון ואדוארד הית' התקררו שוב היחסים בשל סירובם לשלוח כוחות לסייע לארצות הברית במלחמת וייטנאם וכן בשל הידוק הקשרים של בריטניה עם אירופה וצירופה לאיחוד האירופי. עם עליית מרגרט תאצ'ר לשלטון בבריטניה, התחזקו הקשרים בין המדינות בשל תפיסת העולם השמרנית המשותפת לה ולנשיא האמריקאי רונלד רייגן. בתקופה זו הביעו שתי המדינות יחס נוקשה כלפי ברית המועצות ובהמשך עודדו את גורבצ'וב ומדיניות הפרסטרויקה שלו.
בתקופתם של הנשיא ביל קלינטון וראש הממשלה טוני בלייר התקדמו עוד היחסים ושתי המדינות שיתפו פעולה בראש הכוח שפעל בקוסובו. גם בתקופת הנשיא ג'ורג' בוש הבן המשיכו היחסים המיוחדים לפרוח, ובריטניה הייתה שותפתה המרכזית של ארצות הברית במלחמה בעיראק, למרות הביקורת שבלייר זכה לה מבית.
במסגרת היחסים המיוחדים רוחשות שתי המדינות זו לזו אמון מלא ומשתפות פעולה בצורה הדוקה בנושאי מודיעין, רכש צבאי ועוד.

סיבות ליחסים המיוחדים

היחסים המיוחדים מתבססים על ערכי שפה ומוצא אשר משותפים הן לעם האמריקאי והן לזה הבריטי. למרות העוינות אשר הייתה מנת חלקם של שני העמים במאות הקודמות (ושהובילה בין היתר להכרזת העצמאות של ארצות הברית מבריטניה לקראת סוף המאה ה-18), הרי שהיותם שייכים לעמים האנגלו-סקסים לצד מפגש אינטרסים משותף, הופך את הקשר בין שתי המדינות לחזק ביותר הקיים בין שתי מדינות כלשהן (בדגש על מעצמות) ברחבי העולם של היום.
ענוג הוא הלילה

תקציר עלילה

דיק וניקול דייבר הם בני זוג מן החוג הנוצץ, ששוכרים וילה בדרום צרפת ומקיפים עצמם בחוג ידידים, רובם אמריקאים. באתר הנופש שוהות גם רוזמרי הויט, שחקנית צעירה, ואמה. רוזמרי נסחפת אל חוג ידידיהם של הזוג דייבר; היא מתאהבת בדיק וניקול מאמצת אותה כחברה קרובה. דיק משתעשע תחילה באפשרות לנהל רומן עם רוזמרי, רעיון שהוא מגשים לבסוף כעבור שנים.
אירועים שונים, משכרות ועד רצח, מתרחשים בחיי הזוג דייבר וידידיהם ומסבכים אותם. בהמשך נחשפת היסטוריית היחסים בין דיק דייבר לאשתו, שאותה קיבל לטיפול עקב נוורוזה קשה ומורכבת, שמקורה ביחסיה הסבוכים עם אביה המתעלל. דיק נושא לאישה את ניקול, על אף התנגדות מצדדים שונים, וכספה משמש לקניית שותפות לדיק במרפאה שווייצרית ולמימון אורח חייהם הפזרני עד קיצוניות. עם הזמן, דיק מתדרדר לשתיינות ולתקריות עם המשטרה, ושותפו קונה ממנו את חלקו במרפאה. האיזון בין בני הזוג משתנה באופן דרסטי - ככל שדיק נחלש ומתערער, ניקול מתחזקת והולכת. דיק נקלע למצבים מביכים עם ילדיו ועם ידידים, ובסופו של דבר ניקול מתגרשת ממנו ונישאת לטומי ברבאן, שעמו ניהלה פרשת אהבים. הרעיון שהעלילה באה לבטא הוא, כי ביחסים בין בני זוג הצד החלש מתחזק על ידי הריסת הצד השני, החזק לכאורה. אחותה של ניקול, שהתנגדה מלכתחילה לקשר ביניהם, משום שראתה בדיק טפיל שלטש עיניו אל ירושתה של ניקול, מסכמת לבסוף, "זה מה שהוא חונך לעשות".

חיבור הספר

פיצג'רלד התחיל לעבוד על רומן חדש סמוך מאוד למועד פרסומו של גטסבי הגדול באפריל 1925. תוכניתו המקורית הייתה לספר את סיפורו של פרנסיס מלארקי, טכנאי הוליוודי צעיר, המסייר בריביירה הצרפתית עם אמו השתלטנית. פרנסיס היה אמור להתרועע עם קבוצה של גולים אמריקאים עשירים, מבריקים ומקסימים (על פי ג'רלד ושרה מרפי וכמה מידידיהם), קשר המפורר אותו בהדרגה ובסופו של דבר, מביא אותו להריגת אמו. פיצג'רלד התכוון במקור לקרוא לרומן "היריד העולמי" אבל שקל גם את "הטיפוס שלנו" ואת "הנער שהרג את אמו". הדמויות המבוססות על הזוג מרפי נקראו במקור סת ודינה פייפר, ופרנסיס היה אמור להתאהב בדינה - מצב שיאיץ את תהליך התפוררותו.
פיצג'רלד כתב כמה פרקים לגרסה זו של הרומן בשנים 1925 ו-1926, אבל לא הצליח לסיים אותו. כמעט כל מה שכתב הגיע בסופו של דבר אל היצירה הגמורה בצורה שונה. הגעתו של פרנסיס אל הריביירה עם אמו, וכניסתו לעולמו של הזוג פייפר, הומרה בסופו של דבר להגעתה של רוזמרי הויטס עם אמה וכניסתה לעולמם של דיק וניקול דייבר. דמויות שנותרו בגרסה המוקדמת הזו נשארו ברומן הסופי, בייחוד אייב ומרי נורת' (במקור גרנט) והזוג מק-קיסקוס. אירועים אחדים, כמו הופעת רוזמרי וסצינות מוקדמות על חוף הים, ביקורה באולפן הסרטים בריביירה וסעודת הערב בווילה של הזוג דייבר, הופיעו כולם בגרסה המקורית, אבל עם פרנסיס בתפקיד הנוכרי פעור-העיניים, שבהמשך תמלא אותו רוזמרי. כמו כן, הפרק שבו דיק השיכור מקבל מכות ממשטרת רומא, נכתב גם הוא בגרסה ראשונה זו (עם פרנסיס כקורבן המוכה); תיאור זה התבסס על מקרה אמיתי, שקרה לפיצג'רלד ברומא ה-1924.

עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

ב-1962 הופק הסרט ענוג הוא הלילה המבוסס על הסרט.
ב-1985 שודרה ב-BBC מיני-סדרה המבוססת על הספר לפי תסריט שכתב דניס פוטר, ובכיכובם של מרי סטינבורגן ופיטר שטראוס בתפקידי ניקול ודיק.
קספאז

קספאזות (Caspases, or cysteine-aspartic proteases or cysteine-dependent aspartate-directed proteases) הם משפחה של ציסטאין פרוטאזות, להם תפקיד מרכזי באפופטוזה, נקרוזה ודלקות.
קספאזות חשובות למוות תאי מתוכנת של אפופטוזה, והן אלה שמוציאות את התהליך לפועל. יש להן גם חשיבות לצורך התפתחות עוברית תקינה, ולחלקן תפקיד בהתפחות תקינה של מערכת החיסון, וספציפית בהתבגרות של לימפוציטים. בעיות בסוגי מוות תאי מתוכנת שונים יכולים להוביל לסרטן, למחלות אוטואימוניות ומהצד השני לתהליכי הזדקנות ולמוות תאי עודף שקשור לתהליכי ההזדקנות (למשל במחלות נוירודגנרטיביות).

סוגים של קספאזות

בהקשר של אפופטוזה, קיימים שני סוגים של קספאזות, קספאזות ראשוניות (initiator (apical) caspases) וקספאזות מוציאות לפועל (effector (executioner) caspases). הראשוניות כוללות את קספאז 2, קספאז 8, קספאז 9 וקספאז 10, והן חותכות קספאזות מוציאות לפועל הנמצאות כזימוגנים בתא. זימוגן הוא חלבון שלצורך הפיכתו למצב הפעיל צריך להיחתך, ובמקרה הזה הדבר נעשה באמצעות הקספאזות הראשוניות. הקספאזות המוציאות לפועל כוללות את קספאז 3, קספאז 6 וקספאז 7 ולאחר הפעלתן חותכות סובסטרטים נוספים שמפעילים את המוות התאי. הפעילות הראשונית מבוקרת באמצעות מעכבים של קספאזות.
קספאז 4 וקספאז 5 מבוטאים ביתר (overexpressed) בחלק מהמקרים של ויטיליגו וקשורים למחלות אוטואימוניות נוספות. שתיהן אינן מסווגות כראשוניות או מוציאות לפועל משום שהם אנזימים של מערכת החיסון. גם קספאז 1 אינו מסווג והוא קשור להתבגרות של תאי T.

גילוי הקספאזות

הראשון למצוא את חשיבותן של הקספאזות לתהליכי אפופטוזה היה רוברט הורביץ. הוא מצא גם ש-ced-3 הוא גן שהכרחי למוות התאי שיש במהלך ההתפתחות של C. elegans. ב-1993 מצא הורוביץ, יחד עם עמיתו ג'ונינג יאן, שהגן ced-3 מקודד לציסטאין פרוטאז בעל תכונות שדומות לחלבון interleukin-1-beta converting enzyme ‏(ICE, שנמצא לימים כאותו חלבון כמו קספאז 1), שהיה הקספאז היחיד שהיה ידוע באותה עת. לימים הורוביץ זכה על מחקריו אלה בפרס נובל לרפואה או לפיזיולוגיה.
הרבה מהקספאזות נמצאו במקביל על ידי מעבדות שונות, שנתנו לאותו חלבון כמה שמות. caspase 3 מכונה גם CPP32, apopain ו-Yama. לפיכך, מספרו אותם לפי הסדר בו מצאו אותם. 
קספאז 1 היה הקספאז הראשון שנמצא ביונקים, בשל דמיונו הרב ל-CED3 מ-C. elegans, אולם בהמשך מצאו שיש לו תפקידים שקשורים לדלקות ולא למוות תאי. 
מחקרים מאוחרים יותר הראו חשיבות לפעילות של קספאזות בתהליכים שאינם כוללים מוות תאי. כך למשל הם חשובים להתבגרות של תאי דם אדומים, של טסיות דם  ושל עדשת העין והפיכתה לשקופה .
איזביצה קויאווסקה

יהודי העיירה בשואה

יהודי העיירה מנו לפני מלחמת העולם השנייה  כ־1500 איש בלבד. 
כבר עם כניסת הגרמנים הנאצים אל העיירה, הוקם בה גטו ליהודים. חלק מן הגברים הצעירים גורשו כבר בחורף 1940-1939 אל המזרח לעבודות פרך. רובם מתו כבר בשלב הזה של השואה.
הגטו ריכז בתוכו יהודים נוספים תושבי הסביבה.
הקרבה של העיירה אל מחנה ההשמדה הקבוע הראשון, חְלְמְנו, הביאה לכך שהיו בין המושמדים הראשונים במשאיות הגז. הם נקברו בחלקה 77 שביער.
ב-16 בינואר 1942, כחודש לאחר הפעלת המחנה וכארבעה ימים לפני ועידת ואנזֶה, רוכזו היהודים של הגטו הקטן בכנסייה המקומית. חלקם נספו בדרך אל הכנסייה. למחרת גורשו היהודים מהכנסייה אל מחנה ההשמדה חלמנו ושם הומתו במשאיות גז.
הקהילה היהודית באיזביצה הושמדה כמעט לחלוטין, פרט לבודדים ששרדו.
יהודה פן

ביוגרפיה

יהודה פן נולד בעיר נובו-אלכסנדרובסקי שבתחום קובנה, האימפריה הרוסית (ביידיש: אֶזֶ'רֶני; כיום: זרסאי בליטא). הוא נולד למשפחה מרובת ילדים וענייה ונשלח ללמוד בחדר בהיותו בן ארבע, עם מותו של אביו. כישרונו בציור התגלה כבר בילדותו. בשנת 1867, בגיל 13, עבר לעיר דוינסק ועבד כשוליית מעצב. במסגרת זו הוא עיצב בתי קהילה יהודית, בתי כנסת ורחובות בעיר.
בשנת 1880 עבר לבירה סנקט פטרבורג ובה למד באקדמיה הקיסרית לאמנות  עד שנת 1886. בשנת 1891, בתום לימודיו באקדמיה, עבר לעיר ויטבסק, שכמחצית מתושביה היו יהודים, ובה הקים בית ספר פרטי לציור. ייחודו של בית הספר היה שרב תלמידיו היו יהודים ולכן שפת הלימוד הייתה יידיש והלימודים בו לא התקיימו בשבתות ובחגים היהודיים.
ציוריו של פן מתרכזים סביב חיי היומיום של היהודים בעיירה ובישיבה. הוא צייר דמויות שונות מחיי הקהילה, ביניהם בעלי מלאכה. כמו כן צייר את רחובות העיר ותמונות נוף. עם תלמידיו נמנו האמנים מארק שאגאל, אל ליסיצקי, אבל פן, אוסיפ זאדקין, משה מימון וזאיר אזגור. אחרי המהפיכה הקומוניסטית הפך בית הספר הפרטי של פן ל"מכללה עממית לאמנות". פן לימד בבית הספר עד שפרש לגמלאות בשנת 1923.
פן נרצח בביתו בליל ה-28 בפברואר 1937. נסיבות הירצחו טרם פוענחו.

לקריאה נוספת

מארק שאגאל, חיי, ספרית דורון, ספרית הפועלים 1951
קרקס פרעושים

קרקסי פרעושים היו קרקסים נודדים באירופה של המאה ה-19 והיו תופעה נפוצה באותה תקופה.
הקרקסים הציגו תחרויות ריצה של פרעושים, שהיו רתומים למרכבות מיניאטוריות מגולפות וצבועות. הפרעושים היו מסיעים את המרכבות לאורך המסלול, והצופים שהתגודדו מסביב לקרקס הזעיר, היו מהמרים על הפרעוש המהיר ביותר, בדומה להימורים במירוצי סוסים. 
בעליהם של הפרעושים, ענבו לפרעוש לולאה זעירה ורתמו אותו לכרכרה זעירה. הפרעושים שלא הצליחו לנתר, הוסיפו לנוע בהליכה בלבד. בסוף המופע היה מרשה בעל הקרקס לפרעושים להרוות את צימאונם מדמו לעיני כל. 
מופע נוסף כלל תחרות קפיצה בין הפרעושים. כדי למדוד את קפיצת הפרעוש, החזיקו אותו בעדינות באמצעות מלקחיים וטבלו את רגליו בצבע נוזלי. אחר כך הניחו את הפרעוש על השולחן, אפשרו לו לנתר ומדדו את המרחק בין טביעות רגליו בין קפיצה לקפיצה.
בסרטו של צ'ארלי צ'פלין אורות הבמה יש קטע עם מופע של קרקס פרעושים.
בימינו עבר מן העולם קרקס הפרעושים.