משרד ההסברה

אגף למעקב ותכנים

אגף זה נועד להיות מטה לפעולות ההסברה בארץ ובחוץ לארץ. האגף פעל לביצוע מעקב אחר ההתרחשויות בתחום המדיני והביטחוני במשך כל שעות היממה, תוך עיבוד הצעות לתגובות הסברה מידיות כאשר מתעורר הצורך בהן. האגף החל בפעולתו, עקב קשיים טכניים, רק במחציתו השנייה של חודש נובמבר 1974, כשבינואר 1975 מנה 12 עובדים. האגף פעל לעיבוד תכנים להסברה שוטפת, היזון חוזר בנושא ההסברה וארגון פעולות הסברה והדרכה.
המעקב בוצע בעזרת מרכז דיווח ותפוצה של האגף, שתפקידו היה לרכז את הידיעות המגיעות מהתקשורת וגורמים שונים. לצורך כך העמיד המרכז מספר צוותים לתורניות: צוות פנים האחראי לאיסוף, דיווח והערכה שוטפת בנושאי ההסברה בארץ כפי שמתקבל מאמצעי התקשורת ורשות השידור וצוות חוץ האחראי לאיסוף, דיווח והערכה שוטפת של אמצעי התקשורת בחוץ לארץ בשיתוף משרד החוץ. האגף הכין מצע רעיוני לגיבוש תוכני ההסברה הממלכתיים והנהלת המשרד קיימה סדרת דיונים על כך בהשתתפות ראשי היחידות של מרכז ההסברה. כדי להבטיח פעולה תקינה של האגף בתחום ההסברה בחוץ לארץ, נקבעו נוהלי פעולה ליחסי גומלין בין משרד החוץ לבין משרד ההסברה אולם לא נקבעו בכתב דרכי תיאום בין האגף לבין יתר יחידות משרד ההסברה.

שירות הסרטים הישראלי

השירות, שהוקם על ידי מרכז ההסברה בשנת 1957 ובאפריל 1970 הועבר למשרד החינוך והתרבות, היה הגוף היחידי שהורשה להפיק סרטים בעלי אינטרס ממלכתי ולהפיצם בישראל ומחוצה לה. בנוסף, באחריות השירות היה להפיק תוכניות מיוחדות ומשדרי שירות של כל משרדי הממשלה עבור הטלוויזיה. בשירות הועסקו 14 עובדים, אשר נעזרו מדי פעם בבעלי מקצוע מענף הקולנוע והטלוויזיה. משנת 1973 עד סוף דצמבר 1974 הושלמה הפקתם של 50 סרטים, ו-73 היו בשלבי הפקה שונים. בשירות הוקמה ועדת נושאים, במסגרת משרד ההסברה, שתפקידה היה לדון בתכני הסרטים ובמדיניות הפקתם והפצתם.

לשכת העיתונות הממשלתית

הלשכה סיפקה שירותים לעיתונות הישראלית ולנציגי התקשורת הזרה. היא פעלה בירושלים ובתל אביב והועסקו בה 57 עובדים. הלשכה פרסמה באופן רצוף ידיעות והודעות ממשלתיות, והפיצה בשפה האנגלית ידיעות מדיניות, צבאיות וכלכליות, ומידע בנושאים כלכליים העשויים לעניין את העיתונות הזרה. מחלקת הצילומים של הלשכה שימשה כמרכז לצילומים הנוגעים לכל שטחי החיים במדינת ישראל. המחלקה הכינה כתבות מצולמות וסיפקה תצלומים לכתבים החוץ לפי בקשתם.

שירות הידיעות היומי לכתבים זרים

שירות ה- Israel News Service) I.N.S) גובש לקראת סוף 1974 במשרד ההסברה במטרה לספק שירות ידיעות שיניב מדי יום כתבות ופרשנות לכתבים זרים ולסוכנויות הידיעות הזרות בישראל. בתחילה הופעל השירות באופן ניסיוני למשך מספר חודשים, לשם הערכת יעילותו. הנהלת משרד ההסברה העריכה כי השירות יעלה כחצי מיליון לירות ישראליות לשנה, והשירות במסגרת המשרד נשאר במתכונתו הניסיונית.

תיאום בין משרדי

משרד ההסברה ניסה להתוות דפוסי תיאום עם משרדים ממשלתיים אחרים. פורום ההסברה הממלכתית שהתכנס באופן דו שבועי, מילא את פונקציית התיאום בעיקרו, מעצם הכללת נציגי משרד החוץ, נציגי צה"ל, נציגי הסוכנות היהודית, נציגי רשות השידור ונציגי משרדים ממשלתיים אחרים בהתאם לצורך- משרד החינוך והתרבות, משרד התיירות ועוד. בהשתתפות גורמים אלו, הוקמו שתי ועדות: האחת, לתיאום בנושא פרסומים והשנייה לתיאום בנושא סרטים, במסגרת יחידות משרד ההסברה.
בנוסף לנוהלי הגומלין בין משרד החוץ לבין המשרד במסגרת האגף למעקב ותכנים, נוהל תיאום ההסברה עם משרד הביטחון התגבש במהלך עבודתו של משרד ההסברה. בנוסף לתיאום שוטף באופן יומי, נקבע כי נוהל ההסברה בשעת המלחמה ימוסד על ידי שר הביטחון ושר ההסברה. בשעת רגיעה, נקבע, שדובר צה"ל וקצין חינוך ראשי ישתתפו בפורום ההסברה הממלכתית, כאשר קצין החינוך הראשי ישתתף בנוסף בוועדת הפרסומים של משרד ההסברה. נוהל התיאום עם רשות השידור נתקל בקשיים, עקב היותה רשות סטאטוטורית עצמאית. עם זאת, נקבעה פונקציה למעקב אחר שידורי הרדיו והטלוויזיה ונערך פורום חדשות שבועי. שר ההסברה, והמנהל הכללי לחלופין, תקשרו באופן שוטף עם יו"ר הוועד המנהל של רשות השידור, המנכ"ל ומנהלי המחלקות השונות של הרדיו והטלוויזיה.

הקשיים שעמדו מנגד ופירוקו

למרות הניסיונות שפורטו לעיל, עיקרון הפרדת הסמכויות והתיאום בין משרד החוץ לבין משרד ההסברה החדש צפה קשיים כבר מראשיתו, עקב אי בהירות באופן חלוקת תחומי האחריות. עובדי ההסברה שנשלחו לתפקיד בחוץ לארץ מונו על ידי משרד החוץ. בשהותם בחוץ לארץ, השליחים נכפפו למשרד החוץ והיו תחת אחריותו, והמגעים עם הארגונים היהודים בחוץ לארץ נשארו, גם הם, כפופים תחת משרד החוץ. הייתה זו למעשה, חריגה מייעודו הבסיסי של משרד ההסברה שתפקידו אינו יועד לרכז אדמיניסטרציות, כי אם לנהל תיאום בייצוגה של ישראל כלפי חוץ, עד כמה שאפשר. שרי המשרדים נועדו מספר פעמים לתיאום מתווה שיתוף פעולה, אך ההחלטה הסופית הייתה בידי ראש הממשלה. האחריות על אספקת חומרי ההסברה לחוץ לארץ הועברה, כאמור, לידי משרד ההסברה ב-15 באוקטובר 1974, תוך ניוד חלק מיחידותיו של משרד החוץ על עובדיהם ותקציביהם. עוד הוחלט כי מינוי הנציגים הנשלחים לחוץ לארץ יבוצע לפי החלטותיה של ועדה משותפת של שני המשרדים.
אי בהירות זו, צפתה חיכוכים, תחרות ומריבות בין המשרדים. הקשר המיניסטריאלי הרציף של משרד החוץ לגורמי ההסברה השונים מנע את כינונה של מערכת הסברה ישראלית בחוץ לארץ תחת המשרד החדש. נוצר מצב אנכרוניסטי שהגוף העוסק בהסברה בפועל, אחראי על כוח האדם ועל הפעלתו, ואחראי על הפיקוח הוא משרד החוץ. בעוד שמשרד הסברה, שתפקידו היה לקיים את תשתית ההסברה, היה מנותק מאותם גורמים שעוסקים בהסברה בפועל, כדוגמת נציגי ישראל בתפוצות. הייתה זו הנצחת הכפילויות במנהל הציבורי הישראלי כפי שהייתה קיימת עד הקמת משרד ההסברה, שלמעשה מנעה ממנו למלא את הפונקציות שלטובתן הוקם מלכתחילה.
קושי נוסף היה ריבוי הגופים הממשלתיים העוסקים בהסברה בהיקף נרחב. הן משרד החוץ, משרד התיירות ומשרד הביטחון על יחידותיהן, עסקו בפרסום חוברות הסברה, הפצת מידע לעיתונות חוץ, הכנת סרטים ותוכניות רדיו, הכנת תערוכות והשתתפות בהן, ייזום ותכנון כנסים ומפגשים בינלאומיים. אלו היו אותם הכלים באמצעותם פעל משרד ההסברה, למעשה, לקידום ההסברה הישראלית. משרד ההסברה היה אמור היה לרכז את הגורמים הללו, אך למעשה לא נבחנה עבודת התיאום ביסודיות ונוצרו כפילויות שלא נדונו ולא נמצא להן פתרון.
עד מהרה התברר כי הסיכוי להקים משרד יעיל מתוחכם ומתואם, שירכז בידיו את כל סמכויות ההסברה במדינה, התגלה כבלתי ניתן להשגה על רקע המציאות הישראלית של יריבויות פנימיות, תחרות בירוקרטית, מאבקים אישיים ומפלגתיים ותחרות בין משרדית. גם ויכוחים עקרוניים ואי קבלת החלטות ברורות בסוגיית מדיניות ההסברה הממלכתית וייצוג שיקוליה במערכת המדינית, מנעו את הצלחת ניסיון הקמתו של המשרד החדש. משרד ההסברה לא רכש לעצמו סמכויות ברורות, לא נקבעה מדיניות בתחום זה וענייני ההסברה לא קיבלו עדיפות מתאימה בעבודת הממשלה. כפי שנטען בדיון בכנסת ב-22 בינואר 1975, שהצביע על תחילת מפלתו של משרד ההסברה, דלות אמצעי ההסברה הישראלית נכשלו מול שפע התעמולה הערבית. בכנסת, נמתחה ביקורת על הקשיים הארגוניים של משרד ההסברה, חוסר התיאום עם משרד החוץ ועל אי השימוש ההסברתי בקהילות היהודיות ובמנגנוניהן.
עקב הקשיים הללו והביקורת שנמתחה בעקבותיהם, אהרון יריב התפטר מתפקידו כשר ההסברה ופרש מהממשלה. ב-20 במרץ 1975 הודיעה הממשלה כי החליטה לבטל את משרד ההסברה ולפזר את יחידותיו. פירוק המשרד, שהחל ב-1 באפריל 1975, החזיר את הפונקציות העיקריות בתחום ההסברה בחוץ לארץ למשרד החוץ. אל שורות המשרד התקבלו בחזרה היחידה לפרסומים, מדור אורחים זרים, יחידת סרטים וטלוויזיה, יחידת הדרכה מקצועית ויחידת התערוכות. משרד ראש הממשלה הופקד על התיאום וקיבל לשורותיו את לשכת העיתונות הממשלתית, הטיפול בעיתונאים מבקרים ובנציגי הקבע של העיתונות הזרה, הפורומים לתיאום הסברה, המחלקה למעקב ושירות הידיעות היומי לכתבים זרים (I.N.S). פירוק המשרד הניב ביקורת קשה בכנסת, בה נטען כי כישלון ההסברה הוא אחד הכישלונות החמורים של ישראל במישור האדמיניסטרטיבי-ארגוני ויותר מכך, זהו כישלון בקו ההסברה ותוכנה. עצם ביטול המשרד עורר את השאלה האם כלל היה נחוץ להקימו.
אל מול קראות אלה טען דוד פרחי, המנהל הכללי של משרד ההסברה בתקופת פעילותו, כי גם לאחר פירוק המשרד, גיבוש מדיניות הסברה ממלכתית מחייב טיפול ברמה מיניסטריאלית. פרחי טען כי בנוסף למשרד עצמאי, ההסברה הישראלית מחייבת קשר הדוק, ללא גורמי תיווך, בין מערך ההסברה לבין מוקדי קבלת ההחלטות בתחומים מדיניים, ביטחוניים וכלכליים-חברתיים, שכן רק ברמה זו יתאפשר ייצוג השיקול ההסברתי בקבלת ההחלטות. על ההיבט ההסברתי לקבל משקל מתאים בשיקולי הממשלה, וזה העיקרון המרכזי שבגינו לא זכה המשרד למלא את ייעודו ההסברתי.
כתוצאה ממהלכי פירוק משרד ההסברה, הונהגו שינויים קלים בכמה מזרועות ההסברה שעיקרם היה למסד שיתוף פעולה בין לשכת העיתונות הממשלתית, שבאחריות משרד ראש הממשלה, לבין משרד החוץ. שיתוף פעולה זה שגרם לערעור וטשטוש תחומי אחריותן של היחידות, יצר מצב בו, החל משנת 1977, החלה לשכת העיתונות לפעול יותר להסברת המדיניות של ישראל בקרב עיתונאיי חוץ. לשם כך, ערכה הלשכה סיורים לכתבים אלו והחלה להזמין ארצה קבוצות של עיתונאים מארצות הברית ואירופה. פעילות זו, לפי טיבה, שייכת לתחום ההסברה של משרד החוץ ויצרה כפילות נוספת. כמו כן, משרד החוץ עבר תהליך של ארגון מחדש. במשרד הורכב אגף הסברה שבראשו עמד אחד מסגני המנהל הכללי. האגף נבנה מצירוף מספר יחידות קיימות של המשרד: מחלקת ההסברה, מחלקת העיתונות ודובר המשרד, מחלקת האורחים, המחלקה לקשרי תרבות ומדע והמחלקה לקשרי ציבור.

פעילות דה לגיטימציה נגד מדינת ישראל על ידי אש"ף

ארגון אש"ף פעל מאז הקמתו ב-1964 לעירעור זכותה של מדינת ישראל להתקיים כמדינה יהודית ודמוקרטית. בסיוע של מדינות ערב והמשטר הסובייטי, פעל ארגון אש"ף באמצעות טרור מחד ובאמצעות מסע דה-לגיטימציה באמצעות החלטות של האומות-המאוחדות, ארגונים בינלאומיים וא-ממשלתיים וקמפיינים תקשורתיים להצגתה של מדינת ישראל כמדינת טרור, אפרטהייד, השוללת את זכויות הערבים ואשר מתעללים בערבים חפים מפשע. משרד החוץ וממשלת ישראל התקשו לזהות בשנים הללו על המגמות השליליות בהצגתה של ישראל בעולם וכך עלה הצורך של משרד ההסברה לפעול בתחום הדה-לגיטימציה אשר הופקרה וידו של אש"ף הייתה על העליונה.

פעילות ישראל למאבק בדה-לגיטימציה וההסתה

מלבד שרים ואישים ישראלים ויהודים רבים שהתראיינו באמצעי התקשורת הבינלאומיים בניסיון להציג את עמדת ישראל לגבי המהלך הפלסטיני החד צדדי להכרת האומות המאוחדות במדינה פלסטינית ללא משא ומתן עם ישראל, ארגן משרד ההסברה והתפוצות פרויקטים מגוונים של דיפלומטיה ציבורית אשר השתמשה באזרחים, סטודנטים ומתנדבים להסברת ישראל בעולם. דוגמה לכך הייתה בניו יורק, בניסיון להמחיש את ההבדל המהותי שבין צעדים חד-צדדיים לצעדים הבנויים על דיאלוג ושיח, משרד ההסברה והתפוצות, בשיתוף הקונסוליה הישראלית בניו יורק והמועצה היהודית לקשרי קהילה, ארגן אירוע הידברות ומפגש עם צעירים ישראלים מרקעים שונים, כדי שיספרו על החיים בישראל.
פעילות מרכזית נוספת הייתה הפעלת דיפלומטיה ציבורית של אזרחים ומתנדבים להסביר את ישראל באמצעות פרויקטים, משלחות ובאמצעות קמפיינים למען ישראל באינטרנט וזאת על מנת לחשוף את מאמצי הדה-לגיטימציה של אש"ף וחמאס תוך שימוש בחדרי תקשורת אינטראקטיביים על בסיס אוניברסיטאות לחשיפת המציאות הישראלית בשעות משבר.

מצוקת ההסברה הישראלית בין מלחמת ששת הימים ועד להסכמי אוסלו

המצב, כפי שתואר בערך זה, מתאר תופעה שחוזרת על עצמה אחת לכמה שנים, כשתקופת משבר מדיני או צבאי יוצרת הרגשה של מצוקה הסברתית. זו, מעוררת לחץ ציבורי ותביעה לפתרון הבעיה, לרוב באמצעות שינויים ארגוניים שינהיגו סדר בשלוחות ההסברה המפוצלות והמפותלות. לעיתים מגיבה הממשלה בניסיון חלקי ובלתי מספיק לתקן את המעוות, אך כאשר המשבר חולף, גם הלחץ הציבורי חולף עמו, וחוזר חלילה. כך למשל, כפי שדווח בעיתונות היומית, בממשלת שרון, בשנת 2001 עלו קולות בציבור על הצורך בחידוש המינוי לשר הסברה. ציפי לבני, ממפלגת הליכוד שלימים מונתה לשרת החוץ, הוצעה כמועמדת המובילה למהלך, אך הרעיון נתקל בהתנגדות של שר החוץ המכהן, שמעון פרס. התנגדות זו שיקפה מצב אירוני בתחום ההסברה הישראלית מחד, ומצב קואליציוני-נורמטיבי מנגד. הסיבה לכך היא ששמעון פרס, אשר כיהן כשר ההסברה הראשון, הוא זה שהפעיל את רוב ההתנגדות להקמת משרד זה מחדש. אך, התנגדות זו תאמה למעשה את התנגדות שרי החוץ בעבר לנושא, כדוגמת אבא אבן ומשה דיין.
מאז מלחמת ששת הימים, מצוקת ההסברה הישראלית הראתה את אותותיה גם בימי מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1982, נוכח השיפור בשיטות התעמולה הערבית, בתחכומה ובסכומי הכסף הגדולים שהושקעו בה. האמצעים שעמדו לרשות משרד החוץ בהשוואה לכך היו מעטים.
נראה כי ליקויי המערך ההסברה הישראלי כפי שמוצגים בעת האחרונה, זהים לליקויים שנחשפו ועלו לפני פחות מארבעה עשורים: קיים חוסר תיאום בין משרד ראש הממשלה למשרד החוץ, חוסר מקצועיות והכשרה מקצועית של אנשי ההסברה, חוסר תיאום וליקויים בתוך משרד ראש הממשלה, העדר גורם אחד בעל סמכות מרכזת וכוללת, חוסר תיאום בין המשרדים האמונים על תחום ההסברה, ושייכות נפרדת של מרכז ההסברה למשרד החינוך. כל אלו מקשים על עבודת ההסברה ועל תיאום מסרי ההסברה.
הליקויים הפנימיים של מערכת ההסברה הממשלתית, לדעתו של דר' משה יגר, בכיר לשעבר במשרד החוץ, מעכבים את האסטרטגיה ההסברתית של ישראל. הטיפול ההסברתי השוטף בענייני הטרור הערבי אינו מספק, ופעמים רבות, הופך פיגוע טרור ערבי בו נרצחים ישראלים, למנוף הסברתי מוצלח לעניינם של הערבים. הדוברים הערבים, המביעים צער על הפיגועים, מתכחשים להגדירם כפיגועי טרור ומשנים את נושאי הדיון לבעיות היסוד הקיימות מבחינתם. הם מטילים את האשמה על ישראל, על "הכיבוש הנמשך" על "העדר התקווה", על מולדת לפלסטינים שנגזלה מידם על ידי ישראל ועל המאבק הצודק להחזרת זכויותיהם הלגיטימיות. כל זאת, מתיר רושם תדמיתי כי הפיגועים רק מקדמים את הפתרון הרצוי עבורם, דבר שאינו רצוי לישראל. דובריה של ישראל עוסקים בהסברים, תוך מתן צידוקים, על כל פעולה להגנה עצמית שישראל נוקטת נגד הטרור הערבי. זאת במקום להיאבק הסברתית באמות המידה השונות המפנות ביקורת וגינויים נגד ישראל במקרים בהם אין כך הדבר עבור מדינות אחרות.

הקמת מערך ההסברה הלאומי

בעקבות דוח מבקר המדינה מס' 60 א', החליטה הממשלה ביולי 2007 (החלטה מס' 1936) על הקמת מערך ההסברה הלאומי. במסגרת זו הוחלט על הקמת מטה ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, אשר יתאם את כל גורמי ההסברה במדינת ישראל כדי להציג מדיניות הסברה אמינה, אחידה ועקבית. ובתפקידו לאגד את המסר הלאומי של כל גורמי ההסברה בישראל כגון : משרד ראש הממשלה, משרד החוץ, משרד ההסברה והאסטרטגיה, משרד המודיעין, דובר צה"ל ופיקוד העורף.

הצעות הרפורמה בהסברה הישראלית: ניהול מדיניות מול הקמת משרד ממשלתי

יש הטוענים כי הקמה מחודשת של משרד ההסברה, באופן שיאפשר לו את מלוא הסמכויות והאחריות, היא חיונית יותר מכל. מנגד, יש הסבורים כי הקמת משרד נוסף למערך משרדי הממשלה רק תנפח את המנגנון הממשלתי ותכביד על משלמי המסים בישראל. צעד זה לטענתם, ייצור בלבול נוסף ולא תושג יותר אחידות בתחום המדיניות ובתחום הארגוני, כי אם כפילות סמכויות וחוסר יעילות.
לדידם, יש להקים גורם אחד במסגרת משרד ראש הממשלה, אשר ירכז את כל גורמי ההסברה הממשלתיים, ושתהיה בידיו הסמכות לגיבוש מדיניות הסברתית אחידה. גוף זה, שדומה במתכונתו ל"הנהלת שירותי ההסברה" משנת 1966, ו"רשות ההסברה" מ-1977, יהיה כפוף לאחריותו המיניסטריאלית של ראש הממשלה, ואליו יצורפו כל גורמי ההסברה הפזורים כיום בין משרדי הממשלה: משרד החוץ, משרד הביטחון, משרד החינוך, משרד התיירות ודוברי המשרדים השונים. הצעת הרפורמה כוללת מתן אחריות וסמכות כוללת לגוף החדש שיוקם לצורך גיבוש מדיניות הסברה ממשלתית ואכיפתה על כל גורמי ההסברה. הרפורמה מדגישה את הצורך בביטול הכפילות הקיימת בפעילות גורמי ההסברה הממשלתיים, וחשיבות ההכשרה המקצועית לכל עובדי שירותי ההסברה בארץ ומחוצה לה. הצעת הרפורמה אף כוללת סיוע של חברות מקצועיות בתחום ההסברה והתקשורת, כדוגמת חברות פרסום ויחסי ציבור, לגוף החדש וכן לנציגויות ישראל בתפוצות.
למול קריאות אלה, יש הסבורים כי הגורם המכריע בעיצוב התדמית הוא המדיניות - ההחלטות המדיניות על ביטוייהן במציאות. כפי שטען דוד פרחי לאחר פירוקו של משרד ההסברה, גם כיום יש הטוענים כי להסברה יש תפקיד ומשקל, ולפעמים משקל מכריע אך לא בשלב ביצוע המדיניות], כי אם בשלב עיצובה גיבושה או שינויה. חשיבות ההסברה נגלית למעשה כאשר מבחינים במחירה התדמיתי של המדיניות, בהשפעתה על דעת הקהל. לפיכך יש להפריד בין הסברה לחוד ומדיניות לחוד. אך בעידן התקשורת הנוכחי, נראה כי ההסברה חייבת להיות חלק מהותי ובלתי נפרד מהמדיניות. לעיתים כישלון ההסברה הוא קודם כל כישלון המדיניות, זאת משום שבשלב גיבושה היא מתעלמת מדעת הקהל. התחשבות במשקלם האמיתי של נתונים אלה תניב מדיניות חלופית ושונה שסיכוייה להצליח טובים יותר מסיכוייה להחטיא את המטרות ולהיכשל.
מכל וכל, ישנה גישה הגורסת כי האלטרנטיבה להסברה הממשלתית היא בדמות ארגונים א-ממשלתיים וארגונים וולנטאריים מן הצד השני של המתרס בתקווה להשפיע על התחום הפוליטי. אולם גישה אחרת בדמות הדיפלומטיה הציבורית גורסת כי ארגונים א-ממשלתיים וארגונים וולנטאריים משלימים למעשה את עבודת הממשלה כאשר ישנו שיתוף פעולה בין הגורמים הממשלתיים אליהם. תנועות ומוסדות, האוחזים בגישה פרו-ישראלית עוסקים בהסברה, עבור ישראל ומטרותיה, מתפרשים בכל העולם, ובארצות הברית בפרט. ארגונים אלה, כדוגמת ELNT וארגון StandWithUs, פועלים במתווה של פעולות לובי ושדולות פרו-ישראליות, ארגון ועידות פרו-ישראליות בינלאומיות, כדוגמת ועידת איפא"ק, ארגון משלחות בינלאומיות, הוצאת עלוני מידע וחוברות על ישראל, שימוש באמצעי התקשורת וטכנולוגיית האינטרנט להפצת אתרים ברשת, ועוד.

משרד ההסברה והתפוצות 2009–2013

בשנת 2009 במהלך כהונתה של הממשלה ה-32 בראשותו של בנימין נתניהו, הוקם מחדש משרד ההסברה והתפוצות ב-6 במאי 2009 בראשות יולי אדלשטיין. המשרד, שהוקם מחדש בהשראת מסקנות דוח מבקר המדינה מ-2007 התבסס על משרד התפוצות, חברה ומאבק באנטישמיות שהיה בראשות יצחק הרצוג. בהחלטת הממשלה מס' 71 מ-3 במאי 2009 נקבע בין היתר כי ממשרד ראש הממשלה יועברו למשרד ההסברה והתפוצות תחומי הפעילות הבאים: חברה ותפוצות; מרכז ההסברה; לשכת הפרסום הממשלתית ולשכת העיתונות הממשלתית. בראש המשרד מונה יולי אדלשטיין, מסיעת הליכוד. מנכ״ל המשרד שנבחר היה רונן פלוט וראש המחלקה להסברה היה שי אטיאס.

מסבירים ישראל

פרויקט חדשני, שעל הצלחתו הרבה נכתב אף מחקר שפורסם באחד מכתבי העת המובילים בעולם על ידי שי אטיאס  בתחום הדיפלומטיה, ״נועד להעצים את יכולת ההסברה של יותר מ-3 מיליון אזרחי ישראל היוצאים לחו"ל מדי שנה באמצעות חומר הסברה והקניית מיומנויות התדיינות באמצעות סדנאות הכשרה למשלחות היוצאות לחו"ל״ משרד ההסברה והתפוצות יצא בקמפיין הסברתי לאומי, הפונה אל הישראלים היוצאים לחו"ל באמירה – כל ישראלי בחו"ל הוא שגריר של רצון טוב של מדינת ישראל. הנחת העבודה היא שגופים רבים בישראל מוציאים משלחות לחו"ל, אך אינם מציידים אותם בארגז כלים "הסברתי" להתמודדות עם שאלות והתקפות על מדינת ישראל. במסגרת קמפיין "מסבירים ישראל" מפעיל המשרד פרויקט להכשרת משלחות רשמיות היוצאות לחו"ל באמצעות קואוצינג דיבייט, בעבודה עם אוכלוסיות מגוונות, בדגש על אוכלוסיות צעירות היוצאות לשליחות ברחבי העולם.

שליחי הסברה לקמפוסים

שיתוף פעולה עם הסוכנות היהודית. מטרת התוכנית: שליחת שליחי הסברה, לקמפוסים מרכזיים ברחבי צפון אמריקה, לשנת הפעילות. השליחים יתערו בחיי היום יום של הסטודנטים היהודיים דבר שיאפשר להם לקדם באמצעותם פעולות הסברה ומודעות בנושאי ישראל וזהות יהודית אצל כלל הסטודנטים ולעודדם לבוא ולבקר בישראל. כמו כן, יוקדש פרק ייחודי להסברת ישראל, בתהליך הכשרת כלל שליחי הסוכנות ברחבי העולם מדי שנה ותופק ערכת הסברה לשימוש כלל השליחים.

סמינר הסברה לאנשי תקשורת, וצעירים מרחבי העולם

סמינר שיח קונפליקטים בתקשורת וניו-מדיה. התקיים במרכז הבין תחומי בהרצליה ובאוניברסיטת אריאל שבשומרון. השתתפו בו סטודנטים צעירים ואנשי תקשורת מאירופה, ארצות הברית והעולם. מטרת הסמינר – לחולל קשר ודעה חיובית יותר של אנשי תקשורת ועיתונאים ומומחי ניו-מדיה ממדינות אירופאיות וארצות הברית כלפי ישראל בנושאי הסכסוך הישראלי-פלשתינאי.

משלחות לקמפוסים במסגרת פרויקט "Faces of Israel"

המשלחת "הפנים של ישראל" ("Faces of Israel") התבססה על מיזם חדשני שהוביל שי אטיאס מנהל בכיר להסברה שהקים את המערך הראשון לדיפלומטיה ציבורית-אזרחית לישראל. אטיאס שלמד תארים גבוהים בתחומי הדיפלומטיה בהרווארד ובקליפורניה ניסה ליישם וביקש להקים  "דיפלומטיה אזרחית" על ידי המחלקה במשרד וכללה משלחת חדשנית של צעירים מיוחדת, הכוללת ערבים, יהודים, נציגים מהקהילה הגאה ויוצאי אתיופיה שיצאה למסע הסברה ייחודי באוניברסיטאות המובילות בארצות הברית וקנדה. המשלחת נועדה להציג את ישראל באמצעות הישראלים – ולהחצין את הפנים האנושיות והפלורליזם השורר בחברה הישראלית. המשתתפים התנדבו לצאת משגרת היומיום, כדי לעבור הכשרה מיוחדת על מנת להציג ולייצג בחו"ל את הפנים האמיתיות של החברה בישראל. משימת ההסברה כללה פעילות נגד ארגונים המפעילים בקמפוסים פעילויות הסתה והכפשה נגד ישראל ואף מציגים אותה כמדינת אפרטהייד. כל משתתף עבר הכשרה מקיפה של אימון הסברה ייעודי שהקנה לו מוכנות יוצאת דופן למשימה מורכבת שכזו. מספר קמפוסים בהם ביקרה המשלחת: 81 קמפוסים בניו יורק, בוסטון, וושינגטון, טורונטו. מספר האנשים שבאו במגע עם המשלחת ונחשפו לפעילות ההסברה של המשרד: 5111 איש בפחות משבוע ימים.
אטיאס פרסם מאמרים וסרטונים רבים על פעילות המשרד.

מדידת מגמות האנטישמיות בעולם והגשת דוח לממשלת ישראל

הפקת דו"ח אנטישמיות שנתי לסיכום המגמות והאירועים המרכזיים שאירעו ברחבי העולם: מגמות, מדידת שיעורים, זיהוי אזורים בעיתיים, התבטאויות של גורמים שונים, פעילות אנטי-ישראלית וכדומה. הדו"ח הוצג בפני ממשלת ישראל לקראת יום השואה הבינלאומי, ונשלח לקובעי מדיניות, לעיתונאים ולבעלי תפקידים בכירים בישראל. הדו"ח הופק בסיוע המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ע"ש סטפן רוט באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הופקה חוברת מאמרים בנושא "הגדרת העבודה של האנטישמיות" בשיתוף המכון לחקר האנטישמיות והגזענות ע"ש סטפן רוט באוניברסיטת ת"א. החוברת מתבססת על מידע שהוצג בכנס מקצועי בינ"ל והופץ לאנשי מחקר ומקצוע מהתחום.

הקמת חדרי תקשורת אינטראקטיביים להפצת מסרים בעתות חירום ולאיחוד המסר הלאומי באינטרנט

חדר המצב האינטראקטיבי הראשון הוקם בחסות משרד ההסברה בשנת 2012 בלשכת העיתונות הממשלתית במהלך מבצע עמוד ענן על ידי מחלקת הניו-מדיה של המשרד.
הייחודיות בחדר המצב הייתה בהקמת שלוחות אינטראקטיביות באמצעות סטודנטים מתנדבים באוניברסיטאות ברחבי הארץ כגון האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת חיפה והמרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2014 קבע מגזין טיים האמריקני כי הקמפיין "ישראל תחת אש" אשר החל במשרד ההסברה והתפוצות במהלך מבצע עמוד ענן והפך למסר האחיד של כלל גורמי ההסברה הישראלים, היה אחד הקמפיינים המוצלחים ברשתות החברתיות בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן.

הקמת משרד האסטרטגיה וההסברה 2015

במאי 2015, עם הקמתה של הממשלה ה-34, הועברה פעילות ההסברה למשרד לנושאים אסטרטגיים והסברה שבראשות גלעד ארדן.