google/wiki40b huggingface dataset:
הורודלו

תולדות היישוב

אזכורו הראשון של הורודלו הוא מהמאה ה-13, ובשל מיקומו על נהר בוג, שימש כתחנת מעבר של סחורות.
בשנת 1413 נחתם ביישוב הסכם איחוד פולין וליטא, ובשנת 1462 עבר לידי ממלכת פולין. במשך השנים נהרס היישוב בידי הטטרים, הקוזקים והשוודים.
בשנת 1850 פרצה בכפר שריפה גדולה. משנת 1815 היה היישוב בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי הורודלו

יישוב יהודי בהורודלו מתועד מהמאה ה-16, אך בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רוב בני הקהילה. בתחילת המאה ה-18 שבה הקהילה לגדול, והתקיימו ביישוב בית כנסת, בית מדרש ובתי עלמין.
צביון היישוב לאורך השנים היה חסידי, כאשר החסידות הבולטת במקום הייתה חסידות ראדזין. לקהילה בכפר השתייכו גם יהודים מכפרי הסביבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי הכפר מנטל מיסים כבד שהוטל עליהם, ורבים מהם הגיעו עד פת לחם. בין מלחמות העולם התקיימה בכפר פעילות ציונית, ונוסד בה בית ספר מרשת תרבות. בשנים אלה נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, רוב תושביו.

בשואה

ב-26 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, וחיילי הוורמאכט פרצו מיד לחנויות היהודים במקום. כעבור מספר ימים עבר היישוב לשליטת הצבא האדום, אך בהתאם להסכם ריבנטרופ-מולוטוב, נסוגו הסובייטים מזרחה, מעבר לנהר בוג.
עם שובם של הגרמנים לכפר, החלו במעשי התעללות ביהודיו, וחטפו רבים מהם לעבודות כפייה. על יהודי הכפר הוטל עוצר בשעות הערב והלילה, תוך עונש מוות על המפרים איסור זה. כמו כן, חויבו היהודים בענידת סרט זרוע עם מגן דוד, ויהודים שגרו בדירות גדולות פונו מהן. בד בבד, הוקם בכפר יודנרט.
באביב 1941 הרסו פולנים מקומיים בהכוונת הגרמנים את בית הכנסת ביישוב, ובית העלמין היהודי בו הוסב לשדה מרעה. בקיץ 1941 החלו הגרמנים לגרש מהכפר יהודים שלא היו להם אישורי עבודה. כאשר ניסו חברי היודנרט להביא לביטול הגזירה, הוצא להורג אחד מהם, פתחיה בלאט. מספר ימים לאחר פסח תש"ב גורשו 680 יהודים מהכפר לאוחניה הסמוכה, כאשר מספר יהודים שהסתתרו, הוצאו להורג. בתיהם של היהודים המגורשים נמסרו לאיכרים מקומיים.
ימים אחדים לאחר חג שבועות תש"ב גורשו יתר יהודי הכפר לאוחניה. משם שולחו כל יהודי הורודלו, יחד עם יתר יהודי המקום, בקרונות משא למחנה ההשמדה סוביבור, והיו שנרצחו בדרך ובמחנה העבודה סטז'ין.
מעט היהודים שהצליחו להימלט מהורודלו, הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה, או נרצחו במקום.
ג'יימס מקדונלד

ג'יימס גרובר מקדונלד (באנגלית: James Grover McDonald‏; 29 בנובמבר 1886 - 25 בספטמבר 1964) היה דיפלומט אמריקאי. הנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל.

ביוגרפיה

ג'יימס מקדונלד נולד ב-1886 באוהיו. למד לימודי תואר ראשון ושני בהיסטוריה ובמדע המדינה באוניברסיטת אינדיאנה ולאחר מכן עסק בהוראה באוניברסיטה זו ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1928 עד 1932 הגיש תוכנית רדיו קבועה בשם "העולם כיום" ברשת NBC.
מקדונלד ביקר באירופה ב-1932 וב-1933 וחזה בעליית הנאצים לשלטון בגרמניה. ראיון שערך עם היטלר שכנע אותו באופי הברוטלי של המשטר הנאצי.
מקדונלד שירת בוועדה לענייני פליטים של חבר הלאומים משנת 1933 ועד שנת 1935 וטיפל בבעיית הפליטים היהודיים מגרמניה הנאצית. התפטר מתפקידו ב-1 בינואר 1936 ובמכתב התפטרותו גינה באופן חריף את המדיניות הגזענית של גרמניה הנאצית והאשים את המדינות הדמוקרטיות בהתעלמות מאחריותן לעוולות הגרמנים.
בשנים שלאחר מכן היה חבר מועצת העורכים של הניו יורק טיימס וכן עסק בהוראה. בשנים 1938 עד 1945 שימש כיושב ראש הוועדה המייעצת לנשיא לענייני פליטים.
נתמנה על ידי הנשיא הארי טרומן לחבר בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל שפעלה בשנת 1946 בניסיון למצוא פתרון לבעיית ארץ ישראל.
בשעה אחת אחר חצות אור ליום 15 במאי 1948, שעות אחדות אחרי הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, הודיע נשיא ארצות הברית הארי טרומן על הכרה "דה פקטו" של ארצות הברית במדינת ישראל. ג'יימס מקדונלד נתמנה לנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל בדרגת ציר. ב-12 באוגוסט 1948 הוא הגיע לישראל. עד שסודר לנציגות משכן קבוע הוא התגורר במלון גת רימון, בתל אביב. במלון זה התגורר באותה עת גם הציר הראשון של ברית המועצות בישראל, פבל ירשוב ועל גג המלון התנוססו, זה לצד זה, דגלי שתי המעצמות.
את כתב האמנתו הגיש הציר מקדונלד לראש הממשלה דוד בן-גוריון, משום שנשיא מועצת המדינה הזמנית פרופ' חיים ויצמן (אשר נבחר בפברואר 1949 לנשיא הראשון של מדינת ישראל) הגיע לישראל רק בסוף חודש ספטמבר 1948. ב-1 בפברואר 1949 שדרגה ארצות הברית את הכרתה בישראל להכרה "דה יורה", ובעקבות זאת הועלה מקדונלד מדרגת ציר לדרגת שגריר.
ג'יימס מקדונלד שירת בישראל עד סוף שנת 1950.
בשנים 1951 עד 1961 הוא שימש כיועץ למנגנון ההתרמה בארצות הברית למען מדינת ישראל.
פרופ' ג'יימס מקדונלד נפטר בשנת 1964 ונקבר בעיר הולדתו - אלבני, באינדיאנה. עיריית רמת גן קראה על שמו את הרחוב בשכונת תל בנימין בו הוא התגורר במהלך כהונתו.
קאגווה (מחוז)

היסטוריה

בעבר נקרא האזור בו שוכן המחוז נחלת סנוקי, אך לאחר רסטורציית מייג'י וביטול שיטת ההאן ב-1871, סופח האזור למחוז אהימה, אך ב-1888 נפרדו שני המחוזות ונוצר מחוז קאגווה.

גאוגרפיה

מחוז קאגווה שוכן בפינה הצפון-מזרחית של האי שיקוקו, והוא גובל במחוז אהימה במערב, ובטוקושימה בדרום, ומשקיף לכיוון מחוז אוקיאמה מעבר לים הפנימי סטו בצפון. עד לבנייתו של נמל התעופה הבינלאומי של קנסאי, היה מחוז אוסקה הקטן ביותר ביפן מבחינת שטח, אך לאחר שנבנה האי המלאכותי עליו שוכן שדה התעופה, הפך מחוז קאגווה למחוז בעל השטח הקטן ביותר ביפן. 11% משטח המחוז מוקדשים לפארקים לאומיים.
Vai Malandra

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי אניטה, ברנדון גרין ויצחק דניאל ג'וניור והופק על ידי טרופיקלז ודיג'יי יורי מרטינס. השיר הוא שיר בסגנון הביילה פאנק, המשלב בתוכו גם את סגנון הטראפ. בנוסף לכך, זכה השיר למעמד הפלטינה בפורטוגל.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של אניטה ב-18 בדצמבר 2017. הקליפ בוים על ידי טרי ריצ'רדסון וצולם בריו דה ז'ניירו, ברזיל. ב-24 השעות הראשונות של הקליפ ביוטיוב, מונה הצפיות שלו עמד על כ-13 מיליון צפיות. 
נכון לפברואר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-300 מיליון צפיות.
רוסאריו סנטראל

היסטוריה

המועדון נוסד ב-24 בדצמבר 1889 בידי עובדים אנגלים שעסקו בהקמת קוי רכבת באזור העיר רוסאריו. בשנת 1903 קיבלה הקבוצה את שמה הנוכחי - מועדון הספורט רוסאריו סנטרל, וזאת אחרי שחברת קוי הרכבות התמזגה עם חברה מבואנוס איירס.
ב-1971 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה וזאת תחת הדרכתו של אנחל לברונה. שנתיים מאוחר יותר, ב-1973, זכתה הקבוצה בפעם השנייה בתואר האליפות. ב-1974 הצטרף למועדון מריו קמפס והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות. למרות זאת, האליפות לא הוכרה בידי התאחדות הכדורגל הארגנטינאית. עד היום מחשיבים אוהדי הקבוצה את האליפות כ"תואר השישי של המועדון".
ב-1980 זכתה הקבוצה פעם נוספת באליפות. הקבוצה זכתה לכינוי "הסימפוניה" (La Sinfónica) בשל המשחק היפה שהציגה. לאחר האליפות נקלעה הקבוצה למשבר. ב-1985 ירדה הקבוצה בפעם השנייה בתולדותיה לליגה השנייה והצליחה לשוב לליגה הראשונה כעבור שנה אחת. עם החזרה לליגה הראשונה, הקבוצה אף הצליחה לזכות באליפות הרביעית והאחרונה בתולדות המועדון בעונת 1986/87, בכך הייתה לקבוצה היחידה בכדורגל הארגנטינאי שמצליחה לזכות באליפות עם עלייתה לליגה הראשונה.
הקבוצה לא זכתה בתארים נוספים עד שנת 1995 אז הצליחה לזכות בתואר בינלאומי בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה אחרי שזכתה בגביע קונמבול.
בסוף עונת הקלאוסורה 2010 ירדה הקבוצה לליגת המשנה בארגנטינה לאחר 24 שנים רצופות בהן שיחקה בליגה הראשונה, לאחר שכשלה במשחקי המבחן מול קבוצת אול בויס. התוצאה במשחק הראשון הייתה תיקו 1:1, אך במשחק השני הפסידה סנטראל באצטדיונה הביתי בתוצאה 0:3 וירדה ליגה.
בסוף עונת 2012/13 הקבוצה עולה בחזרה לליגת העל.

מדי הקבוצה

תחילה, שיחקה הקבוצה במדים אדומים-לבנים. לאחר מכן עברה הקבוצה לשחק במדים כחולים-לבנים למשך מספר שנים עד שעברה לשחק בצבעים הנוכחים - פסים כחולים-זהובים מאונכים.

כינוי הקבוצה

הקבוצה זכתה לכינוי "canallas" (תואר גנאי בסלנג ארגנטינאי) אחרי שסירבה לשחק במשחק צדקה לאיסוף תרומות למרפאה שטיפלה בחולי צרעת. יריבתה העירונית ניואל'ס אולד בויס שכן השתתפה במשחק זכתה לכינוי "המצורעים".
הקבוצה ידועה גם בכינויה "האקדמיה" (כינוי המשותף יחד עם ראסינג קלוב) בזכות מחלקת הנוער שלה.
אוהדי הקבוצה נקראים גם "Los Guerreros"  (הלוחמים), להם נאמנות עיוורת לקבוצה ובשל כך גם ריבוי מעשה האלימות והוונדליזם המיוחסים להם.

אצטדיון הקבוצה

הקבוצה משחקת באצטדיון חיגנטה דה ארוז'יטו (Estadio Gigante de Arroyito) הנמצא בשכונת ליסנדרו דה לה טורה (המוכרת בשם ארוז'יטו). האצטדיון נחנך בשנת 1929 ועבר שיפוץ נרחב לקראת מונדיאל 1978. האצטדיון אירח שלושה ממשחקי ארגנטינה בשורותיה כיכב מריו קמפס, שחקנה של הקבוצה.

הקלאסיקו של רוסאריו

משחק הדרבי (ה"קלאסיקו") של העיר רוסאריו בין סנטרל לניואל'ס אולד בויס נחשב לאחד המשחקים הטעונים בכדורגל הארגנטינאי. בין שתי הקבוצות ישנה יריבות עזה שלעיתים אף גולשת למעשי אלימות בין שני מחנות האוהדים. "הקלאסיקו של רוסאריו" נחשב לאחד החשובים בכדורגל הארגנטינאי, והוותיק מביניהם (המשחק הרשמי הראשון נערך ב-18 ביוני 1905).
הביאנלה של ויטני

הביאנלה של ויטני (באנגלית: The Whitney Biennial) היא ביאנלה במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית, ובה מוצגות יצירות אמנות מודרנית של אמנים אמריקאים צעירים. מקורה של ביאנלה זו בתערוכה שנתית של אמנים צעירים שהציגה האספנית והפסלת גרטרוד ואנדרבילט ויטני החל משנת 1918. הביאנלה נחשבת לאחת הטובות בעולם. החל משנת 2000 מוענק במסגרת הביאנלה פרס בקסבאום.
בשנת 2002 הושק אתר WhitneyBiennial.com המציג תערוכות אמנות דיגיטלית.
בין היתר הציגו בביאנלה האמנים דן קולן, איסבל בישופ, קנת אנגר, גניאל ג'ונסטון, זו שטראוס, מתיו די ג'קסון, מרילין מינטר, הארי גמבואה הבן, רוברט גובר, דש שנו, הנאה לידן וכריס יוהנסון.
הארמייה החמישית (האימפריה העות'מאנית)

היסטוריה

הארמייה הוקמה ב-25 במרץ 1915, לצורך הגנה על הדרדנלים, והועמדה תחת פיקודו של גנרל אוטו לימן פון זנדרס הגרמני. הארמייה לחמה בנחישות בקרב גליפולי, ובין מפקדיה התבלט מאוד מוסטפא כמאל, לימים אתא טורק. הארמייה לחמה בגבורה במהלך הקרבות בחצי האי גליפולי, ולבסוף נסוגו משם כוחות הצבא הבריטי. לאחר הקרב צומצמה הארמייה, וב-21 בנובמבר 1918 פורקה הארמייה.
יעקב בן זבדי

חייו

יעקב היה בנם של זבדי ושלומית ואחיו של יוחנן השליח. בברית החדשה מתואר יעקב כאחד מתלמידי ישו הראשונים. מוזכר כי יעקב ויוחנן שהו עם אביהם על החוף כשישו קרא להם להפוך לתלמידיו. הם נקראו "בני רעם". יעקב היה אחד משלושת השליחים אשר נכחו בהשתנות של ישו (האחרים היו אחיו יוחנן ופטרוס). ב"מעשי השליחים" מדווח כי אגריפס הראשון ציווה להוציא את יעקב להורג במכת חרב, וכך הפך אותו למרטיר הראשון מבין שנים עשר השליחים. 
ראשו הופרד מגופו ונקבר בקתדרלת יעקב הקדוש ברובע הארמני בעיר העתיקה של ירושלים. מסופר עוד כי עצמותיו נדדו על גבי צדפה, עד שהגיעו לחופי חצי האי האיברי. על האתר שבו, על פי האגדה, מצוי קברו, נבנתה העיר סנטיאגו דה קומפוסטלה בספרד. (סנטיאגו הוא שמו הספרדי של יעקב בן זבדי, ובשם זה נקראו מקומות רבים בארצות הדוברות ספרדית). דרך סנטיאגו באותו אזור נקראת גם היא על שמו ומשמשת צליינים לעלייה לרגל לכנסיית קברו. הוא נחשב לקדוש המגן של ספרד.
סמל הרפובליקה הדרום-אפריקאית

עיצוב

בלב סמל הטרנסוואל שדה צבעוני עם מסגרת זהובה. הוא מחולק למספר חלקים: רבעו השמאלי העליון הוא בצבע אדום והוא מציג את האריה, בעל החיים המפואר ביותר בתחומי הרפובליקה הדרום אפריקאית, ואולי אף מדובר ספציפית באריה טרנסוואלני. שאר השדה מציג ייצוגים בולטים של האפריקאנר בתודעה הלאומית של הרפובליקה. הרבע העליון הימני, אשר צבעו כחול, מציג בגאווה את הלוחם האפריקאנר, העשוי בלא חת, כשהוא מחזיק כלי נשק ולבוש בלבוש מסורתי, לרבות כובע. החצי התחתון של השדה הוא בצבע ירוק, ומציג עגלת משא, המייצגת את האפריקאנר הנודד, ה"טרקבור", התר את הארץ בחפשו אחר חירות ומקום להקים בו מולדת. במרכז השדה מוצג סמל קטן ובו עוגן, המייצג את החיבור לאדמת הארץ. מעל השדה פורש את כנפיו נשר מוזהב, ומשני הצדדים תומכים סדרה של שישה דגלי הרפובליקה הדרום אפריקאית, שלושה מכל צד. בתחתית הסמל נמתחת המוטו מצד לצד, ובו כתוב בהולנדית "EENDRAGT MAAKT MAGT", שפירושו "אחדות היא כוח".

היסטוריה

ב-18 בפברואר 1858, כארבע שנים לאחר הקמת הרפובליקה, קבעה מועצת העם, הפרלמנט של המדינה את סמל המדינה, שיהיה: "שדה כסף בו יוצב עוגן זהב עם נשר מעליו הפותח לרווחה את זרועותיו. בצידו הימני של השדה יעמוד גבר בלבוש מסורתי עם אקדח. בצידו השמאלי יעמוד אריה." למרות הדמיון לתצורה המודרנית של הסמל, ככל הנראה לאורך השנים הוא שינה מפעם לפעם את צורתו, עד שקיבל את מראהו המאוחר. גרסה מאוחרת כזאת כנראה התחילה להופיע החל משנת 1871. הסמל היה בתוקף עד ה-31 במאי 1902, אז הרפובליקה הדרום אפריקאית הובסה על ידי בריטניה במלחמת הבורים, וחדלה מלהתקיים.
לאחר ניצחון הבריטים על הרפובליקה הדרום אפריקאית, הם הקימו על חורבותיה את מושבת טרנסוואל, אשר התקיימה עד שנת 1910. הסמל שבחרו הבריטים למושבה זאת היה אריה, באופן אותו אפשר לראות כניסיון לשמר את מוטיב האריה מהסמל ההיסטורי של המקום - סמל הרפובליקה הדרום אפריקאית. בשנת 1910 אוחדו שטחי הרפובליקה הדרום אפריקאית עם שאר המושבות הבריטיות באזור, ועל בסיסן הוקם איחוד דרום אפריקה. סמל המדינה החדשה כלל ייצוג לא מבוטל לסמל הרפובליקה הדרום אפריקאית. מעל הסמל התנשא בגאון אריה, וברבע הימני התחתון של המגן עמדה עגלה, הדומה לעגלת האפריקאנר הנודד מסמל הרפובליקה. המוטו היה דומה אף הוא, במקום "אחדות היא כוח", "מהאחדות יבוא הכוח". לאחר נפילת האפרטהייד והקמת דרום אפריקה החדשה, סמל פרובינציית חאוטנג, בלב המשתרעת כיום בשטח עליו פעם התקיימה הרפובליקה הדרום אפריקאית, כולל באופן בולט שני אריות תומכים. המוטו של חאוטנג המודרנית מזכיר את זה של הרפובליקה, אך עם זאת שונה - במקום "אחדות היא כוח", "מאוחדים בגיוון".
אנרי גסטו

תחומי מחקר

תחומי המחקר העיקריים שלו היו על אלקטרואנצפלוגרם ותפקודי המוח באפילפסיה. הוא מאוד התעניין בסמיולוגיה של פרכוסים. התענינות זו הביאה אותו לעסוק במיון סוגי הפרכוסים שהתפרסם על ידי הליגה נגד אפילפסיה ב- 1981.הוא עבד הרבה על אפילפסיה פוטוסנסיטיבית. הוא עסק, גם, בפרכוסים אפילפטיים שנגרמים על ידי הפחדה.
הוא התבסס במחקריו על בסיס רחב באנטומיה וכך, כשהמציאו  את מכשיר הטומוגרפיה ממוחשבת הוא ניצל אותו מייד לצורך המחקרים שלו.
גסטו יסד את הקולוקיום של מרסיי שנעשה לפורום מרכזי בחקר האפילפסיה.
שי בירוק

קריירה

בירוק נולד באתיופיה, ובגיל 6 עלה לישראל. בגיל 9 החל לשחק בקבוצת הילדים של בית"ר נס טוברוק בנתניה.
בשנת 2001 עבר בירוק לשחק במדי קבוצת הנערים של אייאקס אמסטרדם בעקבות משחק מול הפועל כפר סבא בו נכח מגלה כשרונות של המועדון. באיאקס שיחק בירוק לצידו של דניאל דה רידר. כשהיה בן 16 רכשה טוטנהאם הוטספר את הזכות להחתימו תמורת 100,000 דולר.
במדי נבחרת הנוער של ישראל רשם בירוק 8 הופעות ו-3 שערים. במדי הנבחרת הצעירה רשם 3 הופעות.
בגיל 17 עבר בירוק לקבוצת הנוער של מכבי חיפה והיה סגן מלך השערים של ליגת העל לנוער עם 21 כיבושים. באוגוסט 2002 השתתף לראשונה במשחק בוגרים של מכבי חיפה. בספטמבר 2003 שיחק לראשונה בליגת העל, וגם כבש את אחד השערים בניצחון מכבי חיפה 0-4 על בית"ר ירושלים. בירוק היה חלק מהקבוצה שזכתה באליפות הליגה בשנים 2003/2004, 2004/2005 ו-2005/2006, אך לרוב שולב כשחקן מחליף.
בעונת 2006/2007 שיחק במכבי נתניה הגיע איתה למקום השני אך איכזב ביכולתו ושוחרר מהקבוצה. בעונה שלאחר מכן חתם בקבוצת הפועל באר שבע, במדיה שותף ב-7 משחקי ליגה בלבד. ביולי 2008 חתם בקבוצת הפועל בני לוד לשנתיים, אך שוחרר מהקבוצה לאחר חודשיים, אחרי שלא הגיע לכמה אימונים.
לאחר שלא שיחק כשנתיים החל בירוק להתאמן בהפועל אשקלון, תחת הדרכתו של המאמן גיא עזורי, אך לא היה רשום בקבוצה. לאחר כחצי שנה, ב-13 בינואר 2011, חתם בירוק רשמית בקבוצה.
בקיץ 2011 חתם בירוק בקבוצת הפועל כפר סבא, במדיה שיחק עד ינואר 2012.
פול אדגר

קריירה

אדגר התחיל את הקריירה שלו באקנאס מליגת העל הפינית. ב-29 באפריל 2016 אדגר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-0 ליובסקילה. ב-25 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-2 נגד גראנקולה. במשחקו האחרון בקבוצה הורחק לראשונה בקריירה במשחק בו הפסידה אקנאס 4-0 לטורון פאלוסאורה.
ב-27 באוגוסט 2017 הושאל לבית"ר ירושלים עד לסיום העונה. ב-11 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-76 של משחק הליגה נגד מכבי פתח תקווה. בית"ר ניצחה את המשחק 1-2 כאשר הנגיעה הראשונה של אדגר בכדור, הובילה למהלך שבסופו מרסל הייסטר הבקיע את שער הניצחון עבור בית"ר.
ב-1 בפברואר 2018, לאחר שהגיע אישור מאקנאס הפינית אליה שייך השחקן, הוא הושאל לקבוצת הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית. לבית"ר עומדת האופציה לרכוש את השחקן חזרה בקיץ.
באוגוסט 2018 אדגר הצטרף לקבוצת המילואים של בטיס.
סמי קצב

סמי קצב (נולד ב-1946) הוא איש עסקים ישראלי, בעלי קבוצת SK (נסקא תעשיות - אס קיי גרופ בע"מ) הכוללת בין השאר את מספנות ישראל, תעשיות נשק לישראל (IWI) ומפרולייט.

ביוגרפיה

קצב נולד באבאדאן שבאיראן, בן למשפחה ממוצא עיראקי. ב-1962 עלה לישראל עם הוריו וארבעת אחיו, והתגורר בשכונה א' בבאר שבע.
בצה"ל שירת בחיל התותחנים פיקד על סוללה ובמלחמת ששת הימים שימש קצין סיוע ארטילרי בחטיבה 7.
לאחר שחרורו עבד בחברת סולתם ובמסגרת זו נשלח לאיראן ועסק בתחום של פיתוח מערכות ארטילריה לצבא האיראני בתקופת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי. טרום המהפכה האיראנית ב-1979 שב לישראל. הוא רכש מפעל לעיבוד שבבי בשלומי וב-1995 רכש את חברת מספנות ישראל יחד עם שלמה שמלצר ושלומי פוגל ומכהן כיושב ראש דירקטוריון החברה.
פעילותו בתחום החברות הביטחוניות המשיכה עם רכישת חברת הכוונות האופטיות "מפרולייט" בשנת 2000, ב-2001 רכש את חברת הפריסקופים לרק"ם "יוניסקופ", ב-2003 רכש מפעל אלקטרואופטיקה בארצות הברית. ב-2005 רכש את מפעל "מגן" של התעשייה הצבאית המייצר נשק קל והקים את חברת תעשיות נשק לישראל.
רכישות נוספות בתחום הביטחוני היו של חברות בתחום האופטיקה, לייזרים ואמצעי ראיית לילה: ניו נגה לייט, נייט לייט טכנולוגיות, פריזמטק, אם.אס.אי, ופולס אינטרו סיסטמס, של חברת ציוד התקשורת קמרו־טק ושל ויז'נמפ (visionmap).
כמו כן קצב הבעלים של חברת הנדל"ן "אושירה".
צנזורה

הגדרת הצנזורה וסמכויותיה

מקור השם צנזורה הוא במונח הלטיני censor, שמשמעו "בודק", דהינו פקיד הבודק פרסומים וגונז דברים האסורים על ידי השלטון. הצנזורה הייתה נפוצה בתרבות העתיקה כחלק מהמשטר, שאסר להפיץ תכנים שעלולים לערער אותו או לפגוע בו. הדתות השונות ובמיוחד הנצרות בתקופת האינקויזיציה, עשו שימוש רב בכלי זה, על מנת לשלוט במאמיניהן. ידועה השפעתה של הצנזורה הנוצרית על התלמוד, שבמסגרתה הושמטו קטעים שלמים ושונו משפטים שנתפסו כפוגעים בנצרות.
בזמנים המודרניים מתייחסת הצנזורה לבדיקה של ספרים, כתבי-עת, מחזות, סרטים, תוכניות טלוויזיה ורדיו, דיווחי חדשות ושאר אמצעי תקשורת, במטרה לשנות או להדחיק קטעים העשויים להיות פוגעים, לא נעימים, מעוררי התנגדות או חושפי סודות צבאיים וביטחוניים. החומר ה"לא נעים" נחשב לחומר לא מוסרי או גס, כופר או מנאץ, מסית או שעלול לפגוע בביטחון המדינה. כך, הנימוק לצנזורה הוא ההגנה על שלושה מוסדות חברתיים: המשפחה, הדת (הכנסייה) והמדינה.
באמצע המאה ה-19 נקבעו בבריטניה הוראות האוסרות הפצה של ספרות תועבה באמצעות הדואר. על פי הוראות אלה הוחרמו הספרים "סטיריקון", "פאני היל", "דקאמרון" ועוד. בשנת 1865 נחקק איסור דומה בארצות הברית, ובמסגרתו נאסרה אף הפצתם של ספרי הדרכה מינית. 
עד לאחרונה הייתה הצנזורה יציבה במוסדות שונים אפילו במדינות הדמוקרטיות המתקדמות ביותר המאופיינות בחופש הביטוי. באמצע המאה ה-20 החליש שינוי מהפכני בעמדת הציבור את כוחה של הצנזורה בדמוקרטיות רבות; למרות זאת, הצנזורה על צורותיה לא התפרקה באופן כלל-עולמי. כיום מתנגדים אנשים רבים, כולל אזרחים ליברלים, למתירנות החדשה באמנות ובתקשורת; הם טוענים שהיא משחיתה כל חוש של צניעות ונימוס ואף חותרת תחת התרבות.
בחברות לא-דמוקרטיות כמו סין, קוריאה הצפונית ובורמה, הצנזורה דומיננטית מאוד, נמצאת בכל הדרגות האמנותיות, האינטלקטואליות, הדתיות, הפוליטיות והציבוריות של חיי הפרט. מעטים המעשים או הביטויים שאינם זוכים לפיקוח רשמי.
ההצהרה הבינלאומית לזכויות אדם, אשר אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 1948, אינה מתייחסת לצנזורה ואינה מבטיחה חופש מצנזורה.
בישראל בוטלה הצנזורה על מחזות בשנת 1991, אך עדיין מופעלת צנזורה ביטחונית, המגבילה פרסומים הקשורים לביטחון המדינה.

צנזורה חרדית

גם בחברה החרדית קיימת צנזורה בלתי רשמית, אך נעשית על ידי בודדים ועל דעת עצמם בעקבות קונצנזוס בחברה זו על הסכם שבשתיקה.

באופן גלוי יותר, ישנם רבנים רבים היוצאים כנגד הכנסת מקלט טלוויזיה לבית ושימוש באינטרנט.
עם זאת, למחמירים פחות קיימים פתרונות בדמות ספקיות אינטרנט המספקות גישה לאינטרנט מסונן מתכנים שאינם עולים בקנה אחד עם ערכי הדת או עם ערכי הקהילה החרדית. אינטרנט זה מכונה "אינטרנט כשר".

צנזורה של אנימה

הרבה סדרות אנימה מכילות תוכן מיני או תוכן אלים במיוחד. מסיבה זו, סדרות רבות עוברות צנזורה כשהן מיובאות לארצות אחרות. החברה הידועה ביותר לצנזור אנימה נקראת 4KIDS.
תסריט צילומים

תסריט צילומים או שוטינג סקריפט (מאנגלית: Shooting script) הוא תסריט מצלמה, הנבנה בשיתוף פעולה בין הבמאי והצלם, ותפקידו לתרגם את התסריט הכתוב לתמונה ולקול. טכנית נכתב תסריט המצלמה כתיאור של כל שוט ושוט שיש לצלם במהלך הסרט. בתסריט המצלמה מתאר הבמאי את אשר קורה בשוט, באיזה סוג עדשה יש לצלם את השוט, ומה צריך להיות גודל הפריים, מהי הזווית שבה ממוקמת המצלמה בשוט, ותזמון משוער של השוט.
המשטרה הפדרלית של ארגנטינה

היסטוריה

ב-1580 הקפטן חואן דה גאראיי ייסד מיליציית שיטור מקומית שנודעה בשם "משטרת בואנוס איירס" (Policía de Buenos Aires) ב-1880 ירשה אותה משטרת הבירה (Policía de la Capital) שב-1943 הפכה למשטרה הפדרלית. ב-24 בדצמבר 1943, הנשיא הארגנטינאי, פדרו פאבלו רמירס חתם על צו מס' 17.750 להקמת המשטרה הפדרלית, רעיון שהועלה על ידי מפקד המשטרה, אמיליו רמירס, בנו של הנשיא. המשטרה לא החליפה מיד את משטרת הבירה, אלא תחילה נטלה ממנה סמכויות שונות; ב-7 בפברואר 1944, המשמר הנשיאותי של הבית הוורוד (מעון הנשיא הארגנטינאי) היה לחלק מהמשטרה הפדרלית.
בינואר 2017 ניטלו ממנה סמכויות האכיפה בעיר בואנוס איירס והיא פועלת בכל המדינה ובמחוז בואנוס איירס, כשעל תפקידי השיטור בבואנוס איירס אחראית משטרת העיר בואנוס איירס.

הקבוצה המיוחדת למבצעים פדרליים

יחידת השתלטות משטרתית שהוקמה ב-1994.

היחידה המיוחדת הראשונה

יחידת מבצעים מיוחדים שהוקמה ב-1978 כדי לאבטח את המונדיאל שנערך במדינה והפכה ליחידה העיקרית ללוחמה בטרור של המשטרה הפדרלית בארגנטינה.
מחוזות אירלנד

האי אירלנד מחולק לארבע פרובינציות, המחולקות באופן היסטורי ל-32 מחוזות ש-26 מהם נמצאים בתחום הרפובליקה של אירלנד ויתרתם בצפון אירלנד. 
בשנת 2014 בוצע שינוי ומאז אירלנד מחולקת ל-26 מועצות מחוזיות, 3 מועצות עירוניות ו-2 מועצות משותפות לעיר ולמחוז.
הברירה השטנית

העלילה

בשנת 1982 התברר הן למודיעין האמריקני והן למזכיר המפלגה הקומוניסטית מקסים רודין כי יבול הדגן של רוסיה יימצא השנה בגירעון של כ-55 מיליון טונות. המשמעות המידית של המידע היא שברית המעוצות עומדת בפני איום ממשי של רעב. האמריקנים, בראשות הנשיא ויליאם מאתיוס מנצלים את המשבר בכדי ללחוץ על ברית המועצות להיכנס למשא ומתן על הפחתת הנוכחות הצבאית במזרח אירופה וצמצום הנשק הגרעיני, בנסוח הסכמי סאלט. רודין נטה להסכים אבל מנהיג האופוזיציה בפוליטביורו התנגד והציע לפתוח במלחמה מוגבלת, שמטרתה להשתלט על מרחבים במערב אירופה. אם לא ייחתם הסכם וייפתר איום הרעב, יפתחו הרוסים במלחמה שתוביל למלחמת עולם.
במקביל מתמנה אדם מונרו, קצין חיל רגלים לשעבר ברגימנט ההרריים של גורדון ואיש מבצעים ותיק ומנוסה לראש תחנת השירות החשאי הבריטי במוסקבה. שם פגש מונרו באהובתו לשעבר, ולנטינה, קצרנית המתמללת את דיוני הפוליטביורו. זו מעבירה לידיו מידע רגיש המסייע בידי המערב לנהל את המשא ומתן עם ברית המועצות. עתידו של ההסכם, כמו גם שלום העולם, הופך בטוח פחות כאשר ארגון טרור אוקראיני, עליו מפקד בריטי-אוקראיני בשם אנדרו דרייק, מתנקש בחיי ראש הק.ג.ב. אף שהפוליטביורו ניסה לטייח את הפרשה, השתלטו דרייק ואנשיו על מכלית הנפט הגדולה בעולם, המפליגה בים הצפוני, ואיימו שאם לא תיחשף ההתנקשות יפוצצו את המכלית וימיטו שואה אקולוגית על המרחב הצפון אירופי. ברית המעוצות מצידה הודיעה לממשל האמריקני שאם המערב לא יצליח לפתור את משבר המכלית ותיחשף ההתנקשות בחיי ראש הק.ג.ב, יסרבו לחתום על ההסכם שאליו הגיעו עם האמריקנים, הכולל דגן תמורת צמצום כוחות באירופה וצמצום נשק גרעיני.
הממשל הבריטי הטיל על מפקד שירות הסירות המיוחד, רב-סרן סיימון פאלון, להיערך לפעולת השתלטות על המכלית ואילו על מונרו, להתיר את התסבוכת שבין המעצמות.
אפרים טובנהויז

אפרים טובנהויז  (25 במאי 1908 – 17 באפריל 1983) היה סופר, עיתונאי, מחלוצי היישוב ובוניו. טובנהויז היה צאצא של ר' מאיר מפרמישלאן מצד אביו, ושל רבי אברהם המלאך מצד אמו.

תולדות חייו

טובנהויז נולד ב-1908 בצפת, בן זקונים לאביו הרב מאיר טובנהויז, שהיה סופר ועיתונאי, ולאמו בת שבע גולדנבאום, בתו של הרב אברהם שלמה גולדנבאום. בנערותו עברה המשפחה לחיפה והוא למד בבית הספר אליאנס - כל ישראל חברים ומשם עבר לבית הספר הריאלי וסיים בהצטיינות. בגיל עשרים נשא אפרים את לאה רוזנברג לאישה ולזוג נולדו שתי בנות: שולמית ותמר.

פועלו וכתיבתו

טובנהויז היה אחד מעסקניה של תנועת המזרחי. בשנת 1950 (תש"י) נבחר כחבר הנשיאות של הוועד הפועל של התנועה בחיפה, וכחבר המועצה הארצית של התנועה. בשנת 1951, תשי"א, היה פעיל כחבר הוועד של ועד הלשון. בשנת 1952 (תשי"ב) נבחר למנהל ולגזבר הכבוד של "החברה לחקר המקרא" בישראל. כמו כן היה פעיל במסגרת הציונים הכלליים.
טובנהויז הקדיש את חייו לתיעוד אישים ולוחמים שהיו חלוצי היישוב ובוניו ופעלו בארץ ישראל ובחו"ל, בהם ד"ר יצחק אפשטיין, ד"ר היינריך לווה, פרופ' ישראל רייכרט, האדמ"ורית חנה רחל מלודמיר וכן אביו של אפרים מאיר טובנהויז ואחיו חיים יאיר, יעקב יוסף ומשה ברוך טובנהויז. מסע זה מתועד בספרו "בנתיב היחיד" (1959).
טובנהויז ערך את ספר היובל לרב הלל פוסק, שבו השתתפו מאה ועשרים רבנים וסופרים תורניים בראשותם של הרב בן-ציון עוזיאל והרב יעקב משה טולידאנו.
כן לקח חלק בספר יובל השבעים לרב הראשי לארץ ישראל בן-ציון מאיר חי עוזיאל "אור המאיר", שבו פרסם מחקר על צפת הקבלית במאה ה-16 ור' משה קורדובירו. השתתף קבוע ברבעונים ובירחונים המדעיים והספרותיים: "תלפיות" (ניו יורק), "שערי ציון" (לונדון), "ליטערארישע העפטן" (ארצות הברית), "לשון און לעבן" (לונדון), "דער שפיגעל" ו"שריפטען" (בואנוס איירס), ובשבועונים והעתונים היומיים: "דער אמעריקאנער", "ניו יורקער וואכנבלאט" (שניהם יוצאים בניו יורק) ו"דאס".
מלבד ספריו, השתתף טובנהויז כסופר קבוע באנציקלופדיה כללית יזרעאל והוא היה מחברם של הערכים בנושאי קבלה, חסידות, ספרות עברית ויידיש. הוא פרסם מאמרים רבים על אישים יוצרים בתורנות, במדע בספרות. כן פרסם מחקרים, מסות וביקורות ספרים אשר חלקם פורסמו בשמות העט: א. ינאי, א. יונה, א. פן, א. בן-מאיר, א. בן המביט, א. בן הצופה ועוד. בנוסף כתב ספר מקיף על החולמים והלוחמים בארץ מימי הביל"וים, (משנת 1882) עד הקמת מדינת ישראל. כתיבת ספר זה העסיקה אותו במהלך למעלה מ-15 שנות עבודה.