google/wiki40b huggingface dataset:
ישו צייד הערפדים

עלילת הסרט

הסרט נפתח בגילוים של כמרים כי הערפדים יצאו מכלל שליטה. הכמרים מחליטים לפנות אל ישו לעזרה, אך מותקפים ונהרגים בעצמם על ידי ערפדים בטרם שיוכלו להעביר לו את כל המידע הדרוש. לאחר מכן הערפדים אף תוקפים את ישו עצמו.
ישו מבין את חומרת המצב ומתכונן לקרב. הוא פוגש בלסבית צעירה בשם מארי מגנום אשר עוזרת לו ומרוממת את רוחו. הוא מקצר שערו ומתחיל להתחמש ביתדות עץ (על פי האגדה המקובלת שניתן להרוג ערפדים בעזרת החדרת יתד עץ לליבם). במהלך דרכו הוא מותקף על ידי חבורת אתאיסטים אשר לטענתם נמאס להם מעצם קיומו וכי הגיע הזמן להכריע בשאלה הדתית. האתאיסטים תוקפים את ישו בחבורות רבות המשתמשות באמנויות לחימה שונות. ישו מצליח להביס את כל האתאיסטים וממשיך בדרכו.
בינתיים אנו למדים על תוכניתם השטנית של הערפדים, המתכננים להכחיד את כל קהילת הלסביות כדי לשמר את כוחם. ראש הערפדים הוא ג'וני גולגותא ויחד עמו עובד המנתח המרושע (ערפד אף הוא) ד"ר פרטוריוס. מטרתם היא להחליף את עורן של הלסביות אותם הם צדים בעורם של צבא הערפדיות שלהם ובכך לתת להם את היכולות ללכת באור יום (שכן על פי האגדה הערפדים אינם יכולים לסבול את קרניה של השמש).
ישו נעזר באביו (אלוהים) וקורא לכוכב ההיאבקות מקצוענית אל סנטו - מתאבק מקסיקני החובר אליו. בקרב הסופי ישו נלחם הן בגולגותא ובפרטוריוס בו זמנית ובמקומות שונים.

התייחסויות לנצרות

הסרט מרבה בהתייחסויות הן במעשים והן בציטוטים לתרבות הנצרות והברית החדשה בתרבות המערבית. הדוגמה הבולטת ביותר לכך הן שתי דרשות של מטיף אוונגליסטי אשר מתנהג כתמהוני וכאדם אשר איבד את שפיות דעתו, המשולבות בתוך הסרט. מלבד התייחסויות אלו מרבים יוצרי הסרט להציג עקרונות, מנהגים ומושגים שונים בנצרות בהקשר סאטירי לתרבות המערבית הפופולרית או לתרבות הפאנק.
כך, לדוגמה, ישו מדבר עם אביו ואימו (האל ומרים) דרך חפצים יומיומיים (כגון קערת גלידה או פסלה של אמו) ובכך מלגלג על תופעת ההתגלויות האלוהיות במצבים דומים. עוד מצוטטים דברים מטקסי הנצרות, כמו בעת קרב אמנויות לחימה, כאשר ישו חובט בגופו כמבקש להדגיש את עוצמתו ואומר "גופו של ישו" (משפט המופיע בעת טקס "לחם הקודש", האמור לסמל את גופו של ישו). שמו של ראש הערפדים "גולגותא" הוא גם שמה של גבעת הגולגולתא עליה נצלב ישו ופרטוריוס הוא פראיטור, קונסול ברומא העתיקה, בעל סמכות צבאית.
ההתייחסות הממושכת ביותר במהלך הסרט משלבת את תרבות הפאנק עם ערכים נוצרים מסוימים. במסגרת זו נראים מספר אנשי קודש וכמורה בעלי סממנים של תרבות זו, כגון סגנון שיער או דיבור, וכן משפטיו של ישו ואף סגנונו הכללי כולל בתוכו הדים מתרבות זו.

האהדה לסרט

הסרט הצליח לכבוש את לבבות מעריצים רבים, יחסית לתפוצתו הקטנה. מעריצים אלו העלו את הסרט למעמד של סרט פולחן ונוהגים לקיים הקרנות חגיגיות של הסרט. הסרט הוקרן אף במספר הקרנות אשר הכנסותיהן נתרמו לצדקה.
התרבות שצמחה סביב הסרט הפכה להיות רבה ומגוונת בעידוד חברת ההפקות. אתר החברה משמש בית לציורי מעריצים וכן מרכז מידע לגבי ההקרנות השונות של הסרט.
יער גשם

יער גשם הוא יער המאופיין בכמות גשמים רבה. בין הגאוגרפים מקובלות הגדרות שונות של המושג, ולפיהן כמות המשקעים המינימלית ביער גשם היא בין 1,750 ל-6,000 מילימטרים לשנה. המונסון הוא אחד מהגורמים המשמעותיים ביותר אשר תורמים ליצירת יערות הגשם בעולם. תנאים הכרחיים נוספים להתפתחות יער גשם הם אקלים טרופי המאופיין בחום גבוה ולחות גבוהה, ונהרות גדולים העשירים במים החוצים את האזור או נמצאים בקרבתו. רוב שטחי יערות הגשם הם מישוריים.
יערות הגשם הם מקום המחיה לכשני שלישים ממיני הזוחלים והצמחים על פני כדור הארץ. ישנן הערכות כי מאות מיליוני צמחים, חרקים ומיקרואורגניזמים החיים ביערות הגשם עדיין לא התגלו. יער הגשם הוא גם מקור לתרופות נדירות רבות, ולכן יש כאלו הקוראים ליערות הגשם "בית המרקחת" הגדול בעולם. בנוסף לכך, חוקרים מאמינים כי בין 40% ל-75% מכלל היצורים בעולם אנדמיים ליערות הגשם. מעבר לכך, יערות הגשם אחראיים לכ-28% מכלל יצור החמצן בעולם. יערות הגשם מכסים בין 6-7% משטח היבשה בעולם.
ישנם שני סוגים שונים של יערות גשם, המפוזרים בעולם במקומות שונים: יער גשם טרופי ויער גשם ממוזג.
ישיבת בית זבול

ישיבת בית זבול היא ישיבה בשכונת רחביה שבירושלים. הישיבה הוקמה בשנת תש"ה (1945) על ידי הרב יעקב משה חרל"פ, ששימש כנשיאה עד לפטירתו בשנת 1951.

היסטוריה

הישיבה הוקמה בתור בית מדרש גבוה לתלמוד בשם "בית זבול". הרב חרל"פ העביר שם שיעורים באופן קבוע במקביל להיותו ראש ישיבת מרכז הרב. הישיבה יועדה בעיקר לתלמידים נשואים.
בראשית דרכה שכנה הישיבה בשכונת שערי חסד, בקומה השנייה של בית הכנסת "הגר"א" בה כיהן הרב חרל"פ כרב. בישיבה יצאו לאור חלק מכתביו של הרב חרל"פ: סדרת 'מי-מרום' - י"ט חלקים, ספריו במחשבה ובחידושים על התורה, "בית זבול" - שו"ת וחידושים לתלמוד (ששה חלקים), התפילה, הגדה של פסח והמועדים. פרושים לשמונה פרקים לרמב"ם, פרוש לפרקי אבות וכן פרקי גאולה. בנוסף יצאו בישיבה שבעה ספרים בשם 'חידושי תורה על מסכתות' מאת הרב חיים לייב חרל"פ.
הישיבה, וסדרת הספרים בעלת השם הזהה, נקראו על שם אביו של הרב חרל"פ, הרב זבולון חרל"פ, וכן על שם ארץ ישראל אשר ממנה לא יצא מעולם.
במשך השנים עמדו בראשות הישיבה הרב אברהם שדמי (פשדמייסקי), הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש והרב שמואל ברוך ורנר. בנו הרב יוסף דוד זאב חרל"פ עמד בראשות הישיבה אך גם עסק בניהול הישיבה. מבין בוגריה ניתן למנות את הרבנים סיני אדלר, יצחק מאיר חרל"פ, אהרן רוזנפלד, שמואל דביר, שלמה זילברמן ויצחק פלקסר.
לאחר מות אביו הפך הרב חרל"פ את ביתו לבית כנסת, ובמהלך השנים עברה לבית זה גם ישיבת בית זבול. הבית נמצא ברחוב קק"ל פינת רחוב הקליר, הפונה אל הרחוב הראשי. במקום נמצאים הישיבה, בית הכנסת 'בית זבול' וכן כולל אברכים חרדי.
הרעלת כספית

בחשיפה אקוטית

חשיפה מיידית לרמות גבוהות תתבטא בשיעול, דלקות עור, דלקות חניכיים, הקאה, שלשולים, הזעת יתר - תופעות אלו יכולות להחמיר עד כדי איבוד נוזלים רב ושוק.

בחשיפה כרונית

הצטברות רמות נמוכות של כספית לאורך זמן יתבטאו לרוב ברעד, אינסומניה, דיכאון, רגזנות, עייפות, פגיעה בזיכרון. כמו כן ישנן תופעות חיצוניות כגון הזעת יתר, פריחות ואיבוד שיער.
הסתמנות קלאסית של הרעלת כספית מתוארת בספר הרפתקאות אליס בארץ הפלאות בדמותו של הכובען המטורף. תיאור זה תואם לפתגם האנגלי "מטורף כמו כובען", שכן הכובענים היו מעבדים ומרככים את הלבד לייצור המגבעות תוך שימוש באדי כספית מחוממת. מחלתם זאת הייתה מחלת מקצוע.

נשים בהריון

מחקר באוניברסיטת דרום דנמרק, שנערך באיי פארו, עקב אחרי ילדים בתקופה עוברית ולאחר שבע שנים, דגם את ריכוז הכספית בחבל הטבור ובאם לפני הלידה כדי להבין את השפעת החשיפה לכספית בתקופה עוברית. במחקר נמצא מתאם שלילי בין רמת המשכל של הילדים שנחשפו ובין רמת הכספית שנמדדה אצל האם. אמהות שהשתתפו במחקר זה נחשפו לכספית על ידי אכילת לווייתנים.
מאחר שדגים רבים מכילים כספית כתוצאה מזיהום, המלצת ה-FDA וה-EPA כיום היא להימנע מאכילת כרישים, לווייתנים ודגי חרב (שכן אלה נמצאים בראש מארג המזון ולכן בעלי נטייה מוגברת להצטברות כספית). הדגים הבטוחים ביותר ונפוצים במטבח הישראלי הם - אנשובי, סלמון, טונה, סרדינים, קוד והרינג.

הרעלת כספית בבעלי חיים

הרעלת הכספית באה לידי ביטוי גם בבעלי חיים שונים כחלק ממארג המזון  בין השאר ניתן למצוא ריכוזים של כספית בדגים,יונקים, עופות ועוד.
עידו ועינם

עידו ועינם הוא סיפור קצר מאת הסופר הישראלי ש"י עגנון. הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1950, ונכלל בכרך "עד הנה" בתוך מהדורת הוצאת שוקן בשנת 1962. הסיפור נחשב כשייך לז'אנר "סיפורי המעשים" של עגנון, ז'אנר שבו פועלים מבנים לא ריאליסטיים ברובד הגלוי של הסיפור. הביקורת הספרותית על הסיפור היא ענפה ופולמוסים משמעותיים הקשורים ליצירת עגנון בכללה יצאו דווקא מהדיון על סיפור זה.

תקציר מקוצר

המספר יושב בבית ידידיו, שיצאו לחופשה בחו"ל. הוא מאזין לסיפוריו של גבריאל גמזו על גמולה, אשתו הסהרורית, על נדודיו בין קהילות נידחות ועל חיפושיו אחר כתבי יד ופיוטים קדומים. לאחר שהסיפור מסופר מתברר שאשתו של גמזו נמצאת בחדר הסמוך עם דוקטור גינת, חוקר מודרני המתעניין בפזמוניה ובשפתה המיוחדת של גמולה, שבאה מאחת מהקהילות הנידחות. גמולה מגלה שיחסיה עם בעלה מעולם לא התממשו. אחרי כחודש מתים גמולה וגינת.

הביקורת והפרשנות

את הביקורות ניתן למיין על פי סוג הפרשנות של היצירה.

מאמרים פענחניים

משולם טוכנר, עדי צמח, חיים ברנדויין וישראל רוזנברג מעלים פרשנות מפענחת לכל אחד מהפרטים הסימבוליים, בסגנון רשימת הסמלים לעיל. התאמת המסמל ביצירה למסומל בעולם המציאות מאפשר להבין חלקים נרחבים מהסיפור כטענות על טיבם של אירועים היסטוריים בעיקר בתולדות עם ישראל. את הביקורת על גישה זו מציגים פרשנים שונים, ביניהם דן מירון. הטענות הן שגישה כזו היא לרוב חסרת ביסוס מספיק, מתייחסת רק לפרטים המתאימים למערכת שנקבעה מראש על ידי המבקר ומתעלמת מפרטים שאינם מתאימים לה, ואינה מקשרת בין הרובד הסמוי לבין הרובד הגלוי ביצירה.

מאמרים המנסים לגעת במכלול

מאמרים אלו אינם מפענחים כל פרט ופרט ביצירה, אלא מנסים להסביר את מכלול היצירה, בהנחה שהפרטים המוצפנים בסמלים אינם הכרחיים כדי להבין את היצירה. ביקורות כגון אלו נתנו לאה גולדברג וברוך קורצוייל. הם הבחינו בכמה שיותר מוטיבים ביצירה ודיברו על הרושם הכללי שהיא יוצרת ועל המשמעות הכללית שלה, אם כי לא ירדו לפרטי הפרטים.

מאמרי השגה תאורטיים

מאמרים אלו מנסים לציין מהן הדרכים הנכונות לפענח את יצירת עגנון. מאמרו של מירון שהוזכר לעיל, כנגד שיטת הפענוח, הוא אחד ממאמרים אלו. גם גרשון שקד ועמיהוד גלעד עסקו בדיונים מסוג זה.

מאמרים משלבים

הלל ברזל, יואב אלשטיין וגרשון שקד ניסו במאמרי ביקורת לשלב בין מאמצי פיענוח הצפנים המוסתרים ביצירה לבין גישות כלליות יותר, תוך שילוב הרבדים השונים ביצירה וניסיון ליצור פרשנות כוללת שתתחשב בכמה שיותר פרטים ביצירה.

מאמרים ספציפיים

מאמרים מסוימים מתמקדים בנקודות ספציפיות ומתעלמים משאר היצירה. כך מאמרה של מיכל אורון הדן ברמזים קבליים, ומאמרו של יעקב בהט הדן במוטיב החלום.

מחקר מקיף

הפרופסור הלל ויס ערך מחקר מקיף בנושא "עידו ועינם", הכולל דיון בכל מאמרי הביקורת החשובים על היצירה. המחקר יצא לאור במסגרת הקורס "עגונות" ו"עידו ועינם", מקורות-מבנים-משמעויות במסגרת האוניברסיטה הפתוחה בישראל.

גבריאל גמזו והגאוגרף אברהם יעקב ברוור

הגאוגרף אברהם יעקב ברור היה ידידו של עגנון וכתב לו אגרות ממסעותיו בעולם.
תיאוריו של גמזו ב"עידו ועינם" מתאימים לדמותו של ברור : "בן תורה ומכיר את רוב העולם וסייר ארצות רחוקות והגיע למקומות שלא קדמו שם שום תייר"; "קרא הרבה ושנה הרבה ושימש תלמידי חכמים הרבה וסיבב את חצי העולם. ממש אין ישוב של יהודים שלא היה גמזו שם... הביא מכל המקומות סיפורי אגדות ומנהגות ומשלי חכמים ופתגמים ושיחות עוברי דרכים ועל כל מאורע ומאורע היה מספר מעין המאורע" וכן "לימים התחיל
נוסע לארצות הרחוקות. לימים התחיל נוסע למקומות שלא עבר בהם אדם אירופי. עד לקדקדו של מדבר הגיע".
הגביע הברזילאי

טאסה ברזיל

טאסה ברזיל (בפורטוגזית: Taça Brasil) הייתה התחרות הראשונה ברמה הלאומית בברזיל והיא התקיימה בשיטת הגביע. היא נוסדה בשנת 1959 ושוחקה עד לשנת 1968. 
טאסה ברזיל הוקמה במטרה לאפשר השתתפות של קבוצה מברזיל בגביע ליברטדורס, אשר נוסד בשנת 1958. באותה התקופה לא הייתה לברזיל תחרות ברמה לאומית וטאסה ברזיל מילאה את החסר.
הקבוצה שזכתה במספר הרב ביותר של פעמים במפעל הייתה סנטוס, עם 5 זכיות (מתוך 7 פעמים בגמר). במחצית הראשונה של שנות ה-60 הייתה סנטוס בין הקבוצות הטובות בעולם, עם שחקנים כמו פלה, זיטו, קואוטיניו, ז'ילמר ואחרים. הקבוצה עם המספר השני של זכיות בטאסה ברזיל היא פלמיירס, עם 2 זכיות. עם זכייה אחת נמנות באהיה, בוטפוגו וקרוזיירו.
בשנת 1966 עלה מספר הנציגות הברזילאיות בגביע ליברטדורס ל-2, וטאסה ברזיל סיפקה את שתי הנציגות הללו (האלופה וסגניתה) בשנים 1965 ו-1966. בשנת 1967 הוקמה תחרות לאומית נוספת, הפעם בשיטת ליגה - טורניר רוברטו גומס פדרוזה - וכתוצאה, בשנים 1967 ו-1968 נציגה אחת לגביע הליברטדורס הייתה זוכת הטאסה ברזיל ואילו הנציגה השנייה הייתה אלופת טורניר רוברטו גומס פדרוזה.
עקב עליית החשיבות של טורניר רוברטו גומס פדרוזה בכדורגל הברזילאי, טאסה ברזיל הופסקה אחרי 1968 ולא שוחקה עוד.
בשנת 2011 אוחדו תוארי טאסה ברזיל עם אילו של ליגת העל הברזילאית, וכתוצאה מוכרות באופן רשמי זוכות טאסה ברזיל כאלופות ברזיל.

הקמת התחרות הנוכחית

תחרות הגביע הברזילאי הנוכחי, הקרויה בשם "גביע של ברזיל" (Copa do Brasil), נוסדה בשנת 1989 בעקבות שנוי בתנאי ליגת העל הברזילאית. לאחר 1987, מספר הקבוצות המשתתפות בליגת העל ירד באופן חד, וכתוצאה קבוצות ממדינות רבות בברזיל איבדו את האפשרות להתמודד נגד הקבוצות הגדולות ולזכות בכרטיס לגביע ליברטדורס. גביע ברזיל נולד על כן במטרה לתת הזדמנות לאלופות של כל המדינות הברזילאיות שוב להתמודד ברמה לאומית.
בית הכנסת ברובע פבריק

תולדותיו

ישנה מחלוקת לגבי שנת הקמתו של בית הכנסת המקורי, יש הסוברים שהיה זה בשנת 1838 ויש הסוברים שהיה זה בשנת 1841. לאחר הקרע ביהדות הונגריה, התפצלו יהודי העיר לשלוש קהילות נפרדות, ובית הכנסת שימש את עדת הסטטוס קוו. כעבור עשרות שנים הפך לנאולוגי. ב-3 בספטמבר 1899 נחנך המבנה הקיים עד היום, שנבנה מכספי תרומות שנאספו בעיקר על ידי ראש הקהילה, אלכס קוהן. בטקס חנוכתו, שבו דרש דרשה חגיגית הרב ד"ר יעקב זינגר, נכח גם ראש העיר, קארוי טלביס.
בית הכנסת, שנודע כ"בית הכנסת החדש", נבנה לפי תוכניותיו של האדריכל ההונגרי-יהודי הנודע בזמנו, לאופולד (ליפוט) באומהורן מבודפשט והבניה בוצעה בשנים 1895-1899 על ידי הקבלן המקומי יוסף קרמר . הבניה כוללת אלמנטים נאו-מאורים רבים, לפי אופנת "התחייה המורית" שאיפיינה את סגנון הבנייה של בתי כנסת רבים באירופה ואמריקה במאה ה19-20. גם בתי הכנסת האחרים בטימישוארה בנויים בסגנון זה. 
יש המכנים בימינו דווקא את בית הכנסת הזה " בית הכנסת המאורי" אולי גם בזכות הכיפה המרכזית המרשימה שלו. היסודות הנאו-מאורים משולבים כאן עם השפעות ביזנטיות ומהרנסאנס האיטלקי.
האדריכל באומהורן בנה בתי כנסת דומים ברחבי האימפריה האוסטרית-הונגרית בערים רייקה, סולנוק וווליקי בצ'קרק.
בבנין המבנה נלקח בחשבון מקום לעוגב ולמקהלת נשים.
העוגב נבנה בסביבות שנת 1900 על ידי מומחה ממוצא גרמני בשם קרל לאופולד וגנשטיין שבנה גם את עוגב כנסיית המילניום (1896) באותו הרובע.
בין הרבנים ששרתו בבית כנסת זה יש לציין את ד"ר יעקב זינגר וד"ר ארנסט נוימן.
על יד בית הכנסת הוקם בשנות ה-1970 בית אבות של הקהילה היהודית בתמיכת הג'וינט.

פרטים אדריכליים

בית הכנסת בנוי על מתאר מרובע ויש לו כיפה מרכזית הקשורה לחומות החיצונים באמצעות קשתות חצי-מעגליות עמוקות. יסודותיו האופייניים הם מגדלונים וכיפות. החזית היא פוליכרומית, תוך שימוש לסירוגין בטיח ובלבנים אדומות. 
הכיפה המרכזית והכיפות הקטנות הם בהשפעה ביזנטית ועל כן בית כנסת זה מוגדר לפעמים כשייך לקבוצה של בתי כנסת בעלי "קומופוזיציה מרכזית ביזנטית" (ר. קליין) בדומה לבית הכנסת ציון באורדיה, לבית הכנסת רומבך בבודפשט, לבתי הכנסת הגדולים של ג'ייר, סגד, בטרגו מורש ונובי סאד. 

הכיפה המרכזית הגבוהה מורמת על "תוף" מתומן, בעל מבנה עשוי עץ
מסוייד וצבוע, הנשען על ארבעה עמודים.
לבית הכנסת שתי כניסות: אחת לגברים דרך פרוזדור ("פוּליש") והשנייה לנשים ישירות מהרחוב עם מדרגות עד לקומת עזרת הנשים. גם העוגב נמצא בקומה עליונה. מה"פוליש" נכנסים לאולם התפילה המלבני המיועד לגברים, מצויד עם ספסלי עץ.
בית הכנסת נחשב לאחד המבנים היפים והמרשימים ביותר בעיר טימישוארה, אך מצב התחזוקה שלו לקוי ביותר ונמצא בסכנת התמוטטות. 
בשנת 2007 נעשו עבודות מיגון הגג בעזרת פח, בתרומת ראשות הכנסייה האורתודוקסית בעיר. 
בשנת 2009 הקהילה היהודית החליטה לצורך שיקום הבניין (שאינו משמש לתפילה כבר מזה שני עשורים ) להחכיר אותו למשך 35 שנה לתיאטרון הלאומי של טימישוארה. "בית הכנסת המאורי" כפי שהתחיל הבניין להקרא בעיתונות יעמוד להיהפך לאולם שלישי של התיאטרון הלאומי בטימישוארה. הקהילה היהודית העמידה תנאי שתוכן המופעים שיתקיימו בו לא יהוו פגיעה בערכי היהדות או בזכר היהודים. 
בסמוך לבית הכנסת עברה בעבר אחת מזרועותיו של הנחל בגה (Bega).
במקום אחר ברובע פבריק שוכן בית הכנסת הספרדי.
מטריצה סימטרית

מטריצה אנטי-סימטרית

מטריצה A המקיימת  היא מטריצה אנטי-סימטרית. כאשר שדה הבסיס בעל מאפיין שונה מ-2, כל האיברים באלכסון הראשי של מטריצה אנטי-סימטרית שווים לאפס. בנוסף לזה, מרחב המטריצות מתפרק לסכום ישר של מרחב המטריצות הסימטריות ומרחב המטריצות האנטי-סימטריות, ונוסחת הממדים היא .
הדטרמיננטה של מטריצה אנטי-סימטרית מסדר אי-זוגי (במאפיין שונה מ-2) היא אפס. עבור מטריצות אנטי-סימטריות מסדר זוגי, הדטרמיננטה היא ריבוע של הפפיאן.
דלת

דלת מתייחסת בדרך כלל לפתח בקיר, שעל צירו מורכב לוח עץ או מתכת נייד, המשמש לפתיחת ולחסימת המעבר והגישה. מבחינה לשונית, דלת מתייחסת לפתח שדרכו פוסעים ("לעבור בדלת"), או למבנה עצמו הכולל מסגרת, צירים ולוח נייד. אפשר למצוא דלתות גם במכוניות, ארונות, מקררים, כלובים וכדומה.

סוגי דלתות לבית ולכניסה

בבתים נחלקות הדלתות לדלתות כניסה (חוץ) או פנים. דלתות הכניסה מיוצרות מעץ, פלדה (פח מכופף) או שילוב של שניהם,
דלתות העץ מתאפיינות בעומק ויוקרה אולם אינן עמידות לשמש וגשם (כנ"ל דלתות הפלדה המחופות עץ).
דלתות הפנים בבית הן בדרך כלל במידות סטנדרטיות, אך ניתן לייצרן בכל מידה שרוצים. איכות ומחיר הדלת מושפעים מסוג מילוי הדלת ומהציפוי של הדלת (צבע, פורמייקה, פורניר ועוד).

נגישות

כדי שדלת תהיה נגישה, על הידית שלה להיות בצבע שונה ממנה, כדי שכבדי ראייה יוכלו לאתר את הידית בקלות. מומלץ שלא להשתמש בידית כדורית, כדי שאנשים עם יכולת אחיזה לקויה יוכלו לפתוח את הדלת. מומלץ שהן כיפוף הידית והן הזזת הדלת כולה ידרשו הפעלה מינימלית של כוח. אפשר לסדר ליד הדלת לחצן חשמלי שפותח אותה או מנגנון פתיחה אוטומטי. לפני הדלת יש להקצות מרחב מספיק לתפעולה בישיבה על כיסא גלגלים והדלת צריכה להיות רחבה דייה כדי לאפשר מעבר עם כיסא גלגלים. אין לשלב מדרגה בסף הדלת.
שילוט הדלת צריך להיות במקום מקובל, כדי שאנשים עם קשיים בתפיסה חזותית יוכלו לאתר אותו וכדי שעיוורים הקוראים ברייל יוכלו למצוא אותו ולהגיע אליו.

שימושים סמליים ומטאפוריים

בגלל תפקידה המרכזי בחציצה בין סביבות שונות, בעיקר בביתו של האדם, נעשה בדלת שימוש לשוני וסמלי. ביהדות מקובל במהלך תקופת השבעה להשאיר דלת פתוחה בבית האבלים, ובכך לחסוך מן האבלים את הטרחה בפתיחת הדלת והסחת דעתם מן האבל. ביהדות, יש מצווה להתקין על דפנות הדלת מזוזה. גם בעמים אחרים, ישנם מנהגים דומים הכוללים התקנת קמעות שונים. בטקס עתיק יומין בפתיחת הפרלמנט הבריטי, נטרקות דלתות הפרלמנט על פני "האדון נושא המוט השחור", במטרה לסמל את ריבונות הפרלמנט על השלטון המלכה, ועליו לנקוש על הדלת שלוש פעמים בקריאות הזדהות עד שהן נפתחות בפניו.
מייקל ביהן

ביוגרפיה

ביהן נולד באניסטון שבאלבמה למרשיה ודון ביהן. אביו היה עורך דין. הוא גדל בלינקולן שבנברסקה, ובנעוריו עברה משפחתו להתגורר במדינת אריזונה, שם החל לעסוק במשחק במועדון הדרמה של בית הספר התיכון שלו. בהמשך למד בחוג לדרמה באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים, ועבר להוליווד.
הוא נישא פעמיים, לקרלין אולסן (בין השנים 1980-1987), ולאחר מכן לג'ינה מארש (1988 עד היום). הוא אב לארבעה בנים.

קריירה

תפקידו הראשון בקולנוע היה בשנת 1978, בקומדיה בשם "מאמן". בהמשך השתתף במספר סרטים בתפקידי משנה תפקידים בקולנוע, וב-1984 גילם את דמותו של קייל ריס בסרט שליחות קטלנית, לצד ארנולד שוורצנגר. בסרט ההמשך, שליחות קטלנית 2 (1991), גילם שוב את ריס, בתפקיד אורח קצרצר שקיבל בסרט.
בעקבות פרסומו בסרט שליחות קטלנית, קיבל תפקיד משמעותי בסרט מצולות (1989), עבורו ניסו האולפנים לקדם את מועמדותו לפרס האוסקר, אך לא צלחו בכך. בנוסף שיחק בתפקיד משנה בסרט שובו של הנוסע השמיני. בהמשך קיבל תפקידים ראשיים בסרטים אריות הים (1990), פצצת זמן (1991) ו-K2 ‏(1991).
בשנות התשעים שיחק בתפקידי משנה בסרטים כגון אמנות המלחמה והפריצה לאלקטרז. בשנות ה-2000 השתתף גם בסרטי קולנוע עצמאיים כגון "משחקי גנגסטה". כן הופיע במשחקי מחשב כגון Command & Conquer: Tiberium Sun.
ביהן השתתף גם במספר סדרות וסרטי טלוויזיה, בהן הסדרה "בלוז לכחולי המדים", וכן הסדרות קצרות הימים "שבעת המופלאים" (המבוסס על המערבון באותו שם), "הרפתקאות בע"מ" ו"הוואי", שבוטלו בשל רייטינג נמוך.
ביהן ממשיך ומופיע בתפקידי משנה בסרטים קטנים יותר, דוגמת הופעותיו בסרטים "סטילטוס" ו"רחובות הדם".
שמעון אברמוביץ וינוור

חייו

וינוור נולד בעיר ורשה בפולין. בתחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף, תחרות פריז בשנת 1867, זכה במקום השני המשותף עם וילהלם שטייניץ ואחרי איגנץ קוליש. הוא נשאר בין הטובים ביותר בעולם למשך 15 שנים. בשנת 1868 זכה וינוור בתחרות הבינלאומית הראשונה שנערכה בעיר הולדתו ורשה. וינוור ניצח בדו-קרב שנערך בסנקט פטרבורג מול האמן הרוסי שומוב בתוצאה 2–5. בשנת 1878 חילק וינוור את המקום הראשון בתחרות בפריז, עם יוהנס צוקרטורט בתוצאה (+14 =5 −3) לפני האמנים ג'וזף הנרי בלקבורן וג'ורג' הנרי מקנזי אך לבסוף קיבל את המקום השני לאחר משחקי פלייאוף. בתחרות ברלין בשנת 1881 סיים במקום השלישי יחד עם מיכאל צ'יגורין. הישגו הטוב ביותר של וינוור היה מקום ראשון משותף עם שטייניץ בתחרות וינה 1882, שהייתה התחרות החזקה ביותר בהיסטוריה - עד אותה שנה. בשנת 1883 לא הצליח וינוור לנצח, אך מאוחר יותר בנירנברג הוא זכה במקום הראשון, וניצח את בלקבורן שזכה במקום השני.
לאחר הפסקה ארוכה חזר וינוור לשחמט בשנות ה-90 של המאה ה-19, אך בעת ההיא כבר חלפו על פניו שחקנים צעירים כזיגברט טאראש ועמנואל לסקר. בדרזדן 1892 ובבודפשט 1896 הוא סיים במקום השישי. בשנת 1896 הפסיד בדו-קרב לדוד ינובסקי 5-2. בתחרות הבינלאומית האחרונה בה השתתף, מונטה קרלו 1901, מלאו לו כבר 61 שנים, והוא לא נמנה עם הזוכים בפרסים. וינוור המשיך לשחק בתחרויות גם בשנות ה-60 שלו ובמהלך הקריירה הארוכה שלו התמודד עם כל גדולי השחמטאים של השליש האחרון של המאה ה-19, מאדולף אנדרסן ועד לסקר. היריבות המתמשכת עם בלקבורן נמשכה בין השנים 1870 ל-1901, והם נפגשו במשחקים תחרותיים בחמישה עשורים שונים.
מספר וריאנטים קרויים על שמו של וינוור. החשוב מהם הוא הווריאנט של ההגנה הצרפתית. שמו גם קשור להתקפת וינוור בפתיחה הספרדית. בתחרות מונטה קרלו 1901, בתחרות האחרונה בה השתתף, הפתיע וינוור בגמביט הנגדי בהגנה הסלבית במשחק מול פרנק מרשל. מאז קרוי הגמביט על שמו.
בשנת 1896 ניצח וינוור את שטייניץ בתחרות בנירנברג במשחק מצוין: 1. ה-4 ה-5 2. ד-4 ה:ד-4 3. מה:ד-4 פג-6 4. מה-ה-3 פו-6 5. פג-3 רב-4 6. רד-2 0-0 7. 0-0-0 צה-8 8. רג-4 ר:ג-3 9. ר:ג-3 פ:ה-4 10. מהו-4 פו-6 11. פו-3 ד-6 12. פז-5 רה-6 13. רד-3 ח-6 14. ח-4 פד-5 15. רח-7+ מח-8 16. צ:ד-5 ר:ד-5 17. רה-4 ו-6 18. ר:ד-5 ו:ז-5 19. ח:ז-5 פה-5 20. ז-6 ושחור נכנע.
רירית הרחם

רירית הרחם במחזור החודשי

בשלב הפוליקולרי, שלב התפתחות הזקיק בשחלה, השחלה מפרישה כמויות הולכות וגדלות של אסטרוגן גורם לצמיחה ושגשוג של בלוטות רירית הרחם. דופן רירית הרחם מתעבה, והרירית בונה את עצמה. בשלב הלוטלי מפריש הגופיף הצהוב את הורמון הפרוגסטרון. הורמון זה נוגד את פעילות האסטרוגן, ולפיכך נפסקת הצמיחה של רירית הרחם. בנוסף, הפרוגסטרון משפיע על הבלוטות להפריש לרירית הרחם חומרים מזינים - סוכרים ושומנים, שהרחם זקוק להם כדי לקלוט ביצית מופרית ברחם. שלב זה נמשך בערך 14 יום. ונקרא השלב הסקרטורי. 
ברגע שרמות הפרוגסטרון מתחילות לרדת, כלי הדם שמזינים את הבלוטות הללו מתכווצים, מתרחש תהליך של דלקת סטרילית, נוצר מצב קל של איסכמיה בבלוטות רירית הרחם והרירית מתפוררת ונושרת ונפלטת החוצה בתהליך שנקרא וסת.
משחקי סטוק מנדוויל

משחקי סטוק מנדוויל הבינלאומיים (International Stoke Mandeville Games), או בשמם הקודם המשחקים העולמיים לקטועי איברים ומשתמשי כיסאות גלגלים (World Wheelchair and Amputee Games) הוא אירוע ספורט רב תחומי בו משתתפים ספורטאים עם מוגבלויות פיזיות. 
בעוד שבאולימפיאדת הנכים משתתפים בעלי מוגבלויות פיזיות שאינם רתוקים לכיסא גלגלים (למשל עיוורים), משחקי סטוק מנדוויל מיועדים למשתתפים הרתוקים לכיסא גלגלים.
את המשחקים יזם לראשונה סר לודוויג גוטמן ב-1948, כאשר אירגן אירוע ספורט לחיילים פצועים ששירתו במלחמת העולם השנייה וסבלו מפגיעות בעמוד השדרה. התחרויות התקיימו בבית החולים השיקומי בסטוק מנדוויל שבאנגליה. ב-1952 הצטרפה הולנד למשחקים והפכה אותם לתחרות בינלאומית לספורט נכים. ב-1960 התקיים האירוע התשיעי של משחקי סטוק מנדוויל ברומא, לאחר אולימפיאדת הקיץ באותה שנה; משחקים אלה נחשבים למעשה לאולימפיאדת הנכים הראשונה. 
משחקי סטוק מנדוויל ה-17, שנחשבו בהמשך לאולימפיאדת הנכים השלישית, התקיימו ב-1968 בתל אביב.
עד 1995 נערכו המשחקים מדי שנה, כולל 4 אולימפיאדות נכים. מ-1995 התקיימו המשחקים רק בשנים שבהן לא התקיימה אולימפיאדת נכים. מ-2009 נערכים המשחקים מדי שנתיים. בנוסף, מ-2005 נערכים מדי שנה משחקים המיועדים למשתמשי כיסאות גלגלים מנבחרות צעירות, מתחת לגיל 23.
טויאמה (מחוז)

היסטוריה

לפני רסטורציית מייג'י נקרא המחוז מחוז אצ'ו, אך לאחר ביטול שיטת ההאן ב-1871 קיבל המחוז את השם ניאיקווה. ב-1876 אוחד המחוז עם מחוז אישיקווה, אך ב-1881 בוטל המיזוג, והמחוז קיבל את שמו הנוכחי.

גאוגרפיה

מחוז טויאמה גובל במחוזות הבאים: ניאיגטה בצפון-מזרח, אישיקווה במערב, נאגנו בדרום-מזרח, גיפו בדרום, וים יפן מצפון. 30% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
במחוז נמצא ההיבשתי היחיד במזרח אסיה מחוץ לרוסיה, שהתגלה בשנת 2012.

כלכלה

בשנת 2014 ייצר מחוז טויאמה 2.5% מכלל האורז שעובד ביפן באותה שנה. תעשיית האורז במחוז מנצלת את שפע מקורות המים הזורמים במחוז, הנובעים בהר טטה, ומספר תחנות כוח הידרואלקטריות נבנו בנהרות המחוז. בנוסף, תעשיית הדייג משגשגת לאורך חופי ים יפן.
מחוז טויאמה ידוע אף בשל תעשיית התרופות ההיסטורית שלו, שמובילה גם היום את שאר תעשיות המחוז, ואחריה נמצאות תעשיית ייצור חלקי אלקטרוניקה (עבור רובטים תעשייתיים ומיכון), ותעשיית המתכת (אלומיניום, נחושת וכו').
אימננטיות

אימננטיות היא מושג בתאולוגיה, בפילוסופיה ובמטאפיזיקה, המציין חשיבה וקיום לפי המהות הפנימית, הטבועה והכלולה בעולם, ועל פי חוקים ברורים וקבועים, חוקי העולם הפיזי. זאת בניגוד לאופן חשיבה חיצוני לקיום, שהוא גם גמיש ומופשט, שהוא טרנסצנדנטי.

אימננטיות והדת

התאולוגיה נדרשת רבות להתמודד עם הפרדוקס הכרוך באימננטיות. מצד אחד, הראיה הדתית היא לכאורה אימננטית, בהיותה מבוססת על אופן ראיה קבוע, אחיד, בעל חוקים ברורים ולא גמישים שאינם ניתנים להפרה. מצד שני, מושג האל הוא ללא ספק טרנסצנדנטלי ולא אימננטי: האל הוא מעבר לעולם הטבעי והחומרי, מעבר לחלל ולזמן. 
אחד הפילוסופים שהתמודדו עם הקושי הוא ברוך שפינוזה, הגורס כי הדת, מעצם היותה כזאת, היא אימננטית. תפיסתו, המכונה "פנתאיזם", גורסת כי אין אלוהות טרנסצנדנטית ואין אל פרסונלי מצווה, ומבחינתו האלוהות היא אימננטית, ובכך מהווה את כל הטבע על כל מרכיביו וגווניו.
דרך אחרת להתמודדות עם הבעיה היא דרכה של הקבלה, הדוגלת בהתגלות רב צורתית של האל האחד האינסופי, מצד אחד כאל טרנסצנדנטאלי שמעל לכל ההוויה (הקב"ה) ומצד שני כאל אימננטי השוכן בעולם ומחיה אותו (השכינה).

אימננטיות והמוסר

בתחום הפילוסופיה, הקושי בקבלת מושג האימננטיות נדון בעיקר בתורת המוסר. מצד אחד, הגדרת המושגים "טוב" ו"רע", בתורת המוסר, והצפייה כי על האדם לבחור בטוב, ולדבוק בחוקים שהוכח כי הם חוקים "צודקים", היא לכאורה חשיבה אימננטית. 
מצד שני, אין משמעות ל"בחירה מוסרית" אם האדם אינו יכול לבחור באופן חופשי לא מוסרי, או לחלופין במערכת שנראית לו מוסרית ולאחרים כלא מוסרית. מכאן, שלצורך אימננטיות מוסרית מתוך בחירה, חובה עלינו לאפשר היעדר אימננטיות, מתן בחירה ולגיטימציה מוחלטת להפרת אותם חוקים, וביטול מושגי ה"טוב" וה"צדק" הקיימים לכאורה מעבר לחלל ולזמן.