google/wiki40b huggingface dataset:
הכס המלכותי של דנמרק

הכס המלכותי של דנמרק (בדנית: Danmarks tronstol) הוא הייצוג הממשי של הכתר הדני מאז 1671 ושל ממלכת נורווגיה בתקופת האיחוד עם דנמרק (1671-1814). לפי האגדה, הכס עשוי מקרן של חד-קרן, אך נראה כי עשוי דווקא מחט של חדשן חדקרן נורווגי. שלושה אריות כסף בגודל-טבעי שומרים עליו, על פי המסורת התנ"כית, וכן היווה את הסמל של המונרכיה האבסולוטית של ממלכת דנמרק. הכס ניצב בטירת רוסנבורג שבקופנהגן, בירת דנמרק.

כס המלכות

בעקבות המעבר של דנמרק-נורווגיה ממונכריה נבחרת למונרכיה אבסולוטית ב-1660, הורה פרדריק השלישי לבנות כס מלכות. הכס נבנה בין השנים 1662–1671 על ידי בנדיקס גודשיווינג "הזקן" (Bendix Grodtschilling), שהיה נגר וצייר דני. בנו של פדריק, כריסטיאן החמישי, הוסיף לכס דמויות מוזהבות. הן הכס והן שלושת אריות-הכסף נבנו בהשראת כס שלמה התנכ"י, אשר נשמר על ידי שנים-עשר אריות, כמתואר בספר מלכים:
וַיַּעַשׂ הַמֶּלֶךְ כִּסֵּא שֵׁן גָּדוֹל וַיְצַפֵּהוּ זָהָב מוּפָז: שֵׁשׁ מַעֲלוֹת לַכִּסֵּה וְרֹאשׁ עָגֹל לַכִּסֵּה מֵאַחֲרָיו וְיָדֹת מִזֶּה וּמִזֶּה אֶל מְקוֹם הַשָּׁבֶת וּשְׁנַיִם אֲרָיוֹת עֹמְדִים אֵצֶל הַיָּדוֹת: וּשְׁנֵים עָשָׂר אֲרָיִים עֹמְדִים שָׁם עַל שֵׁשׁ הַמַּעֲלוֹת מִזֶּה וּמִזֶּה לֹא נַעֲשָׂה כֵן לְכָל מַמְלָכוֹת.
— ספר מלכים א', פרק י', פסוקים י"ח-כ'
הכס שימש להכתרות של מלכי דנמרק בין 1671–1840 (גם לאחר פירוק הממלכה המאוחדת ב-1814). כאשר הפכה דנמרק למונרכיה חוקתית ב-1849, הופסקו ההכתרות הרשמיות והכס איבד את חשיבותו הפרקטית.

האריות

הכס המלכותי נשמר על ידי שלושה אריות עשויים כסף בגודל-טבעי. כל אחד מהאריות שוקל כ-130 קילוגרם, ועיניהם, רעמתם, ואחוריהם מצופים בזהב טהור. הם פוסלו בין 1665–1670 על ידי פרדיננד שיבק (Ferdinand Kübich). לפי מסורת מקומית, ב-20 בנובמבר 1905, כשנציגי סטורטינג (הפרלמנט הנורווגי) נכנסו לארמון כריסטיאן השביעי (אחד מארמונות דנמרק) שבקופנהגן במטרה להציע את הכתר הנורווגי לנסיך הוקון (לימים מלך נורווגיה בתקופת הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה), הם נעצרו על ידי האריות. האירוע הונצח על ידי הצלם פיטר אלפלט (Peter Elfelt). על פי התצלום של אלפלט, צייר פול פישה (Paul Gustav Fischer) ציור ידוע. אחד מגרסאותיו של הציור נמצא בארמון אוסלו.
ויקטור טרנר

ביוגרפיה

טרנר נולד בגלאזגו, סקוטלנד. את הכשרתו האקדמאית החל טרנר לפני מלחמת העולם השנייה, בלימודי ספרות בקולג' אוניברסיטאי בלונדון (UCL). במהלך המלחמה בה לא שירת כחייל כי היה סרבן מצפון, פגש טרנר את אידית ונשא אותה לאישה. היחסים בין השניים היו מקצועיים. הם ביצעו יחדיו עבודות שדה רבות, ואף כתבו יחד חלק גדול מכתביו המאוחרים. לאחר המלחמה החליף טרנר את תחום ההתמחות לימודיו לאנתרופולוגיה. ב- 1949 קיבל טרנר תואר ראשון והמשיך לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר, כאשר המנחה שלו הוא האנתרופולוג מקס גלקמן.
את שנותיו כמרצה ומחבר ספרים ומאמרים רבים הוא עשה בארצות הברית, שם לימד באוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת וירג'יניה. טרנר היה אחד החברים המובילים בתנועה האתנוגרפית הטרנס-אטלנטית לאנתרופולוגיה סמלית ושינה יחד עם אנתרופולוגים אחרים את ההתייחסות האנתרופולוגיה לחקר הדת.
עבודת חייו הייתה בין השנים 1954-1950, עת ביצע עבודה אתנוגרפית נרחבת בקרב הנדמבו (Ndembu) בזמביה. ניסיון זה הניב סדרה של כתבים, שהמפורסם בהם הוא "התהליך הטקסי", שפרסם בשנת 1969. בספר זה דן טרנר בעיקר בטקסי המעבר של הנדמבו, כאשר הוא מרחיב את המסגרת האנליטית של ארנולד ון גנפ, המתארת את "טקסי המעבר" כתהליך הבנוי משלושה שלבים: התנתקות משטף הפעילויות היומיומיות, דרך מצב סף או לימינאלי (לימינליות) אל עולם טקסי המרוחק מן המושגים היומיומיים של חלל וזמן וכניסה מחדש אל עולם היומיום. טרנר התמקד בשלב הלימינאלי ופיתח את המושג "קומוניטס", כחלק חשוב בשלב זה. המושג קומוניטס מבטא את תחושת האחווה השוררת בין אלו שעוברים יחד את טקס המעבר, דבר הקורה כתוצאה מכך שכל השותפים לטקס נמצאים באותו מצב, כך שהסטטוס החברתי איתו הם מגיעים אינו משנה ואינו משפיע על מהלך טקס המעבר.
טרנר ראה בעלייה לרגל תופעה בעלת סממנים של טקס מעבר. העלייה לרגל נעשית מחוץ למסגרת המשפחה, הקהילה והמדינה, כך שגם שהחוקים של מסגרות אלה אינם חלים עליה. לטענת טרנר, בעת העלייה לרגל מטשטשים הבדלי המעמדות בין המשתתפים, הלבוש של כולם אחיד, ואף לא ניתן להבחין בין כהן לבין אדם פשוט. עולה הרגל ניצב מול רצף של אובייקטים קדושים, ומשתתף בפעילויות סמליות, שלפי אמונתו יעילים בשינוי מצבו הפנימי ולעיתים גם החיצוני.
על פי טרנר, מרכזי הצליינות הפופולריים ביותר והחשובים ביותר נמצאים מחוץ ליישובים הגדולים, יש היררכיה של מקומות קדושים ובה לרוב מקום הנמצא בתוך או נמצא קרוב לעיר גדולה יהיה בעל קדושה פחותה מאשר מקום הנמצא רחוק מהבית ושעל הצליין לעשות מסע אליו ולהתנסות בקשיים בעת הגעתו אל אותו מקום. קשיי המסע מעצימים את הקדושה. כאשר קיים מקום קדוש אחד המהווה אתר עלייה לרגל, נוצרים סביבו עוד מקומות כאלו, 
מושג הקומוניטס השפיע על אנתרופולוגים רבים, אך מנגד גם עורר חילוקי דעות נוקבים לגבי עצם התכנות האפשרות להיווצרותה של תחושת אחווה המבטלת היררכיות בין בני אדם.
בשנת 1983 ביקר טרנר בישראל ולימד סמסטר באוניברסיטת בר-אילן.
אדון בפקדך

מחבר הפיוט

מחבר הפיוט כאמור הוא רבינו יצחק הכהן, אך כמעט ואין ידועים פרטים על חייו וזהותו. ידוע רק שחי לפני שנת ד'תתקצ"ד (1234), משום שמבאר הפיוטים הקדמון רבי אברהם בן עזריאל מפרש את סליחתו. 
מבאר פיוטים בן המאה ה-19, ר' משה בידינגן, העלה השערה מקורית לפיה מחבר הפיוט אינו אלא רבי יצחק החבר אלמנגרי (או הסנגרי), שלפי מקורות אחדים מתקופת הראשונים הוא ה"חבר" שהתווכח לכאורה עם בולאן, מלך ממלכת הכוזרים, ושכנע אותו להתגייר עם בני עמו, כשאת שיחותיו עם המלך העלה על הכתב והן ששימשו לאחר מכן בסיס לספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי. בידינגן (שחלק את השערתו עם ידידו ר' וולף היידנהיים) הוסיף וטען כי זוהי הסיבה לכך שהפיוט אינו מחורז, שכן "החבר" מביע בספר הכוזרי התנגדות חריפה לחריזת פיוטים. לפי דברים אלו, חי המחבר כבר במאה ה-6 או המאה ה-7.

מבנה הפיוט ותוכנו

הפייטן מתאר את אפסותו ועליבותו של האדם, שכולו חומרי ורפה, אל מול כוחות יצרו הרע השוכן בקרבו מרגע לידתו; בכל יום מדיח היצר הרע את האדם לעבור עבירות, והגוף החלוש והרפה אינו מסוגל להתמודד עמו, שכן מלבד טבעו השפל הרי שכל ימיו טרוד האדם בצער, בניסיונות קשים, בטלטולים ובדאגות, ואין ביכולתו לאזור כוחו ולעמוד מול היצר הרע. כמעט בלתי אפשרי לאדם שלא לחטוא, טוען הפייטן, ומי יוכל לזכות במשפט הצדק של האלוקים? על כן הוא מבקש שיראה ה' את התנאים הקשים בהם נתון האדם, יחוס על החוטאים, יסלח לכל עוונותיהם ולא יטה אוזנו לדברי המקטרגים עליהם. 
אם כי הפיוט הוא פיוט סליחות מובהק, הוא אינו מתייחס רק ליום הדין הכללי שבראש השנה, אלא גם ובעיקר לדין היומיומי בו מעמיד האלוקים את האדם, לפי דברי הגמרא במסכת ראש השנה: "ר' יוסי אומר: אדם נידון בכל יום, שנאמר: 'וַתִּפְקְדֶנּוּ לִבְקָרִים'."
הפיוט מורכב מבתים בעלי שתי שורות ("צלעות" או "טורים"). בסופו חתימת הפייטן: יצחק הכהן החבר חזק. ממאפייני הפיוט הייחודיים היא העובדה שבפיוט אין חריזה כלל.
גאטנו ברשי

גאטנו ברשי (באיטלקית: Gaetano Bresci‏; 10 בנובמבר 1869 - 22 במאי 1901) היה אנרכיסט איטלקי אשר רצח את אומברטו הראשון, מלך איטליה.

תחילת דרכו

ברשי נולד ב-10 בנובמבר 1869 בפראטו, טוסקנה. בגיל צעיר היגר עם הוריו מאיטליה לארצות הברית. המשפחה התיישבה בפטרסון (ניו ג'רזי), אשר שם הייתה קהילה גדולה של איטלקים. ברשי עבד לפרנסתו כאורג משי. הוא היה פעיל בקבוצה אנרכיסטית איטלקית, והיה ממייסדיו של עיתון אנרכיסטי בשפה האיטלקית בפטרסון. הוא הכיר גם את אמה גולדמן.
מאז ומתמיד נתפס אומברטו הראשון, מלך איטליה, בעיני האנרכיסטים האיטלקים כרודן מדכא, ונמצא בראש רשימת המועמדים לחיסול של מתנקשיהם. ב-1897 ניסה נפח אנרכיסטי בשם פייטרו אצ'ריטו לדקור את המלך אולם החטיא כחוט השערה. המלך העיר במשיכת כתפיים "אלה הם סיכוני המקצוע". שנה לאחר מכן פרץ משבר לחם במדינה, והמונים צעדו אל מילנו בניסיון לעורר את המלך לתקן את המצב. המלך הורה לגנרל פיורנצו באבא בקאריס לדכא את המהומות. באבא בקאריס ציווה על המפגינים לעזוב את העיר, ומשסירבו הורה לאנשיו לפתוח באש. החיילים הרגו כמה עשרות אנשים ופצעו כמה מאות. המלך החמיא לבאבא בקאריס על "ההגנה האמיצה של בית המלוכה" והעניק לו עיטור גבורה. בשל כך גמלה בברשי ההחלטה להרוג את המלך.

הרצח

ברשי השיג אקדח בפטרסון (לא ברור בדיוק כיצד). הוא התאמן בירי בחורשה בעוד אשתו ובתו בת השלוש קוטפות פרחים בקרבת מקום. הוא לקח הלוואה מהעיתון, אם כי לא סיפר לשם מה הוא זקוק לה. הוא הפליג בספינה ללה האבר שבצרפת. ההלוואה הספיקה לו גם לכרטיס רכבת לאיטליה.
ב-29 ביולי 1900 חילק המלך פרסים מתוך כרכרתו למשתתפי תחרויות אתלטיקה במעון הקיץ המלכותי שבמונצה, ליד מילנו. ברשי התקרב אליו עד למרחק של פחות משני מטרים, וירה בו ארבע פעמים (באקדח בעל חמישה כדורים). המלך נעץ בו מבט של תוכחה לרגע, ואז נפל על כתף שלישו, לחש לרכבו "אוואנטי!" ("קדימה!") ונפח את נשמתו. על פי תיאורים של עדי ראייה, ברשי "הניף בארשת ניצחון את נשקו המעלה עשן", לפני שנתפס. אנדרטה הוקמה במקום שבו ברשי ירה.

גורלו

מעשהו של ברשי הוצג בעיתונות כהתנקשות מאורגנת שתוכננה בקפדנות בידי האנרכיסטים בפטרסון. שמועות שרווחו טענו שברשי למעשה נבחר בהגרלה מבין רבים אחרים. עם זאת, למרות שיש רמזים מסוימים שאכן הייתה זו מזימה מתוכננת, הדבר אינו ודאי. פדרו אסטווה, העורך של העיתון האנרכיסטי בפטרסון, טען בפני למעלה מאלף איש שהתכנסו בפטרסון כדי להפגין תמיכה בברשי כי לא הייתה שום מזימה מתוכננת: "איננו צריכים לחרוש מזימות או לשאת נאומים, אם אתה אנרכיסט ברור לך מה עליך לעשות, ואתה עושה זאת באופן אישי ועל דעת עצמך". לכתבים זרים הסביר אסטווה: "הוא לא היה משוגע די הצורך כדי לצפות שבעקבות מעשהו תוחלף הממשלה, אבל באיזה אופן אחר היה יכול להביא לידיעת העם האיטלקי שקיים בעולם כוח הקרוי אנרכיה?"
ברשי נשפט, ויוצג בידי עורך הדין האנרכיסטי פרנצ'סקו סבריו מרלינו. מכיוון שעונש המוות באיטליה בוטל, הוא נידון למאסר עולם באי סנטו סטפנו ליד ונטוטן אשר אליו נשלחו אנרכיסטים רבים נוספים. את שבע השנים הראשונות נגזר עליו לעשות בבידוד. חבריו שלחו לו מכתב איחולים לתאו, ונשאו את תמונתו על כפתורים שהוצמדו לדשי בגדיהם. כעבור זמן קצר ב-22 במאי 1901 הוא נמצא מת בכלאו. הטענה הרשמית הייתה שהוא התאבד, אם כי יש הטוענים שהוא נרצח בידי שומריו. בקרארה הוצבה אנדרטה לזכרו. למעשהו של ברשי הייתה השפעה רבה על האנרכיסט ליאון צ'ולגוש, אשר לקח למיטתו את גזרי העיתון שדנו בו, ובאותה שנה רצח את נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
נורי

נוֹרִי, (ביפנית: Nori ,海苔) הוא שם כולל למספר אצות ראויות למאכל ממשפחת האדומיות, כאשר הסוגים פ' יזונסיס ופ' טנרה הם הבולטים מביניהם. המונח נורי מתייחס גם לשאר מוצרי אוכל המיוצרים מ"ירקות הים" הללו. בתהליך הייצור נגרסים חומרי הגלם ומיובשים בתלייה, בדומה לתהליך יצירת נייר וכך מתקבל דף אצות שנקרא נורי. יפן, קוריאה וסין הן היצרניות המובילות של המוצר ושווי ייצורן מוערך ב-2 מיליארד דולר בשנה.

היסטוריה

במקור, המונח נורי היווה שם כולל למספר סוגי אצות כולל היג'יקי. אחד התיעודים העתיקים של הנורי מוערך לסביבות המאה ה-8. במקור, נורי יוצר כממרח ודף הנורי הומצא על ברובע הבילויים הישן של טוקיו, אסקוסה, בתקופת אדו על פי השיטה של ייצור דפים יפניים. פירוש השם נורי ביפנית הוא דבק והסברה הרווחת היא שצמחים אלה שימשו גם להדבקת פריטים.

תהליך הייצור

התהליך המודרני של ייצור דפי הנורי מתבסס על שיטות מתקדמות ביותר בתחום החקלאות. הביולוגיה של האצות, מורכבת ככל שתהיה, מובנת היטב ועל מידע זה מתבסס תהליך היצור כולו. הגידול נעשה בים, כשהאצות גדלות על רשתות הצפות על פני המים, וחקלאים מטפלים בהן מתוך סירות. הצמחים גדלים במהירות ותוך 45 ימים מתאריך הזריעה ניתן לקצור אותם. הקציר והעיבוד מתבצעים על ידי מכונות חכמות השומרות על התהליך אותנטי, מיעלות ומזרזות את העבודה. המוצר הסופי הוא נייר דק, כהה ויבש בגודל משוער של 18 על 23 ס"מ ובמשקל של 3 גרם.
נורי משמש בעיקר לעטיפת גלילי הסושי והאוניגירי, מלבד זה הוא משמש גם כמוסיף טעם למרקים ותבשילי אטריות.
ניקולאי רפנין

פעילות בוורשה

בשנת 1763 בתחילת שלטונה של יקטרינה הגדולה התמנה לשגריר באיחוד הפולני-ליטאי. מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי היה תלוי בתמיכה רוסית ולכן השפעת רפנין על הנשעה במדינה הייתה גדולה ביותר. מילותיו "זה רצון הקיסרית" היו חשובות מאוד בקבלת החלטות בסיים של פולין. בשנת 1768, לאחר לחציו התקבל חוק שלפיו זכויות נוצרים אורתודוקסים ופרוטסטנתי נעשו שווים לזכויות של קתולים. כתוצאה מכך החל מרד בקרב מתנגדי החוק החדש. מרד זה דוכא על ידי הצבא של האימפריה הרוסית. על פעילות בוורשה רפנין קיבל תואר סגן-אלוף, עיטור אלכסנדר נבסקי ופרס כספי משמעותי.

קריירה צבאית

עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1774-1768) רפנין חזר למולדת ונשלח לחזית. אוגדה בפיקודו הצליחה למנוע מהצבא הטורקי לעבור את נהר פרוט. לאחר מכך הוא צורף לארמייה ראשית בפיקוד של פיוטר רומיאנצב. הוא השתתף בקרב לרגה וקרב קגול, כאשר יחידות בפיקודו היו בין המצטיינים בקרבות. עבור תרומתו לניצחונות הוא קיבל עיטור גאורגי מדרגה השנייה.
בהמשך הוא קיבל תחת פיקודו כול הכוחות שהוצבו בוולאכיה. בקרב ליד בוקרשט הוא ניצח את הכוח הטורקי. לאחר ויכוחים עם פיוטר רומיאנצב על דרך להמשך המערכה הוא עזב את הצבא. בשנת 1774 הוא חזר לפעילות צבאית והשתתף במספר קרבות. הוא היה בצוות משא ומתן בהקשר להסכם קוצ'וק קאינרג'ה. בהנחיית פיוטר רומיאנצב הוא נשלח לסנקט פטרבורג עם מסמכי ההסכם החתום.

פעילות בין המלחמות

בשנת 1775 הוא נשלח לאיסטנבול כראש שגרירות. בשנת 1776 הוא חזר לבירה. יקטרינה הגדולה חשדה שהוא קשור לתוכניות לעלות לשלטון את פאבל הראשון וגם לא אהבה את השתתפותו בארגון של הבונים החופשיים. הוא התמנה למושל סמולנסק. בהמשך הוא נשלח בראש כוח צבאי רוסי שתמך באוסטריה במלחמתה נגד פרוסיה. על פעילות זו שתרמה לסיום הלחימה הוא קיבל מהקיסרית עיטור אנדריי הקדוש וגם עיטורים אוסטרים ופרוסים.

פעילות במלחמה 1787–1792 עם הטורקים

עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), רפנין חזר לפעילות צבאית. הוא היה פעיל במצור אוצ'קוב וכיבושו, כיבוש איזמאיל וקרבות נוספות. בשנת 1791, כאשר גריגורי פוטיומקין נסע לסנקט פטרבורג, הוא התמנה למפקד העליון של הכוחות בשטח. בניגוד להנחיות של פוטיומקין הוא החל בפעילות התקפית. בקרב מצ'ין הוא הביס את הכוח הטורקי. לאור הניצחון המוחץ כבר למחרת הטורקים החלו בשיחות על הפסקת הלחימה. למרות ההצלחות הוא לא התמנה לגנרל-פלדמרשל ככל הנראה לאור הפעילות שלו במסגרת הבונים החופשיים שלא הייתה לרוחה של הקיסרית.

השנים האחרונות

לאחר המלחמה הוא היה מושל ריגה ולאחר מכך טאלין. בזמן התקוממות בפולין בשנת 1794 הוא התמנה למפקד העליון של הכוחות. למרות זאת, אלכסנדר סובורוב ניהל את המערכה באופן עצמאי וכבש את ורשה ללא תיאום עם רפנין.
רק בשנת 1796 בתקופת פאבל הראשון, הוא התמנה לגנרל-פלדמרשל. בשנת 1798 הוא נשלח לברלין ווינה במטרה לגבש ברית נגד הצרפתים. היחסים שלו עם הקיסר לא היו טובים ובנובמבר 1798 הוא פוטר מהשרות.
הוא התגורר במוסקבה ונפטר בגיל 67. הוא הוטמן במנזר דונסקוי.
מחוז קוסטופול

מחוז קוסטופול (פולנית: Powiat kostopolski) אחד מבין אחד עשר המחוזים בפרובינציית וולין וויוודה (וולהיניה) מתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה, הנמצא בדרום-מזרח פולין. המושב המנהלי (Siedziba) היה בקוסטופיל. השטח ברובו שייך היום לאוקראינה וחופף לערך לראיון קוסטופיל במחוז רובנו.

רצח יהודי מחוז קוסטופול

בליל י"ג באלול, 1942 הגרמנים החליטו להשמיד כליל את כל יהודי המחוז. האוקראינים שתפו פעולה עם השלטון הנאצי וחפרו תעלות ליד קוסטופול במקום שנקרא חוטינקה (Chotenka) והובילו לשם את היהודים העירומים אשר נזרקו לתעלות ונורו למוות.
לטריט

לטריט היא סוג קרקע הנוצרת מבליה, בעיקר באזורים בעלי אקלים טרופי חם וגשום.
בשיטת טקסונומית חדשה למיון קרקעות שפותחה על ידי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, נכללים כמה מסוגי הלטריט בסוג חדש – אוקסיסול (Oxisol).‏

היווצרות

תהליך היווצרותה נקרא "לטריטיזציה" (Lateritization), והוא מורכב מהמסה ופירוק של סלעים. המסה ופירוק אלה כוללים גם את המינרל קוורץ, העמיד בדרך כלל בפני בליה. המרכיבים הנותרים היוצרים את הקרקע הם קאוליניט, אלומיניום ותחמוצת ברזל – המעניקים לקרקע את גווניה האדומים.
לטריטיזציה מתרחשת בעיקר באזורים בעלי טמפרטורה כלל שנתית גבוהה ומשקעים רבים, דוגמת יערות הגשם של אפריקה ודרום אמריקה.

שימושים

באזורים רבים בהם קיים שפע של קרקע לטריטית, החלו להשתמש בה עוד לפני מאות רבות של שנים ליצירת לבנים. הקרקע, בעת חשיפתה לאוויר, מאבדת נוזלים, ועקב כך מתקשות התחמוצות הרבות המצויות בה והופכות אותה לסלע קשה ומעט פריך. תושבי האזורים בהם קיים לטריט קרוב לפני השטח גילו זאת והחלו בחציבת לטריט, עיצובו בקלות יחסית לצורה הרצויה וייבושו. לאחר ייבושה של הלבנה היא הופכת קשה, ולאחר שטיפה (במי גשם או בנהר) נשטפות ממנה החרסיות שלא נקשרו בתהליך הכימי – מה שמותיר לבנה קשה, קלה ומבודדת. מכיוון שפני השטח של הלבנה אינם חלקים ואף מאוד מחוררים, השתמשו בה כיסודות וחומות ואף נעשה בה שימוש בטיח.
שימוש מפורסם בקרקע זו נעשה על ידי התרבות החמרית בבניית מקדשיה בקמבודיה, בעיקר בתחילת עלייתה (יותר בסאמבור פרה-קוק ופחות באנגקור, אם כי שם שימשה לחומות ולתעלות המים).

בישראל

בישראל ניתן למצוא שכבת לטריט בין השאר בקרקעית המכתש הגדול, מכסה גבעות אחדות בשכבה שחורה. הלטריט במכתש הגדול מהווה שכבת אי התאמה שמעידה על בליה אינטנסיבית שהתרחשה בקרטיקון התחתון ומלמד אותנו שהאקלים בארץ בתקופה זו היה טרופי.
אוריאל לוינגר

אוריאל לוינגר (נולד בשנת 1962) הוא רופא ישראלי, מומחה בתחום האתיקה רפואית, ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין. מנהל מחלקה פנימית במרכז רפואי לניאדו.

ביוגרפיה

נולד בבני ברק לרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר. למד בבית הספר "רזי-לי" בבני ברק. בבחרותו עברה משפחתו להתגורר בבזל, שם מונה אביו כרב הקהילה היהודית IGB. למד רפואה באוניברסיטת בזל. השתלם בראומטולוגיה באוניברסיטת ניו יורק ובנוירופיזיולוגיה באוניברסיטת בר-אילן. הוא מומחה לרפואה פנימית, ומשמש רופא פנימאי בכיר בבית החולים לניאדו. הוא מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
ד"ר לוינגר השתלם באתיקה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים ובמכון לפסיקה הלכתית בירושלים. הוא ממונה על תחום האתיקה במרכז הרפואי רבין. הוא מרצה בנושאי אתיקה רפואית, וכן בנושאי רפואה פנימית,  בשלוחה של הפקולטה למדעי הרווחה והבריאות של אוניברסיטת חיפה במכללה החרדית בבני ברק.
ד"ר לוינגר מומחה בנושאי רפואה והלכה. הוא מפרסם מאמרים בנושאים אלו וכן בנושאי אתיקה רפואית בכתבי עת שונים, וכמו כן מרצה בנושאים אלו בפורומים שונים. במסגרת פעילותו בבית החולים בילינסון הוא מקיים פעילות מחקרית ושיתופי מחקר עם מוסדות אקדמיים שונים בישראל בנושאי רפואה והלכה והיסטוריה של הרפואה. הוא מקורב לרב יצחק זילברשטיין.
נשוי להדסה באואר, ומתגורר בפתח תקווה.
רות שין

ביוגרפיה

שין נולדה בלונדון. היא למדה בבית הספר למשחק "East 15 Acting School". משנת 1988 היא מופיעה בקביעות בסרטי קולנוע בריטים ובטלוויזיה הבריטית. בטלוויזיה שיחקה בתפקיד מורין טרייסי בסדרה "דוק מרטין" ב-2002, היה לה תפקיד קבוע, נני סימונס, בסדרה "Berkeley Square" מ-1998, ובסדרה "ברמוול" הופיעה בתפקיד האחות את'ל קאר. בין השנים 1989 ל-2004 גילמה ארבע דמויות שונות בסדרת המשטרה "The Bill".
שין השתתפה בשישה מסרטיו של מייק לי. ב-2014 שיחקה בסרט "מר טרנר", ב-1988 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי, שירילי, בסרט "ציפיות גדולות". ב-1996 הופיעה בתפקיד אישה צוחקת בסרט "סודות ושקרים" (אחת הדמויות שמוריס צילם). ב-2002 גילמה את מורין בסרט "הכל או כלום". ב-2004 הופיעה בתפקיד לילי בסרט "וירה דרייק", וב-2010 שיחקה בתפקיד ג'רי בסרט "עוד שנה". על תפקידה בסרט "ציפיות גדולות" זכתה שין בפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1989.
ב-2007 שיחקה שין בתפקיד לין לצדו של בן וישו שהופיע בתפקיד סטיבן במחזה "Leaves of Glass" מאת פיליפ רידלי  בתיאטרון סוהו שבלונדון. עוד ב-2007 הופיעה בתפקיד גברת ג'ונס במיני-סדרה טלוויזיונית "פאני היל" המבוססת על הרומן הארוטי מאת ג'ון קלילנד . ב-2009 שיחקה בתפקיד אימו של ג'יימי (בגילומו של ג'ים סטרג'ס) בסרט "חסר לב" של פיליפ רידלי. ב-2013 שיחקה במותחן "Welcome to the Punch", ושיחקה בתפקיד אליזבת ב-"The Trial of Elizabeth Gadge" פרק בסדרה "בתוך מספר 9". ב-2015 הופיעה בתפקיד ליזי וילטון בסדרת הדרמה "בלתי נשכח" של רשת ITV.
קרל פרידריך, דוכס הולשטיין-גוטורפ

ביוגרפיה

קרל פרידריך נולד ב-30 באפריל 1700 בסטוקהולם, שם שהו הוריו במהלך מלחמת הצפון הגדולה, לפרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ ולהדוויג סופיה משוודיה, בתם של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ואולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק.
בשנת 1702 מת אביו פרידריך הרביעי, דוכס הולשטיין-גוטורפ, וקרל פרידריך ירש את נחלותיו, אולם מכיוון שהיה קטין, שימש דודו כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין כעוצר הדוכסות יחד עם אמו הדוויג סופיה משוודיה. במהלך מלחמת הצפון הגדולה נבזזו נחלותיו של קרל פרידריך על ידי הצבא הדני, שאף הרס את טירת גוטורפ - שהייתה מקום מושבם של דוכסי הולשטיין-גוטורפ. קרל פרידריך התחנך על ידי אמו הדוויג סופיה משוודיה, ולאחר מותה בשנת 1708 גודל על ידי סבתה של אמו הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ.
קרל פרידריך פגש לראשונה את דודו קרל השנים עשר, מלך שוודיה בשנת 1716, ובשנת 1717 הוא הוכרז כבגיר, וקיבל על עצמו תפקיד צבאי. קרל פרידריך סבל מיחסים מתוחים עם דודתו אולריקה אלאונורה הצעירה, שתומכיה הצביעו על היותו גס, יהיר וחסר כל תחושת אחריות כדי לרשת את הכתר.
לאחר מות דודו קרל השנים עשר בשנת 1718, תבע קרל פרידריך את הכתר השוודי, אולם דודתו אולריקה אלאונורה הצעירה הצליחה לתפוס את השלטון, בתמיכת בעלה פרידריך, נסיך הסן-קאסל והפרלמנט השוודי. קרל פרידריך ניסה לשכנע את דודתו שתמנה אותו כיורש העצר, אולם היא מינתה את בעלה פרידריך, ובעקבות כך עזב קרל פרידריך את שוודיה בשנת 1719, ובסופו של דבר התיישב ברוסיה. לאחר מכן, מפלגת הולשטיין בשוודיה המשיכה לקדם את טענותיו של קרל פרידריך, ובשנת 1723 הוא אף הפך ליורש העצר השוודי, אך בעקבות מדיניותו הפרו-רוסית, ירש לבסוף את דודתו (לאחר מות בעלה) אדולף פרידריך מאולדנבורג-אויטין.
בשנת 1720 ממלכת שוודיה ודנמרק-נורווגיה חתמו על אמנת פרדריקסבורג, ובה התחייבה שוודיה להפסיק את תמיכתה בהולשטיין-גוטורפ. קרל פרידריך התנגד לאמנה, שניתנה על ידי ממשלת שוודיה, וראה בה התכחשות לזכויותיו לרשת את הכתר השוודי.
ב-22 בנובמבר 1724 התארס קרל פרידריך עם אנה פטרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתו של פיוטר הראשון, קיסר רוסיה ויקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה. לאחר מותו של פיוטר הגדול בשנת 1725, קיבל קרל פרידריך מקום במועצה, וקצבה קבועה להחזיק את חצרו, וב-21 במאי 1725 נערך טקס הנישואים ברוב פאר והדר.
לאחר מות חמותו יקטרינה הראשונה, קיסרית רוסיה בשנת 1727, ניסה קרל פרידריך שהיה מפקד משמר הארמון לתפוס את השלטון לטובת אשתו, אולם נכשל בכך ופיוטר השני, קיסר רוסיה עלה לשלטון. לאחר מכן קרל פרידריך ואנה יצאו לדוכסות הולשטיין-גוטורפ, שם מתה אנה לאחר לידת בנם קרל פטר אולריך, נסיך הולשטיין-גוטורפ בשנת 1728. קרל פרידריך בילה את שארית חייו בהולשטיין-גוטורפ, ודאגתו העיקרית הייתה להבטיח את ירושת בנו לכס הרוסי. קרל פרידריך גם תמך בחסידיו בשוודיה, אך לא הקדיש תשומת לב רבה להולשטיין-גוטורפ. ב-18 ביוני 1739 מת קרל פרידריך באויטל, ובשנת 1762 עלה בנו לשלטון ברוסיה כפיוטר השלישי, קיסר רוסיה.
לאו בלך

ילדות, נעורים ולימודים

בלך נולד למשפחה יהודית באאכן. אחרי לימודים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין, למד נגינה בפסנתר אצל ארנסט רודורף וקיבל שיעורים פרטיים בהלחנה מוולדמר ברגיל ואנגלברט הומפרדינק.

קריירה

אחרי שעבד זמן קצר במכירות, התקבל בלך לעבודה כמנצח בתיאטרון העירוני של אאכן בשנת 1893. משנת 1899 עד 1906 ניצח בתיאטרון הגרמני החדש בפראג ומשם עבר לבית התיאטרון המלכותי בברלין. ב-1913 קודם לדרגת מנהל מוזיקלי כללי. בין 1923 עד 1926 עבד בלך במשרות שונות בבתי אופרה בברלין ובווינה, ביניהם "בית האופרה הגרמני", פולקסאופר של ברלין ופולקסאופר של וינה. ב-1926 חזר לבית התיאטרון הברלינאי, שנקרא עכשיו "האופרה הממלכתית אונטר דן לינדן", שם נשאר עד שהמדיניות האנטישמית של אדולף היטלר אילצה אותו לצאת לגלות בריגה בשנת 1937. בתקופת מלחמת העולם השנייה ואחריה ניצח בלך באופרה המלכותית השוודית. ב-1949 חזר לברלין לנצח באופרה העירונית, שם עבד עד מותו ב-1958.
אייסטה

ביוגרפיה

אייסטה נולדה בפלונגה ולמדה פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת וילנה.
מאז 1996 היא חברה בלהקת "סקייל".
ב-1999 היא זכתה בתחרות קדם האירוויזיון הליטאית ונבחרה לייצג את ליטא באירוויזיון בירושלים, בתחרות היא שרה את השיר "ציפור שיר" בניב סאמוגיטאית של השפה הליטאית ולבסוף סיימה במקום ה-20 עם 13 נקודות.
ב-2012 הוענק לה ולהקתה אות מטעם נשיאת ליטא דליה גריבאוסקאיטה.
קדם-זימאים

תיאור כללי

קבוצה זו כוללת את עיקר החלזונות החיים בבית גידול מימי, וכוללת עם זאת מספר מינים החיים ביבשה. מרבית המינים חיים במקווי מים מלוחים כגון ימים ואוקיינוסים.
המאפיין הפיזיולוגי של הקדם-זימאים הוא מיקום הזימים, חלל-הגלימה ופי הטבעת בחזית הלב. מרבית המינים הם חד-זוויגים. רוב המינים של משפחה זו הם בעלי קונכייה חיצונית וקשיחה.
זאת בהשוואה לתת-מחלקת אחור-זימאים, הכוללת את חשופיות הים, בהם הזימים קבועים בחלקו האחורי של הגוף, ובהם לרוב הקונכייה היא פנימית ורכה.

היבטים סיסטמטיים

על פי החלוקה הסיסטמטית העדכנית, תת-מחלקה זו פוצלה, שכן הוכח שהיא פוליפילטית - כלומר, מוצאה אינו אחיד. הטקסונים שנכללו בה מופיעים כיום תחת הסדרות Archaeogastropoda (חלזונות קדומים), Mesogastropoda (חלזונות ביניים) ו-Neogastropoda (חלזונות חדשים). סדרות אלו נכללות בענף חלזונות עילאיים אף על פי כן, ברוב המקורות הכתובים מופיעה תת-מחלקה על-פי החלוקה הישנה.
דיים (מטבע אמריקני)

דַיים (באנגלית: Dime) הוא מטבע השווה לעשרה סנט, עשירית הדולר. הדיים הוא הקטן מבין המטבעות המיוצרים כיום להפצה בארצות הברית, הן בקוטרו והן בעוביו. כיום המטבע מיוצר מנחושת טהורה בציפוי נחושת וניקל. המטבע שוקל 2.268 גרם. מקור המילה "דיים" במילה "disme", שמשמעותה "עשירית" בצרפתית עתיקה.
הדיים יוצר לראשונה ב-1796, וכלל שבעה עיצובים שונים עד היום. כשנה לאחר מותו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1945, ביום הולדתו ה-64, החל ייצורו של המטבע עם דיוקנו של רוזוולט בצידו הקדמי, העיצוב שמופיע עד היום. מפאת חוסר זמן, בניגוד לרוב המטבעות, המטבע עוצב על ידי מעצב פנימי ששם את ראשי התיבות של שמו, "JS", בבסיס צווארו של רוזוולט. הדבר הוביל לשמועות שסוכן סובייטי שתל את ראשי התיבות של יוסיף סטלין. כמו כן, נטען שהמעצב העתיק את הדיוקן של רוזוולט מפסל אחר.
מרי רוס

ביוגרפיה

רוס נולדה בריינלנד-פפאלץ, בגיל תשע הקליטה את שירה הראשון "Ja die Dicken sind ja so gemütlich".
בשנת 1970 השתתפה בגמר הלאומי של גרמניה לאירוויזיון אך שם הפסידה לקטיה אבשטיין.
היא ייצגה את גרמניה פעמיים באירוויזיון, ב-1972 עם השיר "Nur die Liebe läßt uns leben" הגיעה מקום השלישי, ב-1984 עם השיר "Aufrecht geh'n" הגיעה למקום ה-13.
בשנת 1973 הוציאה את אלבום הבכורה שלה.
היא ביצעה גרסאות כיסוי למספר שירים Modern Talking.
בנוסף, היא הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.