google/wiki40b huggingface dataset:
הונדורס במשחקים האולימפיים לנוער

השתתפות במשחקים

המשלחת הראשונה של הונדורס למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. המשלחת לא הגיעה להישגים גבוהים בענפים ג'ודו, הרמת משקולות ושחייה. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה הגדולה ביותר שהונדורס שלחה עד כה ומנתה 21 ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט. נבחרת הנערים סיימה במקום החמישי בענף הכדורגל. כמו כן, המשלחת לא הגיעה להישגים גבוהים בענפים היאבקות ושחייה.
לשיר (סרט)

תקציר העלילה

בעולם המאוכלס בידי חיות אנושיות, תיאטרון של קואלה בשם באסטר מון (מתיו מקונוהיי) עומד להסגר בגלל קשיים כלכליים, לפיכך באסטר יוצא במסע במטרה להצילו באמצעות קיום תחרות כשרונות מוזיקליים. העלילה מתמקדת בחמשת הפיינליסטים: חזירה בשם רוזיטה (ריס ויתרספון), עכבר בשם מייק (סת' מקפרלן), דורבנית בשם אש (סקרלט ג'והנסון), פילה בשם מינה (טורי קלי) וגורילה בשם ג'וני (טארון אגרטון).

סרט המשך

סרטי יוניברסל וIllumination Entertainment הכריזו על סרט המשך בשם "לשיר 2" אשר צפוי לצאת לאקרנים ב-25 בדצמבר 2020. אולם לבסוף הסרט צפוי לצאת לאקרנים ב-2 ביולי 2021.
קרל גולדמארק

קורות חיים

גולדמארק נולד בעיירה ההונגרית קסטהיי (Keszthely) למשפחה יהודית בת 20 נפשות. אביו היה חזן הקהילה היהודית בעיירה. גולדמארק החל ללמוד נגינה בכינור אצל מורים מקומים בעיירה. בשנת 1842 התקבל לאקדמיה המוזיקלית בעיר שופרון ובשנת 1844 נשלח על ידי אביו, שהבחין בכישוריו, לווינה שם המשיך את לימודיו בכינור וקומפוזיציה.
מאורעות 1848 (אביב העמים) אילצו את גולדמארק להימלט מווינה. אחיו יוסף היה ממנהיגי ההתקוממות וגולדמארק נתפס, נאשם בהסתה ונידון למיתה. ברגע האחרון קיבל חנינה והורשה לחזור לווינה.
גולדמארק עסק בהוראת נגינה בכינור, ובין מתלמידיו היה יאן סיבליוס. הוא עסק גם בביקורת מוזיקה ובהלחנה. האופרה הראשונה שהלחין הייתה מלכת שבא והיא זכתה להצלחה רבה. גולדמארק היה לדמות מוכרת בחיי המוזיקה של וינה וידיד אישי של יוהנס ברהמס. קרל גולדמארק נפטר בווינה בגיל 85. נקבר בבית הקברות המרכזי בווינה.
ליאו ויסמן

ביוגרפיה

ויסמן נולד בקונצלסאו (Künzelsau) בגרמניה, שם למד בבית ספר ריאלי. בגיל 14, כשהחלה האנטישמיות באירופה, החליט ללמוד מלאכה ולעלות לארץ ישראל. תחילה למד נגרות בנגריית וינקלר שליד כנסיית יוהנס. בהמשך למד בבתי מלאכה שונים בפרנקפורט, גיסן, ברלין ופירט, וב-1927 עבר לנירנברג. ב-1931 עבר בנירנברג מבחן הכשרה כנגר מוסמך. שם הכיר את יהודית, לה נישא ב-1932, אז עלו בני הזוג לארץ ישראל.
תחילה עבד בירושלים העתיקה בקושי רב במקצוע הנגרות. במלחמת העצמאות התנדב לצה"ל ונפל בשבי הירדני. כשהוחזר לישראל עבד עשרות שנים בנגרות ובניית ריהוט עבור בתי חולים, בתי כנסת, האוניברסיטה העברית, ספריות ומלונות יוקרה. בנוסף ריהט בתים פרטיים בהתאם לשרטוטים שהכין בעצמו. מפעל תעשיות העץ שהקים, רכש בהמשך את רשת הרהיטים ועיצוב הבית "שמרת הזורע" מהקיבוצים שמרת והזורע.
ויסמן עסק גם בהכשרת עובדים בנגרות, שחלקם פתחו בתי מלאכה משלהם. כאיש ציבור השקיע ויסמן בפעילות במסגרת התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל וכן בהקמת הבנק למלאכה עבור בעלי מלאכה ועולים חדשים ממרכז אירופה.   
בעבור תרומתו לירושלים וחלקו בהקמת התעשייה בעיר, קיבל לאו ויסמן את אות "יקיר ירושלים". רחוב הנושא את שמו בשכונת בית וגן בירושלים מנציח את זכרו. 
בשנת 1962 נסע ויסמן לנסיעה ראשונה מני רבות לגרמניה. בנסיעותיו עסק בשימור זיכרון היהודים שנרצחו בשואה, ופעל להקמת אתר הנצחה גם בעיר הולדתו קונצלסאו, שנחנך ב-1986. הוא גם תרם ארון קודש לזכר הקהילה היהודית הגרמנית, לבית כנסת בירושלים.
קנת ו' שטיין

קנת ו' שטיין (Kenneth W. Stein, נולד ב-1946 בהמפסטד, ניו יורק) הוא היסטוריון ופרשן פוליטי יהודי אמריקאי, מומחה בהיסטוריה של מדינת ישראל והמזרח התיכון הערבי בתקופה החדשה. הוא פרופסור באוניברסיטת אמורי באטלנטה, ג'ורג'יה.

רקע משפחתי ושנות לימודיו

קנת' ו' שטיין נולד בהמפסטד, ניו יורק, כבנם של מטילדה (טילי) שטיין לבית ורטהיים, מורה לשפות, ושל מאקס קאופמן שטיין, רואה חשבון.
הוריו נולדו בגרמניה והיגרו לארצות הברית אחרי עלייתו של היטלר לשלטון. האם, ילידת לאוטרבך, הסן, נשלחה על ידי הוריה לדודיה בניו יורק בשנת 1934. הוריה ואחותה הצטרפו אליה בשנים הבאות. האב שימש בעברו כמפקח מטוסים בחיל האוויר האמריקאי. המשפחה עברה בשנת 1981 לגור באטלנטה, ג'ורג'יה. לשטיין יש אחות, ג'ודית.
שטיין למד לתואר ראשון במכללות פרנקלין ומרשל. בהמשך סיים שני תארים שניים באוניברסיטת מישיגן.
באוניברסיטת מישיגן הוא השתלם בהיסטוריה אסלאמית בימי הביניים, בהיסטוריה של המזרח התיכון בתקופה המודרנית, היסטוריה מודרנית של עם ישראל, וכן של האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי. עבודת הדוקטור שלו הוקדשה לערבים והיהודים בארץ ישראל המנדטורית. בשנים 1973-1971 ערך השתלמות באוניברסיטה העברית בירושלים.

פעילותו המחקרית ובהוראה

בשנת 1977 התמנה שטיין לפרופסור להיסטוריה בת זמננו של המזרח התיכון, למדעי המדינה ולחקר ישראל בקתדרה על שם ויליאם שאטן באוניברסיטת אמורי באטלנטה. הוא תרם תרומה מכרעתה בהקמתם של המרכז למחקרים בינלאומיים (1979), תוכנית המחקר למזרח התיכון (1992) והמכון לחקר ישראל המודרנית (1998) באוניברסיטה זו. 
שטיין חקר בעיקר על הקמתה של מדינת ישראל המודרנית, על ההיסטוריה החברתית של הערבים הפלסטינים, על המנדט הבריטי בארץ ישראל, על תהליך המשא ומתן בין ישראל ובין הערבים, על מדיניות ארצות הברית במזרח התיכון.
הרצאותיו לתואר ראשון התמקדו במזרח התיכון, הולם הערבי בזמננו, הסכסוך הערבי-ישראלי וישראל המודרנית.
בקיץ 2006 הרצה כפרופסור אורח למדעי המדינה באוניברסיטת בראון.
בשנים 1983-2006 פעל שטיין במרכז קרטר על שם הנשיא ג'ימי קרטר. בינואר 1996 כיהן מטעם מרכז קרטר כמפקח בבחירות לנשיאות ולפרלמנט הפלסטיני. בדצמבר 2006 התפטר ממרכז קרטר כתגובה נגד ספרו של ג'ימי קרטר "Palestine: Peace Not Apartheid".
הוא הגדיר את הספר "מניפולציה שנועדה לעוות את ההיסטוריה". הוא העיר ש"כותרתו של הספר משלהבת יצרים לחינם, והוא אינו מבוסס על בחינה ישרה של העובדות". לדעתו הספר של קרטר היה "גדוש בשגיאות עובדתיות, וקרטר עצמו העתיק חומרים מבלי לצטט את המקור והתייחס אליהם בצורה שטחית. יש בספר הזנחות בולטות וקטעים שהם פשוט בדויים".
GIGO

GIGO, ראשי התיבות של: Garbage In Garbage Out, עקרון מעולם מדעי המחשב שלפיו תוכנית מחשב או פונקציה המקבלת קלט שגוי, דינה להחזיר פלט שגוי גם הוא.
GIGO היא התשובה הסטנדרטית של מתכנתים לתלונותיהם של משתמשים, כנגד יישומים שהתנהגו שלא כמצופה כשניתן להם קלט לא מושלם. אולם המונח אינו רלוונטי, והתשובה אינה מספקת, כפי שהיו בראשית ימי המחשב: תוכנת מחשב מודרנית יכולה וצריכה לבדוק את תקינות הקלט הניתן לה, לזהות טעויות וליצור חריגות מתאימות, במקום לרוץ כרגיל על קלט לא תקני ולייצר תוצאות בלתי צפויות.
המונח משמש בהשאלה גם לתיאור של תהליכים, מלבד תוכנת מחשב. למשל: תרגום של טקסט גרוע אינו יכול להיות טוב, משום ש-GIGO. דוגמה אחרת באה מעולם קבלת ההחלטות, בו אין לצפות לקבלת החלטה אופטימלית על בסיס של נתונים שגויים או חסרים.
רוברט הניג

ביוגרפיה

הניג נולד ברומניה ועלה לישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20 והתגורר בחיפה עם הוריו. נשוי ואב לשתי בנות. הוא סיים ב-1971 את לימודיו בבית הספר למשחק בית צבי ושיחק בשורה ארוכה של הצגות וסרטים.

סרטים וסדרות

הניג השתתף בסרטי הקולנוע: הכלה הסורית, צעד קטן, תהלים, עבדי השם, פטר השלישי ו"הולכת שבעה", ובסדרות הטלוויזיה "קרובים קרובים", "מסיבת גן", "שמש", "פרודים", "מגן דוד דרום" ועוד.
כיכב בתפקיד הראשי בסרט "טייארה" של טומי לנג; הסרט היה מועמד לפרס אופיר לשנת 2012, בקטגוריית הפרינג'.
הניג היה הקול מאחורי "שבי השבלול" בפרק אחד בסדרה פרפר נחמד והיה בין המדבבים של סדרת האנימציה "עולם סחרחר" ששודרה בערוץ 2 ושל הסדרה "אבירי האור הקסום" ששודרה בערוץ הראשון. וכן דיבב את קפטן הוק בפיטר פן של דיסני, ב"יו יו האקושו", "ספיידרמן המדהים", "רובוטס", "גארפילד 2", ועוד.
הדיבוב האחרון שלו היה דיבוב בסדרה המיליונרים הצעירים בתפקיד וורן באפט.
יאן קובליק

חייו

יאן קובליק נולד במיחלה (עכשיו חלק מפראג). אביו, גנן במקצועו, היה כנר חובב. הוא לימד את שני בניו נגינה בכינור ומשעמד על כשרונו של יאן, שהיה אז בן חמש, העביר את הכשרתו לידי קרל ובר וקרל קונדריצ'ק. בגיל שמונה החל את לימודיו בקונסרבטוריון של פראג אצל אוטאקאר שווצ'יק והיה למייצג המפורסם ביותר של טכניקות הנגינה שלו. כילד, נהג להתאמן 10 עד 12 שעות ביום, או "עד שאצבעותי החלו לדמם." משנת 1898 יצא לסיורי קונצרטים באירופה, בארצות הברית, בדרום אמריקה, במזרח אסיה, באוסטרליה ובאפריקה ועד מהרה נודע בוירטואוזיות במפליאה שלו ובנקיון ללא דופי של צלילו, המלא והמעודן. כבר בראשית דרכו נודע כ"ניקולו פגניני השני" בווינה, בלונדון ועוד. קובליק ניגן בכינור גוארנרי דל ג'זו ובשני כינורות סטרדיוואריוס; "סטדריוואריוס הקיסר" משנת 1715 נרכש למענו בשנת 1910 בלונדון.

קריירה

קובליק ניהל קריירה וירטואוזית פעילה במשך 40 שנה ופרש ב-1940 לאחר עונה של עשרה קונצרטים בפראג, שבמהלכה ביצע קרוב לחמישים יצירות. הקונצרט האחרון שלו, ב-8 במאי 1940,לפני קהל של סטודנטים, התקיים באולם סמטנה בפראג.
כמלחין גילה קובליק יותר טעם וחוש לגון הצליל מאשר מקוריות ביצירותיו, בהן סימפוניה, שישה קונצ'רטי לכינור ויצירות לכינור ופסנתר. הוא כתב קדנצות לכמה קונצ'רטי, בהם הקונצ'רטו לכינור של בטהובן, הקונצ'רטו לכינור של ברהמס והקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, בין השאר.

משפחתו

קובליק הביא לעולם שמונה ילדים, חמש בנות ושלושה בנים. אחת מבנותיו, אנה, הייתה לכנרת ואחד הבנים, רפאל קובליק, היה למנצח. בתקופת חייו בווינה התיידד יאן קובליק עם המלחין מרסל טיברג, שהיה צעיר ממנו ב-13 שנים והיה מיודד גם עם בנו, רפאל. טיברג הקדיש כמה מחיבוריו המוזיקליים לבנותיו של קובליק. הידידות בין טיברג למשפחת קובליק עמדה בעינה עד מותו של טיברג, שנספה באושוויץ בשנת 1944.
קווינסי ווטס

ביוגרפיה

ווטס נולד בדטרויט, מישיגן. בגיל 4 עבר עם אימו ללוס אנג'לס. הוא התאמן אצל מאמן הספרינט ג'ון סמית. הוא בוגר של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 זכה ווטס במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:57.57 דקות, אחרי בריטניה (2:57:53 דקות) ולפני ג'מייקה (3:00.10 דקות). הזמן שקבע בשליחים היה 43.40 שניות.
באליפות המכללות באתלטיקה של ארצות הברית (NCAA) שנערכה בשנת 1992 זכה ווטס במדליית זהב בריצת 400 מטר.

אירוע השיא

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברצלונה (1992) קבע ווטס בריצת 400 מטר בשלב חצי הגמר שיא אישי של 43.97 שניות, בסופו של דבר הוא סיים שלישי במבחנים. במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אולימפי חדש של 43.50 שניות, לפני בן ארצו האלוף האולימפי היוצא סטיב לואיס (44.21 שניות) וסמסון קיטור מקניה (44.24 שניות), כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אולימפי חדש של 43.71 שניות ובריצת שליחים 4x400 מטר, בשיא עולם חדש של 3:55.74 דקות, לפני קובה (2:59.51 דקות) ובריטניה (2:59.73 דקות). הזמן שקבע בשליחים היה 43.00 שניות, אחת התוצאות המהירות בהיסטוריה, אך זמן זה לא רשמי. התוצאה שקבע בריצת 400 מטר הייתה הזמן השני בטויבו בעולם אחרי השיא העולמי של בוץ' ריינולדס בן ארצו.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה ווטס במדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש של 2:54.29 דקות. בנוסף, הוא סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.05 שניות, המנצח היה מייקל ג'ונסון בן ארצו (43.65 שניות). לרוע מזלו בריצה זו אחת מהנעליים שלבש התפרקה בחלק האחרון של הריצה ולמרות זאת הוא המשיך לרוץ ולסיים את הריצה.
בשנים 1994 ו-1995 סבל ווטס מפציעות ובעיות במשקל ולא הצליח לשחזר את הישגיו ולרדת מגבול 45 שניות בריצת 400 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אטלנטה (1996) סיים ווטס רק במקום שביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.64 שניות ולא זכה להשתתף באולימפיאדה ולהגן על תוארו.
ווטס פרש מספורט תחרותי בשנת 1997. הוא משמש מאמן אתלטיקה באוניברסיטת דרום קליפורניה ומאמן אישי של ספורטאים שונים, בהם מייקל נורמן וראיי בנג'מין.
Shades of Deep Purple

כתיבה והקלטות

"דיפ פרפל" נקראה בתחילה "Roundabout", על פי הצעתו של כריס קורטיס, שהיה מתופף להקת המחפשים, ועתה שימש כמנהל הלהקה. החזרות לאלבום החלו בחודש פברואר, כשחברי הלהקה שכללו באותו הזמן את: ריצ'י בלקמור, ג'ון לורד, איאן פייס וניק סימפר, צירפו את רוד אוונס כסולן, לאחר שעבר מספר אודישנים. הם החלו להקליט שירים שכתב בלקמור קודם לכן באותה שנה, כגון: "And The Address" ו"Mandrake Root". (השיר "Mandrake Root" היה גם שמה של הלהקה שבלקמור ניסה להקים קודם לכן בגרמניה).
מנהל הלהקה, כריס קורטיס, הביע את רצונו שהלהקה תבצע גרסת כיסוי לאחד משירי הביטלס, והשיר שנבחר היה Help!, שהפך בידיהם משיר באורך שתי דקות, ליצירה בת שש דקות. קטע המוזיקה "Mandrake Root" שבהתחלה תוכנן להיות קטע אינסטרומנטלי, קיבל מילים. השיר "I'm So Glad" שבמקור נכתב על ידי סקיפ ג'יימס, קיבל תוספת כששתי הדקות מיצירתו המפורסמת של המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שחרזאדה, התווספו כהקדמה לשיר ונקרא "Prelude: Happiness". שירו של בילי רוברטס "Hey Joe", קיבל בטעות קרדיט על שמם של "דיפ פרפל" באלבומים המקוריים, אך תוקן באלבומים החדשים שהוצאו לאור מאוחר יותר. רוברטס שהיה חבר בלהקתו של ג'ימי הנדריקס, The Jimi Hendrix Experience כתב את השיר בשנת 1965 בסגנון גראז' רוק, והשיר קיבל בידי הלהקה סגנון רוק כבד ובלוז רוק.
לאחר שהסכימה הלהקה על רשימת החברים שלה, ביקש בלקמור מחברו, דרק לורנס, שיפיק עבורו את האלבום. לורנס שהיה בעל חברת תקליטים עצמאית שהפיקה סינגלים בארצות הברית, הוזמן על ידי בלקמור לבחון מקרוב את התנהלות הלהקה, וזה התרשם עמוקות ונתן את הסכמתו.
באותו הזמן שינתה הלהקה את שמה מ"Roundabout" ל"Deep Purple" שהיה השיר האהוב על סבתו של בלקמור. לאחר מספר הופעות קטנות בסקנדינביה, חזרה הלהקה לאנגליה, והיא הוחתמה על ידי חברת התקליטים "Tetragrammaton's". במאי 1968, נכנסו חברי הלהקה לאולפני "Pye" והקליטו את האלבום, כשאורכם של חלק מהשירים קוצץ.
אליעזר פרי (פרלסון)

אליעזר פֶּרִי (פרלסון) (19 באוגוסט 1894 – 5 באוקטובר 1979) היה פעיל ציוני, חלוץ, מבכירי המשק ועיריית תל אביב-יפו, מנהל קופת חולים הכללית, מנכ"ל משרד הביטחון וחברת "עמידר".

קורות חיים

אליעזר פרלסון נולד בסנקט פטרבורג למיכאל ומינה פרלסון. למד בבית ספר עירוני ובגימנסיה יהודית פרטית, כנער היה פעיל ציוני בקבוצה בהדרכת יעקב קליבנוב. למד בבית הספר הגבוה לקואופרציה במוסקבה, הצטרף להסתדרות "החבר" והתמנה למנהל הוצאת הספרים "ספרות".
במאי 1917 היה חבר הוועדה המארגנת של הוועידה הציונית השביעית הכול-רוסית. יחד עם יוסף טרומפלדור, עסק בארגון הקבוצה הראשונה של תנועת "החלוץ", שקיבלה הכשרה חקלאית ברוסיה. היה חבר הסיעה היהודית בפרלמנט האוקראיני, ב-1918 נשלח למינסק לארגן את פעילות "החלוץ", משם עבר לווילנה והתמנה למזכיר המרכז הציוני. ב-1920 עבר לקובנה, התמנה לפקיד גבייה ולמנהל מחלקת הפליטים במיניסטריון לענייני היהודים של ממשלת ליטא העצמאית. היה פעיל בארגון קבוצות הכשרה חקלאית ומקצועית לקראת עלייתם לארץ ישראל.
באפריל 1921 עלה לארץ ישראל, הגיע לנמל יפו ביום פרוץ מאורעות תרפ"א ופעל להצלת העולים והעברתם מיפו לתל אביב. לאחר ההתקפה הערבית על חדרה מונה למזכיר ועד הפועלים במקום.
בינואר 1922 נבחר לחבר מרכז קופת חולים הכללית, עמד בראשה והיה חבר המרכז במשך עשרות שנים, בתקופתו התרחבה מאד הקופה וגדלו מספר חבריה, עובדיה ומוסדותיה. ב-1925 מונה על ידי ברל כצנלסון לארגן את ניהול עיתון "דבר" שזה עתה נוסד, במשך 4 חודשים, הוא המשיך להיות חבר הנהלת העיתון במשך שנים רבות, וב-1965 מונה ליו"ר מועצת המנהלים שלו.
היה פעיל במפלגת הפועל הצעיר ובמפא"י. ציר בקונגרסים הציונים ה-15 עד ה-19, ציר באספת הנבחרים השנייה והשלישית וחבר הוועד הלאומי.
במשך 22 שנים היה חבר במועצת עיריית תל אביב מטעם סיעת ההסתדרות (של מפא"י), היה מנהל מחלקת הבריאות של העירייה ובמשך 10 שנים כיהן כסגן ראש העירייה. בינואר 1941 מונה לממלא מקום ראש העיר.
באפריל 1948 מונה להקים את המוסד הארצי לאספקה, חלוקה ופיקוח על המזונות, ושימש מפקח המזון הראשון עד נובמבר אותה שנה. במסגרת תפקידו האיץ בסוחרים וביבואנים בארץ לתגבר את משלוחי מזון הנדרשים לצורכי משק בית. ב-30 בדצמבר 1948 מונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון למנכ"ל משרד הביטחון ושימש בתפקיד עד להחלפתו על ידי פנחס ספיר.
בינואר 1953 מונה למנכ"ל חברת "עמידר", ועמד בראשה במשך 10 שנים. בתקופתו הפכה עמידר לחברת ענק שבבעלותה יותר מ-180 אלף דירות. ב-1963 מונה למנהל הוצאת עם עובד במקום חיים קופילוביץ וכיהן בתפקיד עד יולי 1974.
במקביל לעבודתו, פעל פרי במשך השנים בתחום התרבות. בשנות השלושים היה ממייסדי חוג "הבימה" לעידוד התיאטרון. היה ממייסדי היכל התרבות, וסייע בהקמת בית סוקולוב, בית הסופר, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, אולם נחמני (בית התיאטרון הקאמרי), בית האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומכון וינגייט. במשך עשרות שנים עמד בראש קרן התרבות אמריקה-ישראל, שימש חבר וסגן ראש המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, ממייסדי המכון למוזיקה ישראלית ויושב ראש הראשון שלו.
היה יו"ר הוועד למען החייל בתל אביב. ב-1976 זכה לתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
היה נשוי למאשה לבית נתנסון משנת 1922 ועד פטירתה בסתיו 1961. לזוג היו שני ילדים: בת, רינה, ובן, מיכה פרי, ממפקדי הפלמ"ח.
אליעזר פרי נפטר בשנת 1979. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק, לצד אשתו.
על שמו קרוי רחוב אליעזר פרי בתל אביב.
אסי משה

קריירה

משה עבד כמתכנת בחברת סטארט-אפ. החל את קריירת הפוקר במשחקים חבריים על סכומים זעומים. בנקודה מסוימת הוזמן על ידי חבר לשחק במקום אחר על סכומים מעט גבוהים יותר. גם שם הפגין משה כישרון ויכולת והחל לטפס בסולם המשחקים בארץ. רגע המפנה בקריירה של משה התרחש לאחר שהמשטרה פשטה על אחד מהמקומות בהם נהג לשחק. משה מצא את עצמו בלי זירת פוקר קבועה. במקום לחפש אחר מקום נוסף, החליט משה להיכנס אל עולם משחקי הרשת.
בשנת 2013 החליט משה לבחון את היכולות שצבר במשחקי הרשת גם בטורנירים חיים. הוא ניצל נסיעת עבודה לארצות הברית כדי לנסות את מזלו גם בטורנירים בלאס וגאס. שם השתתף לראשונה בטורניר בסבב אליפות העולם בפוקר, סיים במקום חמישי וזכה ב-141,124 דולר. באוקטובר 2013 לקח חלק בנבחרת שייצגה את איגוד הפוקר הישראלי באליפות הפוקר לנבחרות בסין.
בשנת 2014 לקח משה חופשה של חודש מעבודתו וטס שוב ללאס וגאס במטרה לשחק בטורנירים רבים. ב-30 ביוני 2014 רשם משה את הישג יוקרתי, כאשר גבר על 2,396 שחקנים, סיים במקום הראשון בטורניר בסבב אליפות העולם בפוקר, וזכה בסך של 582,321 דולר ובצמיד אליפות העולם. בסיום שנת 2014 עזב משה את העבודה הקבועה שלו כמתכנת והפך לשחקן פוקר במשרה מלאה.
בשנת 2015 סיים במקום השלישי מתוך 7,192 שחקנים בטורניר מסבב אליפות העולם וזכה ב-594,394 דולר; בשנת 2017 זכה ב-199,718 דולר לאחר שסיים במקום השלישי בטורניר מסבב אליפות העולם.
באוקטובר 2018 זכה משה בצמיד אליפות העולם השני שלו, כאשר ניצח בטורניר שנערך בעיר רוזבדוב שבצ'כיה, וזכה ב-94,622 דולר. בכך נכנס לרשימה של ארבעה ישראלים בלבד שזכו בשני צמידים ומעלה.
בצמיד אליפות העולם הרביעי שלו זכה אסי משה ב-22 באוקטובר 2019, והוא אחד משני ישראלים בלבד שזכו בארבעה צמידים.

חיים אישיים

מתגורר בתל אביב, נשוי ואב לילדה.
אבל בית מעכה

אָבֵל בֵּית מַעֲכָה הוא תל באצבע הגליל כ-2 ק"מ דרומית למטולה, לא הרחק מקיבוץ כפר גלעדי בצד כביש 90.

היסטוריה

במקום התקיימה ככל הנראה העיר העתיקה אבל המוזכרת במקרא כ"אבל בית מעכה". אבל הייתה עיר כנענית מתקופת הברונזה הקדומה (מהאלף ה-3 לפנה"ס), שבהמשך (באמצע האלף ה-2 לפנה"ס) הייתה שייכת לממלכת חצור הכנענית.
אבל מצוינת ברשימת הערים שכבש תחותמס השלישי מלך מצרים בשנת 1468 לפנה"ס. אפשר שהכינוי "בית מעכה" מלמד על זיקה היסטורית של העיר לממלכת מעכה המקראית.
במקרא מצוין כי שבע בן בכרי, שמרד בדוד המלך, הסתתר בעיר זאת. אישה חכמה מאבל שכנעה את תושבי העיר למסור את המורד לידי יואב בן צרויה, שצר על העיר.
במאה ה-9 לפנה"ס נכבשה אבל בידי מלך ארם בן הדד הראשון: "וַיִּשְׁמַע בֶּן-הֲדַד אֶל-הַמֶּלֶךְ אָסָא, וַיִּשְׁלַח אֶת-שָׂרֵי הַחֲיָלִים אֲשֶׁר-לוֹ עַל-עָרֵי יִשְׂרָאֵל, וַיַּךְ אֶת-עִיּוֹן וְאֶת-דָּן, וְאֵת אָבֵל בֵּית-מַעֲכָה; וְאֵת, כָּל-כִּנְרוֹת, עַל, כָּל-אֶרֶץ נַפְתָּלִי" (ספר מלכים א', פרק ט"ו, פסוק כ'),
 ובמאה ה-8 לפנה"ס בידי מלך אשור תגלת פלאסר השלישי: "בִּימֵי פֶּקַח מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל בָּא תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר מֶלֶךְ אַשּׁוּר וַיִּקַּח אֶת עִיּוֹן וְאֶת אָבֵל בֵּית מַעֲכָה וְאֶת יָנוֹחַ וְאֶת קֶדֶשׁ וְאֶת חָצוֹר וְאֶת הַגִּלְעָד וְאֶת הַגָּלִילָה כֹּל אֶרֶץ נַפְתָּלִי וַיַּגְלֵם אַשּׁוּרָה" (ספר מלכים ב', פרק ט"ו, פסוק כ"ט). 
שמה מצוין בכתובות אשוריות שבהן רשימה של הערים הכבושות, משנת 733 או 734 לפנה"ס.
במאה ה-13 כתב הגאוגרף המוסלמי יאקות אל-חמאווי על כפר בשם אבל אל-קמח ששכן במקום. הכפר חרב במלחמת העצמאות.
במקום נמצאו עתיקות מהתקופה הכנענית (התקופה המוקדמת ביותר ששרידים לה נמצאו באתר זה) ועד ימי הרומאים.

חפירות ארכאולוגיות

ב-2012 נערך סקר ארכאולוגי ובשנת 2013 החלו בתל חפירות ארכאולוגיות שנעשות בשיתוף פעולה של האוניברסיטה העברית בירושלים בראשות נאוה פניץ-כהן ורוחמה בונפיל ואוניברסיטת אסוזה פסיפיק (Azusa Pacific University) מאזור לוס אנג'לס בארצות הברית בראשות רוברט מולינס (Robert A. Mullins). אתר זה לא נחפר מעולם. במסגרת חפירות של עונות 2013 עד 2015 נפתחו חמישה שטחי חפירה, שניים בתל התחתון (שטחי F ו-O), אחד באוכף שבין התל התחתון והעליון (השטח A), אחד במדרון המזרחי של התל העליון (שטח B), ושטח K שבמדרון המזרחי בקצה הצפוני של התל התחתון. באתר נמצאו שרידים בעיקר מתקופת הברזל א וב, תקופת הברונזה המאוחרת ותקופת ברונזה התיכונה. בנוסף נמצאו שרידי בנייה מרשימים מהתקופה הפרסית-ההלניסטית הקדומה. אחד הממצאים החשובים ביותר שנמצאו הוא מתקופת הברונזה המאוחרת ב' היה כד קטן שבתוכו נמצאו מטמון כסף.
בשנת 2017 נמצא במקום ראש עשוי פאינס  של פסלון של מלך או אציל המתוארך למאה ה-9 לפנה"ס.
מוקד (תוכנית טלוויזיה)

מוקד הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה מתחילת  שנות ה-70 ועד שנות ה-90 בערוץ הראשון בימי רביעי. התוכנית עסקה בנושאי אקטואליה ובפוליטיקה הישראלית. בכל תוכנית הוזמנה לאולפן אישיות פוליטית, שנמצאה במרכז אירועי השבוע, לראיון אישי. את התוכנית הגישו במהלך השנים אלי ניסן, יורם רונן, ניסים משעל ומנשה רז.
בשנת 1977 הודיע יגאל ידין במסגרת המשדר על הקמת התנועה הדמוקרטית לשינוי (ד"ש). במהלך חלק ממסעות הבחירות הפכה התוכנית לזירת העימות הטלוויזיוני בין המתמודדים. בפרט זכור העימות בין דוד לוי לבנימין נתניהו שהתמודדו זה מול זה בבחירות המקדימות של הליכוד בשנת 1993. במסגרת זו החליפו השניים האשמות וכינויים. בין היתר כינה לוי את נתניהו "נפוליאון" ו"צלופח", והעימות בין השניים דמה לתיגרה אישית יותר מאשר לעימות פוליטי לגופו של עניין.
בתקופת מלחמת המפרץ שודרה בתוכנית "העולם הערב" פרודיה על "מוקד" בשם "מוקש" בהשתתפות שמואל וילוז'ני.
במהלך השנים נעשו בערוץ מספר ניסיונות להחזיר את התוכנית, אך הם לא הגיעו לכדי מימוש ובוטלו ברגע האחרון. ניסיון נוסף כזה תוכנן ל-11 באוגוסט 2016, אך בוטל גם הוא.
מזרעה

היסטוריה

לאחר שהשיג שליטה בעכו, דאהר אל-עומר השתלט על מזרעה יחד עם הכפרים האחרים על החוף מצפון לעכו, הכריז על אדמותיהן כאדמות של השלטון (ג'יפתליק) ופיתח את הכפרים. לאחר הקמת אמת עכו נספחה מזרעה לאמה. האמה העוברת בתחומי מזרעה נקראת "אמת סולימאן פאשה". את הכפר חוצה נחל בית העמק, הנקרא בערבית "ואדי מג'נונה". במזרעה שוכן הבית אשר שימש את הבהאא אללה, מייסד הדת הבהאית כבית קיץ, עת התגורר בו בשכירות בין השנים 1877–1879, ולפני שעבר לאחוזתו באל-באהג'ה. במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר כ-200 תושבים ובסקר 1922 נמנו 218 נפשות.
בימי המנדט הבריטי התגוררו בכפר כ-30 משפחות שהתפרנסו בדוחק מחקלאות ועבודה במחנות הצבא הבריטי. באוגוסט 1938 הוטל על הכפר, יחד עם הכפרים האחרים באזור, קנס קולקטיבי בעקבות התנקשות ביהודי באזור. 
לאחר מלחמת העצמאות הועברו למזרעה שנותר ברובו ריק, ערבים מכפרים אחרים במסגרת המדיניות לריכוז בני המיעוטים במספר כפרים. בין השאר הועברו אליו ערבים מבצה וערביי אום אל פרג' שהראשונים שבהם פונו למזרעה בפברואר 1949 והשאר הוכרזו כנפקדים ופונו מבן עמי למזרעה ב-14 בספטמבר 1953. כן פונו למזרעה תושבים מאל עאבסיה בינואר 1950. 
התושבים התגוררו במקום בצריפונים ופחונים בציפייה לשוב לכפריהם המקוריים. בשנת 1959 עודדה המדינה את התושבים בעזרת הלוואות לבנות בתי אבן.
הכפר מזרעה השתייך למועצה אזורית געתון, אחד משני כפרי מיעוטים במועצה, יחד עם שיח' דנון. בשנת 1955 אספו תושבי הכפר 728 לירות תרומה לקרן המגן. באוקטובר 1959 נחנך בכפר בית ספר. בשנת 1964 פעלה המועצה להקים בכפר מסגד. בשנת 1969 הוכנה תוכנית מתאר לכפר. בינואר 1972 נחנך כביש גישה לכפר. בכפר יש רוב מוסלמי ומתגורר בו מיעוט נוצרי.
בסוף 2016 אושרה תוכנית לבניית 728 יחידות דיור בתמהיל מגוון על אדמות מדינה במזרעה.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים במזרעה 3,777 תושבים (מקום 233 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.7%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, למזרעה דירוג של 4 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 66.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 6,080 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).
דן עופרי

דן עופרי (בהונגרית: Dán Ofry;‏ 20 בנובמבר 1929, בודפשט – 9 בפברואר 2014, תל אביב) היה עיתונאי, עורך וסופר ישראלי, ששימש כעורך כלכלי ב"ידיעות אחרונות" וכעורך העיתון בשפה ההונגרית "אוי קלט".

ביוגרפיה

עופרי נולד בשנת 1929 בבודפשט בירת הונגריה.
גדל בעיר דֶבּרֶצֶן, בה למד בבית ספר יהודי, וסיים את לימודיו בגימנסיה ע"ש אישטוון הקדוש (Szent István Gimnázium) בבודפשט.
בשנת 1949, לאחר קום המדינה, עלה לישראל ושירת בצה"ל כקצין חרמ"ש.
נישא לד"ר ורוניקה פיילֶר (Feiler), רופאת עיניים, והיה אב לשלושה.

בשנת 1960 קיבל תואר ראשון בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1952 הצטרף למערכת היומון הישראלי בשפה ההונגרית "אוי קלט" (Új Kelet) בו שימש במגוון תפקידים: שליח העיתון בארצות הברית, כתב צבאי, ועורך חדשות בכיר ופרשן פוליטי.
בנוסף, כיהן כעורך החדשות של "קול ישראל" בהונגרית.
משנת 1965 שימש גם כראש מערכת השבועון בשפה ההונגרית Menorah (טורונטו; משנת 1966 נקרא Menorah Egyenlöség) בישראל ובמזרח התיכון.
בהמשך עבר לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות", שבו עבד במשך 16 שנה (1979–1996) בתפקידים כלכליים שונים. היה חבר מערכת העיתון ובעל טור בענייני כלכלה. עופרי היה מעורכי הכלכלה הראשונים בעיתון, וכיהן כעורך המוסף הכלכלי "השקל שלך" (שקדם ל"ממון"). עם הגיעו לגיל פרישה עזב את "ידיעות אחרונות", ושב לעיתון "אוי קלט" בתפקיד העורך הראשי, שאותו ערך עד 2011, 3 שנים לפני מותו.
במהלך השנים פרסם מספר ספרים בנושא ישראל בשפה ההונגרית. בשנת 1974 הקים את ההוצאה לאור "Zohár", שבה פרסם חלק מספריו.
עופרי כיהן כנשיא אגודת "בני הרצל" של יוצאי הונגריה בתל אביב.
התגורר בתל אביב.
נפטר ב-2014, בגיל 84.
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הותיר שלושה ילדים.