הקטגוריות

שם החיבור

השם המקורי של היצירה בא מהפועל שפירושו "לאמר" (בדומה למילה קטגור- זה שמדבר בעבור הרשעת הנאשם). במקור הכותרת התייחסה לפעולה של אמירת הנשוא (שנקרא ביוונית כַּטֶגוֹרִיַא, κατηγορια) על הנושא, שגם מסווגת אותו לסוג, והקונספט הזה הביא בסופו של דבר למושג המודרני של "קטגוריה". עם זאת, באופן מסורתי משתמשים בכותרת החיבור כדי לכנות את עשרת סוגי-העל שהם מרכזו.

נשואים ומצויים בנושא

השפה מורכבת מרכיבים בסיסיים, המונחים, ביטויים שמסמנים דבר שלא ניתן לפרק. למונחים אין ערך אמת, רק לצירופים שלהם יכול להיות.
המשפט הפשוט ביותר במשמעותו הוא משפט הכולל שני מונחים, נושא ונשוא (או פרדיקט); כאשר הנשוא נאמר על הנושא. לדוגמה: השמיים יפים – יופי הוא נשוא והשמיים הם נושא. מההיגיון הפשוט או מתצפית אנו יודעים מה הם נשואים שנאמרים על נושא מסוים. לדוגמה: חיה, וארבע-רגלי הם נשואים שנאמרים על סוס.
דבר שהוא אינינו נשוא של אף נושא נקרא אינדיבידואל. לדוגמה: סוס הוא נשוא שנאמר על הסוס הפרטי, אבל הסוס הפרטי הוא לא נשוא של שום דבר.
כל נשוא מייצג סוג. כלומר קבוצה של נושאים, שעליהם הנשוא נאמר. לדוגמה: כל דבר עליו חיה נאמרת כנשוא, שייך לסוג 'חיה'.
סוגים כלולים בסוגים אחרים, מהסיבה הזאת אם דבר מה נאמר על הנשוא, הוא נאמר גם על הנושא שלו. כלומר הדבר גם הוא נשוא של אותו נושא. לדוגמה: איש הוא חיה. והאיש הפרטי הוא איש. לכן איש פרטי דוגמת סוקרטס הוא חיה. אריסטו קורא לסוגים שמורכבים מאינדיבידואלים מינים.
הנשואים שמבדילים בין חברים בסוג נקראים נבדלים. לסוגים שאין ביניהם קשר יש נבדלים שונים. אבל לסוגים שכפופים האחד לשני יכולים להיות נבדלים משותפים.
אריסטו מכנה דבר שלא יכול להתקיים בלי הנושא מצוי בנושא. לדוגמה: אם שולחן מסוים הוא לבן, הוא טוען, הלובן לא יכול להתקיים ללא השולחן.
אריסטו מדגיש שאין תלות בין היותו של דבר מה מצוי בנושא והיותו נשוא שנאמר על אותו נושא או אף על נושא כלשהו.
דבר שאינינו מצוי בשום נושא נקרא עצם, וכל דבר שאינו עצם נקרא מקרה. קיומו של מקרה נובע בעקיפין מקיומם של עצמים.
עצם אינדיבידואלי הוא עצם ראשוני, המשמעות הצרה של עצם, וכל עצם אחר נקרא עצם שניוני, והוא מהווה סוג של עצמים אחרים. לדוגמה: הכלב הפרטי הוא עצם ראשוני, וכלב וחיה שניהם עצמים שניוניים.

שינוי

אריסטו מונה שישה סוגים מובדלים של שינוי: יצירה, הרס, תוספת, הפחתה, חילוף (שינוי באיכות), ושינוי במקום.
יצירה מנוגדת להרס, ותוספת מנוגדת להפחתה. חילוף באיכות מנוגד לחילוף באיכות המנוגדת. שינוי במקום מנוגד לשינוי במקום בכיוון ההפוך. בנוסף כל שינוי מנוגד גם להישארות כאותו הדבר.

ביקורת

ההיסטוריונים של הלוגיקה ויליאם ומרת'ה קנל טוענים שהכלילה בקטגוריה אחת של עצמים ראשוניים ושניוניים, כלומר של עצמים פרטיים ושל סוגים של עצם, גורמת לטשטוש לא רק ביניהם, אלא גם בין טענות פרטיות וכלליות (לדוגמה בין 'בוקפלוס הוא סוס' ו'סוס הוא חיה'). הם אומרים שהכלילה הזאת היא סוג של ירושה משיטת החלוקה וההגדרה האפלטונית, שגם היא לא מבדילה בין שני סוגי המהויות. הם סבורים שלעמימות הזאת הייתה השפעה שלילית על התפתחות הפילוסופיה והלוגיקה במאות הבאות.
בעיה נוספת לדעתם היא הרדוקציה של כל הפסוקים הבסיסיים למבנה נושא-נשוא, כשההבדל בפונקציה שלהם הוא רק בזהות הנשוא. במקרים מסוימים המודל הזה הוא פשטני ומגביל יתר על המידה.
הפילוסוף ברטנרד ראסל ביקר את הרעיון שקיומו של מקרה נובע מקיומו של העצם שהוא מצוי בו. לטענתו קיומו של 'אדום' לדוגמה נובע מקיום כל העצמים האדומים, אבל אם עצם אדום אחד יחדל להתקיים לא תהיה לכך השפעה על המקרה 'אדום'. ובכיוון ההפוך קיום העצם נובע מקיום סך מקריו. אם לעצם אין אף איכות, כלומר לא ניתן לדעת או לאמר עליו דבר, אז מבחינתנו הוא למעשה שום-דבר. כך גם המצב אם אין לו מקום, זמן, מצב או פעילות, ולוּ פסיבית. ראסל חושב שהטעות של אריסטו נובעת מהסתמכות יתר על הקונוונציות של השפה הטבעית.