google/wiki40b huggingface dataset:
מריה יודינה

תולדות חייה

יודינה נולדה בעיירה נבל ברוסיה (כיום סמוך לגבול עם בלארוס) למשפחה יהודית חילונית ולמדה בקונסרבטוריון של פטרוגרד (שמה של סנקט פטרבורג דאז). על בני כיתתה נמנה גם דימיטרי שוסטקוביץ'. יודינה התמחתה בפרשנותה ליצירות בטהובן אך גם אימצה את המוזיקה של המאה ה-20 והייתה מבין ראשוני הפסנתרנים שניגנו יצירות משל בן כיתתה שוסטקוביץ' וכן משל סטרווינסקי, אנטון וברן, אלבן ברג, הינדמית ומסייאן. פרשנותה למוזיקה לפסנתר של באך הקנתה לה שבחים רבים והיא השפיעה על גלן גולד, שנחשב לפרשן המודרני המובהק של יצירות באך לפסנתר. בנוסף למדה והרצתה בנושאי ספרות, שירה ופילוסופיה והייתה חברה ב"חוג בכטין" שהתרכז בעיר הולדתה נבל סביב הפילוסוף מיכאיל בכטין. 
בשנת 1919, לאחר תהליך ארוך של הרהורים דתיים, התנצרה והפכה לנוצריה אדוקה בכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
לאחר שסיימה את לימודיה בקונסרבטוריון נשארה ללמד בו והחזיקה במשרתה עד 1930. היא התנגדה בגלוי למשטר הסובייטי וענדה תמיד צלב לצוארה, דבר שהיה אסור. בעקבות כך נאסר עליה ללמד ואף להופיע במשך תקופות ארוכות על במות מרכזיות. ב-1930 פוטרה מהקונסרבטוריון ולא מצאה עבודה אלא בטביליסי, שם לימדה עד 1933. ב-1936 עברה למוסקבה ולימדה בקונסרבטוריון שם ובמכון גנסין, בהפסקות, עד 1960. ההפסקות נבעו מכך שלא הסתירה את דעותיה והרבתה להתווכח עם ממונים עליה בנושאי פוליטיקה, דת ואמנות. בנוסף, היא התעקשה לנגן מוזיקה מודרנית שהייתה אסורה בברית המועצות. ב-1960 פוטרה סופית מהקונסרבטוריון ומהמכון. 
יודינה המשיכה להופיע, אך נאסרה הקלטה של הופעותיה. בהופעה בלנינגרד ב-1961 הקריאה כהדרן שירים מאת בוריס פסטרנק ונאסר עליה להופיע למשך חמש שנים. ב-1966 שבה ללמד בקונסרבטוריון במוסקבה.
יודינה מתה ב-1970 במוסקבה.

יחסיה עם סטלין

למרות יציאתה בגלוי כנגד המשטר, הוויכוחים יוצאי הדופן שלה עם בכירים במשטר הסובייטי ודעותיה המוצקות, לא נפגעה יודינה כלל במהלך הטיהורים הגדולים ונפגעה הרבה פחות מאמנים ואינטלקטואלים שהעזו פחות ממנה להתעמת עם המשטר ולהביע דעות אופוזיציוניות, אשר הוגלו או הוצאו להורג. 
המפתח להבנת חידה זו הוא הגילוי שיודינה הייתה הפסנתרנית האהובה ביותר על סטלין. לילה אחד שמע סטלין קונצרט חי של יודינה ברדיו בו ניגנה את הקונצ'רטו לפסנתר מספר 23 מאת מוצארט. לאחר שהסתיים הקונצרט ביקש כי ישיגו לו הקלטה. אך הקונצרט לא הוקלט ולבקשתו של סטלין אין לסרב. לפיכך העירו שליחיו של סטלין את יודינה באמצע הלילה, הובילו אותה לאולפן הקלטות של החברה הממשלתית "מלודיה" בו אורגנה תזמורת והיא הקליטה את הקונצ'רטו. מן ההקלטה הופק עותק יחיד של תקליט שהובהל עוד באותו לילה לסטלין. לפי עדויות סטלין בכה למשמע הצלילים הראשונים של הקונצ'רטו. הגלופה ששימשה להדפסת התקליט שרדה וניתן כיום להשיג תקליטור עם הקלטה ייחודית זו.
למרות יחס מיוחד זה, ביקורתה של יודינה לא התרככה. היא זכתה בפרס סטלין ותרמה אותו לכנסייה בעבור "תפילות מחילה לפשעיו של סטלין".
אוהל משה (תל אביב)

שכונת אהל משה הייתה שכונה יהודית שקמה צפונית-מזרחית ליפו בשנת 1906. השכונה הייתה השכונה היהודית האחרונה שהוקמה בסביבה לפני הקמת אחוזת בית ובניית העיר תל אביב. שמה של השכונה נובע משמם הפרטי של שלושת מייסדיה, משה אשולין, משה אלבז ומשה עטיה.
בדומה לשכונת מחנה יוסף הוקמה אהל משה בעקבות הצפיפות שנגרמה ביפו כתוצאה מהעלייה השנייה. מקימיה של השכונה החדשה היו בעיקרם יהודים יוצאי צפון אפריקה שאליהם הצטרפו כמה יוצאי תימן ומספר אשכנזים. 
המקימים רכשו את תא השטח שבין שכונת מחנה יהודה מדרום ומחנה יוסף מצפון, אשר השתרע על פני 22 דונם. הם ביקשו ליצור רצף של יישוב יהודי שיהיה מקביל ממזרח לשכונת מנשייה המעורבת. השכונה גדלה במהירות ובשנת 1922 נמנו בה 936 איש שהתגוררו ב-82 בתים. 
עם השנים הלכה השכונה ונבלעה בשכונת נווה צדק.
בית הספר ברנקו וייס רמלה

בית הספר בְּרַנְקוֹ וַייס רמלה הוא בית ספר תיכון שש-שנתי בעיר רמלה המיועד לנוער בסיכון.

היסטוריה

בית הספר הוקם בשנת 2000, כחלק מרשת בתי הספר של מכון ברנקו וייס, שנוסד על ידי התעשיין והנדבן היהודי-שווייצרי ברנקו וייס.

מתחילתו הוגדר בית הספר כבית ספר אתגרי, כלומר מיועד לבני נוער שלא מצאו את מקומם בבתי ספר נורמטיביים, מסיבות של בעיות התנהגות (כולל התנהגות אלימה), רקע משפחתי וסוציו-אקונומי קשה, קשיי למידה וליקויי למידה, וכדומה.
בין השנים 2005 ל-2011 ניהל את בית הספר חילי טרופר, שהביא אליו צוות של מורים צעירים, רובם חסרי ניסיון בחינוך מיוחד. בהנהלתו ובשיתוף הצוות, הצליחו להביא את ילדי השכונה לרמת נוכחות גבוהה בבית הספר. ב-2011 חל שיפור גדול בשיעור הזכאים לבגרות. בשנת 2014 נכלל בית הספר בעשירון העליון בדירוג של משרד החינוך, בקטגוריה של "בתי הספר הערכיים ביותר בישראל".
נכון לפברואר 2019, מנהל בית הספר הוא עופר שמחה.

מודל חינוכי

בבית הספר פועלים בהתאם למודל, שפותח במכון ברנקו וייס, שנועד לחנך בני נוער שנמצאים בהדרה ובסיכון. המודל כולל מסגרות עבודה קטנות, ברמת בית הספר וברמת הכיתה, כדי לאפשר טיפול פרטני ככל האפשר, קשר ישיר וחם בין מורים לבין תלמידים, והתאמת תוכנית למידה אישית לכל תלמיד. בית הספר שם דגש על עידוד להצלחה למרות הקשיים, בדרך שיח דו-כיווני בין מורים לתלמידים, הקשבה לצרכים הייחודיים של כל תלמיד, וטיפוח ביטחון עצמי באמצעות חוויות של הצלחה. בית הספר מציב ציפיות ודרישות גבוהות מהתלמידים, בתחום האקדמי ובתחום ההתנהגות, כדרך להעברת מסר של אמון ביכולתם.
חברי הצוות עוברים הכשרות מיוחדות בצוותים בתוך בית הספר, ובקבוצת עמיתים (בעלי תפקידים) מבתי הספר האתגריים בישראל.
חוג הקריאה

מבנה הספר

המוטו של הספר נכתב ביומנו של טולסטוי כבר ב-15 במרץ 1884:
צריך לייסד לאנשים 'חוג קריאה', אני גם יודע מה עלינו לקרוא בחוג: אפיקטטוס, מרקוס אורליוס, לאו דזה, בודהה, פסקל, הברית החדשה, סוקרטס, קונפוציוס, תלמוד, סנקה, פלוטרכוס, מונטסקייה, רוסו, וולטר, קאנט, שופנהאואר, אמרסון, קוהלת...
— ועוד כ-300 הוגים
במהדורתו הראשונה של הספר, שהושלמה ב-1908, סודרו הפרקים לפי נושא (בין הנושאים: ידע, אמונה, חינוך, טוב לב, שקר ואמת, ענווה, אהבה, מוות, אשה, חוק, אלוהים ועוד). 
במהדורה השנייה, שיצאה לאור ב-1910, סודר הספר לפי ימי השנה. לכל יום נקבע נושא הגות ובהקשרו סודרו קטעי קריאה מעורבים מפרי עטם של הוגים שונים עם הערות מאת טולסטוי. בסוף כל יום הוסיף טולסטוי סיפור קצר בנושא, פרי עטו או פרי עטם של סופרים כגון צ'כוב, גי דה מופסאן, אנטול פראנס, איוון טורגנייב, ויקטור הוגו ואחרים, לרוב נשאו גם הסיפורים דברי הסבר ופרשנות מאת טולסטוי. בכל שבעה ימים שובץ סיפור ארוך יותר ובכל חודש נבחר נושא להתעמקות.
עריכת המובאות זו לאחר זו וזו כנגד זו, יחד עם הערותיו של טולסטוי הופכות את הספר ליצירה מאוחדת, מקנות לו אמירה מגובשת ומסר והופכות אותו ליותר מאשר ספר ציטטות בעלמא.

הוצאה לאור ותרגומים

לאור הנימה האנרכיסטית שבו, היה הספר מוחרם הן במשטר הצאר והן במשטר הסובייטי. הוא יצא לאור במהדורה מוגבלת בפראג ב-1957. רק ב-1998 יצאה לאור מהדורה שלמה של הספר ברוסית ללא תיקונים והשמטות, במסגרת הסדרה "אנתולוגיה של החשיבה".
בשנת 1919 יצא לאור תרגום לאנגלית של המהדורה הראשונה (המסודרת לפי נושא) מאת ארצ'יבלד וולף (Archibald J. Wolfe). בשנת 1911 החלה לצאת סדרת תרגומים חודשית לאנגלית של המהדורה השנייה, אך ננטשה לאחר הכרך הראשון. רק ב-1997 יצאה לאור מהדורה אנגלית מלאה ומוערת מאת פטר סיקירין (Peter Sekirin) תחת השם A Calendar of Wisdom.
בעברית יצא בשנת 1945 (ובהדפסה נוספת ב-1962) תרגום של חלקים נבחרים מתוך הספר בתרגומו ועריכתו של חיים תרסי תחת השם "חוג של קריאה".
WeChat

היסטוריה

WeChat התחיל כפרויקט במרכז המחקר "Tencent Guangzhou Research and Project" באוקטובר 2010. השם המקורי של האפליקציה היה "Weixin" (מבוטא וֶיְשִׁין).
האפליקציה צברה פופולריות במהירות. במאי 2011 כבר היו לאפליקציה מעל 4 מיליון משתמשים, בסוף 2011 כ 50 מיליון, ושלשה חדשים אחר כך 100 מיליון. באפריל 2012 נעשה ל "Weixin" מיתוג מחדש והשם שונה ל WeChat כדי שיתאים יותר לשוק הבינלאומי.
קצב הגידול נשאר גבוה ובינואר 2013 נרשמו כ-300 מיליון משתמשים.
המיתוג האוניברסלי הצליח וביולי 2013 היו ל-WeChat מיליון משתמשים מחוץ לסין, וזאת לאחר ש-Tencent השקיעה מאמצים רבים לגייס כוכבים מקומיים ושחקנים מפורסמים בהודו ותאילנד. באותו זמן גם הודיעה החברה שליונל מסי ישמש פרזנטור של המוצר וכן שהחברה שוקלת הכנסת משחקים מקוונים לאפליקציה (ואכן הכניסה כאלו בהמשך).
ביוני 2014 סגרה Tencent כ-20 מיליון חשבונות בטענה שהם מציעים שירותי זנות.
רבי ינאי

הישיבה בעכברא

עכברא הייתה עיר בגליל העליון, ובה הקים רבי ינאי את ישיבתו. בתלמוד הבבלי מכונה הישיבה "בֵּי רבי ינאי", ובתלמוד הירושלמי מופיע, לרוב, "בית רבי ינאי". בית מדרשו של רבי ינאי המשיך להתקיים גם לאחר מותו.
הרב יצחק אייזיק הלוי מסיק (דורות הראשונים חלק ב פרק ו) ממקורות שונים בירושלמי, שתלמידי ישיבתו של רבי ינאי לא רק למדו עמו תורה, אלא גם עבדו עם רבם בקרקעות שהיו בבעלותו. הם חיו יחדיו והתפרנסו מעבודתם אצל רבם, ובכך קיימו את העיקרון של שילוב מלאכה עם לימוד. כמאמרו של רבן גמליאל בנו של ר' יהודה הנשיא : "יָפֶה תַלְמוּד תּוֹרָה עִם דֶּרֶךְ אֶרֶץ, שֶׁיְּגִיעַת שְׁנֵיהֶם מְשַׁכַּחַת עָוֹן. וְכָל תּוֹרָה שֶׁאֵין עִמָּהּ מְלָאכָה, סוֹפָהּ בְּטֵלָה וְגוֹרֶרֶת עָוֹן".

מתורתו

במסכת תענית נכתב בשם רבי ינאי: "לעולם אל יעמוד אדם במקום סכנה ויאמר עושין לי נס, שמא אין עושין לו נס". בדומה לכך, בכל פעם שעמד רבי ינאי לצאת לדרך הוא נהג להתפלל ולכתוב צוואה לבני ביתו מחשש שימות. ובמסכת שבת מסופר שכל פעם שעבר גשר, בדק הגשר לראות אם הוא ראוי לעבור עליה.
אחד הסיפורים הידועים על רבי ינאי מופיע במדרש ויקרא רבה פרשה ט': באחד הימים פגש רבי ינאי אדם הדור והזמינו להתארח בביתו. כשסעדו לבם שאל רבי ינאי שאלות את האורח שהתברר כי אינו יודע מקרא או משנה והוא בעצם בור ועם-הארץ. בכעסו אמר רבי ינאי: "אכל הכלב פתו של ינאי", והאורח הנעלב השיב לו: "ירושתי אצלך ואתה מונעה ממני", כלומר התורה שבה אתה בקיא היא תורת ישראל שניתנה מורשה לקהילת יעקב, ואינה פרטית שלך. רבי ינאי שנבוך מן המילים שהוטחו בו והכיר בטעותו, שאל את האורח על סגולותיו. הלה סיפר על הקפדתו על מחילת עלבונות ועל השכנת שלום בין נצים. המדרש מסתיים בהתפייסותו של רבי ינאי עם האיש ובאמירה שדרך ארץ קדמה לתורה.
במסכת סנהדרין מסופר כי המיסים שהוטלו על בני העם היהודי מידיו של השלטון הרומאי היו כבדים, וכאשר הגיעה שנת השמיטה, הוחרף עוד יותר מצבם של החקלאים עקב אי-יכולת לעמוד בגובה המיסים. רבי-ינאי התיר לעבד את השדות בשמיטה באומרו "צאו וזרעו בשביעית, משום ארנונא". בכך הוקל לעובדי האדמה פשוטי העם.

משפחתו

שם אביו לא ברור. במקום אחד בלבד הוזכר שם אביו [בבלי בבא מציעא פ"ו:]. הגרסה הנדפסת היא רבי ינאי בן רבי ישמעאל. אך בכ"י פירנצה כתוב בן רבי שמעון וכך מסתבר. שם בנו [שנקרא כנראה ע"ש הסבא] מוזכר בירושלמי [שבת י"ג ה"ז] כר' שמעון בן ר' ינאי .  חתנו היה יהודה בן רבי חייא לאחר נישואיו הלך ללמוד בבית המדרש כל השבוע, ובשבת היה מגיע הביתה, כשלפניו הולך עמוד של אש. באחת מהפעמים, הוא היה שקוע בסוגיא תלמודית ולא שם לב שכבר הגיע הזמן שבו נהג לבוא לביתו כל ערב שבת, לקיים את מצוות עונה שזמנה לתלמידי חכמים היא פעם בשבוע. כאשר שמע מכך חותנו רבי ינאי, הוא נענה: כנראה שהוא נפטר, שכן לוּ היה בחיים, וודאי שלא היה מבטל את מצוות העונה. לפי הסבר חכמי התלמוד, דבריו של רבי ינאי היו "כשגגה היוצאת מלפני השליט" כלומר - דבריו של צדיק עלולים להתקיים גם אם אמרם רק בתור ביקורת, ולא התכווין לקיומם, ויהודה חתנו נפטר. גרסה שונה למסופר בבבלי באה בירושלמי ביכורים פ"ב ה"ג, ושם יהודה היה רגיל לחלוק כבוד לר' ינאי חותנו ולקום לקראתו כל ערב שבת, ובפעם האחת שחרג ממנהגו סבר ר' ינאי שהוא נפטר.
אירמה גרזה

אירמה אידה אילזה גרזה (באנגלית: Irma Ida Ilse Grese; נולדה ב-7 באוקטובר 1923 - הוצאה להורג ב-13 בדצמבר 1945 בהמלין), הייתה פושעת מלחמה נאצית ששימשה שומרת במחנות ראוונסבריק, ברגן בלזן ואושוויץ. נודעה לשמצה באכזריותה והתנהגותה הסדיסטית כלפי אסירי המחנה. נודעה גם כמאהבת של יוזף קרמר, מפקד ברגן בלזן ושל יוזף מנגלה, והייתה שותפתו לסלקציות. גרזה כונתה "הכלבה מאושוויץ" ו"הצבוע מאושוויץ". 
אירמה גרזה נולדה בגרמניה. אביה אלפרד גרזה היה חלבן וחבר המפלגה הנאצית משנת 1937. אמה התאבדה בשנת 1936. לגרזה היו ארבעה אחים. בגיל 15 עזבה את הלימודים והצטרפה למפלגה הנאצית.
ביולי 1942 שובצה בראוונסבריק כעובדת דואר ועוזרת גינון. במרץ 1943 הועברה לאושוויץ כמפקחת ביטחונית ועד סוף אותה השנה הייתה למפקחת בכירה, האישה השנייה בדירוג הגבוה במחנה, והייתה אחראית על כ-30,000 אסירות יהודיות.
אירמה גרזה נודעה כסדיסטית בעלת פני מלאך. על פי עדויות שונות, היא הייתה מלקה אסירים ואסירות שלא סיפקו את רצונה. באחת העדויות נתבקשה אסירה יהודייה, רופאה במקצועה, לבצע בה הפלה בעקבות הריון מאסיר פולני. 
לאחר המלחמה נאסרה גרזה בכלא המלין, נשפטה במשפט בלזן, ונידונה למוות.
ארווין קוהן

ביוגרפיה

קוהן נודל וגדל בבאדן למשפחה יהודית. בהיותו בן 16 זכה באליפות אוסטריה ביחידים.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כיה בשנת 1932 זכה קוהן בשתי מדליות ארד בטורניר ביחידים ובטורניר הקבוצתי. 
באליפות העולם שנערכה בעיר הולדתו באדן בשנת 1933 הוא זכה שוב בשתי מדליות ארד בטורניר בזוגות ביחד עם פאול פלוסמן היהודי ובטורניר הקבוצתי. 
באליפות העולם שנערכה בפראג בשנת 1936 זכה במדליית זהב היחידה שלו, בתחרות הקבוצתית, ביחד עם ריצ'רד ברגמן היהודי, הלמוט גבל, הנס הרטינגר ואלפרד ליבסטר היהודי.
ההצלחה הגדולה שלו הייתה ניצחון במשחק הגמר בטורניר בריגה, לטביה על אלוף העולם ויקטור ברנה היהודי מהונגריה.  
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ביוני 1937 הוא ברח לאנגליה ומשם לארגנטינה.
דאגלס קוריגן

דאגלס קוריגן (באנגלית: Douglas "Wrong Way" Corrigan;‏ 22 בינואר 1907 - 9 בדצמבר 1995) היה טייס אמריקאי. 
בשנת 1938 הוא טס משדה התעופה לויד בנט בברוקלין שבניו יורק לאירלנד, למרות שהיה אמור לטוס בכלל לקליפורניה. הוא טען שעשה זאת בטעות, עקב שגיאות ניווט שנגרמו בגלל העננות הכבדה שהסתירה כל ציון על האדמה כמו גם תנאי האור הגרועים והחלשים שבעטיים לא קרא נכון את המצפן שברשותו. קוריגן היה מכונאי מטוסים מוכשר (הוא היה אחד מאלו שבנו את מטוסו של צ'ארלס לינדברג The Spirit of St. Louis) וערך מספר שינויים במטוסו שלו כדי להתאים אותו לטיסה טרנס-אטלנטית. בין 1935 ל-1937 הוא פנה מספר פעמים כדי לקבל אישור לבצע טיסה טרנס-אטלנטית ללא עצירה מניו יורק לאירלנד, וסביר להניח ש"שגיאת הניווט" שלו הייתה מחאה כנגד הבירוקרטיה הממשלתית. אולם הוא מעולם לא הודה שטס לאירלנד בכוונה.
Song Sung Blue

שימוש מאוחר

השיר העניק השראה לכותרת של סרט דוקומנטרי משנת 2008 על חקיין של ניל דיימונד שהיה נשוי לחקיינית של פטסי קליין.

גרסאות כיסוי

ב-1972 הוציא אנדי ויליאמס גרסת כיסוי של השיר באלבומו "Alone Again (Naturally)".
סשה דיסטל הקליט את השיר בצרפתית בשם "Chanson Bleue".
להקת גל חדש בריטית בשם Altered Images הקליטה ב-1982 גרסה של השיר באלבומה "Pinky Blue".
בובי דארין ביצע את השיר בתוכנית טלוויזיה בשנת 1972, והגרסה שלו נכללה באלבום "Aces Back to Back" משנת 2004.
פרנק סינטרה הקליט אף הוא את השיר לאלבומו "Trilogy" שיצא ב-1980.
האחיות נולן הקליטו גרסה של השיר בשנת 1978 לאלבום "20 Giant Hits album".
סמל העיר פתח תקווה

סמל העיר פתח תקווה הוא הסמל הרשמי של העיר פתח תקווה, והוא משמש את המוסדות המוניציפליים של העיר.

היסטוריה

סמל העיר מבוסס על "בול פתח תקווה", בול דואר שהונפק בפתח תקווה בשנת 1908, אשר יש הרואים בו את הבול העברי הראשון בארץ ישראל. הבול הונפק ביוזמתו של יצחק גולדנהירש, עולה מרומניה אשר הצטרף למקימי העיר בשנות התשעים של המאה ה-19. גולדנהירש חבר למנהל משרד הדואר האוסטרי ביפו במטרה להקים בפתח תקווה סניף דואר חדש, ודרש כי במסגרת הקמת הסניף תנפיק הקונסוליה האוסטרית בול עברי ייחודי לפתח תקווה, שישמש לדואר פנים ולדואר בינלאומי. בסוף שנת 1908 אכן הונפק הבול, אשר עוצב בידי צייר אלמוני.
בהשוואה לטכנולוגיית העיצוב של הימים ההם, בלט הבול בעיצובו ובצבעוניותו הרבה. בראשו התנוסס שם העיר פתח תקווה באותיות עבריות צהובות ומאירות עיניים, ובתחתיתו הוצג מחירו הנקוב - 14 פארה (מטבע עתיק ששימש את האימפריה העות'מאנית).

סמליל העיר

בשנת 2008, במלאת 130 שנים לייסוד העיר, אימצה העירייה סמליל ממותג, הכולל את שמה לצד הססמה "קצב של עיר, לב של מושבה". אלה מופיעים מתחת לרישום צבעוני שבו נראים שלושה תפוזים. בעקבות מחאה ודיון במועצת העיר, הוחלט ביום 2 באוגוסט 2009 להשיב את הסמל המקורי ולשלבו בחדש. עוד הוחלט כי שני הסמלים יופיעו בפרסומים רשמיים.
מנחם עיני

ביוגרפיה

נולד בפתח תקווה, גדל והתחנך ביפו. החל להופיע בהצגות מגיל עשר בתיאטרון הילדים - תליל של מנחם גולן.
את שירותו הצבאי מילא בלהקת חיל הים עם שלמה ארצי ובלהקת פיקוד דרום. לאחר מכן למד בלט קלאסי ומחול מודרני בלהקת בת שבע.
בשנת 1973 השתתף בסרט "קזבלן".
בשנת 1975 היה חלק מצוות התוכנית "ראש כרוב", עם גלי עטרי וחנה לסלאו.
בשנת 1978 שיחק בסרט "הלהקה", כאמן הומוסקסואל.
בשנת 1979 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של יואל זילברג "נישואין נוסח תל אביב", בו גילם את גיורא פומרנץ, באותה השנה שיחק גם בסרט "נערת הפרברים", בו גילם את צ'וצ'ו.
בשנת 1980 שיחק בסרט המחזמר "חמש חמש" את עמי, ושיחק בתפקיד המספר לצדה של צרויה להב במחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" שהופק בערוץ הראשון. באותה שנה הנחה את פסטיבל שירי ילדים לצד שלמה ניצן וירדנה ארזי.
במהלך שנות ה-80 העלה את הצגות היחיד "עין אחת צוחקת" (ב-1981) ו"החתול" (1986).
בתחילת שנות ה-90 הצטרף לתיאטרון חיפה ושיחק בהצגות "נישואי פיגארו", "משפט הקופים", "קרקס עירוני", "הלילה השנים עשר" ו"כובע הקש האיטלקי". בתיאטרון הכיר את רעייתו, השחקנית שרון עיני. בנוסף, העלה עיני במסגרת התיאטרון גם שתי הצגות יחיד - "מים, שמים ותיבה" (1987) ו"מקומי" (1991).
בשנת 1993 שיחק בסרט "זהר", בתפקיד אביהו מדינה.
בשנת 1994 עבר עם משפחתו לקריית שמונה, הקים שם את תיאטרון מרא"ה ופעל בחינוך למשחק.
בשנת 2000 השתתף בצילומי הסדרה "המשאית", לצד זאב רווח וסמי הורי, כאשר מחלת הסרטן כבר פשטה בגופו. הסדרה עלתה למסכים בשנת 2002.
בנובמבר 2002 הפסיק את הטיפולים הכימותרפיים, ונפטר לאחר כחודש בבית החולים איכילוב בתל אביב-יפו. השאיר אחריו אישה, שלוש בנות ובן מנישואים קודמים. נקבר בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
חניבעל מאגו

חניבעל (המכונה חניבעל מאגו, להבדיל מחניבעל ברקה) היה מלך קרתגו, משושלת מאגו. נכדו של חמילקרת הראשון שנהרג בקרב הימרה. כמלך החזיק בתואר חניבעל הראשון, מלך קרתגו. נודע בעיקר בשל מסעות המלחמה שערך בסיציליה.

רקע משפחתי

מאגו הראשון ייסד בקרתגו את שושלת מאגו. לא ברור מה היה כוחם של מלכי בית מאגו. לרוב נראה כי שלטו בכוח הזרוע, אם כי דיודורוס מרמז על כך ששלטונם התנהל על פי חוקים. הרודוטוס כותב כי חמילקרת הראשון "נבחר למלך על הקרתגים בגלל גבורתו".
במהלך מלחמת יוון פרס, יצא מלך קרתגו חמילקרת הראשון למלחמה על ערי היוונים בסיציליה. כוחותיו התנגשו בכוחות סירקוסאי והימרה, בקרב הימרה. הקרב הסתיים בכישלון קרתגו, וחמילקרת עצמו נהרג. המנהיגים הבאים, חנון הספן וחימילקו הראשון, העדיפו לשמור על הקיים ולהתמקד במסעות תגלית ומסחר. הקרתגים והיוונים בסיציליה נשארו במצב של סטטוס קוו במשך 70 שנה. אז עלה חניבעל, שהיה נכדו של חמילקרת לשלטון.

המסע הראשון לסיציליה

בשנת 416 לפני הספירה פרץ בסיציליה סכסוך בין הערים היווניות סגסטה וסלינוס. אנשי סגסטה פנו אל קרתגו בבקשת עזרה, והסכימו בתמורה להיכנס לתחום ההשפעה הקרתגי. חניבעל יצא בעצמו לסיציליה בראש כוח מלוב והיספניה, שלפי דיווחי ההיסטוריונים העתיקים הגיע מספרו ל-100,000 חיילים, 1,500 אוניות משא, ו-60 אוניות מלחמה, מספרים מוגזמים לכל הדעות, על אף שככל הנראה אכן היו הקרתגים רבים מהיוונים. שכן היוונים לא יכלו למנוע את נחיתתו והתבצרו בעריהם. מומחים מודרניים מעריכים את גודלו של הכוח הקרתגי ב-30,000 עד 40,000 חיילים.
בשנת 409 לפני הספירה יצא חיל המשלוח הקרתגי לסיציליה, וכבש את סלינוס תוך תשעה ימים. לאחר מכן הטיל חניבעל מצור על הימרה המקום שם נפל סבו. כוחות מסירקוסאי תחת פיקודו של דיוקלס מיהרו לסייע לנצורים, אולם אחרי כמה קרבות קשים נמלטו הסירקוסאים, ואתם נמלטו כמחצית מתושבי העיר דרך הים. חניבעל כבש את הימרה וטבח בשארית תושביה, 3,000 במספר. לאחר שהרס את הימרה, חזר חניבעל לאפריקה ופיזר את צבאו.

המסע השני לסיציליה

בשנת 407 לפני הספירה, בעקבות הטרדותיו של הרמוקרטס, הוחלט בקרתגו על מסע מלחמה נוסף. ראשית כל ייסד חניבעל את העיר תרמאי על חורבות הימרה. בשנת 406 לפני הספירה חזר חניבעל לסיציליה בראש כוח שהעתיקים אמדו אותו בכ-120,000 איש. מספרים מוגזמים ככל הנראה, כיום מעריכים שמדובר ב-60,000 איש. הקרתגים פנו לעיר העשירה אקראגס, שמאז ומתמיד שמרה על נייטרליות. הקרתגים הציעו לאקרגס להישאר נייטרלית, אולם היא סרבה. דיודורוס מעריך שאקרגס יכלה לגייס אז בין 10,000 ל-20,000 איש. בנוסף על כך הזעיקו אנשי אקרגס מצביא ספרטני בשם דכסיפוס, כוח מסירקוסאי תחת פיקודו של דפנאיוס, וצבא שכירים מקמפניה.
הקרתגים הטילו מצור על אקראגס. כדי לתת למכונות המצור שלו עמדה טובה יותר, הורה חניבעל להרוס קברים שנמצאו מחוץ לעיר. חייליו חששו שהאלים יענישו אותם על חילול הקברים. ואכן חששותיהם התגשמו ומגפה פרצה במחנה הקרתגי. חניבעל היה בין המתים.
אחיינו חימילקו השני, מיהר לתפוס את הפיקוד. הוא הקריב קרבנות אדם כדי להרגיע את חייליו, והמשיך במצור. חוסר האמון ששרר בין המגינים סייע להם. הספרטנים העליבו את הסירקוסאים שעזבו את המערכה. הקמפנים ערקו לצד קרתגו, ובלית ברירה נמלטו אנשי אקראגס לגלה.

לקריאה נוספת

משה עמית, תולדות יוון הקלאסית, הוצאת מאגנס, תשס"ב
If U Seek Amy

וידאו קליפ

צילום הקליפ של השיר החל ב-7 בפברואר 2009, על ידי ג'ק נאווה, שעבד איתה בעבר על הקליפ של "My Prerogative". הקליפ מתחיל כשאישה, נדמה כי מגישת חדשות, קוראת בשם השיר "If U Seek Amy" ובתחתית, כותרת חדשות אשר מודיעה כי מילות השיר של ספירס מתבטאות באופן בוטה. בהמשך, מצולמים אנשים מתלבשים או נראים כשהם שיכורים, כנראה חוגגים במסיבה. ברקע מתחיל השיר, ולאחר מכן הצילום נעצר בנקודה אחת, כשספירס צצה מלמטה כאילו קמה. 
ספירס מסתובבת בבית ומסתכלת על חפצים ואנשים (יש החושבים שזהו ניסיון להראות את "החיפוש אחר איימי"), ובבוא הפזמון, ספירס רוקדת בחדר צפוף ומעורפל בליוויים של מספר בחורים חצי-עירומים. כשהפזמון מסתיים, ספירס נראית באותו חדר או אחר הדומה לו, ונראית רוקדת באלתור, נשכבת על שולחנות, ובעיקר משדרת מיניות. בחזור הפזמון, שוב נראית ספירס רוקדת, כנראה את אותו ריקוד, הפעם בליוויין של בחורות ובחדר בעל עיצוב ואורות צבעוניים. 
בקטע המעבר, נראית ספירס כשהיא מתלבשת בתור דמות באופנת שנות ה-50. הדמות היא אותה דמות בדיוק אשר ספירס שיחקה בעבר לפרסומת של חברת המשקאות פפסי, כשהפזמון מתנגן שוב, ספירס נראית צועדת לאורך הבית, כשמגיעה למטבח לוקחת עוגה, יוצאת מהבית עם העוגה בידה, כאשר מתלווים אליה בדרכה לאורך השביל גבר ושני ילדים. אז נראים צלמי פפראצי שמצלמים את ספירס, והשיר נגמר כשנראית תמונה של ספירס שולחת נשיקה באוויר. הקליפ מסתיים כשמופיעה שנית מגישת החדשות מתחילת הקליפ, ואומרת "אין בדבר שום היגיון, הלא כן?".
תיאטר ליריק

תיאטר ליריק (בצרפתית: Théâtre Lyrique) היה שמו של בית אופרה בפריז במאה ה-19, אחד משלושה בתי האופרה המפורסמים באותה תקופה יחד עם ה"אופרה" וה"אופרה קומיק". בית האופרה היה פעיל בין השנים 1871-1851.

היסטוריה

בעקבות הוראה של נפוליאון מיום ה-29 ביולי 1807, צומצם מספר התיאטראות בפריז מ-35 ל-9, כאשר רק 2 תיאטראות הורשו להשמיע מוזיקה צרפתית - ה"אופרה" וה"אופרה קומיק". לאחר תבוסת נפוליאון, ובפרט לאחר מהפכת יולי 1830, נעשו ניסיונות רבים לעקוף את ההגבלה. אופרה קומית הוצגה ב-Théâtre du Gymnase ב-1820, ב-Théâtre Lyrique du Odéon ‏(1824-1829), ב-Théâtre des Nouveautés ‏(1827-1831), וכן ב-Théâtre de la Renaissance, אך כל אלה היו ניסיונות קצרי מועד, שאחרון שבהם הפסיק באמצע 1840.
בשנת 1842, הוגשה לרשויות עצומה שקראה להקמת בית אופרה שלישי קבוע, בו תינתן ההזדמנות למלחינים צעירים ופחות ידועים להציג את יצירותיהם, כאלה שלא היה להם סיכוי בשני בתי האופרה הגדולים והיוקרתיים. על העצומה היו חתומים מלחינים ודרמטיסטים רבים, ביניהם הקטור ברליוז, אדולף אדם ואמברואז תומא. העצומה נדחתה, וגם זו שהוגשה ב-1844 נדחתה אף היא.
לבסוף דווקא יוזמה פרטית, אם כי זמנית, הגיעה לכדי פסים מעשיים. בשנת 1847 הקים אדולף אדם יחד עם אלכסנדר דיומא האב, את האופרה הלאומית (Opèra National) במבנה משופץ ששימש כקרקס אולימפי (Cirque Olympique) בשדרות דו טמפל. הניסיון הזה נכשל תוך שנה בעקבות מהפכת 1848, והותיר את אדולף אדם מרושש. אך זמן קצר לאחר המהפכה, עלה שוב הרעיון להקים בית אופרה שלישי, ו"האופרה הלאומית" מצאה מקום, לא הרחק מהמיקום הקודם שלה, ב-Théâtre Historique de boulevard du Temple. ב-27 בספטמבר 1851, נפתחה העונה הראשונה, תחת ניהולו של אדמונד סבסט. ב-12 באפריל 1852, שינה בית האופרה את שמו מ"האופרה הלאומית" ל"תיאטר ליריק".
לתיאטרון החדש לקח זמן לבסס רמה אמנותית ראויה, ובתחילה סבל מרמה די נמוכה. אף בהמשך היו עליות ומורדות, כאשר לצד הצלחות היו גם כשלונות, בעיקר באופרות של מלחינים ומחזאים בינוניים. 
כל האופרות הזרות שהוצגו בתיאטרון תורגמו לצרפתית, ואיתם גם הכותרות. לה טרוויאטה היה ל"ויולט" (Violetta), ודון ג'ובאני לדון ז'ואן. 
בשנת 1862 הועבר התיאטרון לשאטלה, ונקרא תיאטר ליריק אימפריאל (Théâtre-Lyrique Impérial). בשנת 1871 בתום 19 עונות מלאות, נשרף התיאטרון במהלך הכיבוש מחדש של פריז בתום תקופת הקומונה הפריזאית. למרות שהבניין נבנה מחדש ב-1874, לא הוצגו בו אופרות.
גנבי הציד

המחזה "גנבי הציד" (Wilddiebe) הוא קומדיה קלה שחוברה על ידי בנימין זאב הרצל והוגו ויטמן (מחבר הפיליטונים הידוע של העיתון הווינאי החשוב "נויא פרייא פראסא"). המחזה עוסק בסיפור על אהבה ועל גירושין. הוא הוצג לראשונה בווינה ב-19 במארס 1889, ולאחר מכן בורגרתיאטר, בברלין, בברסלאו (ורוצלב), בפראג ובהמבורג. המחזה הוצג כ-57 פעמים במשך 15 שנים, מה-19 במארס 1889 עד ל-24 באוקטובר 1904 (3 חודשים לאחר מותו של הרצל), ביותר מ-50 ערים ברחבי המדינות הדוברות גרמנית

תוכן המחזה

המחזה "גנבי הציד" הוא קומדיה קלה, העוסקת בסיפור של אהבה וגירושין. גיבורי המחזה הם שלושה גברים העסוקים בהנאות החיים, שניים מהם אצילים ואחד בורגני השייך למעמד הביניים. שלושת הגברים חשים שקודים בסיסיים של התנהגות אינם חלים עליהם. הם עסוקים בחיפושים אחר נשים יפות. בהתאם לכללים המקובלים במחזות דומים, השלושה עוברים על הבמה תסבוכות מרובות עד לסוף הטוב, שבו האישה הנעזבת חוזרת לבעלה האציל בזרועות פתוחות, למרות שכבר הספיקה להתגרש ממנו.
בניגוד לקומדיות אחרות של הרצל, שנושאיהן היו הרגליה הצבועים של הבורגנות, ניאוף ותאוות בצע, במחזה "גנבי הציד" החליט הרצל לפתור בעיות כגון אלה, בכך שנתן לגיבורי המחזה להתאהב אהבה אמיתית ורומנטית אהבה שתגרום להם לחדול מהרגלי ההוללות

הצלחת המחזה

בניגוד למחזותיו האחרים של הרצל, המחזה נחל הצלחה גדולה, שהאירה לו פנים גם מבחינה כספית.
עוצמה רכה

התפתחות המושג

המושג הופיע לראשונה בכתביו של ג'וזף ניי (Joseph Nye) שטען כי הדמוקרטיה (ובמיוחד הערכים הליברליים בה כגון זכויות האדם וחירויות הפרט) יכולה לגרום למדינות להעריץ מדינות שנתפסות כהתגלמות ערכים ליברליים, ולכן לנסות לרצות אותן.