google/wiki40b huggingface dataset:
גרף קשיר

בתורת הגרפים, גרף בלתי מכוון נקרא קשיר אם קיים מסלול בין כל שני צמתים בגרף. גרף מכוון נקרא קשיר היטב (או קשיר חזק) אם קיים בו מסלול מכוון מכל צומת לכל צומת אחר.
פורמלית, גרף  ייקרא קשיר אם לכל זוג צמתים  ו- ב- קיימת סדרה של קשתות  ב- כך שאם  לכל  אז:
א. . דהיינו, המסלול מתחיל בצומת .
ב. . דהיינו, המסלול מסתיים בצומת .
ג. לכל  מתקיים . דהיינו, סדרת הקשתות מהווה מסלול בגרף.
יש לשים לב כי ההגדרה הנ"ל משתנה קלות כאשר מדובר בגרפים לא מכוונים או בגרפים מכוונים. במקרה הראשון, קשת היא קבוצה בת שני צמתים, ואילו במקרה השני, קשת היא זוג סדור של שני צמתים.
במתמטיקה באופן כללי, ובעיקר בטופולוגיה, קשירות של קבוצה מציינת שכל הקבוצה היא "בחתיכה אחת". בתורת הגרפים קשירות מתבטאת בכך שכל צומתי הגרף מחוברים יחד, במובן זה שניתן להגיע מכל צומת לכל צומת אחר. קשירות היא דרישה בסיסית מגרפים, על מנת שיקיימו תכונות נוספות. למשל, כדי שיהיה בגרף מסלול אוילרי, הכרחי שהוא יהיה קשיר (עד כדי צמתים שאינם מחוברים כלל לקשתות). קשירות היא גם דרישה בסיסית מעץ.

רכיבי קשירות

רכיב קשירות של גרף הוא תת-גרף קשיר מקסימלי, כלומר, קבוצת קודקודים שיש מסלול בין כל שני קודקודים שלה, והכוללת עם כל קודקוד גם את השכנים שלו; יחד עם הקשתות המחברות את הקודקודים האלה. כל גרף מתפרק באופן יחיד לרכיבי קשירות.

רכיב קשיר היטב

גרף מכוון נקרא קשיר היטב (או קשיר בחוזקה) אם קיים מסלול מכל צומת שבו אל כל צומת אחר. עבור גרף מכוון כללי, ניתן תמיד לפרק את הגרף לרכיבים קשירים היטב - תתי-גרפים מקסימליים של הגרף המקורי (גם: רק"ח - רכיבי קשירות חזקה), שכל אחד מהם הוא גרף קשיר היטב בפני עצמו. פירוק זה מהווה חלוקה של הגרף למחלקות זרות - שני רכיבים שונים לא יכולים להכיל צומת משותף.
גרף מכוון חסר מעגלים (גמ"ל - DAG): גרף בו כל צומת (וקשתותיו היוצאות) מהווה רק"ח יחיד, ויש קשת מכוונת בין שני צמתים אם ורק אם יש קשת בין הרכיבים בגרף המקורי.
אלגוריתמים רבים בתורת הגרפים מניחים שהגרף עליו הם פועלים קשיר היטב, ועל כן מפעילים אותם על כל רכיב קשיר היטב בנפרד.
גרף מכוון בו עבור כל שני קדקודים  קיים מסלול מ- ל- או מ- ל- נקרא קשיר למחצה.
גרף מכוון הנעשה קשיר לאחר הסרת הכיווניות נקרא קשיר חלש.
מדף

מדף הוא משטח או אזור שטוח המוחזק מעל הקרקע עליו ניתן להניח חפצים שונים. מדף סטנדרטי הוא מלבן תלת ממדי שטוח, העשוי מחומרים שונים כגון: עץ, פלסטיק ו/או מתכות שונות, המעוגן מעל הקרקע אל גוף גדול יותר, לרוב קיר או ארון.
המדפים משמשים בעיקר לאחסון חפצים ולנוי. משקל וכמות החפצים שניתן להניח על מדף תלויים בגודל המדף, חוזק ואופן הקיבוע שלו אל הקיר (או גוף גדול אחר) וחוזק החומרים ממנו הוא בנוי. ישנם מדפים שתפקידם לאפסן חפצים ספציפיים - לדוגמה מדף ספרים.
כמו כן, ישנם גם מדפים לאחסנה כבדה. מדפים אלו נועדו לעומס כבד ואחסון משטחים. מערכת מדפים נפוצה בסוג אחסון שכזה, היא מערכת מדפים מודולרית אשר מעניקה פתרון הולם וראוי לאחסון מגוון רב של פריטים תוך כדי גישה נוחה וישירה לכל משטח. צורת אחסון זאת נעשית על ידי סידור בשורות, סידור שכזה מתאים לכל גודל או משקל של משטח. על מדפים אלו, ניתן להעמיס משקל שנע בין 5000 -1000 ק"ג.
ויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה

ביוגרפיה

ויקטוריה נולדה ב-14 בפברואר 1822 בווינה בירת האימפריה האוסטרית, לפרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולמריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתם של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג ומריה אנטוניה, רוזנת ולדשטיין-ורטנברג. ילדותה עברה עליה בין נחלות משפחתה בסלובקיה, אוסטריה וגרמניה. היא הייתה אחותו של פרננדו השני, מלך פורטוגל, אחייניתו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים ובת דודתם של לאופולד השני, מלך הבלגים ושל שארלוט קיסרית מקסיקו. דודנית מפורסמת נוספת שלה הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-26 באפריל 1840 התחתנה ויקטוריה עם הנסיך לואי, דוכס נמור, בנו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ממנו נולדו לה 4 ילדים. עם פרוץ מהפכת פברואר בשנת 1848 ברחו ויקטוריה ומשפחתה אנגליה, שם מתה ב-10 בדצמבר 1857.
טרוור נואה

קורות חיים

נואה נולד בדרום אפריקה למשפחה נוצרית-קתולית, לאם דרום-אפריקאית שחורה (ממוצא קוסה) ולאב לבן ממוצא שווייצרי וגרמני. בהמשך טען כי אמו השחורה היא גם כביכול חצי יהודייה, זאת מיד לאחר שהועלו מחאות נגד התבטאויות אנטישמיות שלו. נישואי הוריו היו לא-חוקיים בתקופה שבה נולד, ואמו נעצרה ונקנסה על ידי השלטונות בדרום אפריקה. מוצאו המשולב והמגוון, חוויותיו בגדילה בסווטו שבדרום אפריקה והתבוננות בגזע ומוצא הם נושאים עיקריים שבהם הוא עוסק בקומדיה.
בצעירותו למד בבית ספר פרטי נוצרי קתולי ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
במרץ 2015 הודיעה הרשת האמריקאית קומדי סנטרל כי נואה עתיד להפוך למנחה התוכנית "הדיילי שואו", ולהחליף את ג'ון סטיוארט עם פרישתו בספטמבר 2015. קודם למינויו שימש ככתב החוץ של התוכנית למספר חודשים.
תוכניתו הראשונה כמנחה "הדיילי שואו" שודרה ב-28 בספטמבר באותה שנה.

חייו האישיים

לנואה שני אחים חורגים מבעלה השני של אימו, נגיסבני שינגנגה. לאחר גירושיהם, בשנת 2009, גילה שינגנגה כי אמו של נואה התארסה לאדם אחר, וניסה לרצוח אותה על ידי ירייה בגבה ובראשה, ואף איים לפגוע בטרוור. שנתיים לאחר מכן הואשם בניסיון לרצח.
נואה הוא פוליגלוט: הוא דובר שש עד שמונה שפות, בהן אנגלית, גרמנית, צרפתית, אפריקאנס, סוטו, זולו וקוסה. 
נואה מגדיר עצמו כבעל השקפת עולם פרוגרסיבית. הוא מעדיף שלא להגדיר עצמו כימין או שמאל פוליטי בהתייחס לפוליטיקה בארצות הברית.
יששכר גואלמן

ביוגרפיה

יששכר גואלמן הוא בנו של אלעזר גואלמן, שהיה מזכ"ל הסתדרות הפועל המזרחי וחבר המפד"ל, ונכדו של הרב גדליה גואלמן, שד"ר של ישיבת לומז'ה, ומתלמידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
למד בישיבת כרם ביבנה, ובחורף תשכ"ה, לאחר סיום שירותו הצבאי במסגרת הישיבה, ולאחר התייעצות עם הרצי"ה קוק, עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב.
משנת 1982 עד ראשית שנת 2011 כיהן כמפמ"ר ("מפקח מרכז" - מפקח ראשי) תנ"ך במשרד החינוך, אז הוחלף על ידי מירי שליסל.
ייסד את "מכון מרחבים" להכשרת מורים בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 יחד עם שני אברכים נוספים מישיבת מרכז הרב, הרב אריה שטרן והרב יגאל שפרן, בעידוד ראש הישיבה, הרב צבי יהודה הכהן קוק. שימש כמרצה במכון במשך עשרות שנים. כמו כן, לימד תנ"ך במדרשת הרובע, במכללת אורות ישראל ובישיבת נתיב מאיר.
ערך יחד עם הרב שלמה זלמן מן ההר והרב פרופ' יהודה איזנברג את הספר דיני צבא ומלחמה של הרב שלמה מן ההר אשר זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית, תשל"ב. ערך גם את ספרו של הרב שלמה זלמן מן ההר 'מהר שלם' - עיוני תנ"ך ; ענייני מקדש. כמו כן, ערך יחד עם הרב איסר קלונסקי את ספרו הקול "קול יעקב : מהלכות התפילה". 
הוציא שני כרכים של ספר שמות וספר במדבר אשר מותאם לתוכנית הלימודים בתנ"ך בבתי הספר הדתיים. ספר נוסף שחיבר הוא 'ערבי פסחים' בהוצאת משרד החינוך. כתב יחד עם הרב אלישע וישליצקי את החוברת 'סוגיית הקריאה לשלום במלחמה', חוברת לתלמיד. בשנת תשמ"ב הוציא את החוברת למורים 'מאי חנוכה'. כתב פרק מהספר 'מאורות תהלים', עיונים במזמורי תהלים מאת סֶגֶל ההוראה של מכללת אורות ישראל. מאמריו בתנ"ך מתפרסמים באתר תנ"ך על הפרק.
מתגורר בעיר העתיקה בירושלים, היה נשוי ליהודית (נפטרה בקיץ תשס"ב), בתו של הרב שלמה זלמן מן-ההר. לזוג שבעה ילדים. בתו, יעל אריאל, ניהלה את הכפר הנוער "איילת השחר" במושב יונתן שבגולן. בנו, הרב יאיר הוא מחנך ומרצה במכון מרחבים. בן נוסף, הרב יהושע, הוא ר"מ בישיבת עטרת נחמיה בתל אביב. בתו יפעת, נשואה לרב מיכאל אדרעי ר"מ בישיבת הר עציון ורב היישוב כפר מימון. גיסיו הם הרב חיים שטיינר, הרב עמיאל שטרנברג, שייקה שפירא והרב חיים מן ההר.
ג'וליה גרנן

רקע

ג'וליה גרנן נולדה בשנת 1884 לפטריק גרנן, ברחוב לומברד שבדבלין, סמוך למקום בו גדלה אליזבת אופרל. היו לה שני אחים. היא למדה בבית הספר הקתולי Sisters of Mercy, ואז הייתה לתופרת. את רוב זמנה בילתה עם אופרל שהייתה חברתה הטובה ביותר, ובבגרותן, השתיים היו לבנות זוג. שתיהן היו לאומניות אדוקות, הן דיברו באירית, והצטרפו לארגונים שונים בדבלין כמו הליגה הגאלית, הליגה למען זכות הצבעה לנשים, ואיגוד הפועלות האיריות. ב-1906 הן הצטרפו לאיניניה נה הרין, והמשיכו כחברות קומן נה מאן כשזו קמה ב-1914 כזרוע הנשים של הארגון הפארה-צבאי המתנדבים האירים.
במהלך הנעילה של 1913 (שביתת העובדים ההיסטורית), הן תמכו בשובתים. הם עבדו יחד עם קונסטנס מרקייביץ' נגד גיוס אירים לכוחות הצבאיים של בריטניה במלחמת העולם הראשונה. מרקייביץ' אימנה את שתיהן בשימוש בנשק.

מרידת הפסחא

לפני תחילת המרידה, הצטרפו אופרל וגרנן לכוחות המורדים בליברטי הול, שם הכניסה אותן קונסטנס מרקייביץ' ללב העניינים, יחד עם פעילות קומן נה מאן נוספות. מרקייביץ' הפגישה בינן לבין מנהיג צבא האזרחים האירי ג'יימס קונולי כדי שיידע שאפשר לסמוך עליהן.
גרנן נשלחה לדונדלק ולקריקמקרוס כשליחה ליחידות הרפובליקניות המוצבות שם. אופרל נשלח מערבה. עם חזרתן לדבלין, ופתיחת ההתקוממות, הן פעלו בבית הדואר המרכזי, מטה המרידה, כשליחות ואחיות. יחד עם מרי מקלוקלן בת ה-15, הן העבירו תחמושת מבית הדואר אל מכללת המנתחים, אותה החזיקו מייקל מאלין ומרקייביץ'. הן הסתירו כלי נשק מתחת לשמלותיהן. יחד עם אופרל, גרנן טיפלה בפצועים, כולל ג'יימס קונולי עצמו, שנפצע ברגלו ב-27 לחודש. כשהיה ברור שהמורדים הולכים להיכנע, בערב שישי, הנשים פונו מבית הדואר יחד עם שאר המורדים אשר נסוגו לבית ברחוב מור הסמוך, אך גרנן ואופרל סירבו לעזוב, ורצו להישאר עם ויני קרני שמיאנה לעזוב את צדו של קונולי. הן נשארו, וטיפלו בפצועים שנשארו מאחור. בעת הכניעה, אופורל התבקשה לצאת ולבקש תנאים ממפקד הצבא הבריטי. היא לקחה בד לבן כדגל, וענדה על זרועה סמל צלב אדום, ויצאה למסור את המסר לבריטים, ומשם, את פקודת הכניעה לכל עמדות המורדים. גרנן צפתה בה נכנסת לתוך אש כבדה ממקומה בפתח הבניין.

לאחר המרידה

גרנן נלקחה בשבי יחד עם המורדים מרחוב מור. את הלילה הראשון העבירו בגן הסמוך, ואחר כך נלקחו למחנה ריצ'מונד, ומשם נכלאו בכלא קילמיינהאם עם שאר הנשים שנעצרו במרידה, מעל 70 במספרן. בעת שהייתן שם, שמעו את ההוצאות להורג מחצר הכלא. הסוהרת הראשית סיפרה להן שמדובר בקרבות מתמשכים. הן שוחררו ב-9 במאי. גרנן המשיכה את עבודתה בקומן נה מאן, וכך גם אופרל. שתי הנשים המשיכו לשמש כשליחות במהלך מלחמת העצמאות האירית, ולאחר חתימת האמנה האנגלו-אירית, הן היו בצד שנגד האמנה, והמשיכו לפעול למען עצמאות אירית במלחמת האזרחים.
כשפעילים רפובליקנים נאספו ונכלאו על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית במלחמת האזרחים, בנות הזוג גייסו כספים לסיוע המשפחות. הן המשיכו לפקוד אירועים רפובליקנים. לבסוף, בשנת 1933 הן התפטרו מקומן נה מאן, בתחושה שהארגון שינה כיוון מאמונותיהן. הן המשיכו לתמוך בצבא הרפובליקני האירי באירועי הגבול של השנים 1956–1962. בשל תפקידה כמוסרת פקודות הכניעה, אופרל הייתה יותר מוכרת בקאנון הרפובליקני, אך ברוב תחומי הפעילות השתיים עבדו יחדיו. גרנן עבדה לפרנסתה במגוון עבודות, כולל במפעל הפיס ובתור פרוונית. היא ואופרל חיו יחדיו כל חייהן, בבית ברחוב לוור מאונט.
ג'וליה גרנן נפטרה בדבלין ב-6 בינואר 1972, בגיל 87, ונקברה לצד אופרל, אשר נפטרה בשנת 1957, בחלקה הרפובליקנית בבית הקברות גלאסנווין.
לואי אנטואן, דוכס אנגולם

ילדותו

לואי אנטואן נולד בוורסאי ב-6 באוגוסט 1775, כבנו הבכור של שארל פיליפ, אחיו הצעיר של מלך צרפת לואי השישה עשר. לואי אנטואן נולד שנה אחרי מותו של לואי החמש עשרה, אבי-סבו. אמו הייתה מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד ומלכת סרדיניה, ובתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה, המלכה הרעיה של ספרד.
בשנת 1792, התגייס לואי אנטואן לצבא המהגרים של בן דודו, לואי ז'וזף, נסיך דה קונדה.
ביוני 1795, דודו, רוזן פרובנס הכריז על עצמו כמלך, תחת השם לואי השמונה עשר. מאוחר יותר באותה השנה, לואי-אנטואן בן ה-20 הוביל התקוממות כושלת. בתחילת 1797, הוא הצטרף לאחיו ולדודו בדוכסות בראונשווייג בתקווה להצטרף לצבא האוסטרי. לאחר תבוסת אוסטריה, נאלצו לואי אנטואן ומשפחתו לברוח, והם מצאו מקלט במיטאו, קורלנד, תחת חסותו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה. בשנת 1799 התחתן לואי אנטואן עם בת דודתו מארי תרז, נסיכת צרפת, בתם של לואי השישה עשר ומארי אנטואנט.

שירות צבאי

בתחילת 1801, פאבל הראשון, קיסר רוסיה עשה שלום עם בונפרטה, ובית המלוכה הצרפתי הגולה נמלט לוורשה, שהייתה אז בשליטת פרוסיה. בעשר השנים הבאות, לואי-אנטואן ליווה ויעץ לדודו, לואי השמונה עשר. בהמשך בני המשפחה חזרו לרוסיה, אולם לאחר חתימת הסכם טילזיט בין נפוליאון לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, נאלצו בני המשפחה לתפוס מחסה באנגליה. שם, בבית הארטוול, חידש לואי השמונה עשר את חצרו, וללואי-אנטואן ניתנה קצבה של 300 £ בחודש. פעמיים (בשנת 1807 ובשנת 1813) הוא ניסה לחזור לרוסיה להצטרף למאבק נגד נפוליאון, אך בקשתו נדחה על ידי הצאר, ולואי אנטואן נאלץ להישאר באנגליה. בשנת 1814 הפליג לואי אנטואן לבורדו, שם הכריז על הרסטורציה. בהמשך לחם לואי אנטואן לצד הדוכס מוולינגטון כדי להחזיר את בן דודו פרננדו השביעי, מלך ספרד לכס המלוכה של ספרד.

הגלות לאנגליה והחזרה

כראש הצבא המלוכני בעמק נהר הרון הדרום, לואי אנטואן לא הצליח למנוע את חזרתו של נפוליאון לפריז, ונאלץ לברוח שוב לאנגליה במהלך "מאה הימים". בשנת 1823, הוא פיקד על חיל צרפתי שנשלח לספרד, כדי לסייע לשלטונו של פרננדו השביעי, מלך ספרד. לואי אנטואן ניצח בקרב טרוקדרו, ועל כך קיבל את התואר נסיך טרוקדרו.
עם מותו של לואי השמונה עשר בשנת 1824, עלה אביו שארל העשירי לשלטון, ולואי-אנטואן הפך ליורש העצר. לואי אנטואן תמך במדיניות הריאקציונית של אביו, שכללה גירוש קצינים בונפארטיסטים לשעבר מהצבא.

לואי-אנטואן דוכס אנגולם

ביולי 1830, במהלך מהפכת יולי, המוני מפגינים זועמים דרשו את התפטרותו של שארל ושל צאצאיו, לטובת בן דודו לואי פיליפ, דוכס אורליאן, ושלחו משלחת לארמון טווילרי, בניסיון לכפות עליו שיתוף פעולה. שארל חתם בחוסר רצון על המסמך של הוויתור על מלכותו ב-2 באוגוסט 1830 בעצת אשתו; וכעבור 20 דקות התפטר אף לואי אנטואן מזכותו לשלטון.
לואי אנטואן ואשתו מארי תרז נסעו בנובמבר 1830 לאדינבורו, סקוטלנד, והשתכנו בבית בריג'נט ליד ארמון הולירוד.
לואי אנטואן מת בגוריציה, אוסטריה ב-3 ביוני 1844, בגיל 69, ונקבר בקריפטה של ​​אביו שארל בכנסייה של המנזר הפרנציסקני.
פטין מולא

ביוגרפיה

נולד בירכא. למד בתיכון שבכפר, והתגייס לגדוד חרב. יצא לקורס קצינים, ובהמשך שימש בתפקידים שונים בחיל השלישות. בתפקידו האחרון בצה"ל היה קצין נפגעים בפיקוד הצפון, בדרגת סגן אלוף. למולא תואר ראשון כללי מאוניברסיטת חיפה.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל לעבוד בביטוח לאומי, תפקיד בו שימש עד להשבעתו כחבר הכנסת העשרים ואחת.
בשנת 2015, בבחירות לכנסת העשרים, התמודד למשבצת המיעוטים בליכוד, אך הפסיד לאיוב קרא. בבחירות לכנסת העשרים ואחת, נקבע שבמשבצת זו לא ישוריין מועמד שכיהן כחבר הכנסת, מה שמנע מקרא להתמודד. מולא זכה, ושובץ במקום ה-32, והתקדם למקום ה-31 ברשימה לאחר שפנחס עידן התפטר ממנה, ונבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-33 ברשימת "הליכוד" ולא נבחר לכנסת.
מולא מתגורר בירכא. הוא נשוי ואב לשלושה.
כדור דיסקו

כדור דיסקו או כדור מראות הוא אביזר תאורה המורכב מכדור מסתובב אליו מוצמדות מראות. שמו נובע מהעובדה שהשימוש בו נפוץ במועדוני-לילה ובדיסקוטקים.
על פני השטח של כדור הדיסקו מודבק מספר רב של מראות דומות. אור המכוון אל כדור הדיסקו מוחזר לכיוונים שונים. בדרך כלל מותקן הכדור על בסיס מסתובב, והדבר יוצר אפקט של נקודות אור הנעות בחלל בו מופעל הכדור.
כדורים מצופי מראות הופיעו לראשונה במועדוני-לילה בשנות ה-20, עוד לפני שהתפתח ז'אנר הדיסקו. דוגמה לדגם מוקדם של כדור כזה ניתן לראות בסצנת מועדון-הלילה בסרט האילם הגרמני משנת 1927 Berlin: Die Sinfonie der Großstadt ("ברלין: הסימפוניה לעיר הגדולה"). בשנות ה-70 היה מקובל להשתמש בכדורי המראות כמתקנים נלווים למוזיקת הדיסקו, ומכאן השם "כדור דיסקו". עם סוף המאה ה-20, השם "כדור דיסקו" השתרש כשם המתאר את האביזר.
דוגמה לשימוש בצורת כדור הדיסקו כאלמנט אדריכלי היא קומת התצפית של מגדל הטלוויזיה של ברלין (הפרנזיטורם), שבנויה בצורה של כדור דיסקו.
Journal of Modern History

Journal of Modern History או בקיצור JMH, הוא כתב עת מדעי העוסק בהיסטוריה תרבותית, אינטלקטואלית ופוליטית של אירופה. הוא יוצא לאור כ-4 פעמים בשנה בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, בשיתוף עם המדור להיסטוריה אירופאית מודרנית באגודה האמריקאית להיסטוריה. כתב העת מתמקדת בהיסטוריה של אירופה לאחר המאה ה-16, בשטחה של אירופה, רוסיה, בריטניה והבלקן. הוא התחיל להתפרסם בשנת 1929.
עורכי כתב העת הם הפרופסורים ג'ון בויאר ויאן גולדשטיין מאוניברסיטת שיקגו, ועוד עשרה חברים משמשים בוועדת העריכה שלו.
ליתוספירה

ליתוספירה (Lithosphere; מהמילים: λίθος ליתו=סלע, σφαίρα ספירה=כדור) היא הקליפה החיצונית ביותר של כוכב לכת.

ליתוספירת כדור הארץ

הליתוספירה מרכיבה את המעטה החיצוני הנוקשה של כדור הארץ, והיא מורכבת מגושים גדולים המכונים לוחות טקטוניים. הליתוספירה כוללת את הקרום ואת חלקה העליון של המעטפת העליונה. בתחתיתה היא נתחמת ידי האסתנוספירה, שכבה הכוללת את תחתית המעטפת העליונה ואת המעטפת התחתונה. הגבול בין הליתוספירה לאסתנוספירה מוגדר באמצעות שינוי מהירותם של גלים סייסמיים המושפעים משינוי בצפיפות.
זרמי הערבול המגיעים מעומק כדור הארץ מטפסים למעלה כתוצאה מטמפרטורה גבוהה ומצפיפות נמוכה, ושוקעים בחזרה כאשר הם מתקררים וצפיפותם גדֵלה – בדומה למתרחש במנורת לבה. בשקיעתם הם מושכים את הלוחות הטקטוניים (ראו תמונה), הנעים עצמאית אחד ביחס לשני. תנועה זו של הליתוספירה מתוארת בתאוריית טקטוניקת הלוחות, שפותחה כהסבר לנדידת היבשות.
תפיסת הליתוספירה כשכבה החיצונית הקשה של כדור הארץ פותחה על ידי הגאולוג האמריקאי ג'וזף בארל (Joseph Barrell‏, 1869–1919) בסדרת מאמרים, והיא התבססה על קיומן של סטיות משמעותיות בכבידה מעל הקרום היבשתי. בארל הסיק מכך כי חייבת להיות שכבה עליונה נוקשה (אותה כינה "ליתוספירה") מעל שכבה חלשה יותר היכולה לזרום (אותה כינה "אסתנוספירה"). רעיונותיו של בארל הורחבו על ידי הגאולוג הקנדי רג'ינלד דיילי (Reginald Aldworth Daly‏, 1871–1957) והתקבלו בקהילות הגאולוגים והגאופיזיקאים. רעיונות אלו בדבר ליתוספירה הנחה על גבי אסתנוספירה חלשה פותחו קודם לתאוריית טקטוניקת הלוחות (שחוברה בשנות ה-60 של המאה ה-20) והיו חיוניים לפיתוחה.

המעטפת

תכונות אחרות האופייניות לליתוספירה אלו יכולות הזרימה שלה. תחת השפעת תנאים ארוכים של לחץ ותנועת הלוחות הטקטוניים, הליתוספירה מגיבה במהות כמו קליפה קשה המתעוותת בתחילה בנקודות החולשה, מקום שהאסתנוספירה היא רכה וחמה ומתאימה את עצמה ללחץ באמצעות השתנות פלסטית. גאולוגים יכולים לחקור את טבעה של המעטפת מתחת ליבשות על ידי בחינה של קסנוליתים מתכתיים (פיסה של סלע שאינו משתייך לסלע ה"מארח" אותו), המגיעים לפני השטח בקימברליטים, או בגופים וולקניים אחרים. ההיסטוריה של קימברליטים אלו נחקרה ונחקרת בשיטות רבות. מחקרים אלו אישרו שמעטפת הליתוספירה מתחת לכמה קראטונים מגיעה לגיל של 3 מיליארד שנה, למרות זרימת המעטפת המלווה את טקטוניקת הלוחות.
פרארי 488

נתונים טכניים

ל-488 מנוע 3904 סמ"ק בתצורת V8 המספק 661 כוחות סוס ב-8,000 סל"ד ובעל מומנט מרבי של 75.5 קג"מ ב-8,000 סל"ד. 
המנוע מוגדש על ידי 2 מגדשים מקביליים של חברת IHI/Honeywell ביחד עם 2 כונסי אוויר נפרדים. התוצאה היא מנוע המפיק 169.4 כ"ס לליטר ובעל מומנט של 19.9 קג"מ לליטר, שניהם שיאים עבור מכונית פרארי.
המכונית מגיעה עם תיבת הילוכים כפולת מצמד חצי אוטומטית בעלת 7 מהירויות המבוססת על תיבת ההילוכים של הפרארי 458 איטליה.

GTB 488

הגרסה הראשונה של ה-488 שהוצגה הייתה ה-488 GTB, היורשת של ה-458 איטליה. גרסה זו היא ברלינטה (קופה) בעלת 2 מושבים. הדגם הושק ב-3 בפברואר 2015.
פרארי טוענת שהביצועים של הדגם הזה הם: 0 ל-100 קמ"ש ב-3.0 שניות, 0 ל-200 קמ"ש ב-8.3 שניות ומהירות מרבית של 330 קמ"ש.

488 ספיידר

ה-488 ספיידר היא דגם קבריולט בעלת 2 מושבים עם גג קשיח מתקפל, בדומה ל-458 ספיידר אותה היא מחליפה. ההשקה של המכונית הייתה בתערוכת הרכב בפרנקפורט בספטמבר 2015. 
הספיידר היא רק 50 ק"ג כבדה יותר מאחותה הסגורה (ה-GTB) ו-10 ק"ג קלה יותר מה-458 ספיידר. למכונית אותו מנוע כמו של ה-GTB והיא בעלת ביצועים דומים לה: 0 ל-100 קמ"ש ב-3.0 שניות, 0 ל-200 קמ"ש ב-8.7 שניות ומהירות מרבית של  325 קמ"ש.

488 פיסטה

המחליפה של גרסת הספאצילה (458).בעלת מנוע V8 המפיק 711 כ"ס,משקלה פחת ב-90 ק"ג מה-488 המקורית.

488 GTE ו-GT3

גרסאות המירוץ של ה-488 הן המחליפות של ה-458 GTC ו-GT3 בהתאמה. השלדה שלהן יותר אגרסיבית ביחס ל-458 וזאת הודות לתקנות חדשות שנכנסו במירוצי ה-GTE ו-GT3 בשנת 2016. המנוע שלהן זהה לזה של ה-GTB, 3.9 ליטר בתצורת V8.
נובי פאזאר (כדורגל)

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1928 בשם מועדון כדורגל סנדז'ק ובהמשך שינה את שמו למועדון כדורגל דז'בה. משנת 1962 המועדון נקרא נובי פאזאר. המועדון שיחק בליגה השנייה ביוגוסלביה ומשנת 1992 עם התפרקות יוגוסלביה בליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו. בסוף עונת 2001/2002 ירד מהליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו לליגה השלישית. המועדון שיחק עונה אחת בליגה השלישית וחזר לליגה השנייה.
בסוף עונת 2005/2006 הקבוצות של מונטנגרו פרשו מהליגות המשותפות עם סרביה והוקמו ליגות חדשות של קבוצות מסרביה. המועדון שיחק מעונת 2006/2007 בליגה השנייה בסרביה. בעונת 2009/2010 הגיע לשלב שמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת  הכוכב האדום בלגרד. בסוף עונת 2010/2011 עלה בפעם הראשונה לליגת העל הסרבית. המועדון משחק ברציפות בליגת העל הסרבית מעונת 2011/2012. בעונת 2012/2013 הגיע בפעם השנייה לשלב שמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת ראד בלגרד. בעונת 2013/2014 הגיע בפעם השלישית לשלב שמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד בפנדלים לקבוצת וויבודינה נובי סאד .
חורחה מורסיו

קריירה

מורסיו הוא בוגר מחלקת הנוער של ולנסיה ומיד לאחר מכן הצטרף לפוצ'ול. בקיץ 2007 חזר לוולנסיה והצטרף לקבוצת המילואים. לאחר מכן, הושאל לריאל חאאן ובנידורם.
ביולי 2009 מורסיו עזב את ולנסיה וחתם בקורדובה מהליגה הספרדית השנייה. ב-29 בדצמבר עזב את קורדובה וחתם בדפורטיבו אלאבס מהליגה השלישית.
בקיץ 2011 מורסיו חתם באלקויאנו בה שיחק עונה אחת.
ב-2 ביולי 2012 חתם לשנתיים ברקראטיבו ולבה. בעונתו השנייה במועדון, רשם את עונת השיא בקריירה שלו כאשר הבקיע 6 שערים ב-35 הופעות.
ב-16 ביוני 2014 מורסיו חתם בראיו ואיקאנו מהלה ליגה. ב-31 באוגוסט מורסיו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה בתיקו 2-2 נגד דפורטיבו לה קורוניה. ב-23 במאי 2015 כבש את שער הבכורה שלו בליגה הספרדית הבכירה בהפסד 4-2 לריאל סוסיאדד.
ב-4 ביולי 2015 חתם לשלוש שנים באלמריה.
ב-9 באוגוסט 2018 עזב לראשונה בחייו את ספרד וחתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-19 ביולי 2019 חזר לרקראטיבו ולבה.
יוזף סטפן

שנותיו הראשונות

סטפן נולד בכפר סנט פיטר, ליד העיירה אבנטל (Ebenthal, כיום במחוז קלגנפורט-לאנד במדינת קרינתיה) באימפריה האוסטרית לשני הורים ממוצא סלובני. משפחתו הייתה צנועה: אביו, אלכסנדר סטפן, היה עוזר טוחן ואמו, מריה סטרטיניק, עבדה כמשרתת.
סטפן סיים בית ספר יסודי בקלגנפורט, וכבר שם הפגין כשרון, כך שהומלץ להוריו שימשיך ללמוד. ב-1845 הוא החל ללמוד בגימנסיה של קלגנפורט, שם למד לפיזיקה אצל פרופ' קרל רובידה (Karel Robida), אשר כתב את ספר הלימוד הראשון בפיזיקה בשפה הסלובנית. סטפן חווה את השנה המהפכנית 1848 כילד בן 13, מה שנטע בו חיבה והשראה לספרות סלובנית.
לאחר שסיים את התיכון ראשון בכיתתו, שקל קצרות להצטרף למסדר הבנדיקטינים, אך עניינו בפיזיקה ניצח והוא עזב לווינה ב-1853 במטרה ללמוד פיזיקה ומתמטיקה. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וינה ב-1857, כאשר במהלך שנות לימודיו הוא גם כתב ופרסם מספר שירים בסלובנית.

מחקר מדעי

לאחר סיום לימודיו, סטפן המשיך והתקדם בסולם התפקידים באקדמיה: תחילה לימד פיזיקה באוניברסיטת וינה והחל משנת 1866 היה מנהל המכון לפיזיקה. בהמשך היה סגן נשיא האקדמיה של וינה למדעים וחבר במספר מוסדות מדעיים באירופה. במשך חייו הוא פרסם כ-80 מאמרים מדעיים, בעיקר בעיתון האקדמיה למדעים של וינה.

תחומים נוספים

מלבד חוק סטפן-בולצמן, סיפק סטפן את המדידות הראשונות עבור מוליכות חום של גזים, טיפל בתופעת ההתאיידות, וכמו כן חקר דיפוזיה והולכת חום בנוזלים. על חיבורו בנושא אופטיקה הוא קיבל את פרס ליבן (Richard Lieben Prize) מאוניברסיטת וינה. זרימה מטיפה או חלקיק אשר נגרמת על ידי אידוי או המראה מפני השטח נקראת זרימת סטפן בזכות עבודתו המוקדמת בחישוב קצבי התאיידות ודיפוזיה.
בעלות חשיבות רבה היו גם משוואותיו האלקטרומגנטיות, מוגדרות בנוטציה וקטורית, וכן עבודתו על התאוריה הקינטית של חום. הוא היה בין הפיזיקאים הראשונים באירופה אשר הבינו את התאוריה האלקטרומגנטית של מקסוול במלואה ואחד הראשונים מחוץ לאנגליה אשר הרחיבו אותה. הוא חישב השראות של סליל עם חתך ריבעי ותיקן את טעות החישוב של מקסוול. כמו כן, הוא חקר את אפקט הקרום (skin effect), תופעה שבה זרם חשמלי בתדר גבוה חזק יותר על פני שטח המוליך מאשר בתוכו.
במתמטיקה, מוכרת היטב בעיית סטפן - משוואה דיפרנציאלית חלקית (מד"ח) עם תנאי שפה שנעים בזמן. הבעיה נחקרה לראשונה על ידי גבריאל לאמה ובנואה פול אמיל קלפרון ב-1831. סטפן פתר את הבעיה כאשר חישב באיזה מהירות גדלה שכבת קרח על פני מים.
מכון המחקר המרכזי של סלובניה, אשר הוקם ב-1949, נקרא על שמו, וכן גם מכתש על הירח. חייו ועבודתו נלמדו בצורה נרחבת על ידי הפיזיקאי הסלובני יאנז סטרנד (Janez Strnad).
חן צימבליסטה

ביוגרפיה

בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב. צימבליסטה החל את חינוכו המוזיקלי בקונסרבטוריון של בית הספר היסודי "ניר" שבקריית אונו. מורו הראשון של צימבליסטה לכלי הקשה היה אלון בור נגן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ובהמשך למד בארצות הברית, בבית הספר הגבוה למוזיקה בברוקלין, אצל מוריס לנג ובדנמרק אצל בנט ליילוף באקדמיה המלכותית בקופנהגן. 
חן צימבליסטה הופיע בישראל עם תזמורות בארץ, ביניהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית והתזמורת הקאמרית הישראלית ובאירופה, סין, ארצות הברית, קנדה וברזיל. כן הופיע בפסטיבל ישראל ובפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון ובפסטיבלים שונים בגרמניה ובארצות הברית. כן השתתף בקונצרט שלום מיוחד באפריקה. בשנים 2002–2003 שימש כמנהל האמנותי של "התזמורת הקאמרית אשדוד".
צימבליסטה השתתף כסולן וכמנצח עם התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית חיפה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, סימפונט רעננה, התזמורת הפילהרמונית הישראלית התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד.
מלחינים ישראלים כתבו בשבילו יצירות, בהם יבגני לויטס, נעם שריף, מנחם ויזנברג, שלמה גרוניך, בנימין יוסופוב ווגנר טיסו הברזילאי. 
אמו היא הפסלת עפרה צימבליסטה.
חן צימבליסטה מנגן בעיקר על מרימבה ועוד על כלי הקשה אחרים (כולל טימפני).