google/wiki40b huggingface dataset:
פוליאמוריה

פוליאמוריה (באנגלית: Polyamory) היא קיום מערכת יחסים מבוססת אהבה עם יותר מפרטנר אחד. אין המדובר בריבוי פרטנרים קבועים ליחסי מין בלבד, אלא בריבוי מערכות יחסים אוהבות. ההזדהות של אדם כפוליאמורי מבוססת על המוכנות או הרצון להיות בריבוי מערכות יחסים, ולאו דווקא קיומן בכל רגע נתון.
בשימוש הכללי, פוליאמוריה מתייחסת לכל הצורות האחרות של מערכות יחסים מלבד מונואמוריה ובפרט מונוגמיה. בניגוד לפוליגמיה, הפוליאמוריה מתארת כל מערכת יחסים שכזאת בלי תלות בחוזה נישואין בין השותפים במערכת היחסים. בדרך כלל לקשר פוליאמורי יש מדד רומנטי או ארוטי.

אטימולוגיה

המונח הוא הלחם בסיסים של המילים פולי, (ביוונית: הרבה) ו-אמור, (בלטינית: אהבה); ובתרגום חופשי, "ריבוי אהבות".
מקובל להתייחס למאמרה של הסופרת מורנינג גלורי זל-רוונהרט "A Bouquet of Lovers" ‏(1990), שפורסם במגזין "Green Egg", כמאמר הראשון שהתייחס לתופעה זו, אם כי המילה "פוליאמוריה" במשמעות זו לא מופיעה בו. ב-1993 יצרה ג'ניפר ווספ את קבוצת הדיון "alt.polyamory", ועל פי מילון אוקספורד זהו האזכור הראשון של המילה.

מאפייני הפוליאמוריה

אנשים הנמצאים ביחסים פוליאמורים לאו דווקא מקיימים את היחסים כיחידה משפחתית או כמערכת סגורה, אך ישנם גם אנשים פוליאמורים המקימים משפחות פוליאמוריות, שבהן מספר מבוגרים ממגדרים שונים. כך למשל ישנן משפחות שבהן שניים-שלושה גברים ואשה, או שתיים-שלוש נשים ושני גברים ואפשרויות רבות נוספות. ישנן מערכות שבהן זוג או יותר גרים ביחד כמשפחה גרעינית, ועם זאת "מותר" לחברים במשפחה זו ליצור קשרים רומנטיים או מיניים מחוץ לגבולות המשפחה, עם או בלי לערב את שאר המשתתפים. תיתכן משפחה חלקית שבה בן/בת זוג אחד/ת הם מונואמורים, ולא מעוניינים ליצור מערכת יחסים עם יותר מבנאדם אחד בזמן נתון, אולם אין זה מפריע להם שבן/בת זוגם ייטול גם חלק במערכות יחסים אחרות באותו הזמן.
תופעת הפוליאמוריה שונה מתופעת הסווינגינג (חילופי זוגות), כיוון שסווינגינג מתרכז בהיבט המיני ואילו הפוליאמוריה משמעה קיום של מערכת יחסים רומנטית בעלת מעורבות רגשית גבוהה. אין לתופעת הפוליאמוריה כל תלות בנטייה מינית. חוקר ג'נדרקוויר שכתב על פוליאמוריה הוא הפסיכולוג המיני והזוגי הבריטי מג-ג'ון בארקר.

סמלים המזוהים עם הפוליאמוריה

קיימים מספר סמלים וסימנים המזוהים עם הפוליאמוריה כאשר הנפוץ מביניהם הוא "לב האינסוף" (ראו משמאל). כמו כן קיים גם סמל נוסף - משולש מביוס של הפוליאמוריה, סמל המשמש אנשים רבים הנמצאים במערכת יחסים הכוללת שתי נשים וגבר, או שני גברים ואישה. הסמל מורכב מטבעת מביוס והוא משמש גם כסמל אנטי-מונוגמי, וגם כסמל הפוליאמוריה. "לב האינסוף" וסמלים נוספים נוצרו על ידי ג'ים אוונס, וכמוהם גם דגל הגאווה הפוליאמורי. הצבע הכחול בדגל מסמל פתיחות וכנות בין הפרטנרים, האדום מסמל אהבה ותשוקה, והשחור מסמל סולידריות עם פוליאמורים ופוליאמוריות שבארון. מקור הפאי הזהוב שבמרכז מגיע מהמילה היוונית פולי, שמתחילה באות פאי. הצבע הזהוב של האות מסמל את הערך הגבוה שנותנים לחיבורים הרגשיים.

יחס הדתות לפוליאמוריה

יחסן של הדתות המונותאיסטיות המשפיעות לפוליאמוריה מעורב. היהדות עד חרם דרבנו גרשום (סביב שנת 1000 לספירה) והאסלאם של ימינו אמנם מתירים פוליגמיה, אך אוסרים פוליאמוריה, כשהיהדות האורתודוקסית והנצרות אינן מקבלות אף את הפוליגמיה. עם זאת, רבות מהכתות שיצאו מתוך הדתות הגדולות אינן מתנגדות לפוליאמוריה כלל, או לצורות מסוימות שלה.
פילוסופיות מסוימות מגלות סובלנות כלפי התופעה. אחת מהן,'כנסיית כל העולמות', שמבוססת על ספרו של רוברט היינלין "גר בארץ נוכריה", אף מחשיבה את הפוליאמוריה כאחד מיסודות השקפת עולמה.
עוד יום (שיר)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי אבי אוחיון והולחן והופק על ידי אסף צרויה. השיר הוא מעין בלדה ים-תיכונית, המספרת בתוכה סיפור על כך שאנשים מרגישים "נחותים" לשווא, ובמקום להרגיש זאת, הם צריכים לקום ולהמשיך הלאה. השיר עלה לספוטיפיי, ולשאר רשתות הזרמות המדיה בסמוך לצאתו. 
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה.

וידאו קליפ

טרם הוציאו השניים את הוידאו קליפ המלא של השיר, העלה איתי לוי לערוץ היוטיוב שלו את האודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. באודיו מופיעות גם מילותיו של השיר, בנוסף לעטיפת הסינגל בהתחלה.
לשיר הוציאו השניים סרטון קריוקי, המכיל בתוכו את מילותיו של השיר ללא קולם של השניים.
מרי פרינס

מרי פרינס (סביבות 1788 – לאחר 1833; מתה בגיל 45 בערך) הייתה שפחה בריטית, פעילה בתנועה לביטול העבדות ואוטוביוגרפית.
פרינס נולדה בברמודה למשפחת עבדים ממוצא אפריקני. לאחר שנמלטה מאדוניה השונים היא חיה בלונדון, ושם הכתיבה את קורות חייה למעסיקה החדש שהיה מייסד התנועה לביטול העבדות בבריטניה, תומאס פרינגל.
העבדות אמנם נאסרה בפרלמנט הבריטי בשנת 1807, אך דבר לא נעשה להפסיק את סחר העבדים ברחבי האימפריה. העדות ממקור ראשון על העבדות בשטחי האימפריה הבריטית, שהתפרסמה בתקופה שעבדות עדיין הייתה מקובלת בקולוניות הבריטיות: ברמודה והאיים הקריביים, הכתה גלים בבריטניה, ושלוש מהדורות של הספר יצאו בשנה הראשונה. ספרה של פרינס: "ההיסטוריה של מרי פרינס" (1831) היה אחד הגורמים העיקריים לביטול העבדות בכל שטחי בריטניה.

קורות חיים

מרי פרינס נולדה למשפחת עבדים בברמודה. אביה היה חוטב עצים ואמה הייתה שפחת בית. היו לה שלושה אחים ושתי אחיות. כאשר נפטר אדוניה, נמכרה מרי מבעלים אחד לשני, כשבמהלך סחר העבדים המפותל היא גם הופרדה ממשפחתה. כשהייתה בת 12 נמכרה מרי תמורת 38 פאונדס לבעלים, שגם הוא וגם אשתו הלקו אותה באכזריות על כל עבירה קטנה ביותר.
במהלך חייה נמכרה מרי לבעלים רבים ושונים, ונאלצה לעבוד בבריכות המלח של ברמודה, כשרגליה טובלות במים עד הברכיים, לעיתים 17 שעות ביום, לעבור התעללויות אלימות ומיניות, וגם לאחר שנישאה לדניאל ג'יימס, עבד משוחרר, לא חסכו ממנה הבעלים עונשים, משום שהתנגדו לקרבתו.
בשנת 1828 ביקרה משפחת אדוניה של פרינס בלונדון כדי להסדיר את חינוך ילדיהם. פרינס, שצורפה לנסיעה, הצליחה להימלט מהמשפחה, לאחר עשר שנות עבדות אצלם, ולמצוא מחסה בכנסייה. לאחר מספר שבועות היא החלה לעבוד אצל תומאס פרינגל, שהיה המזכיר של התנועה לביטול העבדות בבריטניה. הוא ניסה להשיג מאדוניה הקודמים את שחרורה, אך הם סירבו, דבר שמנע את אפשרות חזרתה לאנטיגואה, שם נשאר בעלה.
בשתי התביעות שנבעו מפעולותיו של פרינגל לשחרורה של פרינס ומהדפסת הספר, היא נקראה להעיד בפני בית המשפט. פרטי חייה של מרי פרינס לאחר פרסום הספר אינם ידועים. לא ידוע אם חזרה לאנטיגואה כדי להתאחד עם בעלה, אך ידוע שנשארה בלונדון לפחות עד שנת 1833, אז העידה בבית המשפט.

פרסום הספר

בהקדמה שהופיעה בספר שהתפרסם לראשונה בשנת 1831, כתב תומאס פרינגל שהרעיון לכתיבת הספר היה של פרינס עצמה, במטרה שאנשים טובים באנגליה יראו מה עוברת שפחה בידי אדוניה. הסיפור הוכתב מפיה כלשונו, מעיד פרינגל, לגברת שהתגוררה בביתם באותו זמן, ולאחר מכן עבר בדיקה יסודית של פרינגל, כדי לאמת את הפרטים.
הספר הותיר רושם עצום על הציבור והודפס שלוש פעמים בשנה הראשונה להופעתו. הוא עורר חילוקי דעות בקרב הקוראים ואנשי הממסד לגבי אמינותו וצדקתו ואף הוגשו שתי תביעות דיבה כנגדה וכנגד פרינגל מצד שניים מאדוניה לשעבר. רות אלמוג מציינת שהספר קשה לקריאה, משום שלקורא קשה להבין את האכזריות הבלתי נתפסת שבה נהגו בפרינס, שנבעה בעיקר מההנאה שהפיקו הבעלים, ולא בהכרח מחריגות בהתנהגותה.
וכך כתבה מרי פרינס בספרה:
הייתי שפחה בעצמי, ולכן אני יודעת מה חשתי כשפחה ומה חשים כל שפחה או עבד, על פי הסיפורים שסיפרו לי. מי שטוען, שעבדים יכולים להיות די מאושרים בעבדות, משום שאינם רוצים את החופש – הוא או בור או שקרן. מעולם לא שמעתי עבד שאומר כך, ומעולם לא שמעתי אדם לבן שאומר כך, עד שהגעתי לאנגליה
— ההיסטוריה של מרי פרינס; שפחה מהאיים הקאריביים
מרי פרינס הייתה האשה השחורה הראשונה שפירסמה את סיפור חייה. היא נחשבת עד היום לאישה אמיצה מאוד שתרמה רבות לביטול העבדות באנגליה. בבלומסברי נקבע לאחרונה שלט לזכרה, ובכך הוכרה פרינס רשמית כמי שמילאה תפקיד חשוב במאבק לביטול העבדות.
יואב נאמן

קריירה

נאמן שיחק במחלקת הנוער של מכבי ראשון לציון, ובשנת 1997 כשהוא בן 17 בלבד, עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. בשנת 2004 מונה נאמן לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו הוא ממלא עד היום. בעונת 2014/15 בעקבות ריב עם המאמן ג'ו מתתיה, יואב סיכם את תנאיו במכבי תל אביב, אך הנהלת מכבי ראשון לציון החליטה לפטר את המאמן ולהביא במקומו את גלעד מאור שזכה עם המועדון ב-11 שנים ב-7 אליפויות, ו-5 גביעים. בעקבות כך נאמן ביטל את מעברו למכבי תל אביב, ונשאר בקבוצת נעוריו מכבי ראשון לציון. יואב מעולם לא עזב את מכבי ראשון לציון (כדוריד).
יואב היה קפטן נבחרת ישראל בכדוריד במשך שנים רבות, ורשם במדיה 64 הופעות, ו-157 שערים.

חיים אישיים

אביו של יואב, בנימין נאמן, היה גם הוא שחקן כדוריד בעברו, ושיחק במכבי ראשון לציון בה היה קפטן, ובנבחרת ישראל, במדיה רשם 14 הופעות וכבש 24 שערים. אמו דליה היא מורה בבית ספר בראשון לציון.
נאמן נשוי ואב לשלושה. מתגורר בראשון לציון.
קומיסר

קומיסר (ברוסית комиссар) היה תואר רשמי של פקיד ממשל ברפובליקה הרוסית וברית המועצות. למונח "קומיסר" שני מובנים, האחד הוא שר, ולרוב נקרא "נַרקום" (נַרוֹדני קומיסר: קומיסר עממי). התואר היה בשימוש עד שנות ה-50. במובנו השני שימש ככינוי לקציני משמעת פוליטיים שהיו מסופחים לקצינים בכל הדרגות ביחידות קרביות. תפקידם היה לפקח על המשמעת הפוליטית של הקצין ושל כל היחידה. בשנת 1920 בצבא האדום היו כשלושת אלפים קומיסרים. התפקיד בוטל בשנת 1925. בשנת 1937 עם תחילת הטיהורים הגדולים התפקיד נכלל מחדש למספר שנים. בתחילת מלחמת העולם השנייה לכל היחידות נשלחו קומיסרים אך לאחר כשנה וחצי לאור דרישות חוזרות ונשנות של מפקדי צבא בכירים התפקיד בוטל. עם זאת, בכל יחידה היה סגן מפקד לפעילות פוליטית.
התזמורת האנדלוסית הישראלית

התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד

התזמורת נוסדה באשדוד בשנת 1994, על ידי מוטי מלכא וראש עיריית אשדוד יחיאל לסרי. מנצחה הראשון של התזמורת היה אברהם עילם-אמזלג. קודם לכן פעלה במתכונת שונה במסגרת המרכז לפיוט ולשירה שהוקם באשדוד בשנת 1988.
היא ראתה את עיקר הצלחתה "בבניית קהל מאזינים מנויים גדל והולך, מסור ומתמיד, מקרב בני הדור השני והשלישי לעליות הגדולות מצפון אפריקה ומהמזרח. זאת לצד הצלחה מזהירה גם במרכזי תרבות בינלאומיים. התזמורת האנדלוסית הישראלית נתנה ביטוי מחודש למוזיקה ולפיוטים היהודיים שנשתמרו בפיהם של יהודי ספרד מאות בשנים". (ציטוט מאתר התזמורת)
מרבית נגני התזמורת מנגנים בכלי נגינה מערביים כמו כינור, ויולה, צ'לו, קונטרבס, גיטרה, חליל צד, אבוב, פסנתר, אקורדיון ולצדם נגנים המנגנים ללא תווים, אלא על פי מסורת העוברת מדור לדור, בכלים כגון עוד, קאנון, רבאב, מנדולינה, בנג'ו, ג'ומבוש, נאי, קמנג'ה, תוף בנדיר, טאר (תוף מרים ערבי) ודרבוקה. את המוזיקה מלווה שירה קולית של פייטנים וזמרים למיניהם.
בפעולתה התרבותית וחינוכית קירבה התזמורת את הציבור היהודי לשורשיו התרבותיים וגישרה בין מזרח ומערב, בין עולים לוותיקים ובין יהודים למוסלמים.
בין השנים 2002 – 2014 שימש שמואל אלבז בתפקיד המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת. יחד איתו זכתה התזמורת בפרס ישראל למפעל חיים לשנת תשס"ו (2006), כ-12 שנים לאחר הקמתה. בנימוקי חבר השופטים נאמר כי הפרס מוענק:
"על התרומה שהרימה לחברה הישראלית בהעמדת הפיוט, השירה והמוזיקה האנדלוסית במרכז ההוויה הישראלית. הצלחתה להפוך את המוזיקה האנדלוסית כחלק מן התרבות הישראלית הנשמעת בארץ ובעולם היא תרומה רבת משמעות. שירת הפיוטים והבקשות שהייתה חבויה בין כותלי בתי הכנסת הולכת ומתפשטת בתוך שכבות רחבות כאחת מצבעי התרבות הישראלית בת זמננו. ראויה לציון הדרך הייחודית שבה משלבת התזמורת עולים חדשים מצפון אפריקה ויוצאי חבר מדינות העמים."
התזמורת הקליטה והוציאה לאור מספר אלבומים, בהם עם הסולנים אמיל זריהן וג'ו עמר.
כשנה לאחר קבלת פרס ישראל התזמורת נקלעה לגרעון תקציבי עמוק ובעקבותיו המשכורות של חלק מהעובדים שולמו באיחור או שקוצצו. עובדי התזמורת הביעו מרירות על כך שהם מקופחים בשכר בעוד שעובדים מסוימים בתזמורת מקבלים משכורות גבוהות. על מנת להגן על זכויותיהם, העובדים התארגנו תחת ההסתדרות הכללית, הקימו ועד עובדים וחתמו על הסכם קיבוצי. בשלב מאוחר יותר עובדי התזמורת פתחו בשביתה. הנהלת התזמורת פתחה במשא ומתן עם נציגות ועד עובדי התזמורת אך תהליך זה נכשל וכך בסוף ינואר 2009 הנהלת התזמורת החליטה לפטר את כל עובדי התזמורת ונגניה. פיטורין אלו היו בעת שביתה חוקית ממושכת של עובדי ונגני התזמורת.
זמן מסוים לאחר מכן בית המשפט הוציא צו פירוק לתזמורת האנדלוסית הישראלית.
נגני ועובדי התזמורת הקודמת המשיכו לעבוד החל מחודש מרץ 2009 תחת עמותת "קרן אהבת קדומים". עובדים ונגנים אלו קראו לעצמם "התזמורת האנדלוסית החדשה" (לימים שינו שמם ל"התזמורת האנדלוסית הים-תיכונית"). באותו זמן עובדי התזמורת עדיין לא קיבלו שכר על עבודתם.
בחודש אוגוסט 2009 ראש עיריית אשדוד באותה עת, יחיאל לסרי (שכזכור היה בין מקימיה של תזמורת זו) החליט להקים תזמורת חדשה מטעם עיריית אשדוד בשם "התזמורת האנדלוסית הקלאסית אשדוד", אשר תנגן גם מוזיקה אנדלוסית. לתזמורת זו הצטרפו מספר קטן מנגני התזמורת הקודמת ("התזמורת האנדלוסית הישראלית"). בחודש אוקטובר 2009 עיריית אשדוד רכשה את שם התזמורת הקודמת מן המפרק.
המנהלת המוזיקלית והמנצחת הראשית של התזמורת היא סיוון אלבו בן חור.
המנכ"ל והמנהל האמנותי של התזמורת הוא יעקב בן סימון.
דניס מקווגי

דניס מקווגי (Denis Mukwege; נולד ב-1 במרץ 1955) הוא גינקולוג קונגולזי, מומחה בטיפול בנשים שנפלו קורבן לאונס. מאז 1996 טיפל עם עמיתיו בעשרות אלפי נשים שנפגעו במהלך מלחמת קונגו השנייה. ב-2018 זכה, בצוותא עם נאדיה מוראד, בפרס נובל לשלום "על מאמציהם לסיום השימוש באלימות מינית כנשק בסכסוכים ובמלחמות".

ביוגרפיה

מקווגי נולד בבוקאבו שבקונגו הבלגית, השלישי מבין תשעת ילדיו של כומר פנטקוסטלי. הוא סיים לימודי רפואה בבורונדי ב-1983. לאחר שהתמחה בגינקולוגיה בצרפת, חזר לקונגו ב-1989. הוא עבד בבית חולים בלאמרה, והתמחה בטיפול בנשים הסובלות מפיסטולה. בית החולים נהרס במהלך מלחמת קונגו הראשונה ועשרות מהמאושפזים ואנשי הצוות נהרגו. מקווגי נמלט לקניה, וב-1996 חזר לקונגו והיה ממייסדי בית החולים פאנזי בבוקאבו שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו. גם בית חולים זה נהרס במלחמה, וב-1998 נאלץ מוקווגי להקימו מחדש. בעקבות מלחמות האזרחים בקונגו, החל בית החולים בניהולו של מקווגי לטפל בנשים רבות שעברו אונס קבוצתי, ונגרמו להן פציעות מכוונות באיבר מינן על ידי המורדים. במקביל ייסד מקווגי את קרן פאנזי (שלימים נקראה על שמו) לטיפול בקורבנות, שמסייעת לנשים בטיפול משפטי ופסיכולוגי ובייעוץ בתחומים נוספים.
בספטמבר 2012 נשא נאום בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות, ובו קרא להתערבות מיידית של העולם לעצירת הפשעים נגד האנושות שנעשים במזרח קונגו, ולפעולה נגד המדינות שתומכות בקבוצות המורדים (כשהוא מתכוון לרואנדה שמחמשת אותם). הוא מתח ביקורת גם על מדינתו, שלא מספקת הגנה לאזרחיה.
כחודש לאחר נאומו נעשה ניסיון התנקשות בחייו, כשחמושים השתלטו על ביתו בבוקאבו ואיימו על ילדיו בשעה ששהה מחוץ לבית. עם הגיעו למקום תקפו אותו ורצחו את שומר ראשו. בעקבות האירוע נמלט מקווגי עם משפחתו לשוודיה, ומשם לבלגיה. בינואר 2013 חזר לקונגו.
ב-2015 קיבל תואר דוקטור למדעי הרפואה מהאוניברסיטה החופשית של בריסל. נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "Etiologie, classification et traitement des fistules traumatiques uro-génitales et génito-digestives basses dans l'est de la RDC" (אטיולוגיה, סיווג וטיפול בפיסטולות ובטראומות גניטליות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו).

פרסים והוקרות

ב-2007 זכה בפרס זכויות האדם של הרפובליקה הצרפתית, ב-2008 זכה בפרס זכויות האדם של האו"ם ובפרס אולוף השוודי. ב-2009 זכה בתואר אביר לגיון הכבוד הצרפתי. ב-2010 זכה במדליית ראול ולנברג מטעם אוניברסיטת מישיגן, ב-2011 בפרס המלך בודואן מבלגיה, ב-2013 זכה בפרס הקיום הנכון, ב-2014 זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה, ב-2016 זכה בפרס סיאול לשלום ונכלל ברשימת טיים 100.
בנוסף זכה לתוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות אקדמיים שונים בהם אוניברסיטת אומאו בשוודיה ואוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
באוקטובר 2018 זכה, בצוותא עם נאדיה מוראד, בפרס נובל לשלום.
פטישיזם

פֶטישיזם (מצרפתית: fétiche, דרך הפורטוגזית: feitiço, ובמקור מן הלטינית: facticius – מלאכותי) היא נטייה לייחס תכונות מדומות לעצמים, ובייחוד לעצמים מעשה ידי אדם. עצם המהווה מושא לפטישיזם מכונה פֶטיש.
את המונח במשמעותו הפולחנית טבע שארל דה-בּרוֹס  ב-1757, במסגרת השוואה בין אמונות דתיות במערב אפריקה לבין האספקטים המאגיים של הדת במצרים העתיקה. לשם כך שאל את הכינוי שהעניקו ימאים פורטוגזים לחפצי כישוף שבזזו ממערב אפריקה.

פטיש ורוחניות

במובן הקלאסי, הפטישיזם הוא אמונה המייחסת תכונות מטאפיזיות לחפצים טבעיים. במקרא, למשל, משה ערך מופתים באמצעות מטהו ואלישע ניסה להחיות מת באמצעות משענתו. הרב קוק הסביר זאת בכך שבמדתו העליונה, "אור הקודש" מתפשט עד לחפצי האדם. ביהדות ימינו יש הנוהגים לייחס סגולות מטאפיזיות לחפצים שונים שצדיקים באו במגע אתם, כגון קמעות שכתבו, בקבוקי מים שברכו עליהם, גלימה שצדיק התעטף בה, יין שהצדיק שתה ממנו וכדומה.
המקרה הבולט של פטיש שכזה הוא האמונה כי לעצם מסוים יש סגולות מטאפיזיות, הבאות לידי ביטוי בהשפעה על עולם הטבע. במקרה זה, "פטיש" הוא המקרים בהם משנים בני האדם את התנהגותם כלפי אותם עצמים, מתוך מטרה שהתנהגות זו תביא באופן ישיר לשינוי המציאות האובייקטיבית. לדוגמה: הקרבת מנחות לפסל על מנת לזכות בהטבות בעתיד היא פטיש שכזה. 
מקרה אחר של פטיש, השנוי במחלוקת בעולם המערבי, הוא דימוי האדם כי גורמים פיזיקליים מזוהים עם גורמים מטאפיזיים, וכי יחסו אל אותם גורמים פיזיים הוא יחסו לגורמים המטאפיזיים. דוגמאות ליחסים שכאלו הן ספרי קודש (המזוהים עם יצירת האל), בתי תפילה מקודשים וכו'.
למעשה, כל רוחניות המשויכת לעצם מסוים, עשויה להיות מפורשת לפטיש. כך מייצג ספר את תוכנו, בית מגורים את יושביו וכו'. יש אף הטוענים כי ההתייחסות לגוף האדם, כמייצג של האדם כולו, היא דפוס של פטיש מקובל.

פטיש וחברה

בתחום הסוציולוגיה, מציין הפטיש ייחוס משמעויות תרבותיות לגורמים שונים, המסמלים גורמים כגון עוצמה, מוות וכו', כאשר משמעות הופכת אוטונומית ובעלת ערך עצמי. לרוב ניתן לראות תהליכי פטישיזציה פשוטים בהתבוננות בילדים, וניתן להבחין בקלות כי צעצועים אופנתיים שונים (גוגואים, פוגים, קלפי איסוף וכו') הופכים לבעלי ערך עצמי ממשי, עבור אותם הילדים. 
למרות שתופעת הפטישיזם נפוצה בקרב ילדים, ניתן להבחין בה בקלות גם אצל בוגרים, גם במקרים בהם אין משמעות דתית. פטישים קלים להבחנה הם תכשיטים (כאשר אינם משמשים כאמצעי תשלום, אלא כבעלי ערך אסתטי מוקצן), מכוניות, פרטי אספנות וכו'.
יש הרואים גם בכסף עצמו סוג של פטיש, שכן הוא אינו מכיל ערך ממשי בזכות עצמו (למטבעות ולשטרות כמוצר אין ערך רב), אך מיוחסת לו יכולת השפעה רבה על ידי האדם. במובן זה, הפטיש אינו נתון לבחירתו של האדם, והוא זקוק לו על מנת לצבור כוח הנחוץ לקיומו.
כמו כן, יש הסוברים כי פורמליות היא לא יותר מהתייחסות פטישיסטית לתהליכים מסוימים. השימוש בצורות כתיבה פורמליות, תכנון ריהוט פורמלי, לבוש פורמלי וכדומה, מאשש טענה זו.
West Ryder Pauper Lunatic Asylum

היסטוריה

השיר "Vlad the Impaler" הופץ כהורדה חינם מהאתר הרשמי של הלהקה לתקופה של שלושה ימים מ-31 במרץ עד 3 באפריל 2009. הסינגל הרשמי של האלבום היה השיר "Fire" שיצא ב-1 ביוני 2009. סרג'יו פיזורנו הגדיר את האלבום כ"פסקול של סרט דמיוני". האלבום כולל דואט בשיר "West Ryder Silver Bullet", עם השחקנית רוזריו דוסון. האלבום נכנס למצעד האלבומים הבריטי במקום הראשון. חברת סוני השתמשו בשיר "underdog" בפרסומת לטלוויזיות.

נושא

West Riding Pauper Lunatic Asylum היו קבוצה של בתי חולים לחולי נפש שנבנו ביורקשיר, אנגליה בשנת 1880. סרג'יו פיזורנו הסביר את בחירת השם לאלבום: "האלבום לא על המקום, אני שמעתי על המקום לראשונה בפרסומת טלוויזיה, והמילים תפסו אותי. אני אוהב איך המילים נראות והרגש שהם מוציאות. מסתבר שזה היה בית המשוגעים הראשון לעניים, לפני זה רק העשירים קיבלו טיפול."
כריכת האלבום מתארת את חברי הלהקה "מתלבשים למסיבה בבית המשוגעים ומסתכלים במראה על התלבושות". הלהקה סיפרה בראיון שכל שיר אמור לתאר אסיר בבית משוגעים.
עודד ירקוני

עודד ירקוני (30 בינואר 1921 - 10 באוגוסט 2002) היה איש חינוך ישראלי, חבר "ההגנה".

ביוגרפיה

עודד ירקוני היה דור עשירי בישראל מצד אמו, הגננת הניה ירקוני. הניה הייתה בתם של יוסף אלתר קלונימוס ליבוביץ', המכונה "ר' אלתר מיהוד" ושל חנה אזולאי, נצר לרב חיים יוסף דוד אזולאי, המכונה "החיד"א".
אביו של עודד, אליהו ירקוני (גרינפלד), עלה לארץ ישראל מרוסיה הלבנה והיה לימים לאחד מאנשי הציבור המרכזיים של המושבה פתח תקווה ולאיש חינוך, שהיה מוכר במושבה בכינויים "המורה אליהו" ו"זקן המורים".
ירקוני למד בבית ספר היסודי פיק"א. בגיל 14 התנדב לארגון "ההגנה". סיים את לימודיו בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב ולאחר מכן בבית המדרש העברי למורים בירושלים. 
בצעירותו סייע בהקמת מחלקת הקשר בעיר פתח תקווה. בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת בבריגדה היהודית, בגדוד השלישי, שלחם באירופה לצד הבריטים. בשלהי המלחמה פעל במסגרת המוסד לעליה ב' בהעלאת מעפילים, ניצולי שואה, לארץ ישראל.
עם תום המלחמה סיים את הכשרתו כמורה והחל ללמד בבית הספר "הכרמל" (כיום גבריאלי) בתל אביב. בשנת 1947 הקים את מחלקת הקשר של מפקדת הגוש. עם פרוץ מלחמת השחרור לחם כקצין קשר גדודי בגדוד 145 של חטיבת אלכסנדרוני, שהגנה על פתח תקווה וסביבתה. לאחר המלחמה חזר לבית ספר הכרמל כסגן המנהל. בשנת 1956 לחם כקצין קשר גדודי במלחמה נגד מצרים במבצע סיני.
משנת 1956 ועד שנת 1973 ניהל את בית הספר היסודי "נווה עוז" בפתח תקווה והוביל אותו לזכייה בפרס חינוך ארצי.
במשך כל חייו עסק ירקוני בחינוך. לאחר שסיים את תפקידו בנווה עוז, מונה למפקח מטעם משרד החינוך על בתי הספר באזור שכונת התקווה, יהוד ולוד. נסע פעמיים לשליחות חינוכית בעיר מונטווידאו באורוגוואי. כמו כן, במשך עשרים שנה ניהל תיכון ערב מטעם עיריית פתח תקווה למבקשים להשלים בגרויות, והיה גם מנחה בחינוך הקהילתי של חברת המתנ"סים.
בגיל 75 פרש מפעילותו כמחנך והיה לפעיל מרכזי בארגון גמלאי ההגנה, שם עסק בשימור מורשת ההגנה בקרב בתי הספר בעיר. שניים מתלמידיו ששמרו איתו על קשר לאורך כל שנות חייו, איש העסקים שמחה לוסטיג ואיש החינוך ד"ר יוסף לנג, אמרו על ירקוני: "הוא נטע בנו את אהבת ארץ ישראל. הוא היה דמות לחיקוי וחינך אותנו לאהבת האדמה. דיבר איתנו תמיד בגובה העיניים".]
בשנת 2005 נקרא הארכיון של פתח תקווה על שמו של עודד ירקוני.
אינדקס (מתמטיקה)

שימוש באינדקסים לצורך סכימה וכפל

אחד היתרונות של אפשרות זו היא היכולת לכתוב סכום על קבוצה שלמה של ערכים, מבלי לכתוב כל אחד מהם במפורש. למשל, נניח שיש

תלמידים בכיתה, ושכל אחד מהם קיבל ציון כלשהו במבחן. נסמן את הציון המתאים לתלמיד ה- i ע"י

. אזי, על מנת לחשב את ממוצע הציונים, במקום לכתוב את כל הביטוי הארוך:

, אפשר לכתוב בפשטות:  כאשר  מסמן סכום.
בענפים של גאומטריה דיפרנציאלית ואנליזה טנזורית נהוג להשתמש בהסכם הסכימה של איינשטיין. לפי הסכם זה, אם יש אינדקס שמופיע פעמיים בביטוי (למשל ) מפרשים זאת כאילו סוכמים את כל האיברים מהצורה הנ"ל לכל ערכי האינדקס האפשריים ש-i מקבל, ואין צורך לכתוב את סימן הסכום אלא רק את הביטוי שבתוכו. כך ניתן לכתוב , והמשמעות תהיה: . עוד נעיר שהסכם הסכימה בצורה ריגורוזית יותר מתייחס לביטויים מהצורה  בהם מופיעים אינדקסים עליונים ותחתונים בעלי אותו שם.
בצורה דומה, במקום לכתוב במפורש מכפלה של מספר רב של איברים זה בזה:

, אפשר להשתמש בסימן המכפלה:
.
קרל פון פריטוויץ

ביוגרפיה

פון פריטוויץ נולד ב-16 באוקטובר 1790 לאביו קרל יוליוס וילהלם פון פריטוויץ שהשתייך למשפחת אצולה משלזיה, ולאשתו וילהלמינה ארנסטינה לואיזה בתו של גנרל מיור לודוויג ארנסט פון ווס, בגוט קאריש שהשתייכה לממלכת פרוסיה. בשנת 1803 התגייס פון פריטוויץ לצבא הפרוסי והצטרף לרגימנט הרגלים הישן ה-24, ולחם בשורותיו בקרב ינה-אאורשטדט. בשנת 1810 הצטרף לרגימנט הרגלים הישן ה-2, שהפך בשנת 1811 לרגימנט הרגלים ה-6 (פרוסיה המערבית ה-1), ולחם עמו במהלך הפלישה לרוסיה, ולאחר מכן לחם עמו במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית לשחרור גרמניה.
בשנת 1818 מונה פון פריטוויץ לשלישו של וילהלם, נסיך פרוסיה, ובשנת 1929 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט המשמר ה-1. בשנת 1835 מונה למפקד חטיבת המשמר ה-1, ובשנת 1836 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1838 מונה למושל העיר פוטסדאם, בשנת 1843 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. בשנת 1848 דיכא פון פריטוויץ את מהפכת 1848 בברלין, ולאחר מכן מונה למפקד קורפוס המשמר. בשנת 1849 מונה למפקד כוחות הקונפדרציה הגרמנית, ולחם עימם במלחמת שלזוויג הראשונה.
בשנת 1852 הועלה פון פריטוויץ לדרגת גנרל חיל הרגלים, ובשנת 1853 קיבל את מסדר העיט האדום עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
פון פריטוויץ נפטר בגרליץ ב-8 ביוני 1871 והוא בן 81 שנים.
גרשום הרפנס

ביוגרפיה

נולד בכפר קטן בטרנסילבניה. בהיותו בן תשע נשלח ללמוד בישיבה מרוחקת מביתו. במלחמת העולם השנייה עסק בפעילות הצלה של יהודים מאזור שהותו, שם נתפס על ידי רשויות החוק המקומיות ונכלא במתקן לעבריינים צעירים. כתוצאה מכליאתו ניצל מהטרנספורט שביצעו הנאצים ביהודי המקום. מלבד אחותו - אסתר גולדה, ששרדה לאחר שהייתה שנה במחנה ההשמדה אושוויץ ואביו - יחזקאל, כל משפחתו נספתה בשואה.
הרפנס ערך והוציא לאור את הספר "בכף הקלע", יומן שנכתב על ידי אביו מיד לאחר ששב מהמחנות, בו הוא מתעד את מסכת התלאות שעבר במחנות ההשמדה. הספר יצא לאור בתשע מהדורות, הראשונה בשנת תש"מ - 1980 עוד בחיי האב.
בשנת 1947 נישא לאסתר. מיד לאחר נישואיהם ארגנו השניים קבוצת ילדים ניצולי שואה ופעלו להעלותם לארץ ישראל. במשך כשנה שהה עמם בהולנד, שם זכו לחסות מלכת הולנד, עד שהוסדרו אשרות העלייה שלהם. מיד לאחר קום מדינת ישראל עלה אליה עם אותה קבוצה שמנתה כ-300 ילדים.
היה חבר בכיר במוסדות פא"י. במשך שנים עסק בחינוך, בין השאר ניהל את המרכז החינוכי יד בנימין ואת בית הספר הממלכתי-דתי-תורני "סגולה" בבני ברק. במשך תקופה ארוכה היה עורך כתב העת "הד החינוך". ערך והוציא לאור את כתביו של מנהיג פא"י בנימין מינץ. היה כתב בכיר בעיתון שערים ותקופה מסוימת היה עורך העיתון. פרסם מאמרים בעיתון מעריב. במשך שש שנים שימש שליח הסוכנות היהודית מטעם פא"י בלונדון והקים שם את בית פא"י. תפקידו האחרון לפני שפרש לגמלאות היה מזכיר ארצי בוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם פא"י. שימש כרב ומרצה במסגרות שונות ומסר שיעורי תורה קבועים בבתי הכנסת המרכזיים של פא"י בבני ברק - "נר יהודה" ו"חסדא".
הרפנס היה היסטוריון תורני, שהתמחה בחקר תקופת התלמוד. ערך והוציא את סדרת "תשובות הגאונים", ערוכות ומסודרות לפי נושאים. ספרו "עידן התלמוד" הפך לרב-מכר ונחשב אחד הספרים הפופולריים על התקופה. בשונה מן הגישה המקובלת של ההיסטוריונים הישראלים, הקפיד הרפנס לשמור על עליונותם של המקורות היהודיים והתלמודיים. תופעה מיוחדת היא ההסכמות שקיבל על ספרו "עידן התלמוד" מגדולי הרבנים, בהם הרב שמואל וואזנר והרב עובדיה יוסף. בעוד שרוב ספרי המחקר האקדמיים אינם מקובלים בציבור החרדי, התקבל ספרו של הרפנס על הציבור הדתי והחרדי והוא נחשב מקור מהימן להכרת התקופה מנקודת מבט היסטורית -תורנית.
בשנת תשע"א (2011) פרסם ספר המשך ל"עידן התלמוד" - "עידן הראשונים", ובו סקירה מקיפה של גדולי הראשונים ופועלם.
בערוב ימיו כתב הרב הרפנס ספר ביוגרפיה "עפעפי שחר"- גורלו של דור במבט אישי. ב-2015 יצא הספר לאור, באמצעות בנו, עו"ד יצחק הרפז. בספר שוזר הרפנס את סיפור חייו, בתקופת ילדותו ואת סיפורו האישי כיצד שרד את שואת יהדות הונגריה ומיד לאחריה נרתם לפעילות ציבורית למען ניצולי השואה ועד לעלייתו לארץ עם קבוצת יתומי שואה. בהמשך הספר מתעד הרפנס מסע שערך בשנות ה-60 בקהילות היהודיות באירופה.
נפטר בערב פסח, נקבר בהר הזיתים בירושלים, בסמוך לקבר אביו, שאף הוא נפטר בערב פסח תשמ"ו.