בנימין זאב בנדיקט

וינה

בנדיקט נולד בווינה בד' באייר תרע"ג (10 במאי 1913). בילדותו למד לימודי קודש אצל אביו, הרב שמואל יוסף (זיגמונד) בנדיקט, ולימודים כלליים בבית הספר היהודי של וינה. בגיל 13 התחיל ללמוד בישיבת "יסודי תורה" בווינה. חברו לכיתה היה הרב שמואל ווזנר, לימים אחד מחושבי פוסקי ההלכה האורתודוקסיים בסוף המאה ה-20 ובעשורים הראשונים של המאה ה-21. בנדיקט המשיך את לימודי בישיבת טירנאו שליד פרשבורג ובגיל 17 עבר לישיבה העירונית של קרקוב בראשות הרב מנדל וקסלר. בשל קשיים כלכליים נאלץ לעזוב ולחזור לווינה, שם המשיך ללמוד בהדרכת אביו.
כשהיה בן 20 התבקש לומר שעור ב"פרקי אבות" באחד מבתי הכנסת בווינה. לשיעור זה הייתה הצלחה רבה ובעקבותיו מונה לרב בית כנסת גדול יותר. במקביל לכהונתו כרב בית הכנסת למד בימות השבוע בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר, ובשבתות היה חוזר לווינה. לאחר כארבע שנים החל לכהן כרב בית הכנסת Schone Lanterne Strasse, במקביל לכהונתו כרב בית הכנסת מונטיפורי, שמתפלליו לא היו מוכנים לוותר עליו ואף העלו את משכורתו.

עליה לארץ ישראל

ב-1938, עם כניסת כוחותיו של היטלר לווינה והתחלת רדיפות היהודים, הצליח בנדיקט לברוח לעיר פרשבורג בצ'כוסלובקיה. בסיוע רבו, הרב עקיבא סופר ואחד מעשירי העיר הצליח לקבל סרטיפיקט, באמצעות תשלום של שכר לימוד לאוניברסיטה העברית מראש. מספר חודשים לאחר ביצוע התשלום התקבל הסרטיפיקט בשגרירות הבריטית בפראג. בבוקרו של היום שבו נסע מפרשבורג לפראג, כבשו כוחותיו של היטלר את צ'כיה. למזלו, פגש הרב בנדיקט מדריך בבני עקיבא, שיעץ לו להימנע מלגשת למשטרה לקבלת האישור, כיון שהדבר יחשוף את אזרחותו האוסטרית. במקום זאת, הציע המדריך לרשום אותו כאחד המדריכים של קבוצה חניכים מבני עקיבא העומדת לעלות לארץ ישראל דרך איטליה.
הרב בנדיקט הגיע לארץ ישראל בקיץ 1939 והחל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. כעבור ארבע שנים סיים בהצטיינות את לימודי התואר שני בלימודי היהדות. נושא התמחותו היה: "רבי מאיר איש שלום - חייו וספריו". מחוסר אמצעים הוגשה העבודה בכתב יד. פרופ' יוסף קלוזנר כתב על עבודתו: "עבודה דייקנית ומקפת. מלאה בקיאות והבנה. החקירות הפרטיות וכן ההערכה הכללית מצוינות. העבודה ראויה לדפוס ולציון טוב מאוד". בתקופת לימודיו החל לתת שעורי גמרא בבית הכנסת "היכל אבינועם" בירושלים, ובהמשך אף נבחר כרב בית הכנסת.
ב-1943 נישא ליונה חיה קופרשטיק. לאחר החתונה גרו בני הזוג בדירת הוריה של יונה בתל אביב במשך 10 שנים. הרב בנדיקט המשיך בלמודי התואר השלישי באוניברסיטה העברית בירושלים. נושא הדוקטורט היה: "ספר בעלי אסופות לתולדות הספרות הרבנית בפרובנס", בהנחיית פרופ' שמחה אסף. למרות שהעבודה הסתיימה תוך שנתיים, היא נמסרה לוועדת הבוחנים רק ב-1951 בהיעדר מימון להדפסתה. לבסוף התאפשרה ההדפסה באמצעות פרסום קטעים מעבודת הדוקטורט בירחונים שונים לספרות תלמודית, וכך התאפשרה הגשת העבודה כמוצר לוואי לפרסומים. במקביל לעבודת הדוקטורט, מצא עבודה בגימנסיה הדתית לבנות "תלפיות" בתל אביב.
ב-1948, עם פרוץ מלחמת השחרור, התגייס לצה"ל והוצב לאור הרקע הרבני שלו, לתפקיד הרב הצבאי של תל אביב בדרגת סרן, תפקיד בו כיהן עד שנת 1949.

הנסיעה להולנד

בקיץ 1953 נסע הרב בנדיקט לשליחות של חמישה שבועות בהולנד לצורך איסוף כספים למען המרכז העולמי של המזרחי – הפועל המזרחי. בזמן שהותו בהולנד התפנה תפקיד של דיין באמסטרדם. פעילותו בהולנד נחלה הצלחה רבה, הוא הרבה לתת שיעורים ואף התמנה לאור הישגיו לרבה של האג. בראש הישגיו בהאג, עמדה הצלחתו בשיפור משמעותי של מערך השחיטה הכשרה.

רבנות בשכונת "אחוזה" בחיפה

ב-1957, בהשתדלות הרב יהושע הוטנר מעורכי האנציקלופדיה התלמודית התמנה הרב בנדיקט לרב שכונת אחוזה בחיפה. את שמחתו על החזרה לארץ ביטא במכתב לאשתו במילים: "ברוך המחזיר לציון". הרב בנדיקט שימש כרב השכונה במשך 45 שנה עד לפטירתו. במקביל לתפקידו כרב שימש גם כמרצה באוניברסיטאות תל אביב וחיפה.
לרב בנדיקט ולאשתו לא היו ילדים. לאחר פטירתו הוכתר דניאל הרשקוביץ כממלא מקומו ברבנות שכונת אחוזה, תפקיד אותו התחיל למלא באופן חלקי כבר ב-1997 כדי לסייע לרב בנדיקט.

תפיסת עולמו ההלכתית

תפיסת עולמו ההלכתית של הרב בנדיקט שאובה מתפיסת עולמו של בית המדרש של החת"ם סופר ותלמידיו בפרשבורג. תפיסה זו דוגלת באחידות ההלכה ובנאמנות ללא גבולות לפסיקת ההלכה התלמודית. כפועל יוצא מכך אין מחויבות הלכתית ללכת אחרי פסקי ספרי מאספים כמשנה ברורה. ולכן, במקום שיש ראיה מהתלמוד נגד דברי המשנה ברורה פוסקים כשאר הפוסקים.
הרב נתן סמכות-על למרא דאתרא, כשהרב המקומי רשאי לפסוק הלכה בניגוד לחכמים אחרים בני דורו, ופסקיו מחייבים את כל בני קהילתו. בנוסף הקפיד הרב לפסוק הלכה רק לבני קהילתו ודחה שאלות של אנשים הגרים מחוץ לשכונת אחוזה בחיפה.
הרב בנדיקט נהג לחלק לבני המצוה, כפעולה סימבולית, את ספר ההלכה קיצור שולחן ערוך של ר' שלמה גנצפריד, המבטא לדעתו גישה זו. לדבריו, ה"קיצור שולחן ערוך" מחנך ליראת שמים, בניגוד לספר ההלכה "חיי אדם", שחובר אף באותה תקופה, שמחנך ליראת חטא. הדבר החשוב הנוסף אותו היה מזכיר הוא העובדה שבספר ה"קיצור שולחן ערוך" מוערת רבות ההערה "ויעשה שאלת חכם". בעת שהיה מעניק את הספר היה מציין זאת ומברך את הנער שילך וישמע לרב וחכם כפי שהדגיש הרב שלמה גנצפריד בקיצור שולחן ערוך.

תפיסת עולמו האמונית

תפיסת עולמו הפילוסופית אמונית מיוסדת על כתבי הרמב"ם, על פי ההבנה ששאובה כולה מתורת רבותיו, שהרמב"ם במורה נבוכים, ביד החזקה, בפרוש המשנה ובאגרות הרמב"ם - דעה אחת היא לו השוה בכולם, עם אפשרות לחזרה מדבריו, עקב לימוד מחודש עם השנים.
גם בהלכה וגם באמונה טען הרב בנדיקט כי דברי הרמב"ם הולכים תמיד לפי דעת רבינא ורב אשי בתלמוד. במחקריו התלמודיים הראה כיצד הרמב"ם הולך תמיד אחרי התלמוד ואינו סוטה ממנו.

הנהגותיו כרב קהילה

הרב בנדיקט עמד על דברים שנראו לכמה גבאים ולכמה מחברי הקהילה כחידושי הלכות, כמו סדרת שעורים, בשבת בערב פרשת השבוע או הסברים למנהגים שהנהיג הרב בנדיקט בבהכ"נ. בשבת אחה"צ בין מנחה למעריב השעור המרכזי של השבוע בסוגיות גמרא שונות, שבו השתתפו רוב חברי הקהילה. בנוסף הנהיג הרב בנדיקט שעורים קבועים בביתו לצעירים ולמבוגרים. במקביל העבירה אשתו שעורים שבועיים בביתה לנשות הקהילה.
בשבת הגדול ובשבת שובה השתתפו מאות רבות מאנשי ונשות הקהילה ומהסביבה בדרשה ובהרצאה שהעבירו הרב בנדיקט ואשתו. לדרשותיו של הרב בנדיקט שארכו מספר שעות יצא מוניטין רב, והאנשים באו גם ממרחקים כדי להקשיב לה. ההכנות לדרשת הרב בשבת הגדול ושבת תשובה החלו מספר שבועות לפני מועדן כשתלמידי חכמים מבני הקהילה היו דורשים בשבתות בסוגיות הקשורות לנושא שידון בהם הרב ובהדרכתו.
עם היבחרו לתפקיד, עמל הרב על הפקת תקנון לבית הכנסת, והגביל את סמכויות הגבאים לצדדים המנהליים של בית הכנסת. הוא גם הקפיד על שמירה קפדנית על כבוד רבנים ותלמידי חכמים. בניגוד לרשמיות בה נהג בבית הכנסת, התקבלו אנשי הקהילה בביתו באווירה ידידותית משפחתית.
במקביל לעבודתם בבניית קהילה מפוארת באחוזה שקדו הרב בנדיקט ואשתו על השגת משאבים להבטחת אי תלותם הכלכלית בחברי הקהילה. אי תלות זו הייתה חיונית, כדי שפסיקותיו תהיינה אובייקטיביות ובלתי מושפעות מ"טובות" אנשי הקהילה. הרב בנדיקט התקבל כפרופסור מן המנין באוניברסיטת תל אביב, כמרצה במדעי היהדות, וסיפר כי הנהלת אוניברסיטת בר-אילן סרבה לקבלו כאיש סגל בשעתו.
הרב בנדיקט לא הסכים לקבל כל תשלום, משום אדם, עבור כל שרות שהוא, שנתן במסגרת תפקידו כרב הקהילה. הוא היה בין הרבנים שלא היו מוכנים לקבל שום תמורה בגין חתונה, ברית, או כל שמחה אחרת. כך גם בפורים או במסגרת מכירת חמץ סירב לקבל מתנות. במידה שמישהו התעקש יותר מדי, העביר הרב בנדיקט את מתנתו למוסד צדקה כלשהו. תכונה זאת הייתה ידועה ברבים ולא פעם באו אליו רבנים ואמרו לו: "הרב בנדיקט מקלקל לנו את הכנסותנו". אך הוא נותר תקיף בנוהגו וכולם העריכו את יושרו הבלתי מתפשר.

פעילותו האקדמית

פעילות נוספת חשובה מאוד היא ההשתתפות הקבועה של הרב בנדיקט בכנוסים לתורה שבע"פ. כל עוד היו כוחותיו עמו, לא היה כינוס שלא נשא בו דרשה. הוא היה מביא גלויי מקורות סתומים של הרמב"ם ושיטותיו, שלא סוטים כהוא זה מהתלמוד. הרב בנדיקט נחשב לאחד המומחים הגדולים לחקר מקורות הרמב"ם ועבודתו הגדולה התפרסמה בשלושה כרכים: "מרכז התורה בפרובאנס", "הרמב"ם ללא סטיה מן התלמוד" ו"אסופת מאמרים" בספר זה נמצא המאמר 'המחדל באספקלרית ההלכה' העוסק במעמדה של הרבנות הראשית לישראל בימינו.