סמואל טיילור קולרידג'

ביוגרפיה

סמואל טיילור קולרידג' נולד באוטרי סט מרי במחוז דבון באנגליה, הצעיר מבין 14 ילדיו של כומר הקהילה. אחרי מות אביו ב-1781 נשלח ללמוד בבית הספר "Christ's Hospital" בלונדון. בין 1791 ל-1794 למד ב-"Jesus College" באוניברסיטת קיימברידג', פרט לתקופה קצרה בה התגייס לדרגונים (Dragoons). באוניברסיטה נתקל בדעות פוליטיות ותאולוגיות שנחשבו אז רדיקליות. הוא עזב את קיימברידג' ללא תואר, והצטרף לידידו המשורר לעתיד רוברט סאותי בתוכנית להקמת קהילה אוטופית בפנסילבניה, אך תוכניתם נכשלה. ב-1795 נישאו שני החברים לשתי אחיות שרה ואליזבת פריקר, נישואיו של קולרידג' לשרה לא היו מאושרים.
ב-1795 התיידד קולרידג' עם המשורר ויליאם וורדסוורת' ועם אחותו דורותי. קולרידג' חי בנת'ר סטואי בסומרסט ואחרי זמן מה עברו לגור בקרבת מקום גם ויליאם ודורותי וורדסוורת'. שם כתב קולרידג' את שיריו המפורסמים "שירת יורד-הים הישיש" The Rime of the Ancient Mariner, את חלקו הראשון של Christabel ואת קובלא ח'אן, שנכתב, לפי עדותו, לאחר שהתעורר מחלום שנגרם מהזיית אופיום במהלכו הוכתבו לו מילות השיר. בתקופה זו קולרידג' החל להשתמש באופיום כמשכך כאבים, שימוש שהיה מקובל ונפוץ.
ב-1798 פרסמו קולרידג' וורדסוורת' יחד קובץ שירים "בלדות ליריות", שהיה נקודת הפתיחה של התנועה הרומנטית האנגלית. רוב השירים בקובץ היו מאת וורדסוורת', אולם שירו של קולרידג' "שירת יורד-הים הישיש" The Rime of the Ancient Mariner, שהיה השיר הארוך ביותר בקובץ, משך תשומת לב רבה.
בסתיו 1798 יצאו קולרידג' וורדסוורת' לגרמניה, קולרידג' בילה את רוב זמנו בערי-אוניברסיטאות. הוא החל להתעניין בפילוסופיה גרמנית ובעיקר בפילוסופיה של קאנט, ובביקורת ספרותית של המחזאי גוטהולד לסינג. קולרידג' למד גרמנית וכשחזר לאנגליה תרגם לאנגלית את הטרילוגיה Wallenstein מאת המשורר הגרמני פרידריך שילר.
ב-1800 חזר קולרידג' לאנגליה והתיישב עם משפחתו באזור האגמים Lake District, הוא נקלע למעגל קסמים של אי-ביטחון עצמי בכישוריו כמשורר, בריאות לקויה ותלות גוברת באופיום. לא ברור אם הדיכאון בו שקע היה הגורם או התוצאה של השימוש הגובר באופיום, ב-1802 כתב את "דיכאון: אודה" "Dejection: An Ode" בו הוא מבטא את היאוש והחשש מאיבוד הכישרון היצירתי.
בשנים 1804 עד 1806 חי קולרידג' במלטה והיה מזכירו האישי של הנציב העליון הבריטי. ערך מסעות באיטליה ובסיציליה, בתקווה שבריאותו תשתפר ושהוא יוכל לצמצם את צריכת האופיום.
בין השנים 1808 ל-1819 העביר קולרידג' סדרה של הרצאות בלונדון ובבריסטול, להרצאותיו על שייקספיר הייתה השפעה על הסופרים בני דורו להגברת ההתענינות במחזאי.
ב-1816 עבר קולרידג' לגור בהייגייט בבית הרופא ג'יימס גילמן. בביתו השלים את עבודת הפרוזה הגדולה שלו Biographia Literaria, כעין אוטוביוגרפיה הכוללת רשימות ומאמרים בנושאים שונים בתורת הספרות ובביקורת ספרותית. הוא פרסם כתבים נוספים Sibylline Leaves 1817, Aids to Reflection 1825, ואת Church and State 1830. קולרידג' מת בהייגייט ב-25 ביולי 1834.

הערכת שירתו

קולרידג' פנה בגיל צעיר מעיסוק בשירה לעיסוק במטפיזיקה ובביקורת ספרות, כך ששירתו משכה הרבה פחות תשומת לב מזו של עמיתיו וורדסוורת', ביירון, שלי וקיטס. כתב לי האנט: "קולרידג' היה החולם המעולה ביותר, המדבר הרהוט ביותר, החושב המקורי ביותר שבתקופתו... שירתו כה יפה, שמחה בחלקה, לא קוראת למבקרים, לא מקבלת כמעט שום תשומת לב, עד שרק עתה אנשים מתעוררים להכיר את מלוא מעלותיה. בשירה טהורה, כלומר שירה שאין בה דבר חוץ ממהותה העצמית, הוא היה האמן הגדול ביותר של זמנו... למרות היותו משורר טבעי, קולרידג' היה בסגנונו וברגשו המוזיקלי חסיד של ספנסר ושל כותבי הבלדות העתיקים שבאוסף של הבישופ פרסי. אבל אם לא הצליח להתעלות עליהם בחלק מהדברים, הרי שהצליח בדברים אחרים, במיוחד באמנות להיות לגמרי מוזיקלי! מכל כותבינו של שירה נרטיבית מתומצתת, קולרידג' הוא המעולה ביותר מאז צ'וסר; ולבטח הוא המתוק ביותר מכל משוררינו."
אדואד דוודן כתב: "קולרידג' תיכנן, או חלם שתיכנן, שיטות פילוסופיות גדולות, אלא שהן לא נכנסו לשירתו. יש המודים מאד על כך. הכח החזיוני לעיתים תכופות מתמעט לאחר הבגרות המוקדמת, אלא אם נעזר בכח של התבוננות ומחשבה מהרהרת. הברית החלשה בין המשורר והחושב שבקולרידג', זו אחת מהסיבות הרבות מדוע התפוקה של שירה מושלמת כה מועטה אצלו. היה לו הרבה מה לומר, אולם את רוב מה שחפץ לומר יכל להביע בפרוזה, וכאשר עסק ברעיונות, המשורר שבו, למעט אי אלה הבזקים חולפים והתפרצות של דמיון, נשאר רדום".

השעיית הספק

קולרידג' טבע את המושג "השעיית הספק" (במקור: "Suspension of disbelief") כמוסכמה, שבה אנו הקוראים או הצופים מוכנים - במסגרת יצירת האומנות וכדי ליהנות יותר - לשים בצד את הספק שלנו.
Coleridge has done as much as anyone to relate the psychology of belief to this aesthetic problem, and some of his terms—like “negative faith,” “poetic faith,” and “willing suspension of disbelief”— are worth recalling here. When he talks of “poetic faith” as distinct from “historical faith,” he clearly means merely the surrender for the time being to the apparent reality of the literary fiction. In this sense, of course, the term “poetic faith” applies to our response to Hamlet, no matter what state of belief we are in with regard to ghosts in the real world; it simply means that, although we know the ghost we see on the stage to be no real ghost, we temporarily accept him as such. (Doran, Madeleine: 'That Undiscovered Country': A Problem Concerning The Use of the Su¬pernatural in Hamlet and Macbeth. Renaissance Studies in Honour of Hardin Craig, Iowa, 1941, p. 227)