google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל למברגר

הרב ד"ר שמואל למברגר (Shmuel Lemberger‏; 8 במאי 1886 – אוגוסט 1960, י"ט באב תש"כ) היה מאנשי אגודת ישראל וכיהן כחבר (ממלא מקום) במועצת המדינה הזמנית.

ביוגרפיה

שמואל למברגר נולד ברוזנובה (Rozsnyó) שבהונגריה, בן מלכה (אמיליה בת שופרה) ביליצר (נפטרה ב-19 בפברואר 1938), נצר למשפחת רבנים (דור 9 לשל"ה).
למד בישיבת פרשבורג והיה תלמיד של נכדו של החתם סופר - ה"שבט סופר". בגיל 22 הוסמך לרבנות, לאחר 11 שנות ישיבה. התמנה לרב בקהילת סנט מורגן.
למד בברלין התמחות בשפות, היה בעל תואר במשפטים, ועשה שני דוקטורטים, האחד בברלין והאחר בווינה. אחד הדוקטורטים עסק ביחס ובהשפעה של מקורות חז"ליים על פירושו של אב הכנסייה הירונימוס לספר ישעיהו. שירת כרב צבאי ארבע שנים בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרח (היה ברוסיה) ואף קיבל אות הצטיינות על גבורה ואומץ לב. מתחתיו שירתו 32 רבנים צבאיים.
היה נשוי לנוחה (או ניחה) נטה (Nata - נטליה) לבית שיף (28 בינואר 1893– 29 ביולי 1970), ילידת דויטשקרויס שבאוסטריה, בת לאברהם שיף (שיפף) (צאצא של ר' מאיר איזנשטאט - בעל "פנים מאירות") ולרגינה רחל (ראכלה)  (בת ר' שמשון הלוי ומרת יטל) לבית גולדשטיין, ולה עשרה אחים ואחיות. הם קבעו את ביתם בווינה ושם נולדו עשרת ילדיהם, שניים נפטרו בצעירותם (שלמה נפטר סמוך ללידתו ואהרון נפטר מאפנדציט בירושלים בגיל 8 ב-1939 ונקבר בהר הזיתים).
המשפחה חיה בווינה והילדים חונכו בחינוך דתי בשילוב השכלה כללית. בליל הבדולח פרצו חיילי SS לבית המשפחה, שברו כלים וגרמו חרדה גדולה ליושבי הבית. ב-13 בפברואר 1939 עזבה המשפחה את וינה, הפליגה עם אנייה של "אדריאטיקה" שעזבה את וינה ב-13 בפברואר 1939 והגיעה לחיפה ב-23 בפברואר 1939 והתיישבה בתל אביב. בתקופת המנדט היה הרב למברגר חבר בוועד ההצלה הישובי. הוא עמד בראש חוג חתם סופר ונמנה עם פעילי אגודת ישראל בישראל, השתתף בארגון הוועידות הארציות, ואף ייצג את אגודת ישראל, כממלא מקום, במועצת המדינה הזמנית.
בשנת 1952 מונה לשופט עירוני של העיר תל־אביב–יפו, לצד 30 איש אחרים.
בתוך שלל עיסוקיו, ראה שמואל למברגר חשיבות רבה בהדפסה מחדש של ספרי קודש שהיו נדירים באותה התקופה, בין השאר, הדפיס מחדש את התלמוד הירושלמי, חומש 'תורה תמימה', סידור 'סדר עבודת ישראל' (שהודפס במקור בדפוס רדלהיים , גרמניה), חידושי הריטב"א ועוד.
הבן אברהם, נפל ביום כ"ו בניסן תש"ח (5 במאי 1948) בקרב על גוש עציון במלחמת העצמאות. בשל קשיי תקשורת, הבשורה על נפילתו של אברהם הגיע רק שבוע מאוחר לתל אביב, מקור מגורי המשפחה, וכך אירע שהמשפחה ישבה עליו שבעה ביום העצמאות הראשון של מדינת ישראל (ה' באייר תש"ח). בן אחר, יהודה, היה חבר באצ"ל ונתפס בשנת 1945 על ידי הבריטים סמוך למבצר "שוני". יהודה נשפט, נידון למאסר וישב בכלא עכו עד ששוחרר לקראת קום המדינה.
שמואל למברגר נפטר בי"ט באב תש"כ (1960).
אויגן בייר

קריירה מוקדמת

בייר נולד ב-18 בפברואר 1882 בפוהרליץ בדרום מורביה, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית. בשנת 1902 התגייס קיניץ לצבא האוסטרו-הונגרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ההונגרי ה-31 (פוכרנה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-1 בנובמבר 1917 הועלה לדרגת מיור.
לאחר המלחמה נשאר בייר בצבא האוסטרי, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה, ובשנת 1931 הועלה לדרגת לוטננט פילדמרשל.
לאחר סיפוח הצבא האוסטרי לורמאכט, הועלה בייר ב-1 באפריל 1938 לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-18.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה בייר מפקד הקורפוס ה-18, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עמו כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A. 
ב-5 ביוני 1940 פרש בייר לביתו עקב מחלה, וב-25 ביולי 1940 מת בייר בזלצבורג.
פסטאווי

תולדות העיר

העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1409 כיישוב בשם Posadnik. במאה ה-16 היה זה יישוב פרטי בשם אשמיאני (כיום זהו שמו של יישוב אחר, המצוי כ-120 ק"מ מדרום מערב לפסטאווי). בשנת 1522 נבנתה בפסטאווי כנסיית עץ על שם מרים הבתולה. (הכנסייה חרבה, נבנתה שוב ב-1760 אך חרבה שוב ולא שוקמה.) במלחמת ליבוניה במאה ה-16 הייתה פסטאווי בסיס ממנו שלח הנסיך סטפאן באטורי תגבורות לחזית. בתקופה זו התפרנסו תושבי העיר ממסחר וממלאכה. בסמוך לעיר היו אחוזת אצילים מקומית וכן כנסייה ומנזר פרנציסקנים, שלא קיימים כיום.
במלחמת רוסיה-פולין במאה ה-17 נפגעה העיר ושיקומה נמשך עשרות שנים. הבעלות על העיר עברה בין אצילים שונים, והתעשייה בה התפתחה. תעשייה זו כללה תוצרת נייר, בדים, חגורות, טחנות קמח, מפעל בורסקאות וחנויות שונות. בעת חלוקת פולין השנייה, ב-1793, נכללה פסטאווי בשטח האימפריה הרוסית ומעמד העיר נשלל ממנה. עם זאת, בסוף המאה ה-19 הואץ קצב התפתחותה של העיר, נבנו בה תעשיות נוספות, מספר תושביה עלה והיא חוברה לרשת מסילות הרכבת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת פולין העצמאית, נכללה פסטאווי בשטחה, בתור עיר במחוז וילנה. משנת 1939 השתייכה העיר לבלארוס הסובייטית.

יהודי פסטאווי

לפני מלחמת העולם השנייה היו בפסטאווי כ-850 יהודים. לאחר כיבוש מערב פולין על ידי הוורמכט בספטמבר 1939 הגיעו לעיר כאלפיים פליטים מהאזורים שנכבשו על ידי גרמניה.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את פסטאווי עם פלישתם לברית המועצות ובאוגוסט הוקם בעיר גטו. חלק מהצעירים בגטו הצליחו לארגן מחתרת ולברוח ליערות, ואף שבו לגטו כדי לגייס יהודים נוספים מהגטו, אך נכשלו בנסיונותיהם אלה.
בדצמבר 1942 נרצחו יהודי הגטו בירי, חלקם בכיכר העיר וחלקם בבורות מחוץ לעיירה.
כיכר ארבאט

כיכר ארבאט (ברוסית: Арба́тская пло́щадь) היא כיכר במרכז העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
הכיכר, אחת הכיכרות העתיקות ביותר בעיר מוסקבה, ממוקמת במפגש טבעת השדרה, מדרחוב ארבאט, ורחוב ארבאט החדש (רחוב נובי ארבאט) ממערב, ורחוב זנאמנקה ורחוב ווזדוויז'נקה במזרח.
בכיכר ממוקמת תחנת ארבאטסקיה של קו פיליווסקיה של הרכבת התחתית של מוסקבה
במקום בו נמצאת כיום הכיכר נצב בעבר שער ארבאט של הבלי גורוד (החומה העתיקה של מוסקבה). החומה נהרסה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-18 ומגדל השער נהרס בשנת 1792, בעקבות הריסתו נבנתה הכיכר.
בין השנים 1807- 1812 ניצב בכיכר תיאטרון ארבאטסקי. התיאטרון נהרס בשריפת מוסקבה במהלך כיבוש העיר על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1812.
מאגר מים לצורכי כיבוי אש הוקם בכיכר בשנות ה-40 של המאה ה-19. המאגר עוטר לימים והפך למזרקת ארבט, הממוקמת בדרום הכיכר. בשנת 1945 שופצה המזרקה והותקנו בה פסלים ולוחות גרניט. המזרקה החדשה נהרסה בשנות ה-60.
קארל טאוסיג

קורות חיים

טאוסיג נולד למשפחה יהודית בוורשה. קיבל את ההכשרה המוזיקלית הראשונה שלו מאביו, המלחין ותלמידו של זיגיסמונד תאלברג אלויס טי טאוסיג (1820-1885). בגיל 14 נסע לויימאר כדי לרכוש השכלה מוזיקלית אצל פרנץ ליסט, והפך במהרה לתלמידו האהוב.
טאוסיג ערך את הופעת הבכורה שלו בשנת 1858 בקונצרט בברלין בניצוחו של הנס פון בילוב, ולאחר מכן יצא לסיור קונצרטים ברחבי גרמניה, שנמשך שנתיים. מבקרים אחדים העריצו את הכישורים הטכניים, שהפגין בנגינה על פסנתר, בעוד אחרים מצאו את נגינתו רועשת ושתלטנית. מבין המבקרים  היו שהתייחסו בסלחנות לנגינה ה"אקסצנטרית-ליסטיאנית" שלו, וסברו שזו תשתפר עם התבגרותו. בגיל 16 פגש בציריך את ריכארד ואגנר, והפך לחסידו המסור. ואגנר, שהביע עמדה אנטישמית בוטה במאמרו היהדות במוזיקה, התיידד עם טאוסיג על אף מוצאו היהודי, והציג אותו לפני מעריציו. בשנת 2013 יצא הסרט "היהודים של ואגנר", שעוסק בין היתר ביחסים המורכבים בין השניים. טאוסיג הכיר לואגנר את עמיתו המשורר פטר קורנליוס, חסיד נוסף של המלחין. 
מוצאו היהודי של טאוסיג מוזכר במכתב ששלח המלחין הגרמני הנחשב לליברלי יותר, היינריך מארשנר, שבו מכונה טאוסיג "היהודי הקטן".
לאחר שהות קצרה בדרזדן בשנת 1862, נסע טאוסיג לווינה, שם לא זכה להכרה. בווינה ב-17 אפריל 1864, ביצע לראשונה יחד עם ברהמס את הסונאטה הגדולה של ברהמס לשני פסנתרים. טאוסיג העריץ את ברהמס והתיידד עמו. בשנת 1865 נישא לסראפין פון וראבליי (Seraphine von Vrabely) והתיישב בברלין, שם פתח באותה שנה בית ספר ללימודים גבוהים בפסנתר. בתחילת 1871 תמך ב"פסטשפילהאוס" של ואגנר, והקים יחד עם תלמידה שלו, הרוזנת מארי שלייניץ, ארגון חסות לפסטיבל ביירוית. ואגנר שיבח אותו על שהרים "תרומה יוצאת דופן ועל האנרגיה הנפלאה" שלו.
זמן קצר לפני מותו ערך טאוסיג כמה סיבובי הופעות בגרמניה וברוסיה, והתקבל בהתלהבות גדולה. טאוסיג מת בלייפציג מטיפוס ב-14 יולי 1871, בגיל 29. נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי "Friedhof III der Jerusalems- und Neuen Kirchengemeinde".

יצירותיו

תפוקתו של טאוסיג כמלחין קטנה וכיום ממעטים לעסוק בה. לצד יצירות מקוריות לגמרי, עיבד לפסנתר יצירות של מלחינים רבים וכתב מספר יצירות פדגוגיות לצורכי הוראה ותרגול.
מה שנותר מיצירתו של טאוסיג נועד לפסנתר בלבד. חלק מן היצירות שלא יצאו לאור מופיעות ברשימה. יצירות אחרות שלא יצאו לאור או אבדו עם השנים אינן מופיעות ברשימה. אלה כוללות עיבוד לאטיוד אופוס 25 מס' 2 של שופן וחיבורים תזמורתיים (קונצ'רטו לפסנתר וגרסה תזמורתית של "אוניית הרפאים" (Das Geisterschiff).
מבין יצירותיו המקוריות של טאוסיג ועיבודיו הרבים ליצירות קלאסיות ראויים לציון החיבורים הבאים: שני אטיודים קונצרטיים, המחליפים תעתיקים מוקדמים לפסנתר לבאלאדה הסימפונית שלו "אוניית הרפאים"; נעימות צוענים הונגריות, חיבור לפסנתר; "ערביות וינאיות חדשות"; תרגילי אצבעות ברמה גבוהה; מבחר תרגילים מתוך "גראדוס אד פרנסום" של קלמנטי; תעתיק לטוקטה ופוגה של באך ברה מינור, רי"ב 565; ותעתיקים ל"הזמנה למחול" של ובר ולשש רביעיות מיתרים של בטהובן; עיבודים למארש הצבאי מס' 1 ברה מז'ור של שוברט וליצירות של וגנר - אמני השירה מנירנברג, "דהרת הוולקירות" ושיר האהבה של זיגמונד.
אלעזר דודמן

ביוגרפיה

דודמן הוא בנו של וילי (זאב), שנחשב לאחד ממייסדי ענף הטניס בישראל ומאמן הנבחרת שהשתתפה בגביע דייוויס הראשון. 
בשנת 1950 זכה עם גבריאל דוביצקי בגמר גביע ליכטיג לנוער לזוגות. דודמן ודוביצקי המשיכו לשחק יחד בזוגות במשך שנים רבות, תוך שהם מתחרים זה מול זה בתחרויות ליחידים. באוקטובר 1952 גבר דודמן על דוביצקי והוכתר כאלוף ישראל בטניס.
דודמן ייצג את ישראל ב-17 משחקים בגביע דייוויס ונטל חלק בתחרויות בינלאומיות רבות בחו"ל, כולל טורנירי הגראנד סלאם. הוא ניצח את מייק סאנגסטר , אלוף אנגליה שהגיע לשלב חצי גמר בשלושה טורנירי גראנד סלאם.
התאמן באוסטרליה אצל הארי הופמן. לאחר פרישתו ממשחק אימן את נבחרת ישראל ושימש כקפטן הנבחרת.
היה נשוי ואב לשלושה בנים.
נייבילץ

היסטוריה

במאות ה-15 וה-16, הכפר, שהיה ידוע באותה תקופה כיאבורניק, השתייך למשפחת האצילים מחובסקי.
נייבילץ קיבלה מעמד של עיר במאה ה-15 (ואיבדה אותו ב-1919), ובאותם הימים הייתה בבעלות פרטית של האצולה. הכנסייה הראשונה במקום נבנתה ב־1460. תושבי נייבילץ עסקו בחקלאות ובמלאכה, ובמרוצת הזמן הוקמו גילדות של בעלי-מלאכה, בין השאר של סנדלרים ואורגים. בנייבילץ התקיים שוק שבועי, ובו בלט בעיקר הסחר בסוסים ובבקר.

הקהילה היהודית

ראשוני היהודים התיישבו בנייבילץ, כנראה בסוף המאה ה-17. ב־1766 ישבו בנייבילץ ארבע משפחות יהודיות. בתחילה הקהילה הקטנה הייתה חלק מקהילת סטז'יז'וב, אך עם גדילתה התארגנה במקום קהילה עצמאית עם מוסדות משלה (רב, בתי-תפילה, בית-עלמין).
הקהילה צמחה וב-1865 היהודים הפכו לרוב בעיירה, כשהיו בה 259 יהודים ו-238 פולנים; הקהילה הגיעה לשיא בסוף המאה ה-19 כשהעיירה מנתה כ-600 יהודים.
מלבד התושבים הכפריים השתקעו במקום סוחרים, חסידים, ואף בעלי מקצועות חופשיים (ביניהם רופא). ראש-הקהילה היהודית באותה תקופה היה יוסף אשר.
בתחילת המאה ה-20 וביתר שאת בעקבות מלחמת העולם הראשונה הידרדר המצב הכלכלי בנייבילץ ויהודים רבים היגרו ממנה. ב-1919 נרצחו שישה יהודים בפוגרומים שעשו בהם איכרים פולנים ויותר מ-70 יהודים נפצעו. במפקד של 1921 נמנו רק 283 יהודים, כמחצית מהעיירה.
ערב מלחמת העולם השנייה רוב היהודים עסקו בחקלאות ובמסחר. יהודי נייבילץ הסתייעו בתמיכה של הג'וינט ובקופת גמ"ח.

השואה

הגרמנים כבשו את נייבילץ ב-12 בספטמבר 1939. בסוף 1939 נתמנה במקום יודנראט, ולידו פעל סניף יס"ס לסיוע לעניים. בפברואר 1942 תמך סניף זה בכ-100 בני אדם. במהלך השנה שלאחר הכיבוש הגרמני הקהילה קלטה עשרות פליטים מלודז', קאליש וקרקוב והיודנראט דאג למחייתם ולשיכון שלהם, חלקם בכפר הסמוך לוטצ'ה .
בסוף 1941 או בתחילת 1942 הוכרזה השכונה היהודית בנייבילץ גטו, כמו שנעשה בשאר יישובי נפת ז'שוב. בגטו כונסו כ-450 יהודים נייבילץ ויישובים קרובים אליה. הגטו לא גודר, אך נאסר על יהודים לצאת ממנו ללא אישור של לשכת העבודה הגרמנית או של תחנת המשטרה בסטז'יז'וב. את הרישיונות ליציאה חילקה לשכת העבודה הגרמנית ליהודים שעבדו מחוץ לתחום הגטו, ובמקרים אחרים נתנה אישורים תחנת המשטרה בסטז'יז'וב.
ב-14 באפריל 1942 ירו אנשי גסטפו בשבעה או ב-17 יהודים שנקברו לאחר מכן בבית הקברות היהודי בקבר אחים.
הגטו בנייבילץ חוסל ביוני 1942, כאשר תושביו גורשו אל גטו ז'שוב, שם רוכזו כ-22,000 יהודים ששהו בנפה. קרוב לוודאי שהחולים והתשושים שבהם נרצחו בעת הגירוש במקום. בז'שוב היה גורלם של יהודי נייבילץ כגורל היהודים שם; ביולי 1942 שולחו רובם למחנה המוות בלז'ץ.
ב-19 בנובמבר 1943 כוחות של הגסטפו ירו למוות בתשעה יהודים ו-11 פולנים שהתחבאו בכפר הסמוך פולומיה .

אתרים יהודיים

בית העלמין היהודי בנייבילץ נמצא על הגבעה שמצפון לעיר. באזור בית העלמין ביצעו הנאצים הוצאות להורג המוניות של יהודים מקומיים. אין זכר לקיר בית הקברות ולבית הלוויה. בין העצים יש עדיין שתי מצבות.
מבנה בית הכנסת של נייבילץ (פול') השתמר בצורה טובה יחסית לאחר המלחמה, ובמיוחד ציורי הקיר שבו; תחילה הוא שימש בתור מחסן לדשן ומאז 1977 הוא משמש כספרייה.
מיסה פארודית

מיסה פארודית (באנגלית: parody mass) היא יצירה מוזיקלית הכתובה לטקסט של מיסה, על פי רוב מן המאה ה-16, העושה שימוש בריבוי קולות מיצירה מוזיקלית אחרת, קודמת, כגון קטע של מוטט או שאנסון חילוני, כחלק מן החומר המלודי שלה. היא נבדלת משני הסוגים האחרים, הבולטים ביותר, של המיסה כיצירה מוזיקלית בתקופת הרנסאנס, קנטוס פירמוס ומיסת פארפרזה. למושג "פארודיה", במובן זה, אין על פי רוב שום קשר להומור, בניגוד למובן המודרני של המילה; אם במקרים מסוימים נעשה באמת שימוש בשירי זימה חילוניים בחיבורי מיסות, הרי במקרים אחרים, תדירים בה במידה, הייתה זו מוזיקת קודש שאינה ליטורגית, כגון מוטטים, שהיוותה את הבסיס למיסות פארודיות. המונח "מיסת אימיטאציה" הוצע כתחליף ל"מיסה פארודית", כמדויק יותר וקרוב יותר לשימוש המקורי, הואיל והמונח "פארודי" מבוסס על קריאה שגויה של טקסט משלהי המאה ה-16.
המיסה הפארודית הייתה פופולרית מאוד כמודל למיסות במהלך הרנסאנס: פלסטרינה לבדו כתב כ-50 יצירות מסוג זה, ובתום המחצית הראשונה של המאה ה-16 התקבל סגנון זה כצורה השלטת. ועידת טרנטו, במסמך מתאריך 10 בספטמבר 1562, אסרה על השימוש בחומר חילוני, "...אל יתמזג דבר נאצה... נרחיק מן המועצה כל מוזיקה המכילה, אם בשירה ואם בנגינת עוגב, כל מה שהינו תאוותני או טמא." עם זאת, הרפורמות קוימו בקפדנות אך ורק באיטליה; בצרפת כבר הביא שינוי בטעם לקיום רבות ממשאלות לבם של חברי המועצה, ובגרמניה התעלמו מהן, במידה רבה.
בהגדרתו הרגילה, המונח "מיסה פארודית" מתייחס אך ורק למיסות שבהן נעשה שימוש בקטע פוליפוני. מיסות המשלבות רק קול אחד מן המקור הפוליפוני, שאיננו מטופל כקנטוס פירמוס, אלא עובר תוך עיבוד ושכלול בין קולות שונים, ידועות בשם "מיסות פארפרזה".
טכניקות פארודיות כוללות הוספה או גריעה של קולות מן היצירה המקורית, הוספת קטעים של חומר חדש, או הגבלת השימוש בקטע כזה רק לראשיתו של כל פרק של המיסה. בעבודתו הקולוסאלית, בת 22 הכרכים, "El melopeo y maestro" משנת 1613, הציג תאורטיקאי המוזיקה האיטלקי פייטרו צ'רונה כמה קווים מנחים כלליים לכתיבת מיסה פארודית: כל אחד מפרקיה העיקריים של המיסה צריך להתחיל בקטע הפותח את המקור; הפרק הפנימי של הקיריה צריך לעשות שימוש במוטיב משני; וכמה חלקים, למשל ה"אגנוס דאי" השני והשלישי, צריכים להשתחרר מן המודל ולהיכתב באופן חופשי. הוא המליץ גם על ניצול מספר רב ככל האפשר של רעיונות מן המודל.
דוגמאות למיסות פארודיות מוקדמות הן Missa Malheur me bat, Missa Mater Patris, Missa Fortuna desperata
מאת ז'וסקן דה פרה, וה-Missa de Dringhs  מאת אנטואן ברימל. החל באמצע המאה ה-16 שימשה טכניקת הפארודיה בחלק ניכר מן המיסות.
דוד כהנא (רב)

הרב ד"ר דוד כהנא (15 במרץ 1903 – 24 בספטמבר 1998) היה רב, מורה ומנהיג ציוני של תנועת המזרחי בלבוב מ-1930, ניצול השואה, שבמהלכה חי בגטו לבוב, ולאחר מכן הרב הראשי של צבא פולין (1949-1945), הרב הראשי של חיל האוויר הישראלי (1950–1964) והרב הראשי לארגנטינה (1964–1975).

ביוגרפיה

כהנא נולד בעיירה גז'ימאלוב שבמחוז טרנופול במזרח גליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית, בבית יהודי דתי. למד אצל רב העיר הרב יצחק ווידנפלד (בנו של הרב יעקב ווידנפלד).  בשנת 1929 הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בווינה ובשנת 1929 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה.
בסוף שנת 1929 חזר לגליציה, כעת בתחומי המדינה הפולנית, והתיישב בעיר לבוב, שם עסק בהוראה במקצועות דת ויהדות. בשנת 1930 התמנה כרב בית הכנסת סיקסטוסקה בלבוב וניהל בו מכון ללימודי תנ"ך.
במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בגטו לבוב, ולאחר מכן הסתתר בצד הארי, בין היתר במנזרים, בעזרתו של הארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית קתולית האוקראינית אנדריי שפטיצקי.
אז כתב ולימים פרסם את "יומן גטו לבוב", שבו תיעד את זוועות השואה שעברו עליו ועל משפחתו, ועל שנאלץ לשלוח את בתו למנזר על מנת להצילה. 
לאחר המלחמה עבר לבירה ורשה, כיהן בשנים 1945–1949 כרב הראשי של צבא פולין הקומוניסטית בדרגת לויטננט-קולונל ועסק בשיקום חיי הקהילות היהודיות בפולין. לימים פרסם את זיכרונותיו מתקופה זו.
בשנת 1950 עלה לישראל, התגייס לצה"ל ובשנים 1950–1964 כיהן כרבו של חיל האוויר;  בשנת 1964 השתחרר ויצא לשמש רבה הראשי של יהדות ארגנטינה, עד 1975, אז שב לארץ, וכיהן כרב שכונת צהלה בצפון תל אביב עד לפטירתו. 
נפטר בשנת 1998, בן 95 במותו. על שמו רחוב בשכונת צהלה, בתל אביב.
יחסי ישראל–סנט לוסיה

היסטוריה

שתי המדינות נהנו מקשרים חמים מאז הוקמו היחסים הדיפלומטיים, מספר חודשים לאחר הכרזת עצמאות המדינה ב-1979. בשנת 2015 הביעה שגרירת סנט לוסיה באו"ם מניסה רמבאלי הזדהות עם הרשות הפלסטינית, מה שגרם למתח בין ישראל לסנט לוסיה.] הסחר בין שתי המדינות הוא זניח, אולם קיימת תיירות ישראלית בסנט לוסיה, ואין צורך לתיירים ישראלים באשרות כניסה למדינה.

ייצוג

ישראל מיוצגת בסנט לוסיה באמצעות שגרירותה בסנטו דומינגו לרפובליקה הדומיניקנית.
מיקו טאשירו

קריירה

באוגוסט 2009 זכתה טאשירו באליפות העולם לקדטים (עד גיל 17) שנערכה בבודפשט. באוגוסט 2010 היא השתתפה באולימפיאדת הנוער בסינגפור וזכתה במדליית הזהב. באוקטובר אותה השנה היא זכתה גם באליפות העולם לג'וניור (עד גיל 20) שנערכה באגאדיר.
בנובמבר 2013 טאשירו זכתה במדליה הראשונה שלה בתחרות מהסבב העולמי לבוגרים כאשר זכתה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי.
באליפות העולם בשנת 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, אליפות העולם הראשונה בה טאשירו השתתפה, היא זכתה במדליית ארד לאחר חמישה ניצחונות והפסד אחד. את ארבעת הקרבות הראשונים שלה היא ניצחה באיפון והגיעה לשלב חצי הגמר בו הפסידה באיפון לירדן ג'רבי הישראלית לאחר ריתוק. טאשירו נשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה באיפון על אדוויג' גוונד האיטלקייה.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, טאשירו שוב זכתה במדליית הארד. היא ניצחה את שני הקרבות הראשונים שלה באיפון אך הפסידה בשלב רבע הגמר לקלריס אגבניינו הצרפתייה ונשרה לקרבות בית הניחומים. לאחר ניצחון על אניקה ואן אמדן ההולנדית, טאשירו עלתה לקרב על מדליית הארד וזכתה במדליה אוטומטית לאחר שיריבתה ההולנדית יול פרנסה לא יכלה להופיע לקרב.
טאשירו השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016 וסיימה במקום החמישי בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג. היא הגיעה עד שלב חצי הגמר בו הפסידה לקלריס אגבניינו ונשרה לקרב על מדליית הארד. בקרב על המדליה היא הפסידה בניקוד ווזארי לירדן ג'רבי הישראלית.
באליפות העולם בשנת 2018 שנערכה בבאקו היא זכתה במדליית כסף. את שלושת הקרבות הראשונים שלה היא ניצחה באיפון והגיעה לשלב חצי הגמר בו ניצחה בווזארי את טינה טרסטניאק הסלובנית. בגמר טאשירו התמודדה מול קלריס אגבניינו הצרפתייה ולאחר ארבע דקות ללא ניקוד, הקרב נכנס לניקוד זהב. 50 שניות בתוך זמן ניקוד הזהב, טאשירו הפסידה באיפון.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה טאשירו פעם נוספת במדליית הכסף. את שתי קרבותיה הראשונים היא ניצחה באיפון. ברבע הגמר היא ניצחה בווזארי את סאנה ורמיר ההולנדית לאחר תרגיל קוסוטו-גרי ובחצי הגמר היא ניצחה את טינה טרסטניאק הסלובנית לאחר שטרסטניאק ביצעה נעילת בריח בשם וואקי-גטאמה בצורה לא חוקית והודחה. בגמר טאשירו התמודדה מול קלריס אגבניינו הצרפתייה והפסידה בווזארי 7 דקות ו-7 שניות בתוך זמן ניקוד זהב.
מריאן ורשנין

ביוגרפיה

ורשנין נולד ב-1 בפברואר 1847 בעיר גוניה אשר השתייכה לממלכת סלאבוניה אשר הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית. העיר נמצאת כיום בתחומי קרואטיה המודרנית. הוא למד בבית הספר לצוערים ברייקה, ולאחר מכן נכנס ללימודים באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטט. ב-1866 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בדרגת לויטננט, והוצב ברגימנט הרגלים ה-78. ובין 1869-1871 למד בקריגסשולה (בית ספר לקצינים) בווינה. ב-1 בינואר 1872 הועבר למטה הדיוויזיה ה-2 בווינה, וב-1 במאי של אותה שנה הועלה לדרגת אובר-לויטננט. שנה לאחר מכן הוא קודם לדרגת האופטמן. ב-1881 הוא הועלה לדרגת מיור ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-9 בפראג. ב-1888 הוא קודם לדרגת אוברסט, וב-4 בדצמבר 1893 מונה למפקד הבריגדה ה-48 בפשמישל. ב-1894 הוא קודם לדרגת גנרל מיור, ובין אוקטובר 1896 למרץ 1897 פיקד על הבריגדה ה-3. לאחר מכן קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-18 במוסטר, והועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט. ב-1908 הוא הועלה לדרגת גנרל.
ב-7 במרץ 1909 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-15 אשר הוצב בסרייבו, ובמקביל מונה למושל בוסניה והרצגובינה. זמן קצר לאחר מכן הועבר הפיקוד על הקורפוס למוריץ פון אופנברג, אולם תפקיד המושל נותר בידי ורשנין. הלאומנים הבוסנים ראו בוורסנין מדכא, והוא היה מועמד להתנקשות בידי ארגון הטרור היד השחורה. ב-10 ביוני 1910 ניסה בוגדן ז'רייץ' להתנקש בחייו בטענה ש"הוא הרוויח את הקריירה שלו על ידי כך ששפך את אחיו". הוא ירה בו חמישה כדורים, ולאחר שסבר שוורשנין מת התאבד בעצמו. למרות שלמעשה ורשנין רק נפצע, ואף קיבל תואר פרייהר מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ניסיון ההתנקשות הרתיע אותו והוא החל לשקול פרישה. ב-10 במאי 1911 התקבלה בקשתו לפרישה, וב-10 ביולי של אותה שנה הוא פרש לאחר 45 שנות שירות והוחלף בידי אוסקר פוטיורק.
לאחר פרישתו חי בווינה עד מותו ב-22 באפריל 1917 בגיל 70.
בית יגאל אלון

הגישה החינוכית

יגאל אלון כותב על החינוך:
החינוך הוא מטרה בפני עצמה, אך הוא גם פרוזדור לעולם עתיק, רחב ועמוק ממנו, עולם התרבות הלאומית והכלל אנושית כפי שהצטברה, רובד אחר רובד במרוצת הדורות. בלעדי החינוך לא יתואר קיומה של התרבות, שימורה פיתוחה וקידומה.
המוזיאון מפעיל ואינו פסיבי. המבקר, נדרש להיות מעורב, לחשוב, לנקוט עמדה, להכריע. 
הפעילות החינוכית נשענת על התצוגה המוזיאלית ועל סדנאות העוסקות בשאלות ערכיות באמצעות דיון במנהיגות ובחברה הישראלית.
המוזיאון מציג את הנושאים כחוויה, אשר מעניקה פרספקטיבה היסטורית מנקודת מוצא ערכית, הנושאים המוצגים הם בסיס לשיחה.
המרכז החינוכי ע"ש יגאל אלון הוא לב-ליבו של המוזיאון. חשיבותו של הזיכרון ההיסטורי כמקור סמכות והשראה בעיצוב פני החברה מודגש בחדרי התצוגה. במוזיאון מוצגים קטעים מתוך הוויית הזיכרון הקולקטיבי של העם היהודי, מתקופת המשנה והתלמוד, ראשית מימוש הרעיון הציוני ועד היום.
מרכזיות האדם, אחריותו למעשיו ולחברה, לסביבה בה הוא חי, המניעים מתוכם פועל, ההתלבטויות, הקשיים, בחירתו בצומתי הכרעה, כל אלה מוצגים מנקודת מוצא ערכית. המבקר נחשף למעשיהם ושיקוליהם של מנהיגים ואנשים מהשורה, מפקדים וחיילים, צעירים ומבוגרים, בתקופות וזמנים שונים.
כל אלה יחד הם לב ליבה של התפיסה החינוכית במוזיאון.
וונמי מוסקו

ביוגרפיה

מוסקו נולדה בזריה שבניגריה, והיגרה למנצ'סטר באנגליה. היא למדה בבית הספר התיכון "Trinity Church of England" ובקולג' Xaverian. במשך 11 שנים שרה במקהלת בנות במנצ'סטר.

קריירה

ב-2007 סיימה את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. הופעת הבכורה שלה על הבמה הייתה בהפקה של המחזה "The Great Theatre of the World" מאת פדרו קלדרון דה לה ברקה. מאז הופיעה במחזה "Rough Crossings" המבוסס על ספרו של סיימון שאמה בבימויו של רופרט גולד בתיאטרון ליריק המרסמית'; במחזה "The Vertical Hour" מאת דייוויד הר, ובמחזה "Truth and Reconciliation" שניהם בתיאטרון רויאל קורט, ובמחזה "Mules" בתיאטרון יאנג ויק. ב-2009 שיחקה במחזה "קתרינה" המספר את סיפורם של שישה ניצולים מהוריקן קתרינה שפגע בניו אורלינס באוגוסט 2005. מוסקו לוהקה לתפקיד סופי בליהוק המקורי של המחזה "Ruined" מאת לין נוטג' בתיאטרון אלמיידה אבל נאלצה לעזוב בגלל פציעה.
ב-2008 הופיעה בתערוכה הראשונה בסדרת UNDEREXPOSED בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון שנועדה להבליט אישים שחורים כמודלים לחיקוי ולהציג את הכשרונות הקיימים בקרב הקהילה השחורה בבריטניה. תמונתה הוצגה ב-Commercial Way בפקהם שבלונדון כחלק מהתערוכה. ב-2009 כיכבה בסדרה "מוזס ג'ונס" של ערוץ BBC Two עליה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה בפסטיבל פיקשן ברומא.
מוסקו הופיעה בשער המגזין Screen International ביוני-יולי 2009 כאחת הכוכבות הגדולות של המחר. ב-2011 הופיעה בשער מגזין Nylon.
ב-2010 נמנתה כאחת מ"שבע הפנים החדשות" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו על משחקה בסרט הטלוויזיה "I Am Slave". בסרט היא משחקת את מליה, נערה שנחטפה מהכפר שלה בסודאן ונמכרה לעבדות. על הופעתה בסרט זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל סרטי שחורים בברמינגהם, פרס ההופעה הטובה ביותר בפרסי גיוון תרבותי (Cultural Diversity Awards), והשחקנית הטובה ביותר ב-Screen Nation Awards. ב-2011 הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה "ורה" והופיעה בתפקיד הולי לוסון. אחרי שנה עזבה את הסדרה.
ב-2015 שיחקה בתפקיד קוונטינה, פקחית תנועה, במיני-סדרה של ה-BBC "קפיטל" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר. ב-2016 הופיעה בפרק "Playtest" בסדרה "מראה שחורה".
מוסקו זכתה בשנת 2017 בפרס באפט"א לטלוויזיה על הופעתה בתפקיד גלוריה טיילור בסרט הטלוויזיה "Damilola, Our Loved Boy".
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה סוף הפאקינג עולם.