google/wiki40b huggingface dataset:
סאקו דיפנס Mk-19

סקירה כללית

סאקו דיפנס Mk-19 הוא מקלע רימונים, כלומר: כלי ירייה אוטומטי היורה תחמושת נפיצה (רימון) בקליבר 40 מ"מ. המקל"ר הוא מטול רימונים מוזן בשרשיר תחמושת, עם מנגנון פעולה blowback (רתע), ומתופעל על ידי צוות חיילים. המקל"ר פועל במכנס פתוח. התחמושת מוזנת באופן מכני אל עבר בית הבליעה עם משיכת ידית הטעינה. כאשר ההדק נלחץ, הבריח נסגר והנוקר משוחרר. הרתע דוחף אחורה את הבריח, טוען רימון חדש אל בית הבליעה, שדוחף את התרמיל המשומש החוצה מבית הבליעה.
המקל"ר יורה תחמושת נפיצה בקליבר 40 מ"מ בקצב אש של 325-375 רימונים לדקה, אך בפועל בעל קצב אש של 40-60 רימונים לדקה. המקל"ר פועל בפעולת blowback, המשתמש בלחץ שבבית הבליעה מכל רימון שנורה כדי לטעון ולדרוך מחדש את הנשק. טווח הירי המרבי של המקל"ר הוא 2,212 מטר (כ-2 ק"מ), אך טווח הירי האפקטיבי שלו למטרה נקודתית הוא כ-1,500 מטרים, עקב מגבלות הכוונת. המרחק הבטוח המינימלי לירי רימונים הוא 75 מטר באימונים. בנוסף, הסתרשף של המקל"ר והעדר עשן רב בעת הירי מקשים על האויב לאתר את היורה. לפעילות לילית, ניתן להתקין על המקל"ר אמצעי ראיית לילה AN/TVS-5.  
המקל"ר מתופעל על ידי צוות חיילי חי"ר (ובצה"ל גם על ידי עמדת קטלנית של רפא"ל, המתפעלת את המקל"ר כאשר השליטה נעשית מבטן הרק"מ עליו מותקנת העמדה). המקל"ר מוצב על חצובה בת 3 רגליים או על כלי רכב צבאי עקב משקלו הרב: משקל המקל"ר לבדו הוא כ-35.2 ק"ג (77.6 ליברה). עקב הרתע הנמוך של המקל"ר הוא אומץ עבור פלטפורמות רבות ומגוונות, בהן סירות תקיפה, רכבי שטח צבאיים (כמו ה-HMMWV), נגמ"שים (כמו ה-AAV האמפיבי והסטרייקר) ועוד.
התחמושת העיקרית של המקל"ר הוא רימון נפיץ דו-שימושי מדגם M430 בקליבר 40 מ"מ (על 53 מ"מ אורך). רדיוס ההריגה של הרימון הוא 5 מטר. בפגיעה ישירה (בזווית 0 מעלות), הרימון יכול לחדור 2 אינץ' של פלדה (RHS), בכך הוא מהווה נשק שימושי כנגד רק"ם רך כמו נגמ"שים. הנשק יעיל במיוחד נגד ריכוזי חי"ר. התחמושת באה בחבילות עגולות של 32 או 48 רימונים השוקלות 19 ק"ג ו-27 ק"ג בהתאמה. למרות שקוטר הרימונים זהה לאלה של מטול M-203 המותקן על רובי סער, התחמושות של שני כלי הנשק שונות ולא ניתנות לירי בכלי השני, ולהפך. התחמושת של ה-M203 הם רימוני "מהירות נמוכה" ומשתמשות בראש קרבי של חומר נפץ מרסק, בעוד שהתחמושת של המקל"ר היא רימוני "מהירות גבוהה" (240 מטר לשנייה = 790 רגל לשנייה) המשתמשים בראש קרבי של חומר נפץ מרסק דו-שימושי (HEDP). 
המקל"ר Mk-19 החליף את דגם Mk-18 שתופעל ידנית.

שירות

המקל"ר Mk-19 נכנס לשירות לראשונה בחיל הים האמריקאי במלחמת וייטנאם כאשר הותקן על סירות סיור ששטו בנהרות. בעקבות שימוש זה הוא אומץ על ידי צבא ארצות הברית ועבר מקצה שיפורים. המקל"ר שימש את הכוחות המזוינים של ארצות הברית בסומליה (1993) ועיראק (1991) בידי יחידות מיוחדות שפעלו מעבר לקווי האויב.
צה"ל משתמש גם הוא בנשק, שמשרת הן את יחידות חיל הרגלים והן חיל רגלים ממוכן (כאשר מותקן על נגמ"שים דוגמת הנמ"ר).
שוודיה מייצרת את הMk-19 תחת רישיון בשם  Grksp 40 mm grenade launcher. טאיוואן מייצרת גם היא את הMk-19 תחת רישיון, בשם Type 83.
הפולנים רכשו מספר כלים עבור פעילותם באפגניסטן.
צבא מקסיקו משתמש במקל"ר באופן נרחב כנגד קרטלי סמים.
ג'ון וינטר קרופוט

קורות חיים

קרופוט נולד באנגליה את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1897 היה סטודנט בבית הספר הבריטי לארכאולוגיה באתונה ובין השנים 1900-1899 שימש כמרצה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת ברמינגהאם. בשנת 1901 הצטרף לשירות המדינה המצרי כעוזרו של האחראי על החינוך. ב-1903 קיבל את משרת סגן מנהל מכללת גורדון בחארטום שבסודאן. בשנת 1909 חזר למצרים ושימש כמפקח משרד החינוך. בשנת 1914 הוא חזר לסודאן לתפקיד מנהל מכללת גורדון ובמקביל מונה למנהל מחלקת העתיקות של סודאן. בתפקידיו אלה שימש עד לפרישתו בשנת 1926 משירות המדינה של סודאן.
לאחר פרישתו הגיע לארץ ישראל לתפקיד מנהל בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים. בהיעדר מקורות מימון, הוא יצר שיתוף פעולה עם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח שהעמיד לרשותו ולרשות תלמידיו את מתקני בית הספר והספרייה.
במסגרת פעילותו שיתף פעולה עם הקרן לחקר ארץ ישראל, במסגרת זו חפר בשנת 1927 ביחד עם הארכאולוג ג'רלד פיצ'ג'רלד (Fitzgerald) בעיר דוד. זו הייתה החפירה האחרונה שנעשתה באזור זה בתקופת המנדט הבריטי. בין השנים 1930-1928 חפר ביחד עם אוניברסיטת יל בג'רש בירדן. בין השנים 1935-1931 היה מנהל החפירה של העיר שומרון, בחפירה התברר כי העיר חרבה פעמים רבות, ובכל פעם שנבנתה מחדש פורקו כל בנייניה והיא נבנתה מחדש על הסלע באמצעות אבנים מהבניינים הישנים, דבר שהקשה על הבחנה בין השכבות השונות. במסגרת חפירה זו נמצאה הקבוצה השנייה של חרסי שומרון.
בשנת 1945 חזר לאנגליה והפך למנהל הקרן לחקר ארץ ישראל. הוא שימש בתפקידו זה עד שנת 1950. בשנה זו מונה ליו"ר בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים, ובשנת 1953 מונה לנשיא בית הספר. הוא שימש בתפקידו זה עד יום מותו.
בתו של קרופוט הייתה דורותי קרופוט הודג'קין שזכתה בפרס נובל לכימיה.
נמל התעופה הבינלאומי סילביו פטירוסי

הנמל

הנמל שוכן ליד העיר לוקה (Luque) שבצפון-מזרח מטרופולין אסונסיון. הוא נקרא על שם האוויראי המקומי סילביו פטירוסי . לפני כן נקרא הנמל על שמו של אלפרדו סטרוסנר, הרודן הצבאי של פרגוואי.
בנמל מסלול טיסה אחד, שכיוונו הכללי הוא מצפון לדרום. בנייני הנמל ממוקמים ממזרח למסלול הטיסה. בנמל טרמינל אחד ובו שתי שלוחות - הצפונית ובה שני שערי עלייה למטוס והדרומית ובה ארבעה שערים. כל השערים מצוידים בגשרי עלייה למטוס.
בשנים 2010 עד 2017 חלה עלייה של 60% במספר הנוסעים שעברו דרך הנמל.
בדצמבר 2015 החל לפעול קו התעופה של חברת אייר אירופה בין הנמל לבין מדריד שבספרד. בכך חודשה התעופה הישירה בין אירופה לבין פרגוואי לאחר הפסקה של 21 שנים. בעבר פעלו טיסות ישירות בין הנמל לבין אירופה על ידי החברות איבריה ולופטהנזה.
הנמל משרת כעשר חברות תעופה, המפעילות קווים אל יעדים במדינות בדרום אמריקה ומרכז אמריקה - אורוגוואי, ארגנטינה, בוליביה, ברזיל, פנמה, פרו, צ'ילה, וכן לספרד. הקווים העמוסים ביותר אל הנמל וממנו ב-2017 היו אל סאו פאולו, בואנוס איירס ופנמה סיטי.
הנמל הוא בסיס פעולה מרכזי של החברות LATAM פרגוואי ואמסונאס פרגוואי (Amaszonas Paraguay).
בשנים 1955 עד 1996 התרחשו בנמל ובסביבתו שלוש תאונות מטוסים קטלניות.
פרנק ספלמן

ביוגרפיה

פרנק ספלמן נולד בעיירה קטנה במלוורן, פנסילבניה למשפחת מהגרים בת חמישה ילדים. אביו, דוד, היגר מגרמניה לארצות הברית ועבד כמנהל עבודה במחצבת אבן. אמו, שרה היגרה מאוסטריה ועבדה כתופרת. בגיל 7 התייתם מאביו וגדל בבית יתומים עד גיל 17.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1946, הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה זכה ספלמן במדליית ארד במשקל בינוני (372.5 ק"ג), אחרי האלוף האולימפי מברלין 1936 חאדר אל טוני ממצרים (377.5 ק"ג) ובן ארצו ג'ון טרפק (375.0 ק"ג).

סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית בשנת 1947, זכה ספלמן במדליית כסף במשקל בינוני (375.0 ק"ג), אחרי בן ארצו סטנלי סטנצ'יק (405.0 ק"ג) ולפני קים סונג-ג'יפ מקוריאה הדרומית (352.5 ק"ג).

אלוף אולימפי

באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ספלמן במדליית זהב בהרמת משקולות במשקל בינוני (עד 75 ק"ג) בשיא אולימפי חדש של 390 ק"ג (120 ק"ג, 152.5 ק"ג, 117.5 ק"ג), לפני בן ארצו פיט ג'ורג' (382.5 ק"ג) וקים סונג-ג'יפ (380.0 ק"ג) וחאדר אל טוני.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה ספלמן במדליית זהב בתוצאה של 357 ק"ג (115 ק"ג, 107 ק"ג, 135 ק"ג)
לאחר המכביה פרש מספורט תחרותי הוא עבד כצלם מקצועי.
וילה ברבארו

אדריכלות

תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות". במרכז מצוי בית האדון והוא בעל מתאר מלבני הבולט הרבה לחצר הקדמית. במקום הלוג'יה (loggia) במרכז חזית הבניין, ניצבים ארבעה עמודים קולוסאליים אחוזים עם כותרות בסדר יוני, התופסים את כל החזית. העמודים תומכים בגמלון ומעניקים לחזית מראה של מקדש רומי. זהו אולי השימוש הראשון בעמודים כאלה בבנייה הפרטית של פלדיו. לבניין שתי קומות עיקריות עם חלונות מלבניים גבוהים. מבחינה זו הבניין שונה ממרבית הווילות הפלדיאניות האחרות בכך שאין בחלקו התחתון קומת שירותים, ואין קומה עליונה, מתחת לגג עם חלונות צרים לאחסון תוצרת חקלאית. 
משני צידי הבניין המרכזי נמצאים שני אגפים מוארכים עם טורי קשתות בחזיתם. שלא כבווילות אחרות, מן הסטווים המקושתים מובילה כניסה גם לחדרי מגורים וגם לחדרי משק. בקצוות הקיצוניים של אגפים אלה מצויים שני מגדלים קטנים ששימשו שובכים ליונים. בראש חזיתות המגדלים הותקנו שעוני שמש גדולים.

עיטורים

חזית המבנה עשירה בעיטורים מפוסלים. במרכז הגמלון מפוסל סמל המשפחה וסביבו דמויות אדם עירומות. החלון המרכזי בקומה העליונה שובר את מערכת הקורות שעל העמודים הגבוהים, ובראשו מגולפים שני זרי פירות גדולים. בגומחות שבאומנות הנושאות בקשתות שלפני האגפים הצדדיים, ניצבים פסלי אבן גדולים. חדרי הווילה מעוטרים בציורי קיר מעשה ידיו של פאולו ורונזה. מאחורי הבניין נימפאון בעל מתאר חצי עגול ובריכה רדודה בחזיתות. קיר הנימפאון מעוטר בעיטור מפוסל עשיר ביותר, העומד בניגוד מובהק לפשטות הניכרת ברוב בניותיו של פלדיו. בווילה שונות בתוכנית ובעושר העיטורים, ומתקבל הרושם שיותר מ'יד' אחת הייתה מעורבת בתכנון. ייתכן כי באו כאן לידי ביטוי טעמו ורצונו של דניאלֶה ברבארו, שראה את עצמו כמבין באדריכלות.

הכנסייה במאזר

אחד הבניינים האחרונים שתכנן פלדיו היה הטמפייטו (כנסייה) במאזר (Tempietto), הסמוכה לווילה ברבארו ולדרך הנמשכת לטרוויזו. גם כאן שיתפו פעולה בתכנון הבעלים מרק-אנטוניו ברבארו והאדריכל פלדיו. זו כנסייה עם תוכנית מרכזית - המבנה עגול ובחזיתו מבואה גדולה שבה גמלון הנשען על שישה עמודים עם כותרות בסדר קורינתי. מבחינה זו תוכנית המבנה דומה מאוד לפנתאון ברומא. מבנה זה נערץ על ידי פלדיו והוא מופיע מספר פעמים בעבודותיו, ובעיקר בווילה קפרה "לה רוטונדה" שליד ויצ'נצה. הגמלון, ובעיקר פנים הכנסייה, מעוטרים עיטור מפוסל עשיר ביותר, ככל הנראה גם זאת בהשפעת טעמם של האחרים ולא של פלדיו. בשונה מן הכנסיות הגדולות שבנה בוונציה, המוארות באמצעות חלונות גדולים, כאן התאורה הטבעית מועטה. הדבר נעשה בהתאמה לרוח המקום ששימש לא רק ככנסייה לאנשי הכפר אלא גם כמקום קבורה לבני משפחת ברבארו.
קרפץ'

שם המקום

בתקופת היותה עיירה גרמנית נקראה קרומהיבל (Krummhübel). בתום מלחמת העולם השנייה, בעקבות חילופי האוכלוסין, קיבלה את השם הפולני Karpacz המרמז להרי הקרפטים מהם הגיעו התושבים הפולנים החדשים.

גאוגרפיה

קרפץ' נמצאת בלב רכס קרקונושה (Karkonosze), בקרבת הגבול עם צ'כיה. 15 ק"מ דרומית לילניה גורה בירת המחוז, 94 קילומטר דרום-מערבית לוורוצלב ו-122 קילומטר צפון-מזרחית לפראג.

היסטוריה

המקום מוזכר לראשונה בשנת 1599 כמרכז של כריית ברזל ועופרת. התושבים היו גרמנים והמקום השתייך לאוסטריה עד 1742, בהמשך לפרוסיה ומ-1871 עד סיום מלחמת העולם השנייה לגרמניה. לאחר המלחמה, העיירה הועברה מגרמניה לפולין ושמה שונה לקרפץ'. כל תושבי העיר הגרמנים גורשו והוחלפו במתיישבים פולניים.
אוריון (חללית)

מבנה החללית

החללית אוריון כוללת 4 חלקים: צמד תאי הצוות והשירות (Crew / Service Module) של החללית (הנקראים בקיצור CSM) הכולל תא צוות חרוטי (CM) ותא שירות גלילי (SM), וכן מערכת המילוט של החללית ומתאם החללית. צמד ה-CSM דומה מאוד לצמד תאי הפיקוד והשירות של החללית אפולו, אך מערכותיו ויכולתיו מתקדמות הרבה יותר. החללית מתוכננת כך שתוכל לשהות בחלל העמוק לזמנים ממושכים של עד 6 חודשים. מערכות החללית מתוכננות כך שיהיו ניתנות לשדרוג בקלות עם התקדמות הטכנולוגיה.

תא השירות

תא השירות יכיל את מערכות ההנעה העיקריות של החללית אוריון ואת מערכות קיום החיים לצוות האסטרונאוטים. התא יוכל לשמש גם כתא מטען וכבסיס לכלים מדעיים. כמו קודמו, תא השירות שהיה בשימוש בתוכנית אפולו, תא השירות של החללית אוריון הוא חד-פעמי, ולאחר סיום תפקידו הוא יפרד מתא הנוסעים וישרף באטמוספירה.
תא השירות ייבנה בסגסוגת אלומיניום/ליתיום, זאת על מנת להפחית במשקלה של החללית אוריון. בתא השירות יותקנו פאנלים סולאריים הדומים במבנם לאלה שהותקנו על גבי הגשושית פיניקס. החללית אוריון תהיה החללית המאוישת הראשונה בתוכנית החלל האמריקאית שתשתמש בפאנלים סולאריים, זאת על מנת לאפשר לנאס"א להסיר את השימוש בתאי דלק שמועדים לתקלות ולבעיות תפקודיות, וחלקים נוספים הקשורים לאותם תאים (בעיקר מכלי מימן נוזלי), מה שיאפשר לחללית להיות קצרה יותר, ובאותו זמן להיות בעלת יכולות תמרוניות טובות יותר.
מערכת ההנעה המרכזית של החללית אוריון, הנמצאת בתא השירות, תכלול מנוע בעל דחף של 33.3 קילו-ניוטון. תא השירות יכיל גם את מנועי התמרון של החללית, שיאפשרו לה לבצע תמרונים ושינויי מסלול בחלל. נאס"א מאמינה כי במקרה של תקלה במנוע המרכזי בזמן החזרה לכדור הארץ מן הירח, יוכלו מנועי התמרון להחליפו. 
מכלי החמצן והחנקן שבתא השירות יספקו לצוות החללית אוויר לנשימה ולחץ אטמוספירי הקיים בגובה פני הים. מערכת האוורור בחללית אוריון תסנן את הפחמן הדו-חמצני שנפלט על ידי האסטרונאוטים מהאוויר שבחללית, ותשחרר לאוויר שבחללית חמצן וחנקן. בתא השירות תותקן מערכת דומה לזאת שבתחנת החלל הבינלאומית שתטהר את שתן אנשי הצוות ותהפוך אותם חזרה למי שתייה ומי קירור.
קוטר התא יהיה 5.03 מטרים ואורכו (כולל נחיר הפליטה של המנוע) יהיה 4.78 מטרים. עם פרישת הלוחות הסולאריים אורך החללית יהיה 17 מטרים. משקל התא יהיה 12,000 ק"ג מתוכם 8,300 דלק.
נאס"א החליטה להחליף את תא השירות המתוכנן בחללית ATV שפותחה על ידי סוכנות החלל האירופית, המשמשת לנשיאת אספקה אל תחנת החלל הבינלאומית. כתוצאה מבחירת ה-ATV בתור תא השירות יחסך זמן רב בפיתוח הכולל של ה-MPCV.

מערכת המילוט

במקרה של מצב חרום על כן השיגור, או במהלך הנסיקה, מערכת המילוט מפרידה את תא הצוות מהמשגר באמצעות מנוע רקטי עוצמתי יותר ממנוע טיל האטלס LV-3B ששימש לשיגורו של ג'ון גלן למסלול סביב כדור הארץ ב-1962. אם תא הצוות אינו בגובה מספק לפתיחת המצנחים, המערכת תעלה אותו לגובה המתאים ורק אז תשחרר אותו.
ב-2 ביולי 2019 בוצע ניסוי של מערכת המילוט, שבו שוגרה קפסולת הצוות של האוריון ומערכת המילוט על גבי רקטה קטנה, הניסוי עבר בהצלחה והחללית הופרדה מהרקטה זמן קצר אחרי השיגור, ונפלו לים.
יאן ונחור אוף הסלינק

קריירה

יאן ונחור אוף הסלינק כבש 59 שערי ליגה במדי קבוצת טוונטה אנסחדה במהלך חמש עונות בליגה ההולנדית. בקיץ 2001 הוא חתם בפ.ס.וו איינדהובן ובמהרה הבהיר את כישוריו כחלוץ, כאשר כבש 22 שערים בעונתו הראשונה באיינדהובן.
למרות זאת, בשתי העונות הבאות במדי פ.ס.וו הוא לא הצליח למצוא את הרשת בתדירות שלה התרגל, כאשר בעונה הראשונה כבש רק 8 שערים ובבאה רק 12. בסוף עונת 2003/2004, נאמר לו שהוא רשאי לחפש לעצמו מועדון אחר. למרות זאת, הוא נשאר באיינדהובן, ובעונת 2004/2005, הסלינק הציג משחקים מדהימים והוא כבש 19 שערים ב-28 משחקים. הוא גם זכה לזימון מחדש לנבחרת במרץ 2005, לאחר הפסקה של ארבע וחצי שנים מהנבחרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-11 באוקטובר 2000 מול פורטוגל. הוא שותף במהלך מונדיאל 2006, בתור מחליף מאוחר במשחק הסיבוב השני של הולנד מול פורטוגל.
ב-24 באוגוסט, יאן ונחור אוף הסלינק עזב את איינדהובן, וחתם על חוזה לשלוש שנים במדי סלטיק הסקוטית, עם אופציה לעוד שנה. סלטיק שילמה עבורו כ-3.4 מיליון פאונד. במדי סלטיק הוא כבש בהופעת הבכורה שלו, כאשר עלה כמחליף במשחק מול היברניאן. במשחקו הבא בקבוצה, מול אברדין, הוא כבש את שער הניצחון מחוץ לרחבה, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-0. הוא כבש את שערו האירופי הראשון במדי סלטיק במשחק ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד. בעונת 2007/2008 הוא כבש שער ניצחון שהעניק לקבוצתו את אליפות סקוטלנד.
בקיץ 2009 עבר ונחור אוף הסלינק להאל סיטי מהפרמייר ליג. כעבור עונה עבר לראפיד וינה האוסטרית. בנובמבר 2011 חזר לקדנציה נוספת בפ.ס.וו. איינדהובן שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל במאי 2012.
עקרבאים

תזונה


העקרבים הם בעלי חיים טורפים שצדים והורגים באופן אקטיבי את טרפם. הם אוכלים בעיקר פרוקי-רגליים כגון נמלים, צרצרים, תיקנים וזחלים אך מדי פעם טורפים גם חולייתנים קטנים כגון לטאות או עכברים. הם גם טורפים עקרבים אחרים.
העקרבים משתמשים בצבותיהם להחזיק את הטרף ובעוקץ שלהם לשתק ולהמית אותו, על מנת שיוכלו לאכול אותו בשקט ללא מאבק מצידו. עם זאת, יש בעלי חיים שפיתחו חסינות לארס העקרב והם בעצמם טורפים אותו.

רביית העקרב

כשמגיעה תקופת הרבייה (בישראל: מחודש מאי עד חודש ספטמבר) העקרב הזכר יוצא לציד לילי ונע לאט בצבתות פשוטות כדי לתפוס כל יצור שנע בקרבתו. בגלל מסלול ההליכה שלו, הכולל תנועה במעגלים סביב מקום מגוריו, אם ישנה נקבת עקרב בוגרת באזור הוא יתקל בה. בשלב ההזדהות העקרב הזכר יזדהה על ידי רעידות גוף קצובות. יש מינים שמשמיעים קולות ויש שסובבים את הנקבה מספר רב של פעמים. הנקבה נענית לחיזוריו של הזכר בכך שהיא אינה נעה. תנועה קלה תגרום לזכר להפסיק את החיזור ולהתרחק ממנה. אחרי כן מגיע שלב בו הזכר נוגע ברגליה ובצבתותיה של הנקבה. הנקבה עדיין שומרת על חוסר תנועה. בתום הליך זה, העקרבים יוצאים למעין טיול האורך בין כמה דקות למספר שעות. בשלב זה העקרבים מבצעים מין ריקוד. מטרת טקס הריקוד היא מציאת מקום מתאים לביצוע השלב הבא של תהליך הרבייה, שהוא העברת שק הזרע. אם הנקבה מאבדת עניין, הטקס נפסק.
לאחר הטיול, בני הזוג עוצרים על משטח אבן והזכר מנקה אותו. הזכר צועד מעט אחורה ומרים את צבתות הנקבה ושניהם מתרוממים קמעה. בשלב זה נפתחים מכסי המין ומפתח המין של הזכר נשלף ספרמטופור - נרתיק זרע דק וגלילי (מ"מ על 10 מ"מ). בסיס הנרתיק נדבק לאבן ומזדקף מהתייבשות מהירה. לאחר זאת העקרב מדריך את הנקבה לכיון הנרתיק ומושך את הנקבה כדי שהנרתיק ינעץ לתוך פתח המין שלה. בתום הנעיצה העקרב הזכר עוזב את המקום. לאחר כחודשיים מתרחשת ההשרצה לתוך מחילה קטנה והעקרבים הקטנים מטפסים על גב האם. רביית העקרבים נצפתה לראשונה על ידי פנחס אמתי בשנת 1959, במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.

התבגרות העקרב

שלא כמו רוב החיות ממחלקת העכבישניים, עקרבים הם מסוג "viviparous" – כלומר, מולידים ולדות חיים ולא ביצים. העקרבים נולדים אחד אחד והאם נושאת אותם על גבה, עד שיעברו השלה ראשונה של עור הגוף (מתחתיו יש עור רך שמתקשה עם הזמן). עד לפרק זמן זה העקרבים הצעירים לא יכולים לשרוד ללא אמם, שנותנת הגנה, ושומרת על הלחות שלהם.
בסוגים שונים של עקרבים הקשר עם האם יכול להימשך זמן רב, במיוחד בסוגי העקרבים היותר מפותחים במישור החברתי (כגון עקרב ה"Pandinus"). מספר הוולדות משתנה מסוג לסוג ונע בין שלושה למאה.
העקרב הצעיר דומה לעקרב מבוגר, והוא גדל כל פעם דרך תהליך ההשלה. בעת תהליך זה חיי העקרב נמצאים בסכנה.
בין השלה להשלה העקרב חייב לנוע באופן תמידי כדי לוודא שיוכל לזוז כשהעור יתקשה. תהליך התקשות העור נקרא "Sclerotization".
אורך חייו של העקרב משתנה מסוג לסוג. לא ידוע מהו אורך חייהם של רוב סוגי העקרבים. הטווח הוא בין 4 שנים ל-25.
מלאני פרס

ביוגרפיה

פראש נולדה בברלין שבמערב גרמניה לאם יהודייה ילידת-ישראל, ולאב נוצרי-גרמני. הוריה נפרדו ב-1974 כשהייתה בת 3 והיא נשארה עם אביה. ב-1986 בגיל 15, לאחר קשיים עם אביה בעקבות נישואיו השניים, היא עלתה לארץ כדי להיות עם אימה. פרס סיפרה שהיו לה קשיי קליטה כי לא ידעה עברית. היא הייתה במרכז קליטה בנצרת עילית ולאחר מכן גם באולפן במקביל ללימודי התיכון, אך ב-1987 בגיל 16 נשרה מבית הספר ועברה לתל אביב. בתחילה עבדה במלצרות ובניקיון עד שהחלה לדגמן ב-1989. פרס אף השתתפה בתחרות היופי "הפנים של שנות השמונים", אך לא זכתה.  
שמה עוברת ל"פרס" על ידי סוכנת.

קריירה

פרס לאורך השנים הובילה קמפיינים נחשבים של חברות ישראליות כמו "הוניגמן", "קסטרו" ו"בוניטה". 
בשנת 2001 שיחקה לראשונה בדרמה הטלוויזיונית של HOT3, "אבאל'ה", בתפקיד הנשי הראשי, לצד שמיל בן-ארי וישי גולן. 
בשנת 2002 שיחקה בתפקיד אורח בסדרת הפשע של שי כנות בערוץ 10, "תיק סגור", לצד דני גבע ועמוס לביא. באותה שנה שיחקה בסדרת הדרמה "הבורגנים" בערוץ 2. 
בשנת 2004 גילמה את ליב בסרטו של ערן ריקליס, "הכלה הסורית", לצד קלרה ח'ורי, אורי גבריאל ומכרם ח'ורי. 
בשנת 2005 גילמה את שירה אלדר בטלנובלה של HOT3, "טלנובלה בע"מ", לצד טלי שרון, יעל בר-זוהר ועפר שכטר. באותה שנה שרה דואט עם יהלי סובול בשם "לרוץ מהר", כחלק מהפרויקט "30". 
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור" בערוץ 10. 
בשנת 2007 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הדרמה "מסכים" בתפקיד קורדולה. באותה שנה החלה לשחק בעונה השנייה של הסדרה "פרשת השבוע" בHOT3, לצד רונית אלקבץ וקרן מור. 
בשנת 2009 גילמה את אסיה בסדרת הדרמה של ערוץ 2, "תיבת נח", לצד מארק איווניר, אורי גבריאל ויעל אבקסיס. ושבה לשחק בעונה השלישית של "פרשת השבוע" בHOT3. ושיחקה בסרטו אריאל טלפלר "בשמים אחרים", שם גילמה את איזבלה.
בשנת 2010 גילמה את נעמי בסרט הקולנוע "התפרצות x" של איתן צור לצד יוסי פולק, אורנה פורת ורמי הויברגר. 
בשנת 2012 גילמה את דניאל בוסקילה במיני-סדרה "שביתה" ששודרה ב-Yes הטלוויזיה בלוויין.

חיים אישיים

פרס ניהלה בעבר זוגיות מתוקשרת עם השחקן והמנחה עידו רוזנבלום. 
מאז 2008 פרס נשואה לשחקן איתי טיראן, שצעיר ממנה ב-8 שנים, והם מתגוררים במושב סתריה.
פרס היא תומכת מוצהרת במפלגת העבודה.
פרויקט עדות

פרויקט עדות הוא מיזם אינטרנטי שמטרתו לחזק את הקשר בין הדור הצעיר לבין ההיסטוריה של עם ישראל ומדינת ישראל באמצעות תיעוד עדים, אנשים שהיו וחוו את ההיסטוריה הישראלית על בשרם, והפצת העדויות הללו על גבי רשת האינטרנט. מטרתו המרכזית של הפרויקט היא תיעוד ההיסטוריה של עם ישראל בוידאו, תמונות ומלל על ידי הדור הצעיר, תלמידי ישראל וסטודנטים ישראלים ויהודים. חלק בלתי נפרד מהפרויקט הוא הפצת תיעוד ההיסטוריה של עם ישראל והנגשתה באמצעות רשת האינטרנט.
במסגרת הפרויקט פועלים מתנדבים, סטודנטים ותלמידים אשר גובים עדויות וידאו מעדים ומשתפים אותן על גבי רשת האינטרנט. הפרויקט נוסד על ידי סיני גז, יזם אינטרנט ישראלי, במטרה לתעד עדויות וידאו של אנשים שהיו וחוו על בשרם את ההיסטוריה של עם ישראל ומדינת ישראל.
חרצית

החרצית בתרבויות השונות

לחרצית מקום חשוב בתרבויות הודו ויפן. כמו כן, החרצית היא הפרח הלאומי של יפן והיא מופיעה גם בסמל יפן. לחרציות מקום חשוב בגנים היפניים והן גם מסמלות חג יפני ידוע.

שימוש כקוטל חרקים

צמח החרצית מכיל חומרים הנקראים פירטרינים (pyrethrins) שהם רעילים לחרקים, וכך מגנים עליו מפני אוכלי-צמחים. הפיריתרין משמש כחומר הדברה בקוטלי חרקים ומזיקים. השימוש בפרחים המיובשים או באבקה המיוצרת מהם ידוע מהתקופה הפרסית מהמאה החמישית לפנה"ס. האבקה הובאה לאירופה בתחילת המאה ה-19 ממקור לא ברור. בשנת 1840 הוחל לגדל את הצמח באופן תעשייתי בדאלמטיה להפקת האבקה, ובשנת 1860 הגיע לארצות הברית. בשנת 1919 גילו שיטה לסנתז את המרכיב הכימי בצורה מלאכותית. כיום ממשיכים להפיק את הפיריטרין מצמחים אשר מגדלים ברחבי העולם, באזורים חמים. עיקר הגידול (למעלה מחמישים אחוז) הוא בקניה.
ארנה טיסליוס

חייו

טיסליוס נולד בסטוקהולם. לאחר מות אביו עברה המשפחה לגטבורג, שם סיים את לימודיו בבית הספר העיוני (Realgymnasium) בשנת 1921. לאחר מכן החל בלימודי כימיה באוניברסיטת אופסלה, ממנה קיבל תואר דוקטור בשנת 1930.

מחקר

במהלך לימודיו, בשנת 1925, התמנה טיסליוס לעוזר מחקר במעבדתו של הכימאי חתן פרס נובל תאודור סוודברג. כותרת הדיסרטציה שלו הייתה "שיטת הגבול-הנע לחקר האלקטרופורזה של חלבונים". לאחר קבלת תואר הדוקטור, בשנת 1930, התמנה לפרופסור משנה (Docent) בכימיה, באוניברסיטת אופסלה. בשנת 1931–1935 פרסם סדרת מחקרים על דיפוזיה וספיחה בזאוליטים, מינרלים נקבוביים. את מחקריו אלה המשיך במהלך ביקור בן שנה במעבדתו של הכימאי יו סטוט טיילור באוניברסיטת פרינסטון.
עם חזרתו לאופסלה חזר למחקר בתחום החלבונים, ובמיוחד ניסה ליישם שיטות פיזיקליות לחקר בעיות ביוכימיות. מחקרים אלה הובילו לפיתוח שיטה משופרת מאוד לביצוע אנליזה אלקטרופורטית, אותה המשיך לשפר בשנים הבאות. שיטת האלקטרופורזה המשופרת ושיטת אנליזת הספיחה, סייעו רבות לחקר חלבונים, ועל תרומות אלה זכה לפרס נובל לכימיה לשנת 1948. אלקטרופורזה של חלבוני סרום איפשרה לטיסליוס לסווג אותם לארבעה סוגים, אלבומין, ושלושת סוגי הגלובולין - אלפא, בטא וגאמא.
ב-1938 קיבל מינוי מיוחד לפרופסור מחקר, במכון לכימיה פיזיקלית. ב-1946 הוקמה מחלקת הביוכימיה וטיסליוס בראשה. טיסליוס היה סגן נשיא בקרן נובל משנת 1947, ונשיא הקרן בשנים 1960–1964. כמו כן היה נשיא הארגון הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC) בשנים 1951–1955, ופעל רבות לארגון מחדש של המחקר בשוודיה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. טיסליוס זכה במדליית פרנקלין ב-1955, והיה לעמית החברה המלכותית ב-1957.
טיסליוס נפטר מהתקף לב בשנת 1971 באופסלה, והותיר אחריו אישה ושני ילדים.
ברברה בוני

ילדות, נעורים ולימודים

בוני נולדה במונטקלייר שבניו ג'רזי. כילדה למדה נגינה בפסנתר ובצ'לו. כשמלאו לה 13, עברה משפחתה למיין, שם התקבלה לתזמורת הנוער של פורטלנד כצ'לנית. במשך שנתיים למדה באוניברסיטה של ניו המפשייר גרמנית ומוזיקה, כולל פיתוח קול אצל פטרישה שטדרי. את שנת לימודיה השלישית עשתה באוניברסיטת זלצבורג, שם שינתה את חוג לימודיה הראשי מצ'לו לשירה. בתקופת שהותה בזלצבורג למדה באוניברסיטת מוצרטיאום. כעבור שנים קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו המפשייר.

קריירה

בשנת 1979 הצטרפה לאופרה של דרמשטדט ובהופעתה הראשונה שם שרה בתפקיד אנה ב"נשות וינדזור העליזות". בחמש השנים הבאות הופיעה בגרמניה וברחבי אירופה, ובעיקר ראויה לציון הופעתה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובלה סקאלה במילאנו. הופעתה הראשונה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה ב-1987 ב"אדריאנה בנקסוס" של ריכרד שטראוס בתפקיד נייאדה. באותה שנה שרה לראשונה באופרה של וינה בתפקיד סופי ב"אביר הוורד", גם היא של שטראוס. מאז הופיעה בבתי האופרה החשובים בעולם ובפסטיבל זלצבורג, שם הייתה סרוויליה ב"חסדו של טיטוס" של מוצרט. הופעה מחודשת שלה בתפקיד זה, שנועדה ל-2006, התבטלה.
לצד הרפרטואר הרחב שלה באופרה כסופרן לירי, ברברה בוני היא זמרת רסיטלים ידועת-שם, השולטת בשפות רבות. היא מופיעה ביותר מ-90 הקלטות, בהן 15 רסיטלים סולו. במשך שנתיים, מ-1999, נמנעה בוני מהופעה באופרה כדי להתמקד בשירת לידר ברסיטלים. היא ציינה, עם זאת, שברסיטלים חסרה לה השותפות והרעות שבהפקת אופרה עם מספר רב של אנשים. 
בשנת 2002 תרמה את "שיר הערבה" מתוך אותלו של ורדי לאלבום האוסף "כשהאהבה מדברת" (When Love Speaks), שבו מציגים שחקנים ומוזיקאים מפורסמים את פרשנויותיהם לסונטות וקטעים ממחזות של שקספיר.
ב-1 באוגוסט 2006 הודיעה סוכנות IMG Artists שכל הופעותיה הבאות של בוני מבוטלות והם אינם מייצגים אותה עוד. 
הנימוק שניתן בשעתו באתר של הסוכנות ברשת להודעה היה "נסיבות אישיות" ותו לא, אבל ברברה בוני הצהירה, במאמר מיולי 2007, שנסיבות אלה כללו את גירושיה "הקשים" ממוריס וייטאקר. ב-16 במרץ 2007 הודיע פסטיבל המוזיקה של ריינגאו, שבוני תחדש את הקריירה שלה ב-16 באוגוסט 2007 כשתחליף את הבריטון תומאס המפסון, שפרש מן הפסטיבל בגלל בעיות בריאות.לפני מועד הקונצרט המתוכנן הזה, ב-22 ביולי 2007, הצטרפה בוני למספר זמרות סולו, שהחליפו את רנה פלמינג, כשזו ביטלה את הופעתה בקונצרט בפסטיבל
ב-2006 הקליטה בוני את הזינגשפיל-אורטוריה דרמטית "ברוכים הבאים לקול" של סטיב ניב, עם סטינג, אמנדה רוקרופט, רוברט ויאט, נטלי מנפרינו, שרה פולגוני, אלוויס קוסטלו ורביעיית ברודסקי.

קריירת הוראה

בוני היא חברה באקדמיה השוודית המלכותית למוזיקה ופרופסור-אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה של לונדון. כמו כן היא מכהנת כפרופסור באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג. היא מייסדת "קרן בוני", ששמה לה למטרה "לתת לזמרים צעירים את התמיכה הדרושה להתחלה מוצלחת בקריירה. קרן בוני מעניקה סיוע כספי לזמרים צעירים ומממנת סמינרים וכיתות אמן בניהול מיס בוני ואמני ביצוע בינלאומיים."