google/wiki40b huggingface dataset:
יובל אור

ביוגרפיה

בתחילת דרכו התאמן אור בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר, ועם עלייתו ארצה של המאמן סטפן קובלסקי הוא היה האתלט הראשון שסטפן אימן בישראל.

1973

באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1973 זכה אור בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.9 שניות, לפני דני אייטלברג מהפועל חיפה (57.1 שניות) וצבי שוורץ מהפועל חיפה (1:02.4 דקות). מדליית כסף, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.8 שניות, אחרי דני אייטלברג (16.4 שניות) ולפני משה רם מהפועל כפר סבא (16.9 שניות). שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973 הוא סיים במקום רביעי בשיא ישראלי חדש של 55.72 שניות, שיפור לשיא של עודד גינדין (56.1 שניות) ובמקום חמישי בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 16.3 שניות.

1974

במסגרת אליפות אליצור באתלטיקה שנערכה בתחילת יולי 1974 קבע אור בריצת 200 מטר משוכות שיא ישראלי חדש של 25.0 שניות. שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.5 שניות, לפני טים בוכלטר מהפועל ירושלים (17.0 שניות) ורפי פרץ מאליצור ירושלים (17.2 שניות) ובריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.2 שניות. שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בהולנד ב-27 ביולי הוא סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 55.6 שניות ובתחרות שנערכה בלוורקוזן, גרמניה ב-31 ביולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 15.3 שניות.

1975

באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1975 זכה אור במדליית כסף, בריצת 400 מטר בשיא אישי חדש של 49.9 שניות, אחרי עמיר כחולי (49.1 שניות) ולפני דני לוי (50.0 שניות). בתחרות שנערכה בקופנהגן, דנמרק ב-4 בספטמבר הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש של 55.0 שניות.
ראול ג'ורנו

ביוגרפיה

החל לשיר בגיל 9 עם קול טנור שהיה לו, אך הקריירה המוזיקלית שלו המריאה רק באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים והייתה מקורית למדי. הוא שלט בז'אנר ה-arūbī של שירה המושראת מהבדואים, וב-taʿlīl, שהיו שירי הלל שבוצעו באירועים משפחתיים. ג'ורנו היה למורשת מוזיקלית תוניסאית, וזכה על כך להוקרה מממשלת תוניסיה.
לאחר עזיבתו לצרפת בשנת 1965, חזר לתוניסיה מספר פעמים.
היה לסמל בתרבות היהודית בתוניסיה, ישראל וצרפת, שם מנגינות שיריו הן, יחד עם אלה של פריד אל-אטרש, מהמנגינות הפופולריות ביותר לשימוש בתפילות יהודיות מסורתיות.
נפטר ב-2001 ונקבר ב-הר הזיתים בירושלים.
עליזה אורבך

ביוגרפיה

עליזה אורבך נולדה בשנת 1940 בחיפה. היא בוגרת האוניברסיטה העברית בפילוסופיה ובמקרא. לאחר לימודי התואר הראשון עסקה שנים אחדות בהוראה בבית הספר התיכון של הגימנסיה העברית בירושלים. בגיל 25 קבלה את המצלמה הראשונה מסבתה לכבוד נסיעה מחוץ לישראל. בשנת 1972 החלה לצלם באורח מקצועי ובשנת 1974 הציגה לראשונה תערוכת יחיד בנושא "נוער ישראלי", שנדדה ברחבי העולם מטעם משרד החוץ הישראלי. בין השנים 1972–1989 עסקה בצילום לעיתונות בארץ ובעולם. תצלומיה התפרסמו בעיתונים כגון "הארץ", "ג'רוזלם פוסט", "ניו יורק טיימס", "הטיימס", "די צייט" ועוד. אורבך הייתה נשואה למבקר וחוקר האמנות גדעון עפרת. בתם היא אמנית הווידאו עדן אורבך עפרת. חיה ופעלה בירושלים.
עיקר עבודתה של אורבך היה בתחום תצלומי הדיוקן והצילום התיעודי ההומני. בצילומיה עסקה אורבך במספר תימות מובילות: דיוקנים - אורבך תעדה חלוצים, יוצאי ברית המועצות, יוצאי אתיופיה וניצולי שואה. נשים - אמהות ונשים עובדות. צילומי נוף וצילומים שליוו את כתיבתה.
פרסמה אלבומי תצלומים שבולטים שבהם צולמו לאורך שנים ועסקו "אמהות" (1997), "ראשונים" (1990), "נשים בעבודה" (2003) ועוד. תצלומיה מאופיינים בהדגשת המבט האנושי לצד הדגשת מבטו של האמן על ידי הדפסת הפריים המלא (ללא חיתוך), על ידי שימוש בהדפסות שחור/לבן, ובנטייה לגרעיניות.
צילומיה של אורבך מצויים באוספים של מוזיאונים כגון מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, המוזיאון הפתוח לצילום, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, מוזיאון על התפר, ובאוספים פרטיים שונים כגון אוסף לוין. בשנת 2017 התקיימה תערוכה רטרוספקטיבית של יצירותיה של עליזה אורבך במשכן לאומנות עין חרוד.
פיטר מקדונלד (שחקן)

ביוגרפיה

מקדונלד נולד בדבלין וגדל במאונט מריון בעיר. הוא למד בסנט מייקל קולג' וסיים תואר בוגר אוניברסיטה באנגלית ותואר מסטר באמנויות יפות מקולג' האוניברסיטאי בדבלין. תחילת הקריירה שלו בתיאטרון הייתה באגודת הדרמה UCD, והוא היה חבר בלהקת התיאטרון Fly by Night.

קריירה

מקדונלד הופיע בסרטי קולנוע כגון "המסע של פליסיה" שכתב וביים אטום אגויאן ב-1999, וב-"When Brendan Met Trudy" מאת רודי דויל ובבימויו של קירון ג'יי וולש בשנת 2000. בטלוויזיה שיחק בסדרות "Sea of Souls" של ה-BBC, ובסדרה "מחלקה אלטרנטיבית" של ערוץ 4. בתיאטרון הופיע בהפקות שהועלו בדבלין ובלונדון בהן "The Lieutenant of Inishmore" והמחזה "ימים של יין ושושנים".
ב-2007 כיכב מקדונלד לצדם של ג'ונתן פרייס ואיידן גילן במחזה "גלנגרי גלן רוס" בתיאטרון אפולו. הוא משתתף בתוכניות הקומיות "Your Bad Self" של ערוץ RTÉ. ב-1997 הופיע בתפקיד גיט היינס בקומדיה האירית "I Went Down" לצדו של ברנדן גליסון.
מקדונלד כתב וביים את סרט לייב אקשן קצר בשם "Pentecost", שהיה מועמד ב-2012 לפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר. הוא היה שותף לכתיבה ושיחק בסרט באורך מלא "The Stag", שהיה מועמד לשישה פרסי האקדמיה האירית לקולנוע וטלוויזיה (IFTA) לשנת 2014.
אופרה וינפרי

ביוגרפיה

וינפרי נולדה במדינת מיסיסיפי, לזוג הורים בני-עשרה עניים ולא נשואים. שמה המקורי הוא עָרְפָּה (על-שם ערפה, אחותה של רות המואביה), אך בגלל קשיי הגייה נקראה "אוֹפְּרָה", כאשר שמה הפרטי נהגה בהטעמה על ההברה הראשונה, עם פ' דגושה ושווא (ולא כמו הסוגה המוזיקלית "אופרה"). אופרה נשלחה למשפחות אומנה, שם עברה ממשפחה למשפחה עד שהגיעה לפנימייה משם נזרקה בעקבות מחסור במיטות. בגיל צעיר עברה מספר מקרי אונס. בגיל 14 היא נכנסה להיריון לא רצוי, וילדה תינוק שסבל מבעיות בריאותיות ומת כעבור שבועיים.
בשנת 1972 זכתה בתחרות יופי, "מיס טנסי השחורה".

קריירה

בשנת 1973, בגיל 19, התקבלה לעבודה כשדרנית חדשות בתחנת טלוויזיה מקומית בנשוויל, טנסי. בשנת 1976 עברה לבולטימור, מרילנד, והגישה את חדשות השעה שש בערב. באוגוסט 1978 החלה להגיש תוכנית אירוח מקומית.
בשנת 1983 עברה לשיקגו, אילינוי, ובשנת 1984 החלה להגיש תוכנית בוקר מקומית. ב-8 בספטמבר 1986 התוכנית שודרה לראשונה בפריסה ארצית, וזכתה להצלחה רבה. התוכנית נקראה "המופע של אופרה וינפרי".
בשנת 1985 שיחקה בסרטו של הבמאי סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן", עליו הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. כמו כן שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו מ-1998 של ג'ונתן דמי, "חמדת", על בסיס ספרה של טוני מוריסון. בשנת 2006 דיבבה את גאסי בסרט המצויר "חוות הקסמים", ב-2007 דיבבה בסרט "כוורת בסרט" וב-2009 בסרט "הנסיכה והצפרדע". בשנת 2013 וינפרי שיחקה בסרט "המשרת". בשנת 2014 שיחקה בסרט "סלמה". ב-2018 שיחקה בסרט ב"קמט בזמן".
וינפרי יסדה קרן צדקה שתורמת מיליוני דולרים בכל שנה למטרות שונות. באפריל 2000 יצא לאור הגיליון הראשון של הירחון "או" (O), במימונה ובעריכתה של וינפרי. הירחון נמכר בכ-2.5 מיליון עותקים בכל חודש. וינפרי יסדה את רשת הכבלים לנשים "אוקסיג'ן" והקימה חברת הפקות בשם "הארפו", שמפיקה בין השאר את תוכנית האירוח של ד"ר פיל. במקביל הקימה את מועדון הקוראות של אופרה ווינפרי.
וינפרי תמכה בברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. היא הופיעה עמו בכנסים וראיינה אותו בתוכניתה. ב-2013 עוטרה על ידי אובמה במדליית החירות הנשיאותית.
בישראל, שודרה התוכנית של וינפרי בסטאר וורלד. ב-2007 שודרה תוכניתה של אופרה מדי יום בערוץ 10, וב-2008 בערוצים HOT 3 ו-yes stars 3. ב-2011, שודרה התוכנית בערוצים HOT Family ו-yes stars base.
בנובמבר 2009 בישרה וינפרי כי התוכנית הפופולרית תסיים את דרכה לאחר 25 עונות, וזאת על-רקע כוונתה להתמקד בערוץ כבלים חדש, אותו השיקה יחד עם חברת דיסקברי תקשורת, ב-1 בינואר 2011. במאי 2011 שודרה התוכנית האחרונה שלה.
בשנת 2010 זכתה וינפרי בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" בתפקיד ראשי לצד רוז ביירן.
בטקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-7 בינואר 2018 הוענק לה פרס ססיל ב. דה-מיל על מפעל חיים.
זלמן ליף

שניאור זלמן לִיף (ליפשיץ) (ז' באדר תר"ס, 1900, מרינה גורקי, רוסיה (בלארוס) – כ"ו בתשרי תשי"א, 7 באוקטובר 1950, ירושלים) היה מהנדס ומומחה קרקעות, מחלוצי המיפוי ופוטוגרמטריה בישראל. ייעץ לראש הממשלה דוד בן-גוריון ולשר החוץ משה שרת בנושא גבולות וקרקעות בתקופת קום המדינה.

ביוגרפיה

ליף נולד לאברהם ליפשיץ בעיירה מרינה גורקי שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). הוא רכש השכלה כמהנדס חקלאי באוניברסיטת מוסקבה. בשנת תרפ"ד-1924 עלה לארץ ישראל מטעמים ציוניים. כעבור מספר שנים התמנה למהנדס הראשי של חברת הכשרת היישוב ועסק יחד עם יהושע חנקין בגאולת קרקעות שהכשירה את הקרקע להקמתם של יישובים עבריים רבים.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, יו"ר הקרן הקיימת אברהם גרנות, הבוטנאי ד"ר מיכאל זהרי).
ליף נהג להכין מפות טופוקדסטריות של הרכוש היהודי בארץ ישראל. הוא היה יועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות וגם היה חבר במשלחת הישראלית לדיונים על חלוקת הארץ והקמת מדינת ישראל באו"ם בשנת 1947. בנוסף היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית, אשר קבעה שמות ליישובים יהודיים בישראל. כמו כן היה חבר במשלחת ישראל לוועידת לוזאן ויועץ למשלחת הישראלית בשיחות שביתת הנשק שנערכו ברודוס.
בשנת 1948 הקים ליף את המכון לפוטוגרמטריה בירושלים אשר עסק במיפוי אווירי רחב היקף של המדינה הצעירה והמתפתחת. בנו, נמרוד ליף, המשיך בעבודת אביו במכון.
ליף נפטר מהתקף לב בירושלים בשנת 1950, בן 50. נקבר בבית הקברות סנהדריה.
הותיר את אשתו, גוטיה, וכן בן ובת.
בן בנו נמרוד הוא המלחין ינעם ליף, ונינתו היא דפני ליף ממנהיגות מחאת האוהלים.
הנרי פילדינג

ביוגרפיה

פילדינג נולד ליד גלאסטונברי בסומרסט, והתחנך באיטון קולג'. אחותו הצעירה, שרה, הייתה אף היא סופרת מצליחה. לאחר אפיזודה רומנטית עם אישה צעירה, שהסתיימה בכך שפילדינג הסתבך עם החוק, הוא עבר ללונדון, ובה החל בקריירה הספרותית שלו.
ב-1728 נסע פילדינג לליידן ללמוד. כאשר חזר, הוא החל לכתוב לתיאטרון, וכמה מעבודותיו ביקרו את הממשלה בראשות רוברט וולפול. חוק רישוי התיאטרון של 1737 היה תוצאה ישירה של מחזותיו של פילדינג, והוא אולץ לפרוש מהתיאטרון ולפנות לקריירה במשפטים.
עם זאת, פילדינג המשיך לכתוב. הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה "שאמלה", פרודיה על רומן המכתבים המלודרמטי של סמואל ריצ'רדסון, "פמלה". לאחר מכן הוא פרסם את "ג'וזף אנדרוז" (1742), עבודה העוסקת לכאורה באחיה של פמלה, ג'וזף.
עבודתו הגדולה ביותר, "קורות טום ג'ונס" (1749), היא רומן פיקרסקי מורכב בקפדנות המתאר כיצד אסופי עולה לגדולה.
אשתו הראשונה, שרלוט, שבהסתמך על דמותה הוא בנה את דמות הגיבורה ב"טום ג'ונס" (סופיה), מתה ב-1744. שלוש שנים לאחר מכן, פילדינג נישא למשרתת לשעבר שלה, מארי, בהתעלם מדעת הקהל. למרות זאת, הוא נעשה לשופט שלום, והקריירה הספרותית שלו הלכה מחיל לחיל. הוא ייסד את כוח המשטרה הראשון בלונדון, ה-Bow Street Runners ב-1750. עם זאת, בריאותו הידרדרה לרמה כזו, שהוא יצא את בריטניה בחיפוש אחר מרפא. הוא מת בליסבון ב-1754.
מערך האלבך

מערך האלבך (Halbach Array) הוא סידור מגנטים מיוחד, אשר מחזק את השדה המגנטי בצידו האחד, ומבטלו כמעט לגמרי בצידו השני. כיוון קטבי המגנטים מסתובב (בפאה הקדמית באיור: שמאלה, מטה, ימינה, מעלה, שמאלה). סידור זה דומה להצבת מגנטי פרסה בשרשרת, כך שקטבים זהים נוגעים.
תוצא זה התגלה תאורטית בשנת 1973 בידי ג'ון מאלינסון. ב-1980 גילה אותו קלאוס האלבך באופן בלתי תלוי, והשתמש בו כדי למקד קרניים במאיץ חלקיקים שבמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.

מערכי האלבך שטוחים

מודל למערך האלבך שטוח אידיאלי הוא לוח פרומגנטי אינסופי בעובי d, בין המישורים y=-d ו-y=0, אשר כיוון המגנוט בו מסתובב באופן רציף במישור x-y עם תלות מחזורית במקום x בלבד:
השדה המגנטי הנוצר מעל הלוח ():
השדה המגנטי מסתובב בכיוון הפוך מכיוון סיבוב המגנוט.

מתחת ללוח השדה המגנטי מתאפס.

שימושים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
שימוש פשוט ונפוץ במערך האלבך הוא בתור מגנט למקרר. מגנט כזה נצמד למשטח פאראמגנטי (המקרר) בכוח רב יותר מאשר מגנט אחיד פשוט.

גליל האלבך

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
הכללת הרעיון לגאומטריה גלילית מאפשרת כליאת השדה המגנטי כולו בחלקו הפנימי של גליל ממוגנט.
כנרת (שיר)

אודות השיר

השיר מתאר את הנופים הנשקפים מחוות כנרת וקבוצת דגניה א', בהם חיה ועבדה רחל המשוררת בתקופת העלייה השנייה. הוא נכתב מתוך הִזכרוּת וגעגועים, כשני עשורים לאחר שאירעו החוויות המתוארות בו. 

בממד הנופי המספר את חוויות העבר, המשוררת סוקרת שפע של צורות; עצמי הנוף זוכים להאנשה בטווח גילים רחב לעצמים הנצפים: להר חרמון הלבן, המכונה "סבא" בשל צבען של שערות שיבה (וגם מפני שבשפה הערבית הר החרמון נקרא جبل الشيخ כלומר הר הזקן), מיוחסת בדידות, אולי בשל המרחק היחסי מדגניה ובשל גובהו הבולט בסביבה הנופית, ואילו עץ הדקל, שצורת כפותיו הסתורות נראית כבלורית פרועה, מדומה ל"תינוק" ו"שובב", הנמצא בקרבת האני המשורר המסוגלת לדמיין אותו "משכשך" את "רגליו" באגם הכנרת הסמוך; נוסף להם מוזכר הכֶּרַכְּ, אחד משמותיו הקדומים של תל בית ירח הסמוך לדגניה. המשוררת מציינת שלל צבעים בנוף הנפרש לעיניה: אדום לכלנית; צהוב, סגול ולבן, הם צבעיו האפשריים של הכרכום; ירוק לירק; תכלת לשמים. 

לעומת זאת בממד הנפש הפנימי, העוסק בהווה, מתארת המשוררת דאגות מבואם של עוני וכפיפות ("שחוח"), מציאותי ומטאפורי, אשר יהוו מבחן לאהבתה ולנאמנותה לנופי הכנרת ולמעשה לנאמנותה אל עצמיותה שלה. בנוסף מתוארים חששות שמא תשכיח התקשרות לנופים מרשימים אחרים, המכונים: "משואות זרים", את נופי הכנרת. אבל הדאגות והחששות נדחים מפני הידיעה הפנימית שלא ישכחו הנופים ולא תינטש חווית הנעורים.
השיר נעשה אהוד ביישוב החדש ובחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה. הוא הולחן על ידי המשוררת והמלחינה נעמי שמר, וזכה לביצועים רבים במאה ה-20 והמאה ה-21.
סדזן

סדזן או אבחזיה הקטנה הוא מחוז היסטורי של אבחזיה, שגבולותיו לא ברורים לגמרי, אשר היה מיושב ב"סאדזים" ומכאן שמו. האזור ידוע מאמצע המאה התשע-עשרה כ"אבחזיה הקטנה".
"אבחזיה הקטנה" היה המונח בו השתמשו לתאר את אדמות אבחזיה שלא היו בשליטת שושלת צ'אצ'בה. לאחר המלחמה הרוסית-צ'רקסית, שנמשכה עד 1864, הועבר חלק הארי של ההרריים לאימפריה העות'מאנית, מספר תושבי קו החוף צומצם בהדרגה, והתיישבו בו מתיישבים נוצרים מלאומים שונים.
החלק הצפוני של סדזן כולל כיום חלק מסוצ'י רבתי, וחלקו הדרומי נכלל בתוך מחוז גגרה שבתחומי אבחזיה. אירועי סכסוך סוצ'י (1918-1920) התרחשו בסדזן.
כיום מתייחס מונח זה לאדמות שמצפון לנהר הבזיב או רכס גגרה. הגבול הצפוני של האזור שנוי במחלוקת ונמצא בין חוסטה, סוצ'י ונצ'פסוחו לכיף קודוש וחצי האי טאמאן (כיום במחוז קרסנודר).
קרב טרנסילבניה

רקע

לפני המלחמה הייתה רומניה חלק מהברית המשולשת, אולם עם פרוץ המלחמה הכריזה רומניה על נייטרליות, בטענה שהברית היא ברית הגנה ובמקרה הזה אוסטריה הייתה הצד התוקפן. לאחר שמעצמות ההסכמה הכירו בהסכם בוקרשט בתביעתה של רומניה על טרנסילבניה, הכריזה רומניה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-27 באוגוסט 1916.

המתקפה הרומנית (27 באוגוסט - 18 בספטמבר)

בליל ה-27 באוגוסט חצו שלוש ארמיות רומניות את הרי הקרפטים הבלתי מוגנים, ונתקלו בהתנגדות ספוראדית בלבד של יחידות גבול אוסטרו-הונגריות. התוכנית הרומנית קראה להתקדמות מהירה אל נהר מורש האסטרטגי, והציבה את בודפשט כמטרה האולטימטיבית. ההתקדמות העיקרית נערכה על ידי הארמייה השנייה, עם הארמיות הראשונה והרביעית באגפיה. הארמייה השנייה חצתה את הגבול בלילה שבין ה-27 ל-28 באוגוסט, והתקדמה לעבר טרנסילבניה.
בשלב הראשון של המתקפה (27 באוגוסט - 2 בספטמבר), הארמייה השנייה כבשה את הכפרים לפשה, פוטנה, נארוז'ה ו זבאלה ואלייס והתקדם לעבר קובאסנה. קרבות קשים התקיימו בוואמה בוזולוי, כאשר הרומנים כבשו את העיר וגרמו לאבדות כבדות לכוחות המגינים - 132 הרוגים ופצועים ו-492 שבויים. ב-29 באוגוסט נכבשה העיר בראשוב, וב-31 באוגוסט נתפסו הכפרים טוהאנול נואו וטוהאנול וצ'י. ב-2 בספטמבר הסתיים השלב הראשון של המתקפה הרומנית, כשהארמייה השנייה הגיעה לקו קאטלינה-זבאלה-דוברלאו-פריימר-פלדיוארה-וולדני. מצפון לארמייה השנייה, כבשה הארמייה הרביעית את מעבר טולגאש והתקדמה הלאה מערבה.
בשלב השני של המתקפה (3-10 בספטמבר), הארמייה השנייה חצתה את הנהר אולט ותפסה את העיר ספאנטו-גאורגה ב-7 בספטמבר. בסוף השלב השני, שלטה הארמייה השנייה בכל אזור בורזנלאנד, והגיעה לקו קטלינה-ארקוש-ואלצ'לה-פלדיוארה-סרקאיה-סינקה וצ'ה.
בשלב השלישי (11-18 בספטמבר), הארמייה השנייה כבשה את מרשטי, תפסה את המעבר של נהר האולט ברופאה, והשיגה דריסת רגל לצורך כיבוש העיר דיישוארה. כאן נהנו החיילים הרומנים מתמיכתם של התושבים המקומיים, וצעירה מהכפר פאראו אף הנחתה יחידת משנה רומנית מאחורי קווי האויב. ב-19 בספטמבר נצטוותה הארמייה השנייה לתפוס עמדה הגנתית בשטחים שכבשה, ולהחזיק את קו אודורהי-פאלוש-פישר-דיישוארה-טיקושו נואו-טורקלה-סאסאוש-רומנו נואו-קארטישוארה-אבריג'.
במהלך 29 ימי המבצע, התקדמה הארמייה השנייה למרחק של יותר מ-100 ק"מ מאחורי קווי האויב.

מתקפת הנגד (26 בספטמבר - 25 באוקטובר)

אריך פון פלקנהיין, שאך הודח מתפקידו כרמטכ"ל הגרמני, נטל את הפיקוד על הארמייה הגרמנית התשיעית והחל בהתקפה נגד הרומנים. ב-18 בספטמבר פגעו כוחות גרמניים בארמייה הרומנית הראשונה סמוך להאצ'ג, ואילצו אותם לעצור את התקדמותם ולעבור למגננה. שמונה ימים לאחר מכן תפס הקורפוס האלפיניסטי את העיר סיביו, וב-17 באוקטובר הובסה הארמייה הרומנית השנייה בבראשוב. הארמייה הרומנית הרביעית, למרות הלחץ מהאויב, המשיכה להחזיק בעמדותיה בהרים, אך ב-25 באוקטובר נסוגו הכוחות הרומנים לעמדותיהם מלפני המלחמה.

אזור התרבות ההונגרית

לאחר נסיגת הצבא הרומני מטרנסילבניה, הקימה הממשלה ההונגרית ביולי 1917, הממשלה ההונגריה יצרה את "אזור התרבות ההונגרית", שכלל את מחוזות קראשו-סרני, הוניאד, סבן, פוגאראש ובראשו, שהיו מיושבים בעיקר ברומנים, וגבלו עם רומניה. מחוזות אלה קידמו בברכה את הכוחות הרומנים בעת פלישתם, ומשום כך שהם אוחדו כעת ב"אזור התרבותי", כדי למנוע מהם חשיפה כלשהי ל"שינוי זר". עד סוף המלחמה נסגרו למעלה מ-3,000 בתי ספר יסודיים רומניים בטרנסילבניה.
גול! 2

עלילה

בסרט שעבר הוכר גיבור הסרט, סנטיאגו מונייז. מונייז הוא נער מקסיקני אשר היגר ללוס אנג'לס ממקסיקו כשהיה בערך בן 10. הוא שיחק כדורגל והראה הרבה כישרון בקבוצת חובבנים בעיר מולדתו, שם הוא נראה על ידי מגלה הכשרונות לשעבר של המועדון ניוקאסל יונייטד, גלן פוי. מונייז מגיע לאנגליה אחרי בעיות רבות, שם הוא נבחן במועדון ולאחר הרבה אירועים הוא עולה להרכב הבכיר, מתיידד עם כוכב הקבוצה גאווין האריס ומראה יכולות טובות בסיום העונה.
בתחילת הסרט השני חותם מונייז במועדון הפאר הספרדי ריאל מדריד. מונייז חווה התחלת עונה טובה במדריד לצד שחקני הגלאקטיקוס כמו דייוויד בקהאם, ראול גונזלס, אואן הארגריבס, רונאלדו, סרחיו ראמוס, רוביניו, גאווין האריס ואחרים. בנוסף הוא מתכנן להתחתן והוא התארס עם רוז הרמיסון, שהכיר בשנה שעברה בניוקאסל. הוא קיבל חוזה עתק במדריד שאיפשר לו לקנות בתים ומכוניות ולחיות חיי פאר.
הבעיות מתחילות לצוץ כשהוא כמעט דורס ילד ביציאתו מאימון. הילד הזה טען שמונייז והוא הם אחים חורגים, ושאמו עזבה את מקסיקו וילדה אותו בספרד. לאחר מכן הוא הראה לו תמונה של אימו, והכדורגלן ברח מהמקום במכוניתו. מאז פגישתו עם הילד חייו של מונייז נמצאו בירידה. כשנראה סוף סוף שהוא נמצא בעלייה, והוא פתח במשחק של קבוצתו הוא קיבל כרטיס אדום וירד מוקדם, מאוכזב אפילו ממה שקורה על המגרש. לאחר מכן הוא נפגש שוב עם אחיו החורג, ולאחר ריב ביניהם בורח האח הצעיר עם מכוניתו של מונייז, ופוצע את עצמו בתאונה.
בבית החולים רואה סנטיאגו את אימו למספר שניות. אחר כך מתפתח רומן בין מונייז לכתבת טלוויזיה, והוא נפצע ברגלו ולא מורשה לעזוב את ביתו. הוא הבטיח לארוסתו רוז שהוא יחזור לניוקאסל, אך כעת הוא לא יכול. כשניסה לסדר את העניינים איתה הוא לא צלח, והסתכסך איתה. בינתיים התפתח הרומן בינו לבין הכתבת. בנוסף הוא הסתכסך עם סוכנו גלן פוי, בטענה שהם רחוקים מידי והוא פיטר אותו.
לקראת סיום הסרט הבין סנטיאגו את מעשיו והוא ניסה להתנצל בפני רוב האנשים להם עשה עוול, חלקם (כולל ארוסתו) לא סלחו לו. קבוצתו העפילה לגמר ליגת האלופות והיא תתמודד נגד ארסנל. לאחר מחצית רעה בה ארסנל הובילה 2-0 הוכנס סנטיאגו. מאז כניסתו של מונייז החלה מדריד להשתפר, וגאווין האריס הבקיע שער כדי לצמק את התוצאה. כמה דקות לפני סיום המשחק מבקיע מונייז שער כדי להשוות את התוצאה, ובתוך תוספת הזמן מבקיע דייוויד בקהאם שער מכדור חופשי וריאל מדריד זוכה בגביע האלופות.

ביקורת

הסרט קיבל ביקורות מעורבות. האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 39%, המבוססת על ידי 18 מבקרים.
אאוגניוס השלישי

ביוגרפיה

נולד בשנת 1080 בפיזה כברנרדו דה פיזה (Bernardo da Pisa), והשתייך למשפחת פייגנלי די מונטמגנו, שהשתייכה לאריסטוקרטיה של פיזה. בין מאי 1134 לפברואר 1137 הוא הוסמך לכמורה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השני, שהתגורר באותה תקופה בפיזה. בהשפעתו של ברנאר מקלרבו הוא נכנס למסדר הציסטרציאני במנזר קלירבו בשנת 1138. שנה לאחר מכן הוא חזר לאיטליה כמנהיג הקהילה הסיסטרציאנית בסקנדיגליה. בסתיו 1140 האפיפיור אינוקנטיוס השני מינה אותו כאב המנזר של סן אנסטסיו בטרה פונטנה מחוץ לרומא. מכמה כרוניקות עולה כי הוא מונה לחבר במועצת הקרדינלים, אבל העדויות האלה נבעו כנראה מבלבול.
לאחר רצח האפיפיור לוקיוס השני הוא נבחר באותו היום לאפיפיור בשם אאוגניוס השלישי, וזאת לאחר שאף אחד לא התמודד על המשרה מולו, בשל הסכנה הרבה שהיא נשאה עמה באותה העת. כמה ימים לאחר מכן הוא נאלץ לברוח בפעם הראשונה מרומא, כאשר הסנאט הרומי היה עוין לשלטון האפיפיור. כתוצאה מכך, הוא גם היה יכול להתנגד למתקפתו של יריבו ארנולד מברשיה, שדרש ויתור על כוח הכנסייה. מאחר שאאוגניוס נאלץ לברוח מספר פעמים מרומא, הוא בילה שם רק חלק קטן מתקופת שלטונו.
במהלך שנת 1145 הופיעה בחצרו של האפיפיור אאוגניוס השלישי משלחת של אצילים צלבניים בראשם הוגו בישוף מנסיכות אנטיוכיה – המדינה הצלבנית שעמדה עתה חשופה לאיום המוסלמי. משלחות אחרות נשלחו לצרפת בה ראו הצלבנים מדינה – אם או אפילו מולדת שנייה. במקביל הגיעו לחצר האפיפיור משלחת של אנשי דת ארמנים שהביאו לפניו את מצוקת בני עמם שהיו האוכלוסייה הנוצרית העיקרית ברוזנות האבודה. בשנת 1145 הוציא אאוגניוס קול קורא למסע צלב. קול קורא זה עורר – בסיכומו של דבר - את תושבי אירופה לצאת במסע מחודש לכוון מזרח אך השפעותיו התאולוגיות והחוקיות מרחיקות לכת הרבה מעבר לכך.
האפיפיור אאוגניוס השלישי ראה מול עיניו את דמותו ודוגמתו של האפיפיור אורבנוס השני ואכן ציטוטים מנאומו של אורבנוס השני הם הבסיס לאיגרת. האיגרת הניחה את הבסיס לזכויות הצלבנים. מבסיס זה תצמח תורת האינדולגנציות העתידה –בתורה להיות הבסיס לרפורמציה הפרוטסטנטית. בדבריו פורש האפיפיור את חסותו על הצלבנים בדרכם אל ארץ הקודש. הם משפחתם ורכושם נהנים מהגנת הכנסייה, הריבית על חובותיהם נשמטת וחובותיהם מוקפאים. בנוסף על זכויות אלו הכריז האפיפיור כי ההשתתפות במסע הצלב היא – הלכה למעשה - סקרמנט האינדולגנציה (בלטינית: Indulgentia) - כתב מחילה . בכך יצר האפיפיור את התקדים והקביעה כי לכנסייה הקתולית הסמכות מישו והקדושים לנהל את "אוצר הסליחות" על פני אדמות.
בשנת 1146 החל מסע הצלב השני, שבראשו עמדו לואי השביעי, מלך צרפת וקונראד השלישי, מלך גרמניה, אולם למרות כמה הצלחות קטנות, מסע הצלב לא הצליח, ולא מילא את התקוות הרבות שנתלו בו. באותה העת נערכו גם מסע הצלב הונדי בצפון גרמניה כנגד הסלאבים, ומסע צלב בחצי האי האיברי נגד המורים, שאמנם לא זכו להצלחה רבה, אולם היוו פתח למסעים נוספים שבאו בעקבותיהם וזכו להצלחה רבה יותר.
כמה חודשים לפני מותו, חתם אאוגניוס השלישי. ב-23 במרץ 1153 על הסכם עם הקיסר פרידריך ברברוסה - חוזה קונסטנץ, אשר כלל את עזרת הקיסר נגד הרומאים המורדים. אולם, ב-8 ביולי אותה שנה מת אאוגניוס, עוד בטרם הספיק ברברוסה לעבור עם צבאו לרומא, ובמקומו נבחר לאפיפיור אנסטסיוס הרביעי.
אליזבת פאקרד

ביוגרפיה

פאקרד נישאה לכומר תיאופיליוס פאקרד ב-1839. הזוג וששת ילדיהם התגוררו באילינוי. לאחר שנות נישואים רבות החלה פאקרד לפקפק באמונות הדתיות של בעלה ובהשקפותיו התומכות בעבדות, וביטאה דעות מנוגדות לשלו.
ב-1860 החל פאקרד בהליכים לאשפוזה הפסיכיאטרי של אשתו. לפי החוק בעת ההיא ניתן היה לאשפז אישה נשואה לבקשת בעלה או האפוטרופוס שלה, ללא עדויות אחרות לאי שפיות שנדרשו במקרים אחרים. פאקרד שהתה שלוש שנים בבית מחסה. ב-1863 הכריזו עליה הרופאים כבלתי ניתנת לריפוי ושחררו אותה לביתה, שבו נכלאה שוב על ידי בעלה. פאקרד נמלטה מביתה בסיוע חבריה.
ב-1864 ניהלה פאקרד משפט ציבורי שארך חמישה ימים בלבד, וסוקר במדינה כולה, ובו הוכרה כשפויה וזכתה במשמורת על ילדיה.
פאקרד ייסדה ארגון שיצא נגד בתי המחסה לבלתי שפויים, הובילה שינויי חקיקה באילינוי וב-30 מדינות נוספות, ופרסמה כמה ספרים ובהם:
Marital Power Exemplified, ; Three Years Imprisonment for Religious Belief ; The Mystic Key or the Asylum Secret Unlocked
משטרת נהלל

ההיסטוריה של המקום

משטרת נהלל הוקמה על ידי הבריטים ב-1936 עם תחילת המרד הערבי הגדול כדי להגן על יישובי האזור. המבנה הוקם בסמוך לנהלל, על כביש 75 בין חיפה לנצרת שהיווה ציר אסטרטגי.
התחנה תוכננה על ידי האדריכל הבריטי אוסטין הריסון ונבנתה על ידי סולל בונה. בראשיתה נבנתה התחנה ללא מיגון בחומה היקפית אך ב-1939 היא בוצרה, נוספו שתי מצדיות ונבנתה חומת מגן.
ב-1939 מונה סרג'נט יצחק שבילי (שווילי) למפקד התחנה (בעקבות לחץ המוסדות היהודיים על השלטונות הבריטים). שבילי שירת בתחנה תקופה ארוכה והוערך מאוד על ידי ערביי הסביבה. בתחנה שירתו שוטרים יהודים וערבים, יחידת רוכבי סוסים ויחידה רכובה על טנדרים.
בנוסף לפעילות החוקית של התחנה, שנתמכה על ידי הבריטים, התקיימה במקום פעילות ביטחונית בלתי חוקית של ארגון ההגנה בתמיכת שוטרי התחנה היהודים ויצחק שבילי בראשם.
במהלך מלחמת העצמאות שימשה התחנה כמתקן מעצר וחקירה לשבויים. לאחר המלחמה הפך צה"ל את התחנה למחנה צבאי והוסיף מספר מבנים. ב-1960 ננטש המקום ועמד בשממונו שנים רבות. בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עקב מחאת תושבים נגד הכוונה להרוס את המבנה ההיסטורי וביוזמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל שוקמה התחנה, והוקם בה מרכז מבקרים למורשת השוטר והנוטר העברי בארץ-ישראל. בנו של יצחק שבילי, רמי שבילי, תרם חפצים אישיים של אביו למוזיאון והאדריכל פרדי כהנא ביצע את תכנון עבודת חידוש המתחם. החלקים האחרים של המבנה הם בשימוש משטרת התנועה הארצית.
מחבואים וגנבים (משחק ילדים)

היסטוריה

המשחק נהגה בשנות התשעים על ידי תושב טבריה שהסתמך על משחק דומה מארץ מוצאו רומניה. בהתחלה היו למשחק מספר גרסאות אך בשנים האחרונות הפכה הגרסה הנוכחית לשולטת והאחרות כמעט שנשכחו.

חוקי המשחק

לפני תחילת המשחק, המשתתפים קובעים מקום שבו "הכלא".  בתחילת המשחק מתמנה שחקן אחד ל"שוטר" ושאר השחקנים הם ה"גנבים". השוטר עומד בנקודה ידועה וסופר בקול עד למספר מוסכם. בסיום הספירה, השוטרים צריכים לחפש את הגנבים ולהכניס אותם "לכלא". הגנבים צריכים לנסות לברוח מ "הכלא".  
בסוף המשחק, נהוג להתחלף בין השוטרים לגנבים.

אסטרטגיה

בדרך כלל המשחק מתקיים בשטח גדול יחסית שמאפשר לשחקנים התגנבויות והתחמקויות זה מזה. 
הגנב האחרון, (שלא נתפס/ברח מהכלא) ממונה למנצח.  
השוטר שהצליח לתפוס כמה שיותר גנבים שלא ברחו, ממונה למנצח.