google/wiki40b huggingface dataset:
נוביליטאס

נוביליטאס (לטינית: Nobilitas) הייתה העלית של האצולה הרומאית.
מקורה של הנוביליטאס הוא בהסרת כל הגבלות הכהונה במגיסטראטות, שהוטלו על הפלבס למן ייסוד הרפובליקה בשנת 509 לפנה"ס, ההיתר שניתן לפלבאים לכהן בקונסולאט בשנת 367 לפנה"ס יביא בסופו של דבר להתפתחות הנוביליטאס שהיא האצולה הפטריקית-פלבאית.
אין במחקר המודרני או במקורות העתיקים הסכמה או הגדרה ברורה באשר לחברות בנוביליטאס, מוסכם על הכל שכל מי שאחד מאבותיו כיהן כמגיסטראט השתייך לנוביליטאס אולם המחלוקת היא על איזה כהונה מקנה את כרטיס הכניסה אליה. מתיאס גלצר סבור שכל מי שאחד מאבותיו היה דיקטטור, טריבון קונסולארי או קונסול השתייך לנוביליטאס מנגד יש ראייה שבזמנים קדומים סף ההשתייכות היה יותר נמוך ורק על הגדלת מספר המגיסטראטות הוא הועלה לסף שגלצר הציע. תאודור מומזן הציע הגדרה אלטרנטיבית לפיה את הנוביליטאס הרכיבו כל המשפחות שבשלב מסוים אחד מבניהם כיהן כמגיסטראט קורולי או היו ממוצא פטריקי אולם הגדרה זאת נדחתה לטובת הגדרתו של גלצר.
הנוביליטאס לא היו חוג סגור וכל אדם חדש שהיה הראשון ממשפחתו שנבחר לקונסול התקבל לשורותיהם. בעבר עלייתם של אנשים חדשים לקונסולאט היה מקובלת אולם למן המאה השנייה לפנה"ס כאשר הנוביליטאס יכלו להעמיד שני קונסולים בכל שנה ההעפלה לפסגת מסלול המשרות נעשתה קשה יותר ויותר לאנשים חדשים והנוביליטאס נהגו לזלזל בהם. גם הבוחרים אספת הקנטוריות נהגו להצביע באופן דומה ולעיתים רחוקות בחרו באדם חדש לקונסולאט.
הנוביליטאס שימרו את האחיזה שלהם במדינה הרומאית במשך כל תקופת הרפובליקה האמצעית והמאוחרת, הם ראו את הכהונה בקונסולאט כזכות שניתנה להם מתוקף מעמדם הרם וקיקרו היטיב לתאר את דרך חשיבתם שכינה אותם "קונסולים מן העריסה". הקונסולים לשעבר גם היווה את האליטה של הסנאט ובין הנוביליטאס התקיים דירוג של בכירותם על ידי מספר הקונסולים שכל משפחה העמידה.
סופה של הרפובליקה הרומית סימן את סופם של הנוביליטאס כמעמד בעל עוצמה במדינה. הקמת משטר הדיקטטורה של יוליוס קיסר בשנת 49 לפנה"ס הביא לעלייתם של אנשים חדשים רבים לקונסולאט, בניגוד לנוביליטאס הישנה האנשים החדשים היו נאמנים לחלוטין לקיסר וקיבלו את עול מנהיגותו. ההתנגדות לקיסר לא שככה והקשר לרציחתו שהונהג על ידי ברוטוס וקסיוס נועד להחזיר את הרפובליקה והחירות לנוביליטאס אולם בסופו של דבר הם הובסו שנתיים לאחר מכן בקרב פיליפי על ידי יורשיו של קיסר.
התבוסה בפיליפי שברה את כוחם של הנוביליטאס באופן סופי, משפחות רבות נקטלו בשדה הקרב ונכחדו ורבים אחרים הסכימו לקבל את עיקרון כפיפותם לשליט האוטוקרטי, קודם הטריאומווירים ואחר כך הקיסר. שרידי הנוביליטאס המשיכו להתקיים בתקופת השושלת היוליו-קלאודית אבל הם לעולם לא החזירו לעצמם את כוחם במדינה עד הכחדתם הסופית. כתוצאה מהאבדות הגדולות במלחמות האזרחים וגורמים אחרים שדילדלו את שורות המשפחות הקונסולאריות הורחבה ההגדרה של הנוביליטאס וכללה גם בנים למשפחות פראיטוריאניות ואנשים ממוצא פטריקי.
ורחובקה

תולדות הקהילה היהודית

יהודים הגיעו למקום כבר משנת 1750 בשל הפוטנציאל העסקי, בשל האדמות החקלאיות, בשל הפוריות ובשל השטחים הפתוחים שעל רובם הגדול היה ניתן להקים בתי חרושת ומפעלים. בשנת 1765 היו במקום 32 משפחות יהודיות, ובשנת 1776, עלה מספרם ל־44 משפחות. בשנת 1799 נוהלה העיירה ידי הברון סטניסלב פוטוקוצ'י, או בשמו הרשמי "הברון סטניסלב השני". הברון היה עשיר מאוד. הוא הקים מוסדות ציבור חשובים ליהודים: את בית כנסת שהיו בו שני חדרי תפילה, ואת בית הספר היהודי שהתנהל בשפת היידיש. בוורחובקה פעל רבי שמריה מוורחובקה, תלמיד הבעל שם טוב.
בשנת 1847 מנתה הקהילה היהודית 704 יהודים, וב-1897 מנתה 1,094 יהודים, שהיו כשליש מכלל התושבים. בתחילת המאה ה-20 היו במקום שלושה בתי כנסת שונים. ליהודים היו עיסוקים שונים: הם ניהלו דוכנים בירידים ובשוק, ניהלו מכולת ובית מרקחת מקומי. נוסף על כך, הם התפרנסו מעבודת חקלאות וממפעלים להאכלת סוסים. עיקרי הגידולים החקלאים היו: תבואה, סלק וסוכר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, במאי 1919, נרצחו בפוגרום כ-40 מהתושבים היהודים, ועשרות נוספים נפצעו. בעקבות המלחמה ברוסיה, יהודים רבים עזבו את העיירה, ובאמצע שנות העשרים נותרו בה רק כ-400 יהודים.

בתקופת השואה

בשנת 1926 חיו במקום כ־420 יהודים. בזמן מלחמת העולם השנייה, בסוף יולי 1941 כבשו הגרמנים את ורחובקה ולאחר זמן קצר הקימו בה גטו. באחד בספטמבר 1941 סופחה העיירה ורחובקה לטרנסניסטריה שבשליטת רומניה. בסתיו 1941 גורשו לוורחובקה כ-1,200 יהודים מבוקובינה ומבסרביה. היהודים שוכנו בצפיפות גדולה בבניין ציבורי בעיירה. היציאה מהגטו נאסרה, ותושבי הגטו נצטוו לשאת טלאי צהוב. חלקם נשלחו לעבודות כפייה במחנות מרוחקים. היהודים בגטו ורחובקה חגגו את החגים היהודיים ואף ערכו תפילות בציבור.
בחורף 1941–1942 מתו כמחצית מתושבי הגטו ממגפת טיפוס הבטן, מקור ומרעב. שני רופאים שעבדו בגטו עשו כמיטב יכולתם לצמצם את התפשטות המגפה. הרופאים היחידים בגטו, דוקטור לקסר ודוקטור ניקולאיה, הקימו בית תמחוי, ואף רקחו במו ידיהם תרופות שנועדו לחולים וליתומים. בשנת 1943 התירו השלטונות הרומניים לנשים תושבות הגטו לעבוד בכפרים הסמוכים תמורת מזון. בקיץ 1943 הועברו לגטו כספי סיוע שאספו יהודי רומניה, ובעזרתם הקימו בית חולים קטן. בשלב הזה הועברו מרבית יושבי הגטו לגטאות אחרים בטרנסניסטריה, אך נותרו בה כמה עשרות יהודים.
ורחובקה שוחררה ב-15 במרץ 1944.

חינוך היהודים

בית הספר היהודי הוקם בתוך מבנה בית הכנסת, והוא התנהל בשפת היידיש. בוורחובקה היו בין שניים - לארבעה בתי מדרש. חלקם התנהלו בידי הרב יוסף מושקוביץ', שחי בעיירה במאה ה-20. חוץ ממוסדות החינוך היהודים, היה במקום בית ספר נוצרי אחד ובית יתומים, אשר נהרס על ידי הנאצים, ולכן הילדים היתומים נשלחו אל מחוץ לעיירה, אל טרוסטיאנץ .

בית עלמין

ידוע שהיה בוורחובקה בית עלמין יהודי. משום שלא היה בו די מקום לקבורתם, הם נקברו בקברי אחים ובעומק קטן מאוד מפני שהקרקע הייתה קשה לחפירה בשל הקור.
במהלך השואה נהרס חלק נרחב מבית העלמין, ושטחו שימש את המקומיים לחקלאות. לאחר דיונים משפטיים הוחזר בית העלמין לידיים יהודיות, והוא עבר שיקום ושיפוץ שכלל הקמתה המחודשת של מצבה על קברו של רבי שמריה מוורחובקה ועל קבר האחים של יהודי העיר שהושמדו בשואה.
אופיר חיים

קריירה כשחקן

חיים החל לשחק הכדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, אך את הקריירה שלו החל בקבוצה בוגרת של עירוני ראשון לציון בעונת 1993/1994 כשהקבוצה הייתה בליגת המשנה, ובסוף העונה עלתה הקבוצה לליגה הבכירה. חיים שיחק בראשון לציון שלוש עונות, ובתחילת עונת 1996/1997 עבר לקבוצת מכבי הרצליה, אך באמצע העונה שב לעירוני ראשון לציון. בעונת 1997/1998 שיחק בקבוצת מכבי יפו, ובסופה העפיל עמה לליגה הבכירה לאחר שכבש 26 שערים והיה מלך השערים של הקבוצה.
לקראת עונת 1998/1999 חזר חיים למכבי תל אביב, ובאמצע עונת 2000/2001 עבר לקבוצת הפועל באר שבע. חיים סייע לקבוצה להעפיל לליגת העל, והמשיך לשחק במדיה שלוש שנים נוספות. בעונת 2003/2004 כבש חיים 16 שערים והיה מלך שערי ליגת העל בצוותא עם שי הולצמן, והיה שותף לעונה מוצלחת של הקבוצה שסיימה במקום הרביעי.
לקראת עונת 2004/2005 חתם חיים בקבוצה הטורקית איסטנבולספור, אך בדצמבר 2004 חזר למכבי תל אביב ושיחק במדיה עוד שנה וחצי. בעונת 2006/2007 חתם חיים במכבי נתניה כחלק ממסע הרכש הגדול של אייל ברקוביץ' ודניאל יאמר. בעונה שלאחר מכן חזר להפועל באר שבע ושיחק שתי עונות נוספות במדיה. בעונה הראשונה סבל מפציעה, אך בעונתו השנייה בקבוצה כבש חיים 7 שערי ליגה והיה שותף לעלייתה של הפועל באר שבע לליגת העל, ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
בעונת 2009/2010 שיחק חיים במכבי הרצליה בליגה הלאומית, ובעונת 2010/2011 חזר לליגת העל ושיחק בהפועל רמת גן. בקיץ 2011 חתם בקבוצת הפועל מרמורק מליגה א', וכעבור שנה פרש ממשחק פעיל ומונה למאמן הקבוצה.

קריירה כמאמן

חיים שימש מספר חודשים כמאמן הפועל מרמורק, ובדצמבר 2012 סיים את תפקידו במועדון. ב-18 בדצמבר 2013 מונה למאמן מכבי יפו.
ב-15 ביוני 2014 מונה חיים למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב, תפקיד אותו מילא במשך עונה אחת.
לקראת עונת 2015/2016 מונה למאמן קבוצת הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, ופוטר מתפקידו עם סיום העונה.
בתחילת עונת 2016/2017 מונה חיים לעוזר מאמן הפועל תל אביב תחת גיא לוזון. בדצמבר 2016 מונה חיים למאמן מכבי שעריים. בסיום העונה ירדה הקבוצה לליגה א' וחיים סיים את תפקידו.
ב-2 באוקטובר 2017 מונה חיים למאמן הפועל עפולה מהליגה הלאומית. ב-6 בדצמבר הוביל את הקבוצה לזכייה בתואר הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון על הפועל רמת גן בגמר גביע הטוטו לליגה הלאומית, ובתום עונת 2017/2018 הוביל אותה לפלייאוף העליון, והיא סיימה את העונה במקום השמיני.
ב-26 בנובמבר 2018 מונה חיים למאמן הפועל תל אביב, לאחר פיטוריו של קובי רפואה. במשחקו הראשון כמאמן בליגת העל סיימה הקבוצה בתיקו 1–1 מול מכבי נתניה. ב-6 בינואר 2019 פוטר מתפקידו לאחר שבעה משחקים בהם רשמה הקבוצה ניצחון אחד בלבד. ב-12 במרץ 2019 מונה חיים למאמן הפועל כפר סבא. בסיום עונת 2018/2019 עלתה הקבוצה לליגת העל למרות שפיגרה 10 נקודות מהמקום הראשון בתום הסיבוב השני, לאחר שנכנסה לרצף של 6 ניצחונות ב7 המשחקים האחרונים של העונה וצברה 19 מתוך 21 נקודות בפלייאוף.
ברית ורשה

היסטוריה

הברית נוצרה כדי לבלום את השפעת ארצות הברית, להתייצב כמשקל נגד לברית נאט"ו ולהגביר את ההשפעה באירופה ואסיה. הברית שלחה נשק למדינות כדי להגדיל את השפעת ברית המועצות בהן, או לאויביהן, כדי שבכל מקרה תהיה לה השפעה באותו אזור. הברית הידקה את הקשרים בין הגרורות בגוש הקומוניסטי ובפועל הייתה כלי לברית המועצות לשליטה במדינות הגוש המזרחי ולאפשר שליטה צבאית.
בברית ורשה נכללו המדינות: ברית המועצות, אלבניה, בולגריה, הונגריה, מזרח גרמניה, פולין, צ'כוסלובקיה ורומניה.  לברית ורשה הייתה עוצמה צבאית אדירה של כ־300 דיוויזיות, כמות רבה יותר מזו של ברית נאט"ו. ברית ורשה הוסיפה לעימות המזוין הבין־גושי. הברית ניסתה להשתלט על מדינות כמו טורקיה ויוון, שבהן עלה כוחו של השמאל בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. כמו כן דיכא הארגון מרידות אנטי-קומוניסטיות. 
חוקי הברית קבעו שעל כל חברות הברית חלה חובה לשלוח צבאות במקרה של תקיפה, וזאת בניגוד לחוקי ברית נאט"ו. כך, למשל, נצטוו כל חברות הברית בשנת 1968 להשתתף בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, מדינה שהייתה על סף מהפכה דמוקרטית.
הוחלט על הקמת מפקדה משותפת ותוכניות צבאיות משותפות. בראש הברית עמד גוף מדיני עליון וגוף צבאי עליון - המפקדה המאוחדת של הכוחות המזוינים של ברית ורשה. בראש המפקדה עמד מרשל סובייטי. מדי שנה היו נערכים תמרונים צבאיים משותפים.
קיימת טענה  שעשרים שנה לאחר הקמתה, רקחה הברית הזו את אחד המבצעים המפחידים ביותר שידעה האנושות, "שבעה ימים לנהר הריין". המבצע פירט בדיוק מטלטל כיצד בירות וערי אירופה המערבית יופצצו באטום וייכבשו תוך ימים ספורים. המטרה: להגיע לחוף האוקיינוס האטלנטי שבועיים מפרוץ המלחמה, למנוע מארצות הברית ומקנדה לספק תגבורת – ולנצח.
ב־1 ביולי 1991, כתוצאה מהתפוררות הגוש הקומוניסטי וברית המועצות בסוף שנות השמונים, פורקה ברית ורשה. החל מ-1999 ובמשך כעשר שנים, הצטרפו בזו אחר זו לנאט"ו מדינות שהיו חברות בברית ורשה. בשנת 2004 הצטרפו לברית הצפון אטלנטית גם המדינות הבלטיות, שהיו חלק מברית המועצות.
אייל קוהל

מאפיינים

אייל קוהל הוא אייל קטן יחסית, גובהו בכתפיים 65–70 ס"מ, אורך ראשו וגופו כ-140 
ס"מ, אורך זנבו כ-20 ס"מ, ומשקלו 50–60 ק"ג. יש מחלוקת בין חוקרים שונים על מידות גופו.
צבע פרוותו נע בין חום לחום אדמדם, חלקו הקדמי אפור כהה או שחור, תחתית זנבו לבן, ומסביב לעיניו צהבהב. גופו ארוך וצר, זנבו בנוני, ואוזניו ורגליו קצרים. לזכרים קרניים קטנות באורך של 25–47 ס"מ, ובהם שלושה סיעופים בלבד. אייל חזירוני ואייל קלמיאן דומים מאוד במבנה גופם לאייל קוהל, אם כי אייל חזירוני גדול יותר, רגליו ארוכות יותר, וגופו מנוקד בכתמים לבנים, ואייל קלמיאן מתאפיין בפרווה חומה ללא כתם שחור וכדומה.
אייל קוהל אנדמי לאי "Bawean" הממוקם בין בורניאו לג'אווה שבאינדונזיה. באי קיימים שתי אוכלוסיות נפרדות, הקטנה בדרום האי, והגדולה באזורים ההררים של צפון האי, הטווח הכולל הוא כ-220 קמ"ר. בית גידולם כולל יערות ויערות הרריים עם צמחייה צפופה וקרחות יער. תזונתם כוללת עשבים, דשאים ועלים שונים.
לאחר תקופת היריון של 225–230 ימים, נולד עופר אחד ולעיתים נדירות שניים. פרוותו של העופר בהירה עם כתמים לבנים הנעלמים אחרי מספר שבועות. לזכרים מתחילות לצמוח קרניים בגיל שנה.
איילי קוהל הם איילים טריטוריאליים החיים בגפם, ופעילים בעיקר בלילה. במשך היום הם נחים במעבה הצמחייה, ויוצאים לקראת הערב לקרחות היער בשבילים קבועים. אף על פי שהאיילים בודדים, הם קולנים יחסית, ומתקשרים אחד עם השני במגוון קולות. מין זה אינו מגיב בקריאת אזהרה בהתקרבות סכנה, אלא חומק בשקט כדי לא להתגלות.

איומים ושימור

אויביו הטבעיים של אייל קוהל בוגר הם פיתונים מרושתים, אם כי הם אינם נפוצים באי בצורה נרחבת; העופרים עשויים להיטרף גם על ידי עופות דורסים, וקופים שונים.
בעבר היו איילי קוהל ניצודים על ידי התושבים המקומיים. משנת 1960 השתולל ציד רציני, כאשר שטחים גדולים של יער נכרתו לצורך מטעי עץ טיק, ונתנו לציידים גישה קלה יותר. בסביבות 1977 הציד פחת, ונתן לשתי האוכלוסיות אפשרות להתאושש מעט.
כיום, האיומים המרכזיים על מין זה הם ציד, שריפה מכוונת של הצמחייה על ידי התושבים, למטרות שונות, ובעיקר כלבי בית. ב-1979, הוקמה שמורת טבע, המספקת הגנה לאיילים מפני שריפות וכלבים, וכן דילול עצי טיק, כדי לתת לעצים שונים להתפתח. כמו כן קיימים עדרים קטנים בגני חיות. למרות זאת אייל קוהל מסווג על ידי IUCN כמין ב"סכנת הכחדה חמורה" (אם כי האוכלוסייה נמצאת במגמת עלייה) ומספר הפרטים כיום נאמד בכ-250 בלבד.
יובל פרס

ביוגרפיה


יובל הוא בנו של יוחנן פרס, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב. הוא סיים דוקטורט בשנת 1990 בהנחיית הלל פורסטנברג ובשנת 1993 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.הוא גם לימד באוניברסיטה העברית. מ 2006 עד 2018 הוא עבד בחטיבת המחקר של מיקרוסופט.
האצ'יסון ומפואה

היסטוריה

האצ'יסון ומפואה היא מיזוג של שתי החברות שנוסדו במאה ה-19. "רציפי הונג קונג ומפואה", שהוקמה בשנת 1863 על ידי הסוחר הבריטי ג'ון דופון האצ'יסון, והאצ'יסון אינטרנשיונל שהוקמה בשנת 1877. בשנת 1960 עברה השליטה על "רציפי הונג קונג ומפואה" לידי "האצ'יסון אינטרנשיונל". ובשנת 1977 רכשה "האצ'יסון אינטרנשיונל" את כל יתרת המניות של "רציפי הונג קונג ומפואה", החברות מוזגו ונוצרה חברת "האצ'יסון ומפואה". הדבר התבצע תחת הנהגתו של סר דאגלס קלאג (1917–1981).
למרות נכסיה הטובים בתחומים רבים, נקלעה החברה לבעיות כספיות, מהן נחלצה במימונו של בנק HSBC, שקיבל בתמורה 22% מהחברה. בעקבות משבר זה, הוחלף סר דגלאס קלאג. ב-25 בספטמבר 1979, עם סיום המסחר בלונדון, הכריז HSBC כי הוא מוכר את חלקו בחברה תמורת 639,000,000 דולר הונג קונגי.

פעילות בישראל

האצ'יסון ומפואה היא מהמשקיעים שהקימו את חברת פרטנר ב-1999. בתקופה זו היא הייתה הבעלים של קבוצת אורנג' העולמית, ומכאן הגיע לפרטנר המותג אורנג'. בשנת 2009 מכרה החברה את פרטנר לאיש העסקים אילן בן דב. אך בעקבות קשיים כלכליים מכר בן דב בינואר 2013 את רוב אחזקותיו בפרטנר לחברת האחזקות של חיים סבן, "סבן קפיטל". סבן רכש כ-33 אחוז ממניות החברה.
האצ'יסון שותפה באמצעות חברת "האצ'יסון מים בע"מ" עם חברת  הנדסת התפלה במיזם הקמת מתקן התפלה שורק. המתקן החל לפעול באוגוסט 2013 ויספק כ 20% מצריכת המים הביתית בישראל.
יורג היינריך

קריירה מוקדמת, פרייבורג ובורוסיה דורטמונד

היינריך שיחק כנער במועדוני חובבים בגרמניה המזרחית, ובשנת 1990 החל לשחק בקיקרס אמדם ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה. בשנת 1994 התגלה כשרונו על ידי פרייבורג, והוא חתם בקבוצה שעלתה אל הבונדסליגה עונה קודם לכן, כאשר היה בן 25. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1994/95, פתח היינריך בהרכב ב-33 משחקים, כולל בניצחון הגדול 5-1 על באיירן מינכן, בו הבקיע את השער החמישי. בעונה זו סיימה פרייבורג באופן מפתיע במקום השלישי, כאשר בנוסף להיינריך שיחקו בה שחקנים כרודולפו קרדוסו וינס טוט. היינריך כבש שבעה שערים בעונת שיא זו. את עונת 1995/96 פתח היינריך בפרייבורג, אך בחלון ההעברות של החורף עבר לבורוסיה דורטמונד, והשתלב מיד בקבוצה. היינריך פתח בכל אחד מהמשחקים של בורוסיה דורטמונד עד לסוף העונה, וזכה עמה באליפות הבונדסליגה, והמשיך לשחק במועדון עוד שתי עונות רצופות, בהן היה שחקן קבוע בהרכב. עם בורוסיה דורטמונד היינריך זכה בליגת האלופות בשנת 1997, לאחר ניצחון 3-1 על יובנטוס במשחק הגמר, בו שיחק 90 דקות. ניצחון זה זיכה את בורוסיה דורטמונד בכרטיס לגמר הגביע הביניבשתי בדצמבר 1997. במשחק זה דורטמונד ניצחה 2-0 את קרוזיירו הברזילאית, כשהיינריך משחק 90 דקות.

פיורנטינה וחזרה לבורוסיה דורטמונד

בקיץ 1998 חתם היינריך בפיורנטינה מהסרייה א', שם שיחק שתי עונות, צבר 57 הופעות והבקיע חמישה שערים. בתום התקופה שב היינריך לבורוסיה דורטמונד, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בעונת 2001/02 זכה היינריך עם בורוסיה דורטמונד באליפות נוספת בבונדסליגה, והשתתף בגמר גביע אופ"א באותה עונה, בו הפסידה הקבוצה 3-2 לפיינורד, ובעונה העוקבת השתתף עם הקבוצה בליגת האלופות, ממנה הודחה למרות שצברה עשר נקודות מתוך 18 בשלב הבתים השני. בקדנציה זו, היינריך צבר 63 הופעות בקבוצה, והבקיע שבעה שערים.

פ.צ. קלן ושלהי הקריירה

בקיץ 2003 חתם היינריך בפ.צ. קלן, שם שיחק עונה אחת, בסיומה פרש מכדורגל מקצועני. היינריך המשיך לשחק כדורגל בקבוצות חובבים, המפורסם שבהם הוא אוניון ברלין.

קריירה בינלאומית

היינריך שיחק בנבחרת גרמניה החל משנת 1995, והבקיע שני שערים ב-37 הופעות. היינריך השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998 בו שיחק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת, עד להדחתה ברבע הגמר מול נבחרת קרואטיה, ובגביע הקונפדרציות בשנת 1999. הופעתו האחרונה של היינריך בנבחרת נערכה בשנת 2002.
אני ואתה (שיר)

אני ואתה הוא שיר שנכתב על ידי אריק איינשטיין והולחן על ידי מיקי גבריאלוב, ומתחיל במילים "אני ואתה נשנה את העולם". לשיר מספר ביצועים והמפורסם מביניהם הוא של אריק איינשטיין. הוא פורסם לראשונה עם פרסום האלבום "בדשא אצל אביגדור" ב-1971. שנה אחרי פרסומו, זכה גם לגרסה איטלקית של להקת הרוק המתקדם האיטלקית Capsicum Red, שבה הוא נקרא "Rabbia e Poesia" ("זעם ושירה"). הלהקה השתמשה בלחן עד 2002 מבלי שקיבלה את זכויות היוצרים ממיקי גבריאלוב.
דורג במקום השלישי במצעד הפזמונים העברי ה'תשל"א, על פי דירוג קול ישראל ובמקום השני על פי דירוג גלי צה"ל.
לאחר פטירתו של איינשטיין, צוטט השיר על ידי שגריר ישראל באו"ם, רון פרושאור, שאמר כי מילות השיר מבטאות בפשטות את הרעיון עליו הוקם ארגון האומות המאוחדות.

הנוסח המלא

אֲנִי וְאַתָּה נְשַׁנֶּה אֶת הָעוֹלָם,
אֲנִי וְאַתָּה אָז יָבוֹאוּ כְּבָר כֻּלָּם,
אָמְרוּ אֶת זֶה קֹדֶם לְפָנַי,
זה לֹא מְשַׁנֶּה - אֲנִי וְאַתָּה נְשַׁנֶּה אֶת הָעוֹלָם.
אֲנִי וְאַתָּה נְנַסֶּה מֵהַתְחָלה,
יִהְיֶה לָנוּ רַע אֵין דָּבָר זֶה לֹא נוֹרָא,
אָמְרוּ אֶת זֶה קֹדֶם לְפָנַי, 
זה לֹא מְשַׁנֶּה - אֲנִי וְאַתָּה נְשַׁנֶּה אֶת הָעוֹלָם.
אֲנִי וְאַתָּה נְשַׁנֶּה אֶת הָעוֹלָם,
אֲנִי וְאַתָּה אָז יָבוֹאוּ כְּבָר כֻּלָּם,
אָמְרוּ אֶת זֶה קֹדֶם לְפָנַי,
זה לֹא מְשַׁנֶּה - אֲנִי וְאַתָּה נְשַׁנֶּה אֶת הָעוֹלָם.
קידום מקצועי

תמורות בתהליכי קידום עובדים

בשני העשורים האחרונים השתנה תפקידו של הארגון בניהול קידום העובדים. אם בעבר תפקיד הארגון היה קידום מעמדה "שולטת" בה לארגון הייתה שליטה כמעט מלאה על הקריירה של העובד, כיום הגישה היא שהארגון "תומך" בהחלטות העובד אשר לוקח אחריות אישית על קידומו העתידי.
במקביל עבר הקידום שינוי מקידום היררכי בארגון בעקבות וותק ושלבים מקצועיים תוך פיתוח הקריירה בארגון, לשינויים ומעברים תכופים בין ארגונים, דבר המאלץ את העובד ואת הארגון להסתגל לשינויים אלו, ומגביל את הארגון בתכנון לטווח ארוך.

נקודת מבטו של הארגון

כצעד מקדים לקביעת אופי ותהליכי קידום מקצועי, על הארגון לבחון את התרבות של הארגון ושל העובד. רק לאחר זיהוי הפרמטרים הנדרשים וגיבוש "תמונת מצב" ניתן יהיה לקבוע ולבנות תהליך קידום נכון, הגון והגיוני.
ניהול נכון של תהליך הקידום מונע עזיבת עובדים ומעלה את אחוז הגיוס של עובדים חדשים, מאידך, זיהוי לא נכון של הגורמים, גורם ל"עצבנות" במערכת ואחוז נטישה גבוה, חוסר מחויבות מצד העובדים וקושי בגיוס עובדים.

שלבי קריירה וקידום עבור פרטים

הפרט עובר מספר שלבים במהלך חייו המשפיעים על תפיסתו והרגשתו לגבי עצמו ולגבי העבודה.
שלב ה"חקירה" – (גיל הנעורים עד אמצע שנות העשרים) – הפרט חוקר תחומי לימוד, עבודה, ואלטרנטיבות שונות.
שלב ה"ההתנסות" – (אמצע שנות העשרים עד תחילת שנות השלושים) – התנסות במגוון תחומים ו/או מעבר בין עבודות, תפקידים בניסיון לבצע התאמה בין הידע, היכולות והרצונות לבין העבודה.
שלב "הקמה וקידום" – (שנות השלושים עד אמצע שנו הארבעים) – שלב בניית היכולת האישית והמקצועית, השפעה, והכרה בתחום העיסוק.
שלב "צומת הביניים" – שלב בו הפרט מגלה כי העתיד מוגבל ולא בטוח שהוא יכול להשיג את כל רצונותיו. כתוצאה מכך הפרט בוחר בדרך כלל באחת משלושת הרכים הבאות: הראשונה, כניסה לדיכאון ("משבר שנות הארבעים"), השנייה, שמירה על שיגרה עד פרישה לגמלאות, והשלישית, בחינת מהלך החיים, שינוי צורת חשיבה והסתגלות לשינוי בחשיבה הבאה לביטוי גם בבחירת המשך הקריירה.
הלכות צבא

הלכות צבא הוא התחום ההלכתי שעוסק בהתנהגות הראויה בצבא ובמלחמה, ובקיום ההלכה כפי שהיא מתבטאת במסגרת הצבאית.

בחז"ל

בספרות חז"ל אין עיסוק רב בשאלת קיום ההלכה במסגרת הצבאית, אולם במסכת עירובין מובא רצף של הלכות הבאות להקל על היוצאים למלחמה: היתר לקחת עצים ללא חשש גזל, ופטור מנטילת ידיים, מעישור דמאי ומעירובי חצרות. (משנה עירובין א, י). בתלמודים מבואר שהלכות אלו נקבעו בשעה ש"חנו על הבאר", וככל הנראה מדובר במצור על החקרא במהלך מרד החשמונאים.

בראשונים

הדיון בהלכות צבא בתקופת הראשונים, הוא מועט ומפוזר במקומות שונים. 
הרמב"ם במשנה תורה אסף את הלכות הצבא ב"הלכות מלכים ומלחמותיהם" פרקים ה-ח והוא ככל הנראה היחיד בתקופה זו שריכז הלכות אלו בצורה מסודרת. עדות לכך שהדיון ההלכתי בנושאים אלו היה דל אנחנו יכולים למצוא בכך שלפעמים מקורותיו של הרמב"ם הם לא התלמוד, אלא מקורות תנאיים כגון הספרא ואפילו המקרא עצמו.

באחרונים

החפץ חיים חיבר ספר בשם "מחנה ישראל", שיועד לחיילים ששירתו בצבאות זרים באירופה. הספר כולל דברי מוסר ואמונה, וכן הלכות בסיסיות, בעיקר בדיני שבת ותפילה. כך נכתב בהקדמה:
ועל פי הרוב אנשי הצבא עומדים במקום שאין מצוי להם ממי לשאול אפילו דינים הפשוטים וכל שכן דברים הצריכים עיון ועל כן מצאתי את עצמי מחויב בדבר לערוך מפי סופרים וספרים את הדינים הנצרכים להם (והכל בדבר שאין מתנגד לחוקי הקיר"ה).

במדינת ישראל

עם הקמת צה"ל בשנת 1948, ייסד הרב שלמה גורן את הרבנות הצבאית, ועמד בראשה עד שנת 1971. בתפקיד זה הקים את התשתית לשירות חיילים דתיים בצבא, כולל פסיקת הלכה בנושאים צבאיים. בין הספרים שיצאו בשנים אלו ניתן למנות שלושה מכרכי "משיב מלחמה", שו"ת בענייני צבא, מלחמה וביטחון, ואת "קובץ פסקי הלכות צבא" שיצא בשנת תשי"ט בהוצאת הרבנות הצבאית. הרב גורן עסק בסוגיות מורכבות, ובין היתר התיר עגונות, החל ממלחמת השחרור ועד עגונות אח"י דקר ואח"י אילת.
ספרי הלכה צבאית נוספים הם שו"ת "כחיצים ביד גיבור" (ארבעה כרכים) של הרב אביחי רונצקי, שמונה לאחר מכן לתפקיד הרב הצבאי הראשי, שו"ת "קשרי מלחמה" (חמישה כרכים) של הרב אייל קרים, שעם כניסתו של הרב רונצקי לתפקיד הרב הצבאי הראשי מונה לראש תחום הלכה ברבנות הצבאית, ספר "בעמק ההלכה" של הרב זכריה בן-שלמה, שו"ת "מלומדי מלחמה" של הרב נחום אליעזר רבינוביץ', ספר "משא בהר" של הרב אברהם אבידן, "הצבא כהלכה" מאת הרב יצחק קופמן, ושו"ת "המורים בקשת" של הרב מישאל רובין.
בין ספרי ההדרכה המעשית ניתן למצוא את "דיני צבא ומלחמה" של הרב שלמה זלמן מן-ההר, "הלכות צבא" של הרב זכריה בן-שלמה, "הצבא כהלכה" של הרב יצחק קופמן, "צבא כהלכה" של הרב יוסף צבי רימון ו"ספר הראל" של הרב אליעזר שנוולד. בשנים האחרונות מוציא מדור הלכה של הרבנות הצבאית חוברות בנושאים ספציפיים כמו הלכות חגים או חוברות הדרכה ליחידות השונות.
נורמה (אנליזה)

באנליזה מתמטית, נורמה היא פונקציה ממשית המוגדרת על מרחב וקטורי, ומתאימה לכל וקטור ערך ממשי, באופן שמתמלאים מספר תנאים. תנאים אלו מבוססים על התכונות היסודיות של האורך המוכר במרחב האוקלידי. מרחב וקטורי שמוגדרת עליו נורמה נקרא מרחב נורמי. בדומה למטריקה, שהיא הכללה חופשית ורחבה של מושג האורך, הנורמה מודדת מרחקים יחסיים, ואפשר לראות בה מטריקה שאינה מושפעת מהזזות.

הערך המוחלט

הערך המוחלט הסטנדרטי הוא נורמה המוגדרת על הישר הממשי עצמו.

נורמה במרחבי מכפלה פנימית

בכל מרחב מכפלה פנימית מוגדרת נורמה על ידי , כאשר  המכפלה הפנימית במרחב. אומרים שהנורמה הזו מושרית על ידי המכפלה הפנימית. 
משפט: נורמה מושרית על ידי מכפלה פנימית אם ורק אם היא מקיימת את שוויון המקבילית, הוא .
הסיבה לכך (במקרה הממשי) היא שאם הנורמה אכן מושרית על ידי מכפלה פנימית, אפשר לשחזר את המכפלה הפנימית על ידי "הזהות הפולרית" , ובמקרה זה חישוב ישיר מראה שהנורמה מקיימת את שוויון המקבילית. הנוסחה למכפלה פנימית של מרחב וקטורי מעל המרוכבים מעט יותר מסובכת.

יחס דומה, מעט כללי יותר, מתקיים בין תבניות ריבועיות לבין תבניות ביליניאריות.

הנורמה הסטנדרטית במרחב האוקלידי

הנורמה המקובלת ביותר במרחב הווקטורי  היא 
, הנקראת הנורמה הסטנדרטית. זוהי הנורמה הטבעית במרחבי מכפלה פנימית ומקיימת את התכונות הגאומטריות המוכרות לנו.

נורמת המקסימום

נורמת המקסימום של וקטור היא הערך המוחלט הגדול ביותר מבין הקואורדינטות שלו, כלומר .
נורמת המקסימום היא הגבול של הנורמות Lₚ כאשר  שואף לאינסוף, במובן הבא: .
אברהם תשובה

ביוגרפיה

אברהם תשובה נולד בלוב, רביעי בין עשרה ילדים, וב-1949 עלתה משפחתו לישראל. 
תשובה עלה כשהוא חולה בשיתוק ילדים ובמשך קרוב לעשור אושפז בבית חולים אלי"ן בירושלים ועבר שלושה ניתוחים בעמוד השדרה.
לדבריו: "המדינה לא דאגה לחסן בזמן את אלה שנפגעו, עשו לנו ניתוחים מיותרים שלא היו מחויבי המציאות, טיפלו בנו בדרכים לא נכונות ולא דאגו לשיקום. אני שהיתי בבתי חולים במשך עשר שנים ברציפות. לא למדתי ובגיל 13 חזרתי לשכונה שלי, רמת עמידר ברמת גן, ללא השכלה יסודית. לא הייתה לי מסגרת שתממן השכלה ולא היה טיפול רפואי המשכי. לקחתי את הקביים והלכתי לשחק כדורגל בשכונה. לא ידעו מה לעשות איתנו, הילדים המשותקים. אותי שלחו לבית אבות כי הייתי צריך להיות שלושה חודשים בגבס. יש לי מכתב מבית החולים שבו הם כותבים ש'הילד משתולל ולא רוצה להישאר במקום'. אז שלחו אותי הביתה כדי שאמא שלי, שטיפלה בעשרה ילדים, תטפל גם בי".
ב-1961 הצטרף למרכז הספורט לנכים ברמת גן והחל להתאמן בטניס כיסאות גלגלים, שחייה וכדורסל כיסאות גלגלים. בהמשך השתלב בצוות המקצועי של המרכז, השתלם בקורס מאמנים במכון וינגייט ומונה למאמן נבחרת הנשים בכדורסל. מאוחר יותר מונה לדובר מרכז הספורט לנכים, לאחר עשרות שנים של סיקור עיתונאי בתחום ספורט נכים. כתבתו הראשונה בתחום פורסמה ב-1969 ובמשך השנים הוא סיקר תחרויות עבור העיתונים חדשות, דבר, מעריב, על המשמר וידיעות אחרונות. בנוסף שימש עד 2015 דובר התאחדות הוועד הפראלימפי.
כספורטאי, השתתף באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968) ובאולימפיאדת הנכים היידלברג (1972). באולימפיאדת תל אביב זכה במדליית זהב עם נבחרת הכדורסל והתחרה גם במקצועות האתלטיקה, דורג במקום ה-12 במרוץ עגלות ל-60 מטר ובמקום ה-21 בתחרות סללום. באולימפיאדת היידלברג היה מאמן נבחרת הנשים בכדורסל שדורגה במקום השלישי וזכתה במדליית ארד.
ב-2007 עוטר באות יקיר איל"ן.
ב-2012 הוענק לו פרס שרת התרבות והספורט על מפעל חיים.