google/wiki40b huggingface dataset:
ישיבת אור החיים

היסטוריה

הישיבה הוקמה על ידי הרב אלבז בשנת 1969 בדירה בשכונת הבוכרים וכללה קבוצה בת ארבעה עשר תלמידים. כיום מונה הישיבה כשלוש מאות תלמידים . רוב תלמידיה נמנים עם עדות המזרח. היא שוכנת ברחוב עזרא שבשכונת גאולה.
לישיבה עשרות מוסדות בישראל הקשורים אליה, כולל מעונות יום גנים, תלמודי תורה, בתי ספר, ישיבות וכוללים.
בתוך מבנה הישיבה קיימת ישיבה תיכונית חרדית בשם "אגדלך", בראשות הרב חיים אלבז.
במשך 20 שנה מסר הרב עובדיה יוסף שיעור שבועי בישיבה. משגיח הישיבה הוא הרב ינון מורי. בעבר מילא את התפקיד הרב שלמה בניזרי היה בעבר משגיח הישיבה.
הישיבה עורכת סיורי היכרות לקבוצות של צעירים חילוניים. בחודש אלול נערכת בישיבה אמירת סליחות בהשתתפות אורחים. הישיבה מקיימת הרצאות ושיעורי תורה וכן סמינרים לזוגות נשואים.
שניים מבוגרי הישיבה, שלמה בניזרי ועופר חוגי, היו חברי כנסת מטעם מפלגת ש"ס.
מייקל פיט

ביוגרפיה

פיט נולד בעיירה ווסט אורנג' שבניו ג'רזי, הצעיר מבין ארבעה אחים. משפחתו ממוצא אנגלי ואיטלקי.
בגיל 16 עבר להתגורר בניו יורק כדי לפתח קריירת משחק ועבד במספר עבודות מזדמנות.
פיט למד משחק ב"אקדמיה האמריקאית לדרמה" והשתתף בשיעורים של חבר קרוב שלו שלימד במקום.
החל מ-2005, יוצא פיט עם הדוגמנית ג'יימי בוצארט.

קריירה

בשנת 1997, הופיע פיט לראשונה בטלוויזיה כשהתארח בסדרה "Dellaventura". ב-1998, התארח בפרק בסדרה "חוק וסדר".
מאוחר יותר, גילתה אותו סוכנת במקרה כאשר צפתה בו במופע תיאטרון אוף ברודוויי, והביאה אותו לשחק ב-15 פרקים בעונה השלישית של הסדרה "דוסון קריק", בה למעשה התפרסם לראשונה. 
בשנת 2000, עשה פיט את הופעת הבכורה המוצלחת שלו בהוליווד בדרמה "למצוא את פורסטר" והמשיך לסרטים "ילד רע", "נוסחה לרצח" בתור הנער המבריק ג'סטין פנדלטון ולדרמה המוזיקלית "הדוויג והשארית העצבנית" בה התבלט במיוחד בתפקיד הנער הגאה הביישן טומי גנוסיס.
בשנת 2003, הצליח פיט לפרוץ לתודעה בתפקיד חושפני שעשה עבור ברנרדו ברטולוצ'י בדרמה הארוטית "החולמים", בה שיחק סטודנט אמריקאי בשם מת'יו הלומד בפריז במהלך מהומות מאי 1968 ומתחבר עם שני סטודנטים מקומיים תאו (לואי גארל) ואיזבל (אווה גרין). ב-2004, הוא השתתף בתפקיד משנה במותחן האימה שובר הקופות "הכפר".
בשנת 2005, פיט שיתף פעולה עם במאי הסרט האהוב עליו ביותר "איידהו שלי", גאס ואן סנט בדרמה המוזיקלית "הימים האחרונים" בתור המוזיקאי בלאק שדמותו מבוססת על האמן האובדני קורט קוביין.
ב-2007 הופיע פיט בסרט "משחקי שעשוע", הגרסה האמריקאית השנויה במחלוקת של מיכאל הנקה  לסרטו האוסטרי המוערך, ובסרט "משי" לצד קיירה נייטלי.
בשנת 2010 זכה לשבחים על תפקידו הראשי בסדרת המופת "אימפריית הפשע" בתור ג'ימי, בן חסותו של גזבר אטלנטיק סיטי נאקי תומפסון (סטיב בושמי). ב-2011, הופיע בסרט "הוגו", וב-2012, בסרט "שבעה פסיכופתים".
בשנת 2014, שיחק בסרט "לשדוד את המאפיה","המקור" וכן התארח בסדרה "חניבעל".
בשנת 2017 שיחק בסרט הפעולה "הרוח במעטפת", המבוסס על מאנגה יפנית באותו שם.
פני רוזנפלד

ביוגרפיה

רוזנפלד נולדה בדניפרופטרובסק שבאוקראינה לשרה ומקס. משפחתה היגרה לקנדה כשהייתה תינוקת והתיישבה בבארי (Barrie), שבאונטריו. בשנת 1922 עזבה משפחתה לטורונטו. בשנת 1924 זכתה באליפות טורונטו בטניס על משטח דשא.
באליפות קנדה באתלטיקה לנשים שנערכה בשנת 1925 זכתה רוזנפלד ביום אחד בתואר האליפות במספר ענפים: בזריקת דיסקוס, הדיפת כדור ברזל, ריצת 220 יארד, ריצת משוכות, ובקפיצה לרוחק ומקום שני בהטלת כידון ובריצת 100 יארד. אותה שנה בתחרות אתלטיקה היא השוותה את שיא העולם בריצת 100 יארד (11.0 שניות).

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכו לראשונה תחרויות אתלטיקה לנשים. רוזנפלד זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.3 שניות, אחרי בטי רובינסון מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 12.2 שניות ולפני בת ארצה אתל סמית' (12.3 שניות). לאחר מכן היא הובילה את נבחרתה לזכייה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בשיא עולם חדש של 48.4 שניות, לפני ארצות הברית (48.8 שניות) וגרמניה (49.0 שניות), כבר בשלב המוקדמות קבעה הרביעייה הקנדית שיא עולם חדש של 49.3 שניות. נוסף לכך, סיימה במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:22.4 דקות.
רוזנפלד סבלה מדלקת מפרקים שאילצה אותה לפרוש מספורט תחרותי כבר בשנת 1933. שנה לאחר מכן, היא אימנה את נבחרת הנשים של קנדה באתלטיקה למשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בלונדון.
בשנת 1969 נפטרה רוזנפלד בטורונטו.
מישה לב

ביוגרפיה

נולד ב-3 ביולי 1917 בעיירה פוגרבישצ'ה (Погребище) (אז בתחומי רוסיה, כיום במחוז ויניצה של אוקראינה). ב-1926 עברה משפחתו לעבודת אדמה באזור יהודי לאומי נרחב במחוז קריבי ריה. 
מ-1935 שהה במוסקבה, למד במכון הפדגוגי במחלקת לשון וספרות יידיש. עבד בספרייה היהודית המרכזית ובעיתון "דער עמעס" ("האמת").
החל לפרסם ב-1936.
במלחמת העולם השנייה לחם בחזית. באוקטובר 1941 נפצע קשה ונפל בשבי הגרמני. שנה שלמה היה במחנה המיועד לשבויים סובייטים, בקיץ 1942 ברח אל הפרטיזנים. במשך שנתיים עשה את המסלול מלוחם מן השורה לדרגת מפקד פלוגת סיור וראש מטה של גדוד פרטיזנים. זכה בעיטורים על מבצעיו במלחמה.
לאחר המלחמה עבד בהוצאת "עמעס" ובעיתון "אייניקייט" (אחדות). בשנים 1948–1995 פרסם אחד עשר ספרים ביידיש. ספריו פורסמו גם ברוסית, וכן הופיעו בתרגום לשפות שונות, מובאות מכתביו הופיעו בישראל בקובץ "מול האויב הנאצי" בשנת 1967.
עלה לישראל ב-1996, והתגורר ברחובות. פרסם את דבריו בעיתונים ומגזינים בארץ, בארצות הברית ובאנגליה.
זכה בפרס על שם גרשון סגל בשנת 1997, פרס דויד הופשטיין בשנת 2001 ופרס על שם ברוך שוורצמן.
בשנת 2000 יצאו לאור בישראל ספריו "סוביבור" ו"אלמלא ידידי..." ביידיש.
ספריו שתורגמו לעברית על ידי מאיר אבני: "סוביבור", "אלמלא ידידי..." ו"סופרים ואומנים בני דורי" 
ב-2007 יצא בארצות הברית ספרו "סוביבור" בשפה האנגלית.
שנים רבות נאבק מישה לב, בסיוע כמה ממתקוממי סוביבור, לקריאת רחוב בישראל על שמו של אלכסנדר פצ'רסקי שהנהיג את המרד במחנה ההשמדה סוביבור. בינואר 2005 נחנך בצפת רחוב אלכסנדר פצ'רסקי.
הדוכסות הגדולה של באדן

היסטוריה

בשנת 1771 אוחדו מרקיזויות באדן-באדן ובאדן-דורלאך תחת קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך למרקיזות באדן המאוחדת.
בשנת 1792 הצטרפה המרקיזות למדינות הקואליציה הראשונה במלחמתם נגד צרפת המהפכנית, וכתוצאה מכך איבדה בשנת 1796 את שטחיה בגדה השמאלית של הריין.
בשנת 1803 סופחו למרקיזות שטחי הבישופות של קונסטנץ, ושטחים מנסיכות הבוחר מפפאלץ, והיא שודרגה למעמד של נסיכות הבוחר. בשנת 1805 הצטרפה באדן לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של דוכסות גדולה, וסופחו אליה עוד שטחים שהשתייכו לבית הבסבורג. בשנת 1806 הצטרפה הדוכסות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1809 קיבלה הדוכסות בשלום וינה שטחים שהשתייכו לממלכת וירטמברג.
בשנת 1811 מת קרל פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון נכדו קרל, הדוכס הגדול של באדן. קרל היה נשוי לסטפני דה בוארנה, בת דודה של ז'וזפין דה בוארנה אשתו הראשונה של נפוליאון. קרל נלחם לצידה של צרפת, עד לאחר קרב לייפציג, שאז עבר לצד מדינות הקואליציה השישית.
בשנת 1817 התברר שצאצאיו של קרל פרידריך מאשתו הראשונה, מתים בזה אחר זה, בלא שייוותר יורש אחריהם. אמנם, קרל פרידריך קודם חתונתו עם לואיזה קרולינה פון הוכברג, חתם יחד עם שלושת בניו על מסמך, שילדיה של לואיזה קרולינה יהיו אף הם זכאים לרשת את השלטון, לאחר צאצאיו מאשתו הראשונה. קרל פרידריך אף החשיב את הנישואים כנישואים שוויוניים, ולא כנישואים מורגנטים. בשנת 1806 עם פירוק האימפריה הרומית הקדושה, אישר קרל פרידריך שוב את זכותם של ילדיו מלואיזה קרולינה לרשת את השלטון. בשל כך, כשראה קרל, הדוכס הגדול של באדן שאין לו ילדים, ואף לדודו לודוויג אין ילדים, אישר אף הוא ב-4 באוקטובר 1817 את זכות הירושה של צאצאי לואיזה קרולינה, ואף דאג שאספת הנסיכים של באדן תאשר זאת ב-20 בנובמבר 1818, זמן קצר קודם מותו.
אולם בקונגרס וינה טענו אוסטריה ובוואריה לזכותם על חלקים מבאדן, ובנוסף מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה היה נשוי לקרולינה מבאדן, ובשל כך טען לזכות ירושה על באדן. בשל כך הוחלט בשנת 1818 לוותר על מחוז ורטהיים לממלכת בוואריה, ובנוסף התחתן בנה של לואיזה קרולינה לאופולד עם סופיה, נסיכת שוודיה, שהייתה נינה של קרל פרידריך מאשתו הראשונה, על מנת לחזק את טענתו לכתר. ב-10 ביולי 1819 אישרו אוסטריה, צרפת, בריטניה, פרוסיה ורוסיה, את זכותו של לאופולד לרשת את השלטון בדוכסות הגדולה של באדן.
בשנת 1830 מת לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של באדן, ובמקומו עלה לשלטון אחיו החורג לאופולד, הדוכס הגדול של באדן.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, אך לאחר התבוסה האוסטרית, לא נאלצה באדן לשלם פיצויים גבוהים בעקבות קשרי המשפחה של פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן עם וילהלם הראשון, מלך פרוסיה. בשנת 1870 הצטרפה הדוכסות לפרוסיה במהלך מלחמת פרוסיה-צרפת, יחד עם שאר המדינות בגרמניה. .בשנת 1871 הפכה באדן למדינה בתוך האימפריה הגרמנית, אבל שמרה על השליטה שלה בתחומי הדואר, הטלגרף ומסילות ברזל. כמו כן, היו לה גם זכויות מיוחדות בתחום המיסוי והצבא.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נאלץ פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן להתפטר מתפקידו ב-22 בנובמבר 1918, והמדינה הוכרזה כרפובליקה.
ריי קורצווייל

קורות חיים

קורצווייל נולד להורים יהודים, שנמלטו מאוסטריה סמוך לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אביו היה מורה למוזיקה ומנצח ידוע וגם אמו אמנית (אמנות ויזואלית). גדל בקווינס שבעיר ניו יורק. בנעוריו היה צרכן נלהב של מדע בדיוני. החל לתכנת בגיל 12. זמן קצר לאחר מכן הופיע בתוכנית הטלוויזיה האמריקאית "זה הסוד שלי", בה ניגן על פסנתר יצירה שנכתבה על ידי תוכנת מחשב שפיתח בעצמו.
בשנת 1970 קיבל תואר שני במדעי המחשב מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
קורצווייל כתב ספרים בנושאי הבינה המלאכותית, טרנס הומניזם והסינגולריות הטכנולוגית, והמפורסם שבהם הוא ספרו משנת 1999 "עידן המכונות החושבות" ("The Age of Spiritual Machines").
בספטמבר 2008 חשף את הפרויקט החדש שלו, הקמת "אוניברסיטת הסינגולריות" בעמק הסיליקון בקליפורניה, בתמיכת גוגל ונאס"א, ללימוד אינטרדיסציפלינרי של טכנולוגיות חדישות ולניתובן לטובת האנושות.
בחודש דצמבר 2012 מונה למנהל ההנדסה בחברת "גוגל". במסגרת תפקידו, הוא עוסק בשני פרויקטים המתוכננים לשלב בינה מלאכותית במוצרי גוגל. האחד - "לימוד מכונה" שמשמעותו היכולת של מחשב ללמוד מנתונים שמוזנים אליו, והשני - "עיבוד שפות" שפירושו הדרך בה מחשבים ישתמשו במילים כדי להביע רעיונות ויבינו את הדרך בה בני אדם משתמשים במילים כדי לעשות זאת.

חיי נצח

שני ספריו האחרונים עד כה, עוסקים בכך שהתפתחות הטכנולוגיה בשני העשורים הקרובים תאפשר הארכה משמעותית של החיים, עד כדי חיי נצח. בספרו "הסינגולריות קרובה" השתמש, בין היתר, ברעיון של מוח מטריושקה, שיוכל לשמש חיים וירטואליים. ביולי 2014 כתב הגרדיאן הבריטי, כי על פי קורצווייל, בתוך 20–25 שנים, דהיינו עד שנת 2035–2040 יוכל האדם לחיות כמה שנים שירצה וזאת הודות לננוטכנולוגיה, אשר תעצור ואף תדע להפוך את כיוונו של תהליך ההזדקנות, לרפא כמעט כל מחלה אנושית ואף לשפר את היכולות הביולוגיות האנושיות הרבה מעבר למה שהן כיום.

עיטורים ופרסים

קורצווייל קיבל עיטורים ופרסים רבים. בין השאר הוא קיבל לפחות עשרים דוקטורטים לשם כבוד, מגופים אקדמאיים שונים וכן ב-2001 את הפרס הגדול ביותר בעולם להמצאה כלשהי, פרס MIT-Lemelson בסך 500,000$. בנוסף, בשנת 1999 הוא קיבל את המדליה הלאומית לטכנולוגיה, מהנשיא ביל קלינטון.
בשנת 2002 נכלל שמו של קורצווייל ב"היכל התהילה הלאומי של הממציאים בארצות הברית".
בשנת 2015 זכה קורצווייל בפרס גראמי לטכנולוגיה עבור הישגיו יוצאי הדופן בתחום טכנולוגיית המוזיקה.
בעיית שאנדונג

בעיית שאנדונג (באנגלית: The Shandong Problem) הייתה סכסוך בנוגע לסעיף 156 של חוזה ורסאי ב-1919, שמשמעותו ויתורה של סין על חצי האי שאנדונג לטובת יפן. הבעיה נפתרה לטובת סין ב-1922.

היווצרות הבעיה

במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914 - 1918) תמכה סין בבעלות הברית בתנאי שיוחזר לסין השטח הקיאוטצ'ו במפרץ של חצי האי שאנדונג, שהיה שייך לאימפריה הגרמנית לפני כיבושו בידי יפן ב-1914. ב־1915 הסכימה סין באי-רצון לשלושה-עשר הדרישות המקוריות של היפנים, אשר בין השאר הכירה בשליטה היפנית על הטריטוריות הגרמניות לשעבר. הממלכה המאוחדת וצרפת הבטיחו ליפן שהיא תוכל לשמור על טריטוריות אלה. בסוף 1918, סין אישרה מחדש את ההעברה וקיבלה כספים מיפן. סעיף 156 לאמנת ורסאי העביר לאימפריה היפנית את שטחה של קיאוטשצ'ו וכן את הזכויות והפריבילגיות שנרכשו מכוח האמנה הסינית-גרמנית של 1898, ולא החזירו אותן לידי הממשל הסיני.

פרשת חוזה ורסאי

למרות הסכמתה הרשמית לתנאיה של יפן ב-1915 וב-1918, סין גינתה את העברת הטריטוריות הגרמניות בוועידת השלום בפריז ב-1919, בתמיכתו החזקה של הנשיא וודרו וילסון מארצות הברית. שגריר סין בצרפת, ולינגטון קו, הצהיר כי סין אינה יכולה עוד לוותר על שאנדונג, שהיא מקום הולדתו של קונפוציוס, הפילוסוף הסיני הגדול ביותר, כמו שהנוצרים לא יכולים לוותר על ירושלים. הוא דרש את החזרת שאנדונג, אך דרישתו לא נענתה. הזעם הציבורי הסיני על סעיף 156 הוביל להפגנות ב-4 במאי 1919 ולתנועה תרבותית הידועה בשם תנועת הארבעה במאי. כתוצאה מכך סירב וולינגטון קו לחתום על האמנה.

סיום

סירובה של סין לחתום על חוזה ורסאי חייב הסכם שלום נפרד עם גרמניה ב־1921. הוויכוח על שאנדונג המשיך בתווך ארצות-הברית שנה לאחר מכן, במהלך ועידת הצי בוושינגטון. הפעם הפרשה הסתיימה בניצחון של סין, הריבונות היפנית בשאנדונג הוחזרה לסין בחוזה תשע המדינות. יפן, לעומת זאת, שמרה על הדומיננטיות הכלכלית של קווי הרכבת ושל המחוז כולו.
39 המדרגות

עלילה

ריצ'רד האניי (רוברט דונאט) צופה במופע של "מר זיכרון" בלונדון שאוצר במוחו אינסוף עובדות ומספרים. לפתע נשמעות יריות, יש פאניקה והוא מוצא את עצמו פוגש אישה בשם אנאבלה סמית' שמשכנעת אותו לקחת אותה לדירתו. היא מספרת לו שהיא מרגלת אשר גילתה מזימה של אדם שמנסה לגנוב מסמכים סודיים של צבא בריטניה; לאדם זה חסר פרק באחת האצבעות. היא מזכירה משהו בשם "39 המדרגות" אבל לא מפרטת.
בלילה מתפרצת אנאבלה לחדרו של האניי כשסכין בגבה ומתה. האניי מבחין שצופים על הבית, מוצא בידה של אנאבלה מפה של סקוטלנד בה מסומנת עיר כלשהי. הוא מתחפש לחלבן וחומק מביתו.
הוא עולה על רכבת ומגלה שהמשטרה מחפשת אחריו כי הוא חשוד ברצח של הסוכנת סמית'. כאשר השוטרים ברכבת מתקרבים אליו, הוא מנשק בחורה בשם פמלה (מדלן קארול) שיושבת איתו בקרון כדי להסתתר. היא צועקת ומזעיקה את השוטרים וריצ'רד קופץ מהרכבת והולך ברגל לעיר שמסומנת במפה. הוא מעביר את הלילה אצל איכר ובסוף אשתו הצעירה (פגי אשקרופט) נותנת לו את המעיל שלו והוא עוזב. הוא מצליח להתחמק מהשוטרים ומגיע לבית שסומן במפה של אנאבלה. הוא מניח שהדייר בבית, פרופסור ג'ורדן, הוא איש הקשר שאליו הסוכנת ניסתה להגיע ולהזהירו, מגיע אליו ומספר לו את כל הסיפור. אבל אז הוא מגלה שלפרופסור חסר פרק באצבע, מבין את טעותו.
האניי נורה על ידי ג'ורדן, אבל לא מת כי הספר במעיל של האיכר עוצר את הכדור. הוא הולך למשטרה אבל לא מאמינים לו כי מכירים היטב את ג'ורדן. הוא בורח ומנסה להתמזג בקהל אבל מעלים אותו להציג איזה מועמד בבחירות, הוא נושא נאום מבלי לדעת על מה הוא מדבר אבל פמלה בקהל והיא מסגירה אותו שוב. שוטרים לוקחים אותו ואותה אבל הוא מבין שהם חלק מהקנוניה כשלא לוקחים אותו לתחנת המשטרה.
האניי מצליח לברוח כאשר הוא אזוק אל פמלה. הם ישנים באכסניה והיא מצליחה להתנתק ממנו בלילה, יוצאת מהחדר ושומעת את "השוטרים" מדברים בטלפון ומבינה שהם מתחזים ושהאניי צדק. היא חוזרת לישון בחדר על הספה ובבוקר מספרת לו מה היא שמעה. הוא שולח אותה ללונדון להגיד הכל למשטרה אבל לא מאמינים לה כי אין שום מסמכים חסרים אבל עוקבים אחריה כדי שתוביל אותם אל האניי.
היא לוקחת אותם למופע של מר זיכרון. האניי מבין פתאום שהמרגלים משתמשים במר זיכרון כדי להעביר במוחו סודות מדינה. הוא שואל אותו "מה הם 39 המדרגות?" ומר זיכרון עונה "זהו ארגון מרגלים שגונבים סודות מדינה עבור ...", אבל אז ג'ורדן יורה בו ונלכד. לפני שמר זיכרון מת, הוא מספיק לומר שהסוד שרצו לגנוב הוא תוכנית של מנוע מטוסים שקט.
גני הסמית'סוניאן

היסטוריה

בשנת 1972, המזכיר השמיני של הסמית'סוניאן, ס. דילן ריפלי, הקים את משרד הגננות (Office of Horticulture), מתוך כוונה לקדם את מאמצי המחקר והחינוך של ארגון הסמית'סוניאן לחללים חיצוניים (מחוץ לבנייני המוזיאונים). ריפלי שכר את ג'יימס ר. באטלר כמנהל הראשון של משרד הגננות במוסד. המשרד נוצר בעת בו גדלה הפופולריות של גינון כתחביב ברחבי ארצות הברית, ותחום המחלקה גובה ברוח גבית של גל של עניין בנושא בקרב הציבור. המשימה הראשונה של באטלר הייתה לחקור ולתכנן גן ויקטוריאני שהיה מותקן בין טירת הסמית'סוניאן לשדרות העצמאות לרגל חגיגות ה-200 ליום העצמאות של ארצות הברית ב-1976. הפופולריות של הגן הוויקטוריאני היוותה ההשראה לגן אניד א. הופט.
באטלר כהן כמנהל משרד גננות במשך 23 שנים. את באטלר החליפה בתפקיד ננסי ג'י. בקטול, אשר שישמה כמנהלת המשרד בין השנים 1995 ו-2002 .
בשנת 2009, מכון סמית'סוניאן שינה את שם המחלקה מ"משרד הגננות" ל"גני הסמית'סוניאן"; הודעה על כך נמסרה לציבור בשנת 2010.

אטסף הסחלבים

אוסף הסחלבים של הסמית'סוניאן החל עם חשיבה פרחי סחלב בשנת 1974. האוסף גדל וכיום הוא כולל כ-8,000 צמחי סחלבים מ-256 סוגים טקסונומיים שונים.

ארכיון הגנים האמריקאיים

ארכיון הגנים האמריקאיים הוא ארכיון מחקר המנוהל על ידי מחלקת גני הסמית'סוניאן, ומיועד לתת למתכנני גנים ונוף, להיסטוריונים ולציבור מידע על ההיסטוריה של גנים בארצות הברית. הארכיון כולל מסמכים אודות 6,300 גנים שונים בארצות הברית (ובהם גנים היסטוריים, וכן גנים בני זמננו).

אוסף ריהוט גן

אוסף ריהוט הגנים כולל כ-2,500 פרטי ריהוט גן.
שאול אמסטרדמסקי

ביוגרפיה

אמסטרדמסקי נולד בירושלים וגדל בפתח תקווה. את שירותו הצבאי עשה כקצין במינהל האזרחי. לאחר מכן, סיים ב-2007 לימודי תואר ראשון בתוכנית פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה (פכ"מ) באוניברסיטה העברית. במהלך לימודיו באוניברסיטה ואחריהם עבד בתפקיד זוטר באגף שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר.
בנובמבר 2007 הצטרף לצוות העיתונאים שהקים את היומון "כלכליסט", ושימש ככתב העיתון בכנסת. במסגרת תפקידו סיקר את תקציב המדינה ואת חוק ההסדרים לשנת 2009. בסוף שנת 2009 מונה לראש מערכת החדשות של העיתון, ומילא תפקיד זה במשך כשלוש שנים. במהלך תקופה זו פרסם בין היתר ראיון עם ראש ממשלת ישראל לשעבר, אהוד אולמרט. בספטמבר 2012 בחר לעזוב את התפקיד, ושימש לאחר מכן ככתב בכיר של העיתון.
אמסטרדמסקי הִרְבָּה לעסוק בחשיפת דוחות של ועדות ציבוריות, בעידוד השקיפות ובהנגשת מידע כלכלי משמעותי לציבור הרחב. תחומי העיסוק המרכזיים של עבודתו העיתונאית הם הפנסיה בישראל, בריאות וחינוך (בדגש על נקודות התפר בין התחום הפרטי לתחום הציבורי), תקציב, חרדים ותעסוקה. בשנת 2013 היה חלק בצוות שחשף את תמלילי ועדת טרכטנברג, וכן הוביל, יחד עם הסדנא לידע ציבורי, פרויקט להנגשת תקציב המדינה לציבור הרחב. כמו כן, פרסם סדרת כתבות מקיפה ומעמיקה בת עשרה פרקים בשם "אמסטרדמסקי בערבות הפנסיה", אשר סקרה בביקורתיות את תחום הפנסיה בישראל ואת הגורמים המשפיעים עליו. בשנת 2016 פרסם סדרת כתבות בשם "יומן סוכר", בה עסק בצריכת הסוכר המופרזת בקרב האוכלוסייה הישראלית ובסיבות לה.
אמסטרדמסקי ניהל בלוג פופולרי בשם "תחשוב טעים, יהיה טעים", העוסק בהיבטים כלכליים של הנעשה בישראל וב"מאחורי הקלעים" של העשייה העיתונאית.
בחודש יולי 2016 פורסם כי יעזוב את העיתון "כלכליסט" לאחר כ-9 שנים, ויתמנה לתפקיד ראש הדסק הכלכלי ופרשן בכיר לענייני כלכלה בחטיבת החדשות של תאגיד השידור הישראלי. באוקטובר 2016, במסגרת הפולמוס סביב פתיחת תאגיד השידור, טען יו"ר הקואליציה דוד ביטן כי אמסטרדמסקי צייץ "ציוץ בזוי נגד ראש הממשלה", ונתן אותו כדוגמה לכך ש"התאגיד הזה יהיה תאגיד שמאל מובהק". ביטן כינה את אמסטרדמסקי באופן מזלזל בכינוי "אמסטרדם, משהו כזה".
עם הקמת תאגיד השידור הישראלי, מונה אמסטרדמסקי לנהל את הדסק הכלכלי. הדסק כונה "כאן כלכלי" ופעל במספר אפיקים: כתבות טקסט, הסכת שבועי בשם "חיות כיס", סרטוני וידאו באתר פייסבוק ובאתר יוטיוב וכן סדרות תחקירים. במקביל, אמסטרדמסקי השתתף כאורח בתוכניות רדיו וטלוויזיה שונות שהפיק התאגיד. באמצע שנת 2018 פורק הדסק הכלכלי, ואמסטרדמסקי יצא לחופשה ללא תשלום לצורך לימודים באוניברסיטת הרווארד במסלול ניימן לעיתונאים.
אמסטרדמסקי הוא חתן פרס סוקולוב לעיתונות הכתובה לשנת 2013. על פי ועדת הפרס, הוא הוענק לאמסטרדמסקי על כך שהעלה לסדר היום את שאלת הפנסיה בישראל באמצעות תחקיריו המעמיקים והמקיפים.
מתגורר במסילת ציון, נשוי ואב לשניים. אחיו הוא ליאור אמסטרדמסקי, קומיקאי שנמנה בעבר על צוות הכותבים והמשתתפים בתוכנית הלילה "לילה טוב עם אסף הראל".
רוט (אנדרואיד)

פעולת רוט (מאנגלית: root) הוא התהליך של מתן אפשרות לסמארטפונים, טאבלטים, ומכשירים אחרים המריצים את מערכת ההפעלה אנדרואיד להשיג הרשאות לניהול המכשיר. ביטוי נפוץ לתהליך נקרא "פריצת" המכשיר, למרות שהשם אינו מדויק.
פעולת הרוט מתבצעת לעיתים קרובות במטרה להתגבר על מגבלות שיצרניות החומרה והמפעילות הסלולריות שמות על המכשירים, וכתוצאה מכך מתאפשרת היכולת לשנות או להחליף את יישומי המערכת והגדרות, להפעיל ישומים מיוחדים שדורשים הרשאות ברמת מנהל מערכת, או לבצע פעולות אחרות שאינן נגישות למשתמש האנדרואיד הרגיל. פעולת הרוט יכולה גם להקל על הסרה מלאה ו/או החלפה של מערכת ההפעלה של המכשיר, בדרך כלל עם גרסה חדשה יותר של מערכת ההפעלה הנוכחית על המכשיר. במקרים מסוימים, פעולת הרוט תסיר את אחריות היצרן מהמכשיר.
מכיוון שמערכת ההפעלה אנדרואיד בנויה על ליבת לינוקס, פעולת הרוט על מערכת האנדרואיד דומה להשגת הרשאות ניהול על מערכת ההפעלה לינוקס או כל מערכת הפעלה דמוית יוניקס כגון BSD וOS X
מקור השם לפעולה הוא בשם root שהוא השם המקובל למשתמש המערכת במערכות דמויות יוניקס. למשתמש זה יש, באופן מסורתי, גישה לא מוגבלת למערכת ולכן המשמעות של יכולת להריץ הוראות או תוכניות כ־root היא שליטה מלאה במערכת.
מטריצה סטוכסטית

במתמטיקה, מטריצה ריבועית ממשית היא מטריצה סטוכסטית, אם כל רכיביה אי-שליליים, וסכום האיברים בכל שורה הוא 1. 
משתמשים במטריצות אלו כדי להראות מעברים של שרשרת מרקוב.

הגדרה

כל איברי המטריצה הם מספרים ממשיים אי-שליליים בתחום בין 0 ל-1.
מטריצה סטוכסטית ימנית היא מטריצה ריבועית שרכיביה אי-שליליים, וסכום האיברים בכל שורה הוא 1
מטריצה סטוכסטית שמאלית היא מטריצה ריבועית שרכיביה אי-שליליים, וסכום האיברים בכל עמודה הוא 1
אם המטריצה A היא מטריצה סטוכסטית וגם המטריצה Aᵀ היא סטוכסטית, אז A נקראת מטריצה דו-סטוכסטית.
שמעון זנדהאוז

ביוגרפיה

בוגר בהצטיינות של המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל" (1970) וחתן פרס שטרוק. שימש כמרצה ב"בצלאל" משנת 1973 עד 1983. נבחר לראשות המחלקה לעיצוב גרפי ב"בצלאל"בשנת 1996 ושינה את תחום הלימודים האקדמיים מעיצוב גרפי, לתקשורת חזותית. שינוי שהוסיף עיצוב אינטראקטיבי, אנימציה מורחבת,  לימודי קולנוע ועיצוב לשידור. ב-1998 הוענקה לו דרגת פרופסור מן המנין. באותה שנה, גייס מקרן קיסריה של הברון בנימין אדמונד דה רוטשילד תרומה בסך $3,200,000 (שלושה מיליון ומאתיים אלף דולר) עבור המחלקה לתקשורת חזותית. סיים תפקידו כראש המחלקה לתקשורת חזותית בשנת 2000. 
בשנים 1972–1992 עסק בעיצוב ספרים בהוצאת "עם עובד", ועיצב עטיפות של כ-700 ספרים. במסגרת פעילותו זו נכללים עיצוב עטיפות סדרות הספרים "ספריה לעם" ו"אפקים", ועיצוב סדרת המקראות "מפגשים" וסדרת המקראות לילדי הגן, "גן שלנו אני ואתם", "גן שלנו חג שמח" ו"גן שלנו חי צומח".
שימש כמנהל הקריאטיבי של משרד הפרסום "בינג-ליניאל" בין השנים 1970 ל- 1975. במסגרת זו עיצב את מערכת הבחירות של מפלגת העבודה בשנת 1977. עיצב בשיתוף עם אבי איזנשטיין את מערכת הבחירות של מפלגת העבודה (המערך) להכנסת העשירית בשנת 1981, ובשיתוף עם דן חיון, את מערכת הבחירות של המערך להכנסת ה-11 בשנת 1984.
נמנה עם הגרעין המצומצם של יוצרי העתון "חדשות", שכלל את עמוס שוקן (המו"ל), יוסי קליין (העורך), אלון שלו (המיועד לתפקיד המנכ"ל) ורוני ארן (המנכ"ל). יצר בין השנים 1981 ל-1984 את התשתית העיצובית של "חדשות" - העיתון היומי הראשון בישראל שהופק והודפס בצבעים.
בין השנים 1985 ל-1987 יצר תשתית עיצוב חדשה לעיתון "מעריב". בשנים 1995 - 1996 יצר תשתית עיצוב ממוחשבת לעיתון "ידיעות אחרונות". 
שימש כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות מהקמתה בשנת 2000 ועד סוף שנת 2006. במסגרת זו יזם, ליווה ופיקח על הפקתם של שלושת כרכי הספר "בצלאל 100" שראה אור בשנת 2006, שנת יובל המאה לייסוד "בצלאל". כחבר מועצת הפיס לתרבות ולאמנות יזם וממשיך לרכז את פרויקט "יוצרים גדולים עם יוצרים קטנים" - סדנאות לבני נוער מיישובים מרוחקים מהמרכז בהנחיית טובי היוצרים בתחומי הספרות, המוזיקה, אמנות חזותית ואמנויות הבמה.
חבר הנהלת "קרן מקור" לקולנוע וחבר עמותת "ארץ ישראל יפה".
נכון לינואר 2019, מרצה לתקשורת חזותית במכון הטכנולוגי חולון (HIT) ובמרכז האקדמי לעיצוב ויצו חיפה. היה נשוי לאמנית לינדה (ממי) זנדהאוז ונולדו להם שני בנים.
נשוי למעצבת מריה זנדהאוז-רפופורט.
מירי סיסו

ביוגרפיה

סיסו בת בכורה במשפחה בת ארבעה ילדים ונולדה עם שיתוק מוחין עקב סיבוכים בלידה. בגיל עשר החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים.

מדליית ארד פאראלימפית

באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכתה סיסו במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב. נוסף לכך היא סיימה במקום חמישי במשחים ל-50 מטר חופשי ול-100 מטר חופשי. היא סיימה במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל ובמקום חמישי בזריקת דיסקוס.