google/wiki40b huggingface dataset:
פפיון ארוך רגליים

תיאור המין

הפפיון ארוך הרגליים הוא הגדול ביותר ממשפחת הנחליאליים, בעל עמידה זקופה, זנב ארוך, רגליים ארוכות ומקור חזק. גופו בצבע חום ובדרך כלל בעל חזה מנוקד קלות. גבו מפוספס יותר מגבו של הפפיון הצהוב, הדומה לו בצבעי גופו הצעיר. צבע ראשו של הפפיון ארוך הרגליים מודגש, וקדמת העין בהירה. סימן זה לעיתים קשה להבחנה, והדבר תלוי בזווית התצפית. הטופר האחורי של הפפיון ארוך מאוד. אורך גופו נע בין 17 לבין 20 סנטימטרים ומוטת כנפיו בין 29 לבין 33 סנטימטרים. קריאת התעופה של הפפיון דומה לשל ציפור הדרור אך חזקה מאוד.

תפוצה

הפפיון ארוך הרגליים נוהג להתרבות בדרום סיביר, במונגוליה, בחלקים של מרכז אסיה, בצפון, במרכז ובמזרח סין. הציפור נודדת דרומה בחורף בגבולות תת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה וניתן למצוא אותה מדרום לסרי לנקה, בסינגפור ובצפון בורנאו. חלק קטן מאוכלוסיית הפפיון עובר במערב בעונת הסתיו, ופרטים נצפו במדינות אירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה. הציפור נצפית מדי שנה בעיקר בין חודש ספטמבר לחודש נובמבר באזור החוף של בריטניה, הולנד וסקנדינביה ומדי פעם עשויה להופיע באביב. בתקופה שאחרי החורף, ניתן לצפות בה גם במדינות כמו ספרד, פורטוגל ומרוקו.

תזונה והתנהגות

התזונה של הפפיון ארוך הרגליים מבוססת בעיקר על חסרי חוליות הנמצאים בצמחייה, בקרקע ובסדקים שבסלעים. לעיתים הוא תופס חרקים מעופפים על ידי קפיצות או תוך כדי טיסות קצרות.
ציפור זו נמצאת בעיקר באזורים פתוחים, במיוחד בשטחי שפלה נמוכים. היא שוכנת בארץ יבשה, באזור הערבה, ומעדיפה בתי גידול פוריים ולחים יותר. בדרך כלל הפפיון מתועד כשהוא לבדו או כשהוא נמצא בקבוצות קטנות.

קינון, דגירה ורבייה

עונת הקינון של הפפיונים נמשכת במהלך כל השנה, אך מתרחשת בעיקר בין חודש אוגוסט לבין חודש דצמבר. הקינים בנויים מעשב בצורת קערה עמוקה עם שבבי עצים ודשא רך או טחב על הקרקע. נקבת הפפיון מטילה בין שתי ביתים לחמש ביצים, והיא דוגרת במשך 13 ימים.
פייה (מוזיקה)

פייה היא החלק בו נושפים בכלי נשיפה. הפייה נמצאת בדרך כלל בראש הכלי, ודרכה מועבר האוויר אל שאר חלקי הכלי. בכל כלי הנשיפה ישנה פייה, אך בכל כלי הפייה מעט שונה. ההבדל משמעותי בעיקר בין כלי הנשיפה מעץ, לבין כלי הנשיפה ממתכת.

פייה של כלי נשיפה ממתכת

הפייה של כלי הנשיפה ממתכת עשויה מפליז, בדומה לכלי המתכת עצמם, והיא קיימת בגדלים שונים. בראש הפייה מופיע הגודל שלה ושם היצרן. גודלה של הפייה נמדד במספר ואות.
המספר מסמל את קוטר ראש הפייה (החלק שנוגע בשפתיים) ככל שהמספר קטן יותר, כך הקוטר גדול יותר וככל שהמספר גדול יותר כך הקוטר קטן יותר. האות מסמלת את עומק חלל הנשיפה שנמצא בין ראש הפייה לבין הצינור המחובר לכלי. ככל שהאות קטנה יותר (כלומר קרובה יותר ל-A) כך חלל הנשיפה עמוק פחות, וככל שהאות גדולה יותר כך חלל הנשיפה עמוק יותר. לכל נגן מתאימה פייה אחרת. יצרנית הפיות הבולטת ביותר כיום היא וינסנט באך.

פייה של כלי נשיפה מעץ

בשונה מפיות של כלי הנשיפה ממתכת, את הפייה של רוב כלי הנשיפה מעץ מכניסים לתוך הפה (ולא ההפך, כמו בכלי המתכת). כלי הנשיפה מעץ נחלקים לשתי קבוצות, בעלי העלה הבודד: הקלרינטים והסקסופונים, לפייה העשויה בדרך כלל פלסטיק מצמידים עלה העשוי קנה במבוק על ידי ליגטורה, הנשיפה מתבצעת אל תוך הרווח בין העלה לליגטורה וגורמת לעלה לרטוט במהירות גבוהה. בעלי העלה הכפול: האבוב והבסון בהם הפייה עצמה מורכבת מזוג עלים שמוצמדים זה כנגד זה והנשיפה מתבצעת אל הרווח שנוצר בין העלים. יוצא דופן הוא החליל, שאת הפייה שלו לא מכניסים לתוך הפה אלא מחזיקים אותה מול הפה בעזרת השפה התחתונה ונושפים "מרחוק" אל תוך החור.
רוחנמה

היסטוריה

ניאזוב פרסם את הכרך הראשון של הרוחנמה ב-2001. ב-2004, פורסם הכרך השני העוסק במוסר, פילוסופיה ואורח חיים. הספר היווה חלק משמעותי מפולחן האישיות של ניאזוב וממדיניות הטורקמניזציה שהובלה על ידי ממשלתו. הממשלה דרשה מחנויות ספרים ומשרדי ממשלה לשמור על עותק מוצג באופן קבוע, וממסגדים לשמור עליו במקום מכובד כשל הקוראן. לאחר שכמה אימאמים התנגדו בטענה שציות לכך יהווה חילול קודש, הממשלה הרסה מספר מסגדים.
גם לאחר מותו של ניאזוב בדצמבר 2006, ממשיך הרוחנמה לשחק תפקיד חשוב בחברה הטורקמנית, אף שבמידה פחותה. הנשיא הנוכחי גורבנגולי ברדימוחמדוב עדיין ממליץ על שימוש בספר כאמצעי חשוב לחינוך הנוער.

תפקיד הרוחנמה בחברה הטורקמנית

ידע ברוחנמה הוא חובה ונדרש מקהילות דתיות ומהחברה בכללותה ומהווה חלק מרכזי בחינוך מבית הספר היסודי ועד האוניברסיטה.
ביקורת ציבורית ואף הערצה בלתי מספקת של הספר נראתה כמקבילה לחוסר כבוד לנשיא לשעבר בעצמו, ונענשה בקשיחות על ידי הדחה מתפקיד ציבורי, מאסר, ועינוי של העבריין או משפחתו. מאז מותו של ניאזוב לא ידועה מידת הענישה על חוסר כבוד לספר.
ישנה רפליקה מכנית עצומה של הספר באשגאבט, בירת המדינה. בכל ערב בשמונה הספר נפתח ומוקראת פסקה מוקלטת מהספר בליווי וידאו.
הרוחנמה משמשת גם ככוח מעצים של המשטר היא עושה זאת על ידי הצבת אולטימטום לחברות בינלאומיות שיתרגמו את הספר לשפתן או שלא יינתנו לחברות הללו לעשות עסקים במדינה ,וכך "הרוחנמה" תורגם לשפות רבות וחיזק את מעמד הספר במדינה, לאזרחים הטורקמנים נאמר כי הספר מופץ במדינות שונות בעולם וזוהי הוכחה לחשיבותו. בין החברות שתירגמו את הספר הן קטרפילר, מרצדס בנץ, קרייזלר, סימנס (חברה) ורבות אחרות.
בית היוצר (בית חרושת)

היסטוריה

"בית היוצר" הוקם בפתח תקווה על ידי אורי דרובר. מהנדס המפעל היה אברהם קירשנר. המפעל ייצר בעיקר כלי אוכל וקרמיקה דקורטיבית בטכניקה של יציקה לתבנית. החומר שבו נעשה שימוש היה בעיקר אבנית שחופתה בזיגוג, שיובא ממדינות אירופה, כגון הולנד. המעצבים העיקריים במפעל היו צבי בן אמיתי, אליעזר ואריאלה ויסהוף, שיצירתם אופיינה בשימוש בקו גאומטרי ובנטייה לצורות מעוגלות. בעיצובים שיצבו בני הזוג ויסהף בולט גם השימוש בתבליט ובגישה דקורטיבית. בשנת 1970 הציג מוצרים מתוצרתו בתערוכה "קרמיקה 70", שהתקיימה במוזיאון תל אביב.
Fais Que Ton Reve Soit Plus Long Que La Nuit (אלבום)

הפקת האלבום

Fais Que Ton Reve Soit Plus Long Que La Nuit הוא לא אלבום רגיל שמופק כולו באולפן.
הלה הוא למעשה קולאז' ייחודי המשלב בין הקלטות אולפן לבין הקלטות שדה. ניתן למצוא באלבום הקלטות ודיאלוגים מרחובות העיר פריז, קטעי חדשות, שירי מחאה וסיסמאות, לצד מוזיקה שהוקלטה באולפן ההקלטות יורופה-סונור רקורדס. מיותר לציין שואנגליס מבין ודובר צרפתית.

מהדורות

לאלבום לא יצאו מהדורות רבות. כל המהדורות שיצאו לאלבום מקוריות ויוצרו על פי חוק, ולא ידוע על הוצאות פיראטיות לאלבום זה, ככל הנראה בגלל שכמעט ואין לו ביקוש.
המהדורה הראשונה יצאה בצרפת בלבד בשנת 1972, יצאה ב-1975 ביוון, ויצאה שוב בצרפת בשנת 1977 במהדורה רשמית אחת ומאז לא יצאה במשך כמעט שלושים שנה עד לשנת 2008, אז יצאה על גבי קומפקט דיסק, וביוון בלבד.
נופלות על הרגליים

תקציר העלילה

בוקר אחד דנה ברגר פיין (מילי אביטל) מגלה שבעלה, חוקר פרטי במקצועו, אברם "אבי" פיין נעלם. היא משתפת פעולה עם ידת ימינו והחוקרת הראשית במשרד החקירות, חנית אברמוב (שני כהן) הקשוחה, הנמרצת והמעשית, אשר מנהלת עם אברם רומן בסתר מדנה. שתיהן יוצאות לחפש את אברם, אשר מתגלה במהלך הדרך כהפכפך, מסתורי ולא צפוי.
שראנט

היסטוריה

המחוז הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790. אמנם לפני המהפכה האזור לא היה מסודר באותה היחידה המנהלית, אך הוא פרח במהרה, בעיקר הודות לשגשוג התעשיות המסורתיות כגון ייצור המלח והקוניאק. אמנם שמצבו של נהר השראנט הידרדר במהלך המאה ה-20, הוא סיפק קשרי מסחר חשובים במהלך המאה ה-19. הנהר הועיל גם לתעשיות המסורתיות, וגם לאלו החדשות, שכללו ייצור נייר וברזל. במחצית הראשונה של המאה ה-19 חל שגשוג תעשייתי אדיר, שהביא גם לגידול מהיר באוכלוסייה. במחצית המאה השנייה מספר התושבים ירד כתוצאה מתהליכי עיור שפגעו באזורים הכפריים שכללו גם את שראנט. בעיית כנימת הפילוקסרה שהתרחשה בשנת 1872 פגעה קשות בייצור היין המקומי.
שתי מלחמות עולם שהתרחשו במחצית הראשונה של המאה ה-20 פגעו עוד יותר בתעשיות המסורתיות של המחוז. במהלך המחצית השנייה כמות האוכלוסייה סבלה מגידול נמוך, אך נותרה יציבה. ההתפתחות העירונית של אנגולם פיתחה במעט את המחוז. בתחילת המאה ה-21 היגרו למחוז גמלאים רבים, במיוחד מהממלכה המאוחדת.

פוליטיקה

מועצת המחוז מורכבת מ-35 נציגים. המפלגה הגדולה ביותר היא המפלגה הסוציאליסטית, שמונה מטעמה 15 נציגים במועצה. מפלגה מרכזית נוספת היא הרפובליקנים, שמטעמם יש כ-6 נציגים. המפלגה הקטנה ביותר היא המפלגה הקומוניסטית שמונה מטעמה 2 נציגים.

כלכלה

התעשייה המסורתית מאוד דומיננטית בשראנט. מבין המוצרים המרכזיים בתעשייה ניתן למנות את הקוניאק, חמאה ונעלי בית.
אברהם ריבוצקי

אברהם ריבוצקי (1886–1946) היה פוליטיקאי, עיתונאי וסופר. פרסם ספרים ומאמרים בעברית על ארץ ישראל, העם היהודי ובעיות השעה. אחד מספריו נקרא:"מהצהרת בלפור עד הצהרת סמואל" בהוצאת "עבודה" משנת 1921 
ריבוצקי עלה לארץ ישראל במהלך העלייה השלישית. בשנת 1919 עמד בראש 'מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית בארץ ישראל' (מפס"ע). בשנת 1920 מונה למנהל הראשון של חברת הספנות העברית הראשונה של היישוב, 'החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ'.
מינויו של ריבוצקי למנהל החברה, נתמך על ידי נציגי ועד הצירים, הקפא"י, חברי ועדת המים כסניף הימים של 'תנועת העבודה המאוגדת', ובתמיכת אנשי תנועת פועלי ציון ותנועת החלוץ והפועל הצעיר. הוא ניהלה במשך כשנה, ובשנת 1921 סיים תפקידו שלא מרצונו. היה זה עקב הפסקת פעילות החברה מחוסר תקציב, שהיה אמור להגיע מוועד פועלי ציון, האחראי על מכירת מניות החברה בניו יורק. משלא הגיע ההון הדרוש, הביא הדבר לביטול חוזה החכירה. למרות ההשקעה הגדולה באונייה "החלוץ" וחיוניותה ליישוב, הוחזרת החלוץ לבעליה הקודמים, מר ליפשיץ ושות'.
לימים יצא ריבוצקי לארצות הברית וחי בעיר ניו יורק, שם עסק בכתיבה. בחודש נובמבר 1931, ביקשה הגברת ריבוצקי לרדת מאונייה בנמל יפו לבקר בארץ ישראל ו'סורבה כניסתה' בשל חשד שלטונות המנדט הבריטי בבעלה אברהם ריבוצקי. הוא נחשד עקב פעילותו הפוליטית במעורבות בפעילות נגד המנדט. חיים ארלוזורוב מראשי הסוכנות היהודית בארץ ישראל, התערב אצל הפקידות ביפו, ואף נאלץ להפגש עם ממלא מקומו של הנציב העליון, עד שלבסוף הסדיר זאת משנאלץ לערוב לה. משך ביקורה הוקצב לשלושה חודשים כחוק. ארלוזורוב רשם זאת ביומנו "יומן ירושלים", מיום ד', 4 נובמבר 1931, כתב המאיר מעט על מעמד משפחת אברהם ריבוצקי בעיני ראשי היישוב
שפץ ביתך

תקציר העלילה

הסדרה מתארת את המתרחש אצל משפחת טיילור מדטרויט. מתמקדת באב המשפחה טים טיילור, העובד בתור שיפוצניק וגם מנחה תוכנית טלוויזיה משלו בשם "זמן שיפוץ". בה הוא מסביר ביחד עם עוזרו, אל בורלנד, על הכלים לבנייה או שיפוץ, אבל בסיומו של כל אחד מהפרקים השתבש דבר מה.
עליזה בגין

ילדותה ונעוריה

עליזה-אַלה נולדה ב-25 במרץ 1920 למשפחת ארנולד האמידה בדרוהוביץ' שבגליציה. אביה היה שותף לבארות הנפט בגליציה.
בגיל שבע למדה עברית, מגיל 14 הייתה פעילה בבית"ר ובשנת 1938 סיימה את בית-הספר התיכון.

נישואיה

ב-29 במאי 1939 נישאה למנחם בגין, אותו הכירה בגיל 17 בבית אביה, שהיה תורם למפלגה הרוויזיוניסטית. השניים התחתנו בעיר דרוהוביץ', כאשר בגין השתלם במשפטים בעיר הסמוכה. ז'בוטינסקי היה השושבין בחתונתם, שבה נכחו מאות פעילי בית"ר.

בין נישואיה לקום המדינה

שלושה חודשים לאחר הנישואין, פלשו הגרמנים לפולין והזוג הצעיר נמלט מוורשה. לאחר צעידה, שנמשכה שבועיים, הגיעו לווילנה - בירת ליטא החופשית. בקיץ 1940 נכנס הצבא הסובייטי לווילנה ובגין נעצר בגין "פעילות ציונית". לאחר מעצרו של בעלה, עלתה לארץ-ישראל אחר מסע מלא תלאות. היא נעצרה בטורקיה ושוחררה בהתערבות של אליהו אילת. עם הגיעה לארץ ישראל נעצרה בידי הבריטים ונכלאה מספר שבועות במחנה המעצר בעתלית. לאחר שחרורה נרשמה ללימודי ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. 
במאי 1942 התאחדה עם בעלה, משהצטרף לצבא פולין החופשית והוצב בארץ ישראל. עקב פעילותו המחתרתית של בעלה מנחם בגין באצ"ל נדדה בגין בין מקומות מסתור ושינתה את שמה לפרקים. בתחילה התגוררה בשכונת חסידוף ליד פתח תקווה תחת השם הלפרין. לאחר מכן התגוררה ברחוב יהושע בן נון (היום בסמוך, רחוב הבשן 1א) בתל אביב תחת השם ססובר. בשם זה נרשמה בבית החולים בעת שנולדה בתה הראשונה, חסיה.

אשת ראש הממשלה

עם בחירתו של בגין לראש הממשלה ב-1977, הזמינה לבמה, ובפרפרזה על דברי הפסוק מספר ירמיהו, אמר לה: "זכרתי לך חסד נעורייך, אהבת כלולותיך, לכתך אחריי במדבר בארץ זרועת מוקשים", כשהוא מתייחס לתקופה הקשה שעברה כשלחם בצבא פולין ובמתחרת נגד הבריטים.

מותה

כל חייה סבלה בגין ממחלת ריאות קשה - נפחת. בשנת 1982 הלכה מחלתה והחריפה. היא התאשפזה שוב ושוב בבתי חולים, ומדי פעם  אף נזקקה למכונת הנשמה. המיליארדר ארמנד האמר, שהיה מעריץ של בעלה, שלח שני מומחים בעלי מוניטין בינלאומי כדי שיבדקו אותה. הטיפול שהמליצו עליו עזר לתקופת מה.
בגין נפטרה ב-13 בנובמבר 1982, במהלך ביקורו של בעלה בארצות הברית, ונקברה בהר הזיתים סמוך לקברם של עולי הגרדום.
היו כאלו שייחסו את השבר שחל בחייו של בגין למותה]. מנחם בגין נטמן לידה ב-1992.

חייה הפרטיים

לעליזה ומנחם בגין נולדו שתי בנות, חסיה ולאה, וזאב בנימין, חבר הכנסת ושר.
בגין שמרה על פרטיותה בקנאות, ונמנעה מלהתראיין בכלי התקשורת.  בגין נהגה להשתמש בתחבורה ציבורית ונמנעה מלהשתמש ברכב ממשלתי.
כאשר הגיעה עם בעלה מנחם בגין לביקור ראשון בארצות הברית, לאחר שזה נבחר לראשות הממשלה, היא סירבה שהשגרירות תממן רכישה של חולצות לבעלה וטענה: "בשום פנים ואופן לא. משלם המיסים לא יממן את החולצות של בעלי.".

הנצחתה

על שמה נקראו היישוב עלי זהב, שכונת נווה עליזה בקרני שומרון, רחובות בערי ישראל, בתי ספר במגדל העמק, באריאל, בקריית מוצקין ובמקומות נוספים.
בנימין נחום סילקינר

תולדות חייו

נולד בי"ט בכסלו תרמ"ג (1 בדצמבר 1882) בעיירה וילקי שבפלך קובנה בליטא. חונך על ברכי היהדות, אולם באווירה האוהדת את תנועת ההשכלה היהודית. בשנת 1900 עבר לאודיסה להמשך לימודיו, והושפע ביותר מאחד העם ומחיים נחמן ביאליק. שם הוא החל בכתיבת שיריו הראשונים. בשנת 1908 עבר לארצות הברית יחד עם בן-דודו אהרון דוד מרקסון, וסיים את חוק לימודיו במשפטים באוניברסיטת ניו יורק. כל העת עסק סילקינר בהוראת העברית בבית המדרש למורים בניו יורק, ליד בית המדרש לרבנים באמריקה מיסודו של שניאור זלמן שכטר. בשנותיו האחרונות אף שימש מנהלו של בית מדרש זה.
בשנת 1903 יצא לאור שירו הראשון בכתב העת "הזמן", אך הוא לא המשיך לפרסם עד להתבססותו בארצות הברית, שם הוא היה הפותח של השירה העברית המודרנית בארצות הברית. המעבר לכרך הגדול של העולם החדש העיק עליו והוא ביקש לעצמו פינת סתר של רוך פיוטי, שהתבטאה בנעימה הלירית והענוגה של שיריו. בספרו הראשון "מול אוהל תמורה: שברי פואמה מזמן שלטון הספרדים באמריקה", ביצע סילקינר ניסיון נועז לחדור לקדמי אמריקה הראשונית, והיא התמודדות ראשונה של השירה העברית עם נושא אמריקאי מובהק - הווי האינדיאנים בימי שלטון הספרדים באמריקה. הספר סימן מפנה בשירה העברית ופתח תקופה חדשה בספרות העברית בארצות הברית. לאחר שמילא בכתביו את מרבית הקובץ "סנונית" שהוציא ראובן בריינין בשנת 1910, השתתף החל משנת 1911 בעריכת כתב העת האמריקאי העברי "התורן" יחד עם אברהם גולדברג, שמעון גינצבורג, שלום בר מקסימובסקי ודניאל פרסקי. בשנת 1927 כינס את מרבית שיריו לאסופה "שירים".
סילקינר הוציא מספר ספרי-לימוד לעברית מאנגלית, והיה שותף לחיבור המילון האנגלי-עברי הגדול יחד עם ד"ר יהודה אבן שמואל וישראל אפרת שיצא לאור לראשונה בשנת 1929. הוא גם עסק בתרגום כתביו של ויליאם שייקספיר לעברית: תרגם את "מקבת'" בשנת 1929 והוסיף הערות לתרגום "הסוחר מוונציה" לשמעון הלקין.
סילקינר נפטר בניו יורק בי"ז בחשוון תרצ"ד, ה-6 בנובמבר 1933 בהיותו בן 51.

הערכת פועלו

סילקינר מצטיין בין המשוררים העבריים שפעלו בארצות הברית. במבוא לאנתולוגיה של השירה העברית באמריקה לריבולוב נכתב עליו: 
עיקר החידוש של סילקינר וחבריו שבאו איתו ואחריו הוא, שהם אחזו בחוט השני של השירה העברית החדשה ברוסיה ובשאר הארצות והתחילו טווים את המטווה שלה גם באמריקה. סילקינר יצר פה את השיר הלירי הקטן והדק. לא המקוריות המרעשת היא הקו האופייני שלו, כי אם הכנות והפשטות. לא הסבך שבחיים, עם אלפי הקיפולים והסתרים שלו, הוא המוצא ביטוי והתרה בשיריו, כי אם החוטים הבודדים המהווים את הריקמה
אחרון הלא-צדיקים

יצירת הסרט

בשנת 1975, במסגרת התחקיר לסרטו "שואה", נפגש קלוד לנצמן עם מורמלשטיין בביתו ברומא לסדרת ראיונות שנמשכו 17 שעות בסך הכול. לנצמן צילם את הראיונות הממושכים שערך עם מורמלשטיין, ובמהלכם שאל וקיבל תשובות על החיים במהלך המלחמה, יחסיו של מורמלשטיין עם אדולף אייכמן ובמיוחד תקופת כהונתו כראש היודנראט בטרזיינשטט והדילמות שנלוו לה. בנימין מורמלשטיין התגלה כמרואיין אינטליגנטי ביותר, בעל זיכרון חד והבנה של התקופה בה חי. בסופו של דבר לא השתמש לנצמן בחומר המצולם הזה במסגרת סרטו "שואה". רק בתחילת המאה ה-21 החליט לנצמן שהגיע הזמן לעשות שימוש בחומרים, ויצר את הסרט, המבוסס בחלקו הגדול על הראיונות עם מורמלשטיין.

תמצית הסרט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
אחי הוא בן יחיד

עלילה

אצ'ו (המגולם על ידי אליו ג'רמנו), הבן הצעיר במשפחת פועלים קשת יום המתגוררת בלאטינה, בלציו שבאיטליה החליט לעזוב את המנזר בו התחנך להיות כומר ולשוב לבית הוריו, שם הוא מתחבר עם מריו נאסטי (המגולם על ידי לוקה זינגרטי) מוכר מגבות פאשיסט המלמד אותו את ערכי המפלגה הפשיסטית, מלמד אותו להעריץ את בניטו מוסוליני ולהצטרף למפלגה. אחיו של אצ'ו, מנריקו (המגולם על ידי ריקארדו סקמרצ'ו) הוא חבר המפלגה הקומוניסטית, כמו גם אחותם. הסרט עוקב אחרי התבגרות האחים בשנות ה-60 וראשית שנות ה-70, בהתאהבותם באותה בחורה, ובהחלטתו של אצ'ו לעזוב את המפלגה הפשיסטית ולהצטרף, בעקבות אהבתו לאהובת אחיו, למפלגה הקומוניסטית. הסרט מצג את הוריו קשי היום המתקשים להשיג דירה ממחלקת הדיור הציבורי, אף שביתם עומד לפול, ובאובדן הערכים של מנריקו הנוטש את אהובתו ובנם והופך להיות גנב.

הפקה ופרסים

הסרט צולם בעיירה לטינה. 
הסרט הוצג בפסטיבלים רבים בהם פסטיבל קאן. כמו כן הסרט זכה בפרס דויד ד. דונטלו עבור השחקן הטוב ביותר, העריכה, התסריט ושחקנית המשנה הטובה ביותר.
אביעד דגן

ביוגרפיה

דגן התגייס לצה"ל ב-1991 וביוני 1993 סיים קורס טיס מס' 128 במגמת נווטי קרב. הוא השתחרר משירות הקבע ב-1998.
דגן היה שותף בהקמת מספר חברות סטארט-אפ בתחום הסלולר והמידע. ב-2001 מונה למנהל מוצר בחברת StoreAge. ב-2004 היה ממקימי חברת פנגו.
ב-2005 התגייס מחדש לשירות הקבע. בשנים 2010–2012 שימש מפקד טייסת 201, טייסת מטוסי F-16I "סופה". בהמשך שירותו שימש מפקד היחידה לשיתוף פעולה וב-2014 מונה לראש מחלקת השתתפות במטה חיל האוויר. בדצמבר 2015 מונה למפקד מערך האש של פיקוד הצפון. באוגוסט 2018 מונה למפקד בסיס חצרים.
דגן בעל תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון. הוא נשוי לרונית ואב לארבעה.
דאונטאון ברוקלין

היסטוריה

אזור דאונטאון ברוקלין, בדומה לאזור מנהטן, היה מיושב עד ראשית המאה ה-17 על ידי שבט הלנאפי האינדיאני. לאחר הגעת המתיישבים ההולנדים לאזור, ובסמוך להתיישבות שהקימו באי מנהטן (שנקראה ניו אמסטרדם), הקימו גם התיישבות באזור דאונטאון ברוקלין - בשם זה (בהולנדית: Breuckelen). עד שנת 1814 היה אזור ברוקלין מיושב בדלילות רבה. תחילת פעולתה של מעבורת קיטור בין ברוקלין לבין מנהטן הביאה להתיישבות צפופה יותר באזור, ולהפיכת ברוקלין לפרוור של מנהטן, ובמקביל הפך אזור דאונטאון ברוקלין למרכז העסקים האזורי של ברוקלין.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 הפכה ברוקלין למרכז תנועה למלחמה בעבדות בארצות הברית, ובעיר הוקמו כנסיות רבות שפעלו נגד העבדות.
לאחר מלחמת העולם השנייה אימצה מחלקת התכנון העירוני של העיר ניו יורק תוכנית להפוך את אזור דאונטאון ברוקלין למרכז עסקים כלכלי ולמרכז תרבותי. במסגרת תוכנית זו הוחלט להקים באזור מבני ממשל, והורחב רחוב אדמס (Adams Street), לימים רחוב בוארום (Boerum Place) המוביל לאזור. בשנת 1969 הוכנה תוכנית פיתוח חדשה ובה שם דגש על פיתוח מסחרי של דאונטאון ברוקלין, אולם המשבר הכלכלי של שנות ה-70 הקשה על הפיתוח האזורי.

אתרים בעלי חשיבות

באזור דאונטאון ברוקלין ממוקמים מרכז מטרוטק, בניין רובע ברוקלין, בתי המשפט של מחוז קינגס ובית המשפט המרכזי הפדרלי של המחוז המזרחי של ניו יורק. כמו כן ממוקמים באזור מוסדות השכלה גבוהה רבים ובהם בית הספר למשפטים של ברוקלין, אוניברסיטת פוליטכניק, מכללת ניו יורק לטכנולוגיה, אקדמיית ברוקלין למוזיקה ואוניברסיטת לונג איילנד.
בין מוסדות התרבות של הרובע ניתן למנות את מוזיאון התחבורה של ניו יורק.

תחבורה

גשר ברוקלין וגשר מנהטן מקשרים בין האי מנהטן לבין אזור דאונטאון ברוקלין. באזור פועלים מספר קווים של הרכבת התחתית של ניו יורק (קווים 2, 4, 5, A, C, F, G, B, D, M, N, Q ו-R). טרמינל אטלנטיק הממוקם באזור, משמש תחנה של קו הרכבת לונג איילנד.

פיתוח אזורי מגורים

מאז אמצע המאה ה-18, היה אזור דאונטאון ברוקלין אזור מסחרי בעיקרו ולא אזור מגורים. מאז ראשית המאה ה-21 החלו להיבנות באזור מספר פרויקטי דיור ובהם פרויקט רחוב ליוויגנסטון הכולל 7 בניינים בני 15 קומות בהם 1,000 יחידות דיור.
תוכנית פיתוח משנת 2004 נועדה לעודד בנייה צפופה למגורים באזור, במסגרתה מתוכננים בניית 14,000 דירות מגורים חדשים באזור.
מיסי פייל

ביוגרפיה

פייל נולדה ביוסטון, טקסס וגדלה בממפיס, טנסי.
בתם של לינדה ופרנק פייל.
פייל היא הצעירה מבין ארבעה אחים ואחיות.
למדה ב"בית הספר לאומנויות של צפון קרוליינה".

משחק

פייל החלה את דרכה כשחקנית בשנת 1999 בפרודיה המדע בדיונית "המרוץ לגלקסיה" בתפקיד לליארי המתאהבת בשחקן פרד קוואן (טוני שלהוב).
זכתה לחשיפה בפעם הראשונה בקומדיות "מפרקים את הבית" בתפקיד אשלי אחותה הרע של קייט סנדרסון (ג'ין סמארט),"ג'וזי והפוסיקאטס" בתפקיד אלכסנדרה אחותו של מנהל להקת הפוסיקאטס אלכסנדר קאבוט (פאולו קוסטנזו) ו"שכחו אותי בבית 4" בתור ורה אשתו של הנבל מארב. 
בשנת 2003 השתתפה בתפקיד קטן בסרטו המוערך של טים ברטון "סיפורי דגים", מה שסלל את הופעתה המפורסמת כשנתיים לאחר מכן בשובר הקופות "צ'ארלי בממלכת השוקולד" בתפקיד אמה התובענית של הילדה ויולט בורגארד. 
בשנת 2004 שיחקה בקומדיות "דודג'בול" בתפקיד שחקנית הדוג'בול האגרסיבית מקבוצתו של וויט גודמן (בן סטילר), "ואז הגיעה פולי" ו"50 דייטים ראשונים". בנוסף, שיחקה לצד קווין הארט וסנופ דוג בסרט השנוי במחלוקת "הכל כלול" בתפקיד ברברה, הסרט נקטל על ידי המבקרים ונכשל בקופות.  
בשנת 2006 הופיעה במותחן הריגול "אלכס ריידר" בתור נדיה וול העוזרת של הביליונר דאריוס סייל (מיקי רורק) ובקומדיה "אני והמזל שלי" בתפקיד פגי ברנדן הבוסית של אשלי אלברייט (לינדזי לוהאן). 
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד הראשי בקומדיית הכדורגל "אם הכדורגל" בתור וונדי אמה של שחקני הכדורגל בקה (אמילי אוסמנט) .
פייל השתתפה בסרט האילם של מישל הזנוויציוס שהיה למצליח ביותר של שנת 2011 "הארטיסט".
בשנת 2016 התארחה בסדרה הקומית של MTV "מרי + ג'יין" בתפקיד של אישה פמיניסטית. 
בשנת 2017 שיחקה בקומדיית הפשע "גרייס" לצד קייטי קסידי.

מוזיקה

בשנת 2007 חברה פייל לשחקנית שוואני סמית' וביחד השתיים הקימו את ההרכב המוזיקלי "Smith & Pyle".
את אלבומן היחיד עד כה "It's OK To Be Happy" שמבוסס בעיקרו על מוזיקת קאנטרי הוציאו בשנת 2008.

חיים אישיים

פייל הייתה נשואה פעמיים במהלך חייה, במשך חמש שנים לסופר אנטוניו סארס וכיום לבעלה השני, המפיק קייסי אנדרסון.
סלט ירוק

סלט ירוק הוא סלט המבוסס על ירקות עלים כגון חסה, רוקט (ארוגולה), תרד ועוד. נהוג לתבלו במלח וברוטב כגון שמן, חומץ, מיץ לימון, רוטב חרדל ודבש, רוטב אלף האיים, רוטב שום. יש המוסיפים לו בצל, רצועות פלפל או פלחי עגבנייה.
סלט קיסר הוא סוג של סלט ירוק.
לוסיאנה ברגר

קורות חיים

ברגר נולדה למשפחה יהודית וגדלה בשכונת ומבלי שבלונדון. ב-2004 סיימה תואר ראשון באוניברסיטת ברמינגהאם והיא בעלת תואר שני בממשל מבירקבק, אוניברסיטת לונדון.
כיהנה במועצת התאחדות הסטודנטים של בריטניה כמתאמת פעילות בנושאי מלחמה בגזענות ובפשיזם. ב-2005 התפטרה מתפקידה בעקבות גילויי אנטישמיות מצד חברי ההתאחדות. לאחר מכן עבדה בחברת הייעוץ אקסנצ'ר. בשנים 2007 עד 2010 ניהלה את ארגון ידידי ישראל במפלגת הלייבור.
במאי 2010 נבחרה לנציגת מחוז ליברפול-וייברטרי בפרלמנט הבריטי. היא מונתה לשרה זוטרה לענייני אנרגיה ושינויי אקלים בממשלת הצללים של אד מיליבנד וב-2013 לשרה זוטרה לענייני בריאות בממשלת הצללים. לאחר בחירתו של ג'רמי קורבין למנהיג הלייבור מונתה ברגר לשרה לענייני בריאות הנפש בממשלת הצללים שלו. בראיון לג'ואיש כרוניקל סיפרה ברגר מדוע החליטה להצטרף לקורבין שקושר לאנטישמיות ולמכחישי שואה. היא ציינה שההחלטה לא הייתה קלה עבורה והיא לא מסכימה עם כל מה שקורבין אמר לאורך השנים, אך נוצרה הזדמנות לכהן במשרה חדשה שתאפשר לקדם את הטיפול בתחום בריאות הנפש. היא התפטרה מתפקידה ב-27 ביוני 2016, במכתב ההתפטרות הודתה לקורבין על מינויה ויחסו אלייה, אך ציינה כי על מפלגת הלייבור למצוא מנהיג אחר שהמפלגה תוכל להתאחד מאחוריו. ב-18 בפברואר 2019 הודיעה ברגר, יחד עם שישה חברי פרלמנט נוספים על עזיבתה את מפלגת הלייבור מסיבות של אנטישמיות, מדיניות המפלגה ביחס לברקזיט ואופי הנהגתו של ג'רמי קורבין.
בפברואר 2019 פרשה יחד עם שישה חברי בית הנבחרים ממפלגת הלייבור על רקע התנהלותו של קורבין והתחזקות האנטישמיות בקרב חברי המפלגה. יחד עמם הקימה את "הקבוצה העצמאית", אליה הצטרפו גם חברי בית הנבחרים מהמפלגה השמרנית. בספטמבר 2019 הצטרפה למפלגה הליברל-דמוקרטית.
ב-2012 הפיקה וביימה סרט דוקומנטרי קצר בשם "Breadline Britain" על תופעת בתי התמחוי והעוני בבריטניה.
ב-2015 נישאה למוזיקאי אליסטר גולדסמית', לזוג בת ובן.
אורסון סקוט קארד

ביוגרפיה

בנם של פגי ג'יין (לבית פארק) ושל וילארד ריצ'רדס קארד, השלישי משישה ילדים. קארד נולד בריצ'לנד שבמדינת וושינגטון, וגדל בסנטה קלרה שבקליפורניה, במסה שבאריזונה ובאורם שביוטה. שירת כמיסיונר מורמוני בברזיל, ולמד באוניברסיטאות בריגהם יאנג ויוטה. כמו כן למד שנה בתוכנית לדוקטורט באוניברסיטת נוטרדאם. תקופה מסוימת במהלך שנות ה-70 עבד כעורך שותף ב-"Ensign"‏ , מגזין הכנסייה המורמונית.
קארד הוא מורמוני, ומתגורר בגרינסבורו שבצפון קרוליינה, עם אשתו קריסטין, ולהם שלושה ילדים. אחד מבניהם, צ'ארלס בנג'מין, היה בעל שיתוק מוחין ונפטר לאחר הגעתו לגיל 17, ואחת מבנותיהם, ארין, מתה בלידתה.

כתיבה נוספת

מאז החל קארד להוציא מגזין עצמאי לסיפורי מדע בדיוני, טרח לכלול בכל גיליון (שמונה בסה"כ, נכון ליוני 2008) סיפור קצר או נובלטה המתרחשים בעולם של אנדר, רובם עוסקים באירועים או דמויות מהספר הראשון או מטילים אור עליהם, אך חלקם עומדים כיצירות עצמאיות.
בחודש יוני 2008 הודיע מגזין המדע הבדיוני הישראלי מרקורי שהגיע להסכמה על פרסום אחד הסיפורים האלה - Pretty Boy, העוסק בילדותו של בניטו מדריד לפני הגעתו לבית הספר ללחימה - בעברית במסגרת אחד מגליונותיו הקרובים.
רבים מספריו תורגמו לעברית והוא היה אורח הכבוד בפסטיבל אייקון 2003 שנערך בתל אביב.
איזיצ'יפ

היסטוריה

איזיצ'יפ סמיקונדקטור הוקמה בשנת 1999 במקור כחברת הבת של חברת לאנאופטיקס, ובשנת 2008 מוזגה לתוך חברת לאנאופטיקס, ששינתה את שמה באופן רשמי לאיזיצ'יפ. מטה החברה שכן ביקנעם עילית. החברה פיתחה מעבדי רשת לנתבים, המוטמעים בתוך הנתבים ומאפשרים הגברה משמעותית של כמות המידע ומהירות העברתו. בין לקוחותיה לאורך השנים: סיסקו, היולט פקארד, לוסנט, אריקסון, ECI Telecom וג'וניפר. באמצע 2011 חנכה החברה מרכז פיתוח בקריית גת.
ב-30 בספטמבר 2015 הוכרז כי איזיצ'יפ תימכר לחברת מלאנוקס. המיזוג הושלם ב-23 בפברואר 2016, ובעקבותיו התמזגה איזיצ'יפ לתוך מלאנוקס וחדלה להתקיים כחברה עצמאית.