google/wiki40b huggingface dataset:
השריפה במועדון קיס

השריפה במועדון קיס הייתה שריפה שפרצה במועדון בעיר סנטה מריה, ריו גראנדה דו סול, ברזיל ב-27 בינואר 2013. בשריפה נהרגו 241 איש ונפצעו 168.

השריפה

השריפה פרצה בשעות הבוקר המוקדמות במועדון הלילה קיס בסנטה מריה, עיר אוניברסיטאית גדולה המונה כרבע מיליון איש. באותה עת שהו במועדון בין 1,000 ל-2,000 איש, מעל ומעבר לקיבולת החוקית של המועדון. המסיבה נערכה על ידי סטודנטים מהמחלקה לאגרונומיה באוניברסיטה. הלהקה שהופיעה הייתה להקת "גוריזדה פנדגואיירה".
על פי משטרת ברזיל השריפה החלה כשהלהקה הציתה זיקוקים כחלק מהופעתה. האש התפשטה במהירות במקום לאחר ששכבת הקצף לבידוד אקוסטי שבתקרה הוצתה. דלת הכניסה הייתה נעולה מה שגרם לצפיפות וקשיים להימלט. נראה שמנוסת הבהלה שארעה בעקבות השריפה כמו גם מחסור ביציאות חירום ובכיוון אליהן תרמו למספר הרב של הנפגעים שרבים מהם נפגעו משאיפת עשן. רוב הנפגעים היו בגילאים 20-16. 
עיריית סנטה מריה הכריזה על 30 ימי אבל לזכר הנספים.
גילברט קלייטון

בריגדיר ג'נרל סר גילברט פלקינגהם קלייטון (באנגלית - Gilbert Falkingham Clayton;‏ 6 באפריל 1875 - 11 בספטמבר 1929) היה קצין מודיעין בכיר ומינהלן בריטי שפעל בארצות המזרח התיכון בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובעשור שלאחריה. קלייטון היה בעל תפקיד משמעותי בהכוונת הפעולות נגד האימפריה העות'מאנית בזמן המרד הערבי. לאחר המלחמה פעל באזור המזרח התיכון כמינהלן קולוניאלי, וסייע בגיבוש הסדרי גבול והסדרים מדיניים במרחב. בין היתר כיהן כמזכיר ראשי לממשלת המנדט הבריטי בימיו של הנציב העליון הרברט סמואל.

תחילת הקריירה

קלייטון נולד בעיירה רייד, באי וייט. בשנת 1895 התגייס לחיל התותחנים המלכותי. הוא שירת בסודאן כחלק מצבאו של לורד קיצ'נר בשלבים האחרונים של המלחמה המהדית, ואף לחם בקרב אטברה בשנת 1898. לאחר מכן נשלח לשרת במצרים. ב-1910 פרש מהצבא על מנת לעבוד כמזכירו האישי של מושל סודאן, רג'ינלד וינגייט. ב-1912 נישא בלונדון לאיניד קרוליין תורוגוד.

מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת קלייטון במטה המודיעין הבריטי בקהיר, ופעל במסגרת "הלשכה הערבית". ב-1914 שלח לקיצ'נר תזכיר סודי שבו הציע כי בריטניה תשתף פעולה עם הערבים נגד האימפריה העות'מאנית. הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל, ומונה לאחראי על המודיעין. בתפקיד זה פעל באופן קרוב לדמויות כלורנס איש ערב והאמיר חוסיין בניהול המרד הערבי. בספרו שבעת עמודי החוכמה שיצא לאור ב-1935 מספר שנים לאחר מותו של קלייטון, כתב לורנס על תפקידו החשוב של קלייטון בניהול המרד, ועל האופי הנבון שבו ניהל את המגעים עם הערבים שפעלו במסגרת המרד.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה עבד בתחילה בתפקידים שונים בממשל הצבאי בארץ ישראל, לאחר מכן שימש כיועץ לממשלה המצרית, ולאחר מכן שב לארץ ישראל בתפקיד המזכיר הראשי של ממשלת המנדט אותו מילא בין 1922 ל-1925. בתפקידו זה החליף את וינדהאם דידס הציוני במוצהר. קלייטון היה מסויג מהצהרת בלפור וסבר כי יש ליישב את התביעה היהודית למדינה עם האינטרסים הבריטים והערבים באזור. הוא פעל לצד ארנסט ריצ'מונד להרחבת סמכויות המועצה המוסלמית העליונה, ולמינוי ערבים לתפקידים בממשל. עם זאת שמר על יחסים טובים עם אנשי היישוב, ונחשב על ידיהם למינהלן הגון. העיתונות הערבית הביעה את הדעה כי הערבים לא השכילו לנצל את היחס שגילה אליהם קלייטון.
בשנת 1925 הוחלף בסטיוארט סיימס, ויצא לשליחויות דיפלומטיות באזור ערב הסעודית ותימן. בשנת 1926 היה מעורב בניסיונות להסדיר את הגבולות בתימן. כן היה מעורב במגעים עם הסולטאן אבן סעוד שהובילו לחתימת "הסכם ג'דה" בשנת 1927 שבו הכירה בריטניה בשלטונו של אבן סעוד בחיג'אז ובנג'ד. לאחר מכן שימש כנציג הבריטי בחצרו של אבן סעוד. בשנת 1928 נשלח לשמש כנציב העליון הבריטי במסגרת המנדט הבריטי בעיראק. בתפקיד זה ניסה להביא לחתימת הסכם אנגלי עיראקי, שיסדיר את מעמדה הצבאי והמדיני של בריטניה בעיראק. בשנת 1929 מת באופן בלתי צפוי מהתקף לב.
הוועד הלאומי פרסם מודעת אבל על מותו ובה קבע כי "הישוב העברי בארץ ישראל מבכה יחד אתכם את אבידת סיר גילברט קלייטון, אשר היה שותף לעבודתנו במשך שנים רבות. זכרו יישמר לנצח בתולדות היישוב העברי בארץ ישראל".
קלייטון עוטר בתואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית ומפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג'

האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלדג' (Routledge Encyclopedia of Philosophy) היא אנציקלופדיה לפילוסופיה בעריכתו של אדוארד קרייג. היא יצאה לראשונה לאור בהוצאת ראוטלדג' בשנת 1998. במקור היא פורסמה בעשרה כרכים וכן על גבי תקליטור. בשנת 2002 היא הפכה לזמינה מעל גבי האינטרנט למנויים בתשלום.
הגרסה המקוונת מתעדכנת באופן קבוע במאמרים חדשים ובשיפורים למאמרים קיימים. היא נמנית עם האנציקלופדיות לפילוסופיה המעודכנות והמקיפות ביותר, עם כ-1300 תורמים שכתבו למעלה מ-2000 מאמרים אקדמיים.

מהדורות מאוחרות

שתי מהדורות של האנציקלופדיה בכרך אחד בלבד יצאו לאור, "האנציקלופדיה התמציתית לפילוסופיה של רוטלדג'" ("The Concise Routledge Encyclopedia of Philosophy"), שיצאה לראשונה בשנת 1999, ו"האנציקלופדיה המקוצרת לפילוסופיה של ראוטלדג'" ("The Shorter Routledge Encyclopedia of Philosophy"), שיצאה בשנת 2005. 
בגרסה התמציתית מספר המאמרים זהה לזה שבגרסת עשרת הכרכים, אלא שכל מאמר בה הוא למעשה תקציר הנושא שקודם לכל מאמר בגרסת עשרת הכרכים. בגרסה המקוצרת יש למעלה מ-900 מאמרים, כל אחד מהם מעמיק יותר מהמאמר התואם לו (אם ישנו) במהדורה התמציתית.
שלמה סימונסון

שלמה סימונסון (30 באוקטובר 1923 - 14 במרץ 2019) היה היסטוריון ישראלי, ממקימי החוג להיסטוריה של עם ישראל, המכון לחקר התפוצות ובית הספר למדעי היהדות באוניברסיטת תל אביב. סימונסון היה ממייסדי האוניברסיטה והספרייה המרכזית שלה ושימש כרקטור האוניברסיטה. מחקריו עוסקים בתולדות היהודים בימי הביניים, ביחסי היהודים עם הכנסייה הקתולית וביהדות איטליה.

ביוגרפיה

נולד ב-30 באוקטובר 1923 בברסלאו (אז בגרמניה). בשנת 1933 עלה לארץ ישראל. הוא סיים לימודי תואר שני מהאוניברסיטה העברית בשנת 1946. נושא עבודת התזה שלו הייתה "הכנסייה הקתולית והממלכה הצלבנית בירושלים". בשנת 1952 סיים דוקטורט באוניברסיטת לונדון. עבודת הדוקטורט שלו עסקה בלאונה דה מודנה.
בשנת 1954 החל ללמד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1955 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב. בתקופה זו היה חבר בארגון שורת המתנדבים במשך שנתיים, אז עזב יחד עם ישעיהו ליבוביץ מפני שסבר שהמשטר מושחת ללא תקנה ואין טעם לרדוף מושחת בודד זה או אחר, אלא יש לפעול במישור הפוליטי להחלפת השיטה. בין השנים 1961–1964 היה מנהל הספרייה המרכזית באוניברסיטת תל אביב, ועמד בראש ועדה לבניית הספרייה בקמפוס החדש ברמת אביב. בהמשך היה יו"ר ועדת הספרייה של האוניברסיטה. בשנת 1963 מונה לפרופסור חבר ובשנת 1968 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 1964 ייסד את המרכז לחקר התפוצות, בראשו עמד עד 1992. בשנת 1970 היה ממייסדי המכללה למורים בבית ברל. באותה שנה היה גם ממייסדי בית התפוצות. בין השנים 1971 ל-1977 היה רקטור אוניברסיטת תל אביב. בשנת 1993 יצא לגמלאות.
סימונסון שירת בהגנה ובצה"ל, היה קצין בחיל הרגלים והשתתף במלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1965 זכה בפרס יד יצחק בן צבי על ספרו "תולדות יהדות דוכסות מנטובה". בשנת תשנ"ה הוענק לו "פרס שזר לחקר תולדות ישראל".
נישא לגבריאלה מנפילד, ואב לשני בנים ובת. התגורר בהרצליה. אחד מבניו, ד"ר אוריאל סימונסון, מלמד במחלקה ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת פרינסטון ובחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. תחביבו של סימונסון היה טיפוס הרים.
סימונסון התנגד לסבסוד שכר הלימוד באוניברסיטה, וטען שהסבסוד מביא לאוניברסיטה סטודנטים שאינם רציניים בלימודיהם. סימונסון גם התנגד להקמת אוניברסיטאות נוספות, וטען שיש להשאיר מקום גם למקצועות לא-אקדמיים, כמו הנדסאים ומורי בתי ספר יסודיים.
אנדרוס אנסיפ

חייו

אנסיפ נולד וגדל בעיר טרטו שבאסטוניה. הוא סיים תואר בכימיה אורגנית באוניברסיטת טרטו בשנת 1979 ונותר שנתיים לעבוד שם כמהנדס בכיר.
בשנים 1981-1983 שירת בצבא האדום בצי הבלטי. עד שנת 1987 עבד כמהנדס בכיר במכון הפתולוגי של אוניברסיטת טרטו. בשנים 1986-1988 שימש כמדריך במחלקת התעשייה וכראש מחלקת הארגון של המפלגה הקומוניסטית בטרטו.
בשנות ה-90 שימש כדירקטור בהנהלת הבנק של טרטו, וכיו"ר מועצת המנהלים בשתי קרנות הפרטה וברדיו טרטו.
את דרכו הציבורית החל אנסיפ ב-1998 כאשר התמודד מטעם מפלגת הרפורמה לתפקיד ראש עיריית טרטו וזכה בבחירות. אף על פי שנבחר לפרלמנט האסטוני ויתר על מושבו שם על מנת להשאר בתפקיד ראש עיריית טרטו. כיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 2004, כאשר התבקש להחליף חבר מפלגה בתפקיד שר הכלכלה והתקשורת. 
בנובמבר אותה שנה נבחר לתפקיד יו"ר מפלגת הרפורמה, תוך שהוא מחליף את סים קאלאס, שנשלח לשמש כנציב וכסגן נשיא הנציבות האירופית.
ב-31 במרץ 2005 התבקש על ידי הנשיא דאז, ארנולד רוטל, להרכיב ממשלה חדשה. 
הוא הושבע לתפקיד ראש הממשלה ב-12 באפריל 2005 וסיים את כהונתו ב-26 במרץ 2014.
נשוי לאנו, גינקולוגית במקצועה, ואב לשלוש בנות.
הלמוט שלמר

קריירה מוקדמת

שלמר נולד ב-20 במאי 1893 בהאוסברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-159 (לורן ה-8), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה, וב-16 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918. 
לאחר המלחמה הצטרף שלמר לפרייקור ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1925 הועלה שלמר לדרגת האופטמן, וב-1 באפריל 1926 מונה למפקד פלוגה 4 (מקלעים) ברגימנט הרגלים ה-18. ב-1 באוקטובר 1929 מונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-18, וב-1 במאי 1933 למפקד פלוגה 13 (מרגמות) ברגימנט הרגלים ה-18. ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בינואר 1935 מונה למדריך בבית הספר הצבאי במינכן. ב-1 באוקטובר 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-15 ביולי 1937 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-25. ב-1 ביולי 1939 מונה שלמר למפקד רגימנט הרגלים הממונע ה-5.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה שלמר מפקד רגימנט הרגלים הממונע ה-5, ופיקד עליו במהלך המערכה בפולין, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-2 במסגרת הקורפוס ה-19. במהלך המערכה על צרפת לחם שלמר עם הרגימנט שבפיקודו מהדיוויזיה הממונעת ה-2 במסגרת הקורפוסים ה-14, ה-19, וה-38, ובשלב השני במסגרת הקורפוסים ה-15 וה-16. ב-10 בינואר 1941 הפך הרגימנט לרגימנט הרובאים ה-5, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם שלמר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-12 במסגרת הקורפוס הממונע ה-57, ולאחר מכן במסגרת הקורפוס הממונע ה-39. ב-1 באוקטובר 1941 מונה שלמר למפקד חטיבת הרובאים ה-7, וב-2 באוקטובר הועלה לדרגת אוברסט, וקיבל  את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. שלמר לחם עם החטיבה שבפיקודו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-7, שלחמה לסירוגין תחת הקורפוסים ה-8, ה-56, וה-41.
ב-1 באפריל 1942 הועלה שלמר לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-3, ובמהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם עימה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. בספטמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-14 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית, והחל מדצמבר חלק מהארמייה השישית, ושלמר לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד.
ב-1 בדצמבר 1942 הועלה שלמר לדרגת גנרל לוטננט, וב-22 בדצמבר קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-17 בינואר 1943 מונה שלמר למפקד קורפוס הפאנצר ה-14, במקום הנס הובה שעזב בפקודת היטלר את כיס סטלינגרד, וב-2 בפברואר נכנע שלמר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי.

לאחר המלחמה

במהלך שהותו בשבי הצטרף שלמר לוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, וב-24 באוקטובר 1949 שוחרר מהשבי. לאחר שחרורו התגורר שלמר במינדן-ליבקה, וב-18 באוגוסט 1995 מת, והוא בן 102 שנים.
מרדכי סלומון (פתח תקווה)

מרדכי סלומון (ה' בחשוון ה'תרכ"ט, אוקטובר 1868, ירושלים – ה'תשי"ז, 26 בינואר 1957, פתח תקווה) היה פעיל ציבור וחקלאי ישראלי, חוקר תולדות היישוב וסופר. בנו של יואל משה  סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים. בעודו בחור צעיר יצא לפתח תקווה ולכפר יהודיה להשתתף עם אביו בעבודות המשק ובנין המושבה. לאחר שאביו חזר לירושלים, נשאר במקום בעבודתו החקלאית עד זקנתו.
משגדלו בניו ונשתחרר מהעבודה היומיומית במשק ובפרדס, התמסר לעבודת מחקר וכתיבה היסטוריוגרפית בתולדות היישוב האשכנזי המחודש בארץ ישראל.
סלומון אסף וריכז את הזיכרונות ששמע מפי אביו ואחרים. על פי הדברים שחקר ושמע כתב את ספרו "שלשה דורות בישוב", שבו תיאר את פעולותיהם של אבי-סבו ר' אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז) בגאולת אזור חורבת רבי יהודה החסיד בעיר העתיקה בירושלים, וכן את פעולות סבו ר' מרדכי סלומון ואביו יואל משה סלומון.
נפטר בשנת 1957, בן 88, ונקבר בפתח תקווה.
נכדתו היא הציירת חגית לאלו.
בת חן סבג

ביוגרפיה

סבג נולדה וגדלה בבאר שבע, יש לה אח גדול ואחות קטנה, אביה הוא איש צבא קבע לשעבר. בילדותה רקדה בלהקת מחול ואחר-כך למדה משחק. בצבא שירתה סבג בתיאטרון צה"ל ולאחר 6 חודשים פרשה מהשירות.
למדה בבית צבי (2007-2003) וזכתה במלגות מטעם בנ"ץ כרמל, שרגא פרידמן, שמואל הירשפלד, מפעלי סנו, וקרן שרת אמריקה ישראל.

קריירה

מיד בתום לימודיה, בשנת 2007, החלה סבג לשחק בתיאטרון המדיטק, ואחר-כך בתיאטראות נוספים.
בבית ליסין שיחקה סבג בהצגה "בראנז'ה", פרי עטו של בעז גאון, בבימויו של ניר ארז. היא גילמה את דמותה של שירה, ילדה חכמה מאוד, המצויה בגיל ההתבגרות, שכלל אינה מעריכה את עצמה. סבג זכתה בפרס השחקנית המבטיחה בפסטיבל "פותחים במה" של בית ליסין 2008 עבור תפקיד זה. בבית ליסין שיחקה סבג גם בתפקיד מיכל ב"פועלת זרה", מאת רחל גיל, בבימויו של ארתור קוגן.
במדיטק שיחקה בהצגה "אמיל והבלשים", עיבוד של עידו ריקלין, לספרו של קסטנר, בבימויו של רפי ניב. סבג שיחקה את פוני, בת-דודתו של אמיל, הילדה שמצטרפת לחבורת בלשים. במדיטק שיחקה גם ב"נשים קטנות"; ב"קרשינדו ואני", על פי דבורה עומר, ב"אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו", מאת אפרים סידון, וב"ציפור הנפש", על פי מיכל סנונית.
בתיאטרון אורנה פורת שיחקה בהצגה "הקסם של אורנה", מאת חגית רכבי ניקוליבסקי, בבימויו של רפי ניב, בתפקיד תותי. ההצגה זכתה בתשעה פרסי אסיטז' להצגות ילדים ונוער.
סבג שיחקה ב"העולם על פי אלון", מאת אורלי ישועה שוורצברג, בבימויה של יעל טילמן, בתיאטרון השעה הישראלי. היא מגלמת את יעל, שכנתו של אלון, הילד האוטיסט, שמתאכזרת אליו, אבל בסוף מקבלת אותו.
שיחקה החל מ-2009 בהצגה "רעב" מאת עידו בורנשטיין ושלמה פלסנר, בבימויו של פלסנר, שרצה מאז שנת 2004 בתיאטרון תמונע והופיעה למעלה מ-150 פעמים. היא גילמה את דמותה של שירה, ילדה עם הפרעות אכילה. אביה ואמה בהצגה הם שמעון מימרן ואסתי זקהיים והמדריך שלה הוא ניסו כאביה.
ב-2010 החלה לשחק בבית ליסין בהצגה "שיינדלה", מאת אמנון לוי ורמי דנון, בבימויו של דנון. בת חן סבג מגלמת את דמותה של רוחל, נערה דתייה תמימה שזה עתה התחתנה.
ב-2012 החלה לשחק בהצגה "קרוב יותר", מאת פטריק מארבר, בבימויו של גיל אמיתי, שרצה בתיאטרון הספרייה. ההצגה עוסקת במערכת יחסים, בגידות, אהבות ואכזבות ומטילה ספק באפשרותה של מונוגמיה בחיינו האינטרנטיים. סבג מגלמת את החשפנית אליס.
ב-2012 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" (סדרת ההמשך לסדרת הנוער באותו השם), בבימויו של רני סער, אשר שודרה בערוץ 2, רשת. היא גילמה את דמותה של מאיה.
בשנת 2015 שיחקה בסרט הדרמה "שקופים" של מושון סלמונה.
ב-26 בספטמבר 2016 החל שידורה, ב-HOT3, של הסדרה "מטומטמת", אותה כתבה ובה היא גם משחקת בתפקיד הראשי. על התסריט שכתבה וגם על משחקה בעונה הראשונה של הסדרה, זכתה סבג בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה. היא זכתה בפעם השנייה על משחקה בסדרה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017.

חיים אישיים

ביולי 2017 אישרה כי היא בת-זוגה של השחקנית והקומיקאית אורנה בנאי,  ובמאי 2019 פורסם שהן נפרדו.
עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים

עלילת הסרט

העלילה מתחילה לאחר ההצפה הגדולה שפקדה את העמק בו מתגוררות הדמויות. הממותות מני ואלי מצפים לידת צאצאם הראשון, ומני מנסה להיות בוגר ולדאוג למשפחתו החדשה. סיד מקנא במני ורוצה גם הוא להפוך להורה, נופל למערה שנמצאת מתחת לקרח ושם מוצא ומאמץ שלוש ביצים נטושות. דייגו מחליט לעזוב את העדר לאחר שהוא מגלה שיכולתיו הפיזיות אינן כשהיו. 
יום אחד בוקעים מביציו של סיד 3 טירנוזאורוסים צעירים ושובבים העושים צרות בעמק. לאחר כמה ימים מופיעה אמם האמיתית שחוטפת את צאצאיה ואת סיד לעולם הדינוזאורים. החבורה מחפשת את סיד ויורדת לעולם הדינוזאורים ודייגו מצטרף אליהם.
הם בורחים מאנקילוזאורוס עצבני, על צווארו של ברכיוזאורוס ענקי ונופלים לאזור בו הרבה דינוזאורים עצבניים מסתכלים עליהם. הם ניצלים מהם על ידי באק הסמור, שהוא לוחם בדינוזאורים מתבודד החי בעולם הדינוזאורים ומכיר את סודותיו. באק מזהיר אותם מפני בריוניקס עצום וצמא דם בשם רוּדִי המסתובב באזור, וקרא להם לשוב למעלה, אך מני לועג לו והחבורה ממשיכה. לאחר שמני ודייגו נתקעים בתוך צמח טורף ענקי, הוא מציל אותם ומציע להם עזרה, כל עוד ישמעו להוראותיו וילכו רק על השביל.
בינתיים סיד יורד למשכנה של אמא טירנוזאורוס, המנסה להרוג את סיד אך נתקלת בהתנגדות בניה ולאחר קצת זמן היא מאמצת אותו אליה כבן. באחד הימים היא מתחמקת מרודי הגדול ממנה, אך סיד האיטי יותר נופל מזנבה ונאלץ לברוח ממנו עד לאזור של לבה געשית. בשלב זה החבורה קרובה אליו אך אלי צריכה להמליט באזור של סלעים מתנועעים, כשבינתיים להקת גואלונגים מתקרבת אליה. מני ודייגו מנסים לחזור אליה בעודם נלחמים בגואלונגים בעוד באק והאופוסומים ממשיכים קדימה ונופלים אל גבו של  פטרוזאור גדול בדרך להציל את סיד.
בעודם מעופפים הם בורחים מלהקת פטרוזאורים טורפים ורגע לפני שסיד נופל ממפל לבה אל סופו הם תופסים אותו. כשהם חוזרים אלי ממליטה כבר את בתה הקטנה הנקראת מישמיש, על שם הקריאה שהמציאו מני והיא כדי להודיע שהיא בהריון. לאחר ההמלטה הם פונים לחזור אך מותקפים על ידי רודי שמנסה לטרוף אותם. הם מצליחים לקשור אותו אך סיד נתקל בחבלים וקורע אותם, מה שגורר את רודי להשתחרר ולהתנפל עליו והוא ניצל בידי אמא טירנוזאורוס אשר מפילה את רודי לתהום. באק חושב שרודי נהרג ומחליט לעלות עם החבורה לעולם הקרח אך שומע את קריאתו ושב לעולם הדינוזאורים, מאחר שמבחינתו הוא יעד ממריץ לחיים.
במקביל לעלילה הראשית, נראה היונק הקדום דמוי-הסנאי סקראט שממשיך לחפש את הבלוט שלו. ואולם הוא פוגש בסנאית מעופפת - סקראטי, מתאהב בה ומתחיל לרדוף אחרי הבלוט בתחרות איתה. לבסוף, כשהם נופלים לעולם הדינוזאורים, הם מעופפים מעל אגם לבה וסקראט מציל את סקראטי כשהיא חסרת הכרה. כשהיא מתעוררת היא מתנשקת איתו והם חיים ביחד בעולם הדינוזאורים. לבסוף לסקראט נמאס והוא בורח למצוא את הבלוט, מה שמכעיס את סקראטי וגורר אותה לקבור את הבלוט אך מפגיזה את הסלע מהר געש גבוה עד לאזור הקרח. אך סקראט מפיל אותה מהסלע לפני שתחזור למעלה.
סלוג'ר

סלוּג'ר (ברומנית: Sluger, קיימת גם הגרסה "סולג'ר"- Sulger) היה תפקיד מנהלי ותואר היסטורי של בויאר - דרגטור - בחצרות השליטים של הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומודלובה בימי הביניים ועד לתקופה המודרנית. הסלוג'ר עסק באספקת הבשר (ולפעמים גם הנרות ובחלוקתו בחצר ובצבא.   
הסלוגר דאג גם אספקת המזון לשליחים הרשמיים הטורקים או הטטרים 
הסלוג'ר הראשי נשאר "ול סלוג'ר" או "מארה סלוג'ר", כלומר "הסלוג' הגדול".
התפקיד דמה בערך לזה של ה Intendant או Master of the larder. מקור המילה "סלוג'ר" הוא במילה הסלאבית "סלוז'אר" שמשמעותה "משרת, שרת"
לפי סקריבן(1939) הסלוג'ר הגדול נמנה עם שמונת הבויראים שהרכיבו את מועצת הנסיכות- הדיוואן, והוא ישב בין הסרדאר ובין הז'יטניצ'ר.  
בוולאכיה הסלוג'ר הגדול היה צריך להביא בשר, ביוחד בשר בקר לחצר השליט. האיזכור הראשון של התפקיד בוולאכיה הוא מ-7 בנובמבר 1480. במולדובה תועד התפקיד לראשונה ב-13 ביוני 1456.
המילה "סולג'יו" משמעותה ברומנית המס על שחיטת פרות או כבשים, לפי מקורות מסוימים הסלוג'ר היה אחראי גם על גביית מס זה.
פרט לסלוג'ר הגדול היו קיימים גם תארים נמוכים יותר: סלוג'ר בדרגה שנייה וסלוג'ר בדרגה שלישית
אחרי 1738 התואר נשאר סמלי בלבד.
אחרי הנהגת  התקנון האורגני במאה ה-19 המילה "סלוג'ר" תאמה דגאות "סגן" או סגן משנה".

מקורות אחרים

Mihai "Ţipău Domnii fanarioţi în Ţările Române, Mică Enciclopedie,  Editura Omonia,  Bucureşti 2008
סאמצחה-ג'אוואחתי

ממשל

מושלים לפי שנים:
1994 - וו.בָּכּראדזֶה
1998 - גיגלָה בָּרַמידזֶה
2002 - תמוּר מוֹסיאשווילי
2003 - גֶלָה קווארָצחֶליָה
2004 - נוּגזָר פּארוּנָשווילי

2004 - ניקוֹ ניקוֹלוֹזישווילי
2005 - גיאורגי חאצ'ידזֶה

היסטוריה

כפי שמעיד שמו, הוא מורכב משני חבלים היסטוריים. עד המאה ה-12, שבו סופחו לממלכה הגאורגית המאוחדת, הייתה להם היסטוריה מדינית נפרדת. במאה ה-14, סאמצחה הייתה בין הדוכסויות הראשונות שפרשו מן הממלכה המאוחדת. במאה ה-15 היא אף סיפחה את ג'אוואחתי. במחצית השנייה של המאה ה-17 הדוכסות נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית. תחת ההשפעה הטורקית חלק מתושבי סאמצחה התאסלמו. במאות הבאות התיישבו בסאמצחה ובג'אוואחתי ארמנים, שמן המאה ה-19 מהווים רוב בשני החבלים ההיסטוריים. בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית, שני החבלים אוחדו עם גאורגיה, שהייתה כבר חלק מן האימפריה הרוסית.
עם פרישתה של גאורגיה מברית-המועצות ב-1991, סאמצחה וג'אוואחתי הם חלק מן הרפובליקה של גאורגיה. בחלוקה האדמיניסטרטיבית, הם אוחדו לרגיוני (מחוז) סאמצחה-ג'אוואחתי, שבירתו אחלציחה. עם זאת, לא מדובר באיחוד אדמיניסטרטיבי בלבד, שכן לאור העובדה שהגאורגים הם מיעוט במחוז, מדובר למעשה בחבל ארמני על אדמת גאורגיה, שאף דורש אוטונומיה.
ח'ילווה

הח'ילווה הוא בית התפילה בדת הדרוזית. מקור המילה בשפה הערבית, ופירושה "מקום ריק".

מבנה

הח'ילווה נקרא כך בשל היותו מקום מבודד, מרוחק, צנוע ונטול קישוטים. הח'ילווה נבנה על פי רוב בשולי הכפר, במקום שנועד להשרות אווירה רוחנית בשעת התפילה. הוא נעדר שילוט או עיצוב מיוחד, במטרה למנוע מזרים לזהותו כבית תפילה. הוא מהווה מקום התכנסות למאמינים לתפילה בציבור וכבית מדרש ללימודי דת.
הח'ילווה בנוי כמבנה ציבורי רחב, מחולק לשניים: חלק לנשים וחלק לגברים. שני החלקים מופרדים בווילון אטום. כמו כן יש בבית התפילה ארון קודש ודרגש לדרשן. בכל כפר דרוזי קיים ח'ילווה.

סדרי התפילה

בתפילות הדרוזיות רשאים להשתתף אך ורק בני הדת הדרוזית, משום שהיא נחשבת לסודית ורזי האמונה גלויים אך ורק למאמינים. מי שאינו נמנה עם אנשי הדת יכול לפקוד את בית התפילה, בלבוש צנוע כמקובל, וזאת רק לשמיעת דרשות והטפות; זר אינו רשאי להיות נוכח בזמני תפילות ולימודי דת.
הדרוזים מתפללים פעמיים בשבוע, בערב יום שישי, היום הקדוש לעדה הדרוזית, ובערב יום שני. ניתן ואף מומלץ להתפלל תפילת שחרית מדי יום.

אופן התפילה

הכניסה לבית התפילה מחייבת לבוש דתי מושלם וחליצת נעליים לפני הכניסה. התפילה נעשית בישיבה מזרחית, בשעה קבועה, אך ללא כיוון מוגדר. בבית התפילה הדרוזי מתמקדים אך ורק בתפילות עצמן. חל איסור על אכילה, שתייה או שיחה בנושאים שאינם קשורים לתפילות. נוסף לתפילות, נהוג בקרב אנשי הדת ללמוד בצוותא ולהעמיק ברזי האמונה, ומכאן שבית התפילה משמש גם כבית מדרש.
שמעון שוורצפוקס

שמעון ריימונד שוורצפוקס (בצרפתית: Simon Raymond Schwarzfuchs; נולד בכ"ג בתשרי ה'תרפ"ח, 19 באוקטובר 1927 בבישהיים, ריין תחתון) הוא היסטוריון יהודי-צרפתי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן ברמת גן, ישראל.

ביוגרפיה

נולד לז'ורז' ומרתה מאייר שוורצפוקס, אביו היה חזן. לשמעון אח המבוגר ממנו בשנה ואחות הצעירה ממנו בשנה. לאחר סיפוח אלזס-לוריין לגרמניה הנאצית בנובמבר 1940 ופינוי תושבי שטרסבורג, מצאה המשפחה מסתור בלימוז'.
שמעון היה חבר תנועת הצופים היהודיים בצרפת ותנועת הנוער הציוני (MJS) שבה היה פעיל בשנים 1942–1944. זמן קצר לפני תום מלחמת העולם השנייה הצטרף לשורות תנועת ההתנגדות היהודית הצרפתית (צר').  ונטל חלק בקרבות לשחרור צרפת במחוז טאן.
ב-1948 הוסמך לרבנות וכיהן זמן מה כרב בית כנסת. למרות הכשרתו הרבנית, לא שירת שוורצפוקס בתפקידים רבניים למעט תקופה קצרה כחבר בית הדין של פריז.
ב-1951 יצא ללימודי מלגה בדרופסי קולג' בפילדלפיה שבפנסילבניה, ארצות הברית, וב-1953 השלים את עבודת הדוקטורט שלו על רבי מרדכי בן הלל ("המרדכי").
ב-1964 עלה לישראל עם משפחתו והחל ללמד היסטוריה יהודית וכללית באוניברסיטת בר-אילן, הוא עמד בראש מחלקות שונות באוניברסיטה וכיהן תקופה כדיקן הפקולטה למדעי הרוח ובמקביל הרצה באוניברסיטאות באירופה: באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז, ובבריסל.
שמעון שוורצפוקס הוא אביר לגיון הכבוד הצרפתי משנת 2000.
מיקרושף

פורמט התוכנית

המנחה אלינה לוי והשף ארז עינב מבצעים מנות קלות להכנה שילדים בבית ספר יסודי יכולים לבצע בביתם, כל פרק זה נושא אחר של אוכל (קינוחים, ארוחת צהריים וכו'). הם מכינים מנות לפי הסרטונים ששלחו להם ילדים, שם ביקשו מה להכין. פינה נוספת בתוכנית היא 'לא אומרים איכס על אוכל', בה אלינה מוציאה עוגיית מזל וקוראת את המשפט שרשום לה, המרמז את המשימה (שבדרך כלל קשה, מגעילה או לא נעימה) שהיא צריכה לבצע בנושא אוכל. מדי פעם מתארחים אנשים בתוכנית (שבדרך כלל קשורים לעולם האוכל, כגון מיקי שמו שהתארח בפרק הרביעי). בסוף כל סיום טעימת מנה אלינה מדרגת את המנה של ארז מאחד עד חמש.
עוזי פוגלמן

ביוגרפיה

פוגלמן נולד בתל אביב ושירת בנח"ל. ב-1979 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ב-1980 הוסמך כעורך דין, וב-1982 החל לעבוד בפרקליטות המדינה – תחילה במחלקה הפלילית, ומאוחר יותר במחלקת הבג"צים, שבראשה עמד החל מ-1995.
בשנת 1985 סיים לימודי מוסמך למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1990 סיים לימודי מוסמך במנהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, במסגרת התוכנית של קרן וקסנר.
בשנת 2000 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. ניהל דיונים רבים בבית משפט זה בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים. ב-2004 היה אחד משלושת המועמדים עליהם המליצה הוועדה המקצועית-ציבורית להצעת מועמדים למשרת היועץ המשפטי לממשלה, לצד דוד חשין ומני מזוז, שנבחר לבסוף לתפקיד.
באפריל 2007 מונה, יחד עם השופט יוסף אלון, לכהן כשופט בפועל (מינוי זמני) בבית המשפט העליון, כהונה שנמשכה שנה. באוגוסט 2009 נבחר על ידי הוועדה לבחירת שופטים למינוי קבוע בבית המשפט העליון, וב-14 באוקטובר 2009 החל לכהן בתפקיד. פוגלמן משמש גם כיושב ראש ועדת האתיקה לשופטים.
לפי שיטת הסניוריטי הנהוגה כיום במערכת המשפט הישראלית, לפיה מתמנה כנשיא בית המשפט העליון השופט בעל הוותק הרב ביותר, אמור השופט פוגלמן להתמנות לנשיא בית המשפט העליון לאחר פרישתה של השופטת אסתר חיות בשנת 2023, ולהחזיק בתפקיד זה כשנה.

פסיקתו

בתחום המשפט הציבורי נחשב פוגלמן לשופט אקטיביסט וליברלי.
המחוזות הכלכליים של רוסיה

המחוזות הכלכליים של רוסיה — הן יחידות טריטוריאליות בפדרציה הרוסית שנוצרו בשנת 1995. כיום יש ברוסיה 12 מחוזות כלכליים.
חצי האי קרים לא נכלל באף אחד מן המחוזות הכלכליים בעיקר משום שבמסמכים רשמיים המחוזות הכלכליים נותרו למעשה ללא שינוי מאז אורגנו מחדש בשנת 2001.