google/wiki40b huggingface dataset:
ישיבת בני עקיבא לפיד מודיעין

רקע

הישיבה הוקמה ב-2001, לאחר דרישה של לימודים תיכוניים-ישיבתיים בעיר מודיעין. ראש הישיבה הוא הרב שמואל רוזנבלום, אשר הוביל את הישיבה לגדילה משמעותית מ-350 תלמידים לכ-1000 תלמידים. סגן ראש הישיבה ומנהל התיכון היה הרב שלום מלול אשר הפך בשנת תשע"ו לראש הישיבה ולאחר שנה עבר לישיבה התיכונית של רשת אמי"ת באשדוד.
אופי הישיבה הוא ציוני-דתי, ומשולבים בה לימודי חול ולימודי קודש. הישיבה מוציאה בהוצאה פנימית בתוכנית ייחודית לישיבה, המדגישה לימוד גמרא בעיון ובבקיאות ובתנ"ך בגובה העיניים מתוך ראיה אמונית ותורנית, בלימוד שנקרא "סיירת תנ"ך".
בתחילת דרכה, הייתה הישיבה במבנה של האולפנא במודיעין. לאחר מכן עברה הישיבה למגורים משותפים עם ישיבת ההסדר. משנת 2008 ואילך היא במבנה עצמאי, אשר השטח הכולל שלה מהווה את השטח הגדול בארץ לישיבה תיכונית.
לישיבה אין פנימיה, וכמעט כל התלמידים הלומדים בה מתגוררים במודיעין והסביבה. בישיבה יש כיתות מז' עד יב'. הישיבה היא הישיבה התיכונית הגדולה בישראל (מבחינת מספר תלמידים). בשנת תשע"ג נחנך בית המדרש החדש של הישיבה מתרומתו של זליג ונגרובסקי.
סאדנלי

תקציר העלילה

השריף מקבל הודעה דחופה וסודית על הגעתו הקרובה של הנשיא, ברכבת מיוחדת. מספר סוכנים של השירות החשאי מגיעים לעיר, בעקבות מידע מודיעיני שהגיע לידיהם, ומסייעים לשריף בהכנות למבצע ובסידורי האבטחה.
השריף מנסה ליצור קשר רומנטי עם האם הצעירה (ננסי גייטס), שבעלה נהרג במלחמה לפני כמה שנים, אך היא מסרבת להפסיק להתאבל. היא מביעה כעס על מותו ה"מיותר", והוא מנסה לשכנע אותה שמותו היה מכובד, כי הגן על ערכים חשובים (הכוונה לשחרור אירופה מאימת גרמניה הנאצית). גם הסבא (אביו של הבעל, ובעברו מאבטח אישי של הנשיא וילסון) מנסה להסביר לה שהמוות לא היה לחינם, אך בשלב זה היא עדיין מסרבת להשלים עם האבידה.
קבוצת המתנקשים שמגיעה לעיר בוחרת בבית המשפחה, שניצב על גבעה גבוהה וצופה על תחנת הרכבת, כמיקום לפעולה. הם מציגים עצמם כסוכני FBI, בוחנים את הבית מבפנים, ומשתלטים על היושבים באיומי אקדח. השריף מנסה לתקוף אותם ונורה בידו. במהלך ההמתנה הארוכה לרכבת, הם מציבים עמדת צליפה ליד החלון, ומכינים את רובה הצלפים. בני הערובה מנסים לשכנע אותם לוותר על ההתנקשות בדרכים שונות, אך לשווא. מנהיג הקבוצה מספר שהפך לרוצח שכיר בעקבות שירותו הצבאי במלחמה, שהוציא אותו מדעתו.
מפקד צוות השירות החשאי, שנכנס לבית כדי לפגוש את חברו הוותיק (הסבא), נורה ונהרג. אחד מחברי הקבוצה מתקרב לתחנת הרכבת, יורה למוות בסגן השריף ונורה למוות בעצמו. טכנאי הטלוויזיה והסבא מצליחים לחשמל את שולחן המתכת ליד החלון (באמתלה של תיקון מכשיר הטלוויזיה), וכך מתחשמל למוות החבר השני בקבוצה. מנהיג הקבוצה, ג'ון בארון (פרנק סינטרה), נורה למוות על ידי האם הצעירה באקדח שהוחזק בביתה, לאחר שניסה לירות בבנה הקטן. הרכבת המיוחדת של הנשיא עברה במקום, אך לא עצרה בסופו של דבר, בשל ההתראה המודיעינית.
בסופו של הסרט, האם הצעירה מסכימה לצאת לבילוי משותף עם השריף, ומביעה הבנה לצורך בהקרבה עבור ערכים מקודשים.
ג'ואן, רוזנת קנט

ילדותה

ג'ואן הייתה בתו של אדמונד מוודסטוק, הרוזן הראשון מקנט ושל מרגרט וייק, הבארונית השלישית מוייק. סבה (מצד אביה) היה המלך אדוארד הראשון, וסבתה (מצד אביה) הייתה המלכה הרעיה מרגריט מצרפת.
אביה היה אח למחצה של המלך אדוארד השני, ותמך בו בעת המאבק בינו לבין אשתו איזבלה מצרפת ומאהבה רוג'ר מורטימר, הרוזן הראשון ממארץ'. לאחר הדחתו של אדוארד השני והוצאתו להורג, הוצא גם אדמונד מוודסטוק להורג, וג'ואן ואימה הושמו במעצר בית.
המלך אדוארד השלישי לקח תחת חסותו את האלמנה וארבעת ילדיה, והוא ורעייתו, המלכה פיליפה דאגו לילדים ובהם לג'ואן, אשר גדלה בחצר המלוכה, ושם התחברה עם בן דודה אדוארד, הנסיך השחור.

אזכורים תרבותיים

ג'ואן היא הגיבורה של שני רומנים שנכתבו אודותיה: "The Lady Royal" מאת מולי קוסטיין הייקרפט ו-"Sweet Passion's Pain" (שיצא לאור גם בשם: "נסיכת ויילס הראשונה") מאת קארן הארפר.
תיעוב

תיעוב הוא רגש אינטנסיבי שדומה לגועל ולשנאה, אך לרוב מהווה שילוב ביניהם.
תיעוב קרוב לסלידה, ושתי המילים משמשות לעיתים קרובות כמילים נרדפות, אך תיעוב חזק מסלידה בעוצמת הרגש שהוא מתאר, וקרוב יותר לשנאה במשמעותו, בעוד סלידה קרובה יותר לגועל במשמעותה].
השורש תע"ב הוא שורש תנייני שנגזר משם העצם תועבה; המילה תועבה משמשת לתיאור התנהגויות, מצבים או אובייקטים לא מוסריים, לרוב מבחינה דתית, ולרוב גם קשורים ברגש גועל. לפיכך, גם המילה תיעוב משמשת לעיתים קרובות לרגש שמתעורר מול התנהגויות, אנשים, מצבים או אובייקטים שנתפסים כלא מוסריים.
תיעוב הוא רגש פעיל, כמו כעס, שנאה ואהבה (לעומת רגשות סבילים כמו עצב, שמחה ותסכול), וככזה, יש לו תמיד מושא. כמו בכל הרגשות הפעילים, מושא הרגש יכול להיות גם האדם המרגיש אותו. במילים אחרות, האדם עשוי להרגיש את הרגש כלפי עצמו. תיעוב עצמי הוא רגש נפוץ שמתעורר כשאדם מרגיש גועל ו/או שנאה כלפי עצמו, לעיתים קרובות כאשר הוא מתנהג באופן לא מוסרי בעיניו. תיעוב עצמי הוא תסמין שכיח במספר הפרעות נפש כגון דיכאון, הפרעת גוף דיסמורפית, והפרעת אישיות גבולית.

בתרבות

המילה תיעוב נמצאת בשימוש בפוליטיקה, בתקשורת ובתרבות. תיעוב מוזכר במגוון ספרים וסרטים, כגון הספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס" והסרט המבוסס עליו (בהקשר של צריכת סמים ועוד), אם כי המקור לביטוי "פחד ותיעוב" הוא כנראה פרידריך ניטשה.
יילמאר המרשלד

ראשית חייו

ילמאר המרשלד נולד בכפר טונה (Tuna) שבמחוז קאלמאר כבנם של קנוט, איש צבא ובעל קרקעות ושל רעייתו, מריה קוסטר. משפחת המרשלד היא משפחת אצולה שוודית ותיקה ששורשיה בראשית המאה ה-17. הוא היה מומחה למשפט בתחומים רבים ובלט הן כמדען והן כמחוקק. ב-1891 הוא מונה כפרופסור באוניברסיטת אופסלה והייתה לו השפעה מרובה על החוק האזרחי של שוודיה ושל המדינות הנורדיות. באותה תקופה הוא ביסס את המוניטין שלו כמומחה בחוק הבינלאומי באמצעות עבודה נמרצת בכנסים בינלאומיים וב-1904 הוא היה לחבר בבית הדין הקבוע לבוררויות בהאג.
בין השנים 1901 – 1902 כיהן המרשלד כשר המשפטים בממשלתו של פרדריק פון אוטר ועשה ניסיונות שאפתניים אך לא מוצלחים כדי לפתור את הבעיות שנגעו לזכות ההצבעה ועם התפטרותו הוא מונה לתפקיד נשיא בית המשפט לערעורים שבינשפינג. בעת המשא ומתן בנוגע לפירוק האיחוד השוודי-נורווגי הוא כיהן כשר לענייני הכנסייה בממשלתו של כריסטיאן לונדברג וייצג את הממשלה במגעים שנערכו בקרלסטד. ב-1905 הוא מונה לתפקיד שגריר שוודיה בקופנהגן. ב-1907 הוא שב לאופסלה וכיהן כמושל המחוז, אך לעיתים קרובות הוא נעדר משם לצורך מילוי משימות אחרות.

ראש הממשלה

לאחר "מצעד התמיכה בחימוש של האיכרים" (בשוודית: Bondetåget, מילולית: רכבת האיכרים) ולאחר התפטרותה של הממשלה הליברלית, מונה המרשלד ב-1914 לעמוד בראש ממשלה לא-פרלמנטרית שבפניה הועמדה המשימה לפתור את בעיות הביטחון. ממשלתו שכונתה "ממשלת חצר המלכות" (בשוודית: borggårdsregering, מילולית: ממשלת החומה) הייתה עצמאית מבחינה פוליטית, אך הייתה נאמנה למלך יותר מאשר שמרנית. הממשלה הוקמה ביוזמתו של ארביד לינדמן, מנהיג האגף הימני של הבית התחתון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי), שלא רצה שהמלך ימנה ממשלה תחת הנהגתו של מנהיג הבית העליון של הפרלמנט, ארנשט טריגר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותה שנה, הוכרזה שביתת נשק בין המפלגות ובעיות הביטחון נפתרו לשביעות רצונו של הצבא. בשיאה של המלחמה עמד המרשלד על עקרונותיו והיה בלתי גמיש בפרשו את החוק האזרחי. באותה תקופה נטבע המונח "הונגרשלד" (בשוודית: Hungerskjöld, הלחם בסיסים של המילה Hunger שפרושה בשוודית רעב עם סיומת שמו של המרשלד) על רקע סרבנותו של המרשלד לאפשר את יבוא המזון לשוודיה. הוא נתפס כידידותי מדי כלפי גרמניה כאשר הוא דחה הצעה לכינון הסכם סחר משותף עם בריטניה שמרכוס ולנברג, אחיו של שר החוץ קנוט ולנברג הביא את הטיוטה שלו מלונדון ב-1917. השסע בין ראש הממשלה לבין שר החוץ הפך להיות גלוי ומנהיגי האגף הימני של הפרלמנט הסירו את תמיכתם מראש הממשלה שנאלץ להגיש את התפטרותו.

לאחר ההתפטרות

המרשלד היה בעל אישיות דומיננטית והוא נתפס על ידי יריביו כסמכותני ובעל רצון חזק, אך הטענות שהוא אהד את גרמניה הן חסרות סימוכין. הוא נשא בתפקידים יוקרתיים רבים כמו יושב ראש קרן נובל בין השנים 1929 – 1947. ב-1918 הוא נבחר לאקדמיה השוודית לאותו מושב בו החזיק קודמו בתפקיד ראש הממשלה, לואיס ירד דה יר, מושב מספר 17. בנו של המרשלד, דאג ירש את מושבו של אביו באקדמיה לאחר מותו. מחקריו של המרשלד היו גורם מרכזי בהחלטה על ייסוד בית המשפט המנהלי העליון של שוודיה (Högsta förvaltningsdomstolen)
ילמאר המרשלד מת ב-12 באוקטובר 1953 בסטוקהולם, כשישה חודשים לאחר שבנו הצעיר, דאג המרשלד מונה לתפקיד מזכ"ל האו"ם השני.

משפחתו

ב-1890 נשא המרשלד לאישה את אגנס אלמקוויסט. מבין ארבעת בניהם ידועים הבכור בו (Bo), שהיה משפטן, איש ממשל ושר בממשלת שוודיה; אוקה (Åke), שהיה משפטן ודיפלומט והבן הצעיר דאג, שהיה מזכ"ל האו"ם בין השנים 1953–1961.
פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן

קריירה מוקדמת

פון רוטקירך נולד ב-16 בפברואר 1884 בדרמשטט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1902 התגייס פון רוטקירך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-8, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון רוטקירך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-15 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט. ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-49, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה היה פון רוטקירך מפקד רגימנט הרגלים ה-49, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-28 במסגרת הקורפוס ה-8, וב-1 בנובמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13. במהלך המערכה על צרפת לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני כחלק מהקורפוס הממונע ה-16 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט. ב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון רוטקירך על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 באוקטובר 1940 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-13. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-27 ביוני 1941 פרש מתפקידו. ב-1 באוגוסט 1941 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-148, שהייתה חלק מקורפוס המילואים ה-66 בעתודת קבוצת ארמיות D. ב-25 בספטמבר 1943 פרש פון רוטקירך מתפקידו, וב-30 בנובמבר 1943 פרש מהצבא ושב לביתו.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר פון רוטקירך בעיר טריר, עד למותו ב-24 בדצמבר 1953, והוא בן 70 שנים.
ויפו הכלב המעופף

עלילה

הסדרה מתמקדת בכלב בעל אוזניים גדולות בשם ויפו, שחלומו הוא ללמוד לעוף. בהמשך הסדרה חלומו מתגשם והוא לומד להשתמש באוזניו כדי לעופף, ויוצא להרפתקאות ברחבי העולם ביחד עם חבריו - בטי, חתולת הצעצוע, והנרי, החסידה.

מותק של פסטיבל

ב"מותק של פסטיבל 2- הרפתקה בקרקס" הופיעו דמויות הסדרה לאחר שהם ברחו מקרקס בשם "קִרקָסוּם” שם איימו אליהם להופיע בלי רצונם. משתתפי המופע היו איתם ויחד איתם הקימו קרקס. המופע יצא בחנוכה 2009.
טור דיריכלה

בתורת המספרים האנליטית, טור דיריכלה הוא טור מהצורה , כאשר המקדמים  הם קבועים (בדרך כלל שלמים, או שורשי יחידה), ו-s הוא משתנה מרוכב. טורים מן הסוג הזה הופיעו כבר במאה ה-17 (ראו למשל בעיית בזל), ואוילר מצא דרכים מתוחכמות לקשור אותם אל המספרים הראשוניים. דיריכלה הפך אותם לכלי מרכזי בהוכחת המשפט שלו על ראשוניים בסדרות חשבוניות, והטורים קרויים על-שמו.
קולנוע עדן (ירושלים)

קולנוע עדן היה בית ראינוע ולאחר מכן בית קולנוע במרכז העיר ירושלים שפעל בשנים 1928–1990. מבנה הקולנוע עמד נטוש עד הריסתו בחודש יולי 2015.

היסטוריה

באמצע שנות ה-20 של המאה העשרים הוקם בגן העיר שליד עיריית ירושלים ראינוע קיצי פתוח בשם "עדן", שהיה משני הראינועים הראשונים בעיר (לאחר ראינוע ציון). בחודש יולי 1928 איבדו בעלי הראינוע את רישיון ההפעלה בשטח שהיה שייך לעירייה והעבירו את פעילותם למגרש בבעלותו של אלברט פלויד, בנו של רולה פלויד, סמוך לפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגריפס.  "גן ראינוע" הקיצי בבעלות פלויד, ובניהולו של יעקב קלטר בן-אור, הופעל החל מאוגוסט 1928 ובמשך חודשי הקיץ בשנתיים שלאחר מכן. עם הקמתו ב-1928 בישרה הנהלת הקולנוע על נכונותה למסור את המקום בחינם לאספות ולהרצאות "בתנאי שהכניסה תהיה חופשית". כמו כן הודיעה על הקצאת כרטיסי חינם למובטלים.
בחודש אפריל 1931 נחנך במגרשו של פלויד "תיאטרון עדן המחודש", והראינוע היה לקולנוע. האולם הגדול, בתכנונו של האדריכל נתן ברין, נבנה מבטון מצופה טיח גס ("שפריץ") בצבע אפור עם תקרת בטון במִפתח גדול. מבנה זה היה משוכלל יחסית בתקופה שבה רוב בתי הקולנוע בירושלים היו מחופים גגות עשויים פח. בעשורים הראשונים לפעילותו התקיימו בו, כנהוג בבתי הקולנוע באותם תקופה, גם אספות פוליטיות והרצאות שונות. 
בשנת 1935–1936 הועבר ניהול הקולנוע לידי משה ואלישבע שפירא, תחילה במסגרת הסכמים שנתיים בינם לבין הבעלים אלברט פלויד ובשותפות עמו, והחל משנת 1942 – במסגרת חוזה חכירה למשך 50 שנה. משפחת שפירא ניהלה הן את קולנוע "עדן" והן את "בית פלויד", שבו נמצאו משרדי הקולנוע, במשך 35 השנים הבאות.
בשנות ה-30 הוקרנו במקום סרטים באנגלית, צרפתית וגרמנית. מראשית שנות ה-40 ואילך הוקרנו סרטים של חברת מטרו גולדווין מאייר. הקרנת הבכורה של המפורסם בהם – "חלף עם הרוח" – נערכה בנובמבר 1941 כאירוע גאלה חגיגי. משה שפירא, בוגר הגימנסיה "הרצליה" (1918), העניק לסרטים את שמותיהם העבריים שבלטו במקוריותיהם (כגון "אשת לפידות" ל-Annie Get Your Gun, "תורה חכמה וקמח אין" ל-She Went to the Races בכיכובה של אווה גרדנר ו"רומא עיר פרזות" ל-Roma città aperta).
בשנת 1977 העבירה אלישבע שפירא, שנתאלמנה בשנת 1966, את הזכויות לתקופת החכירה הנותרת לקבלנים הירושלמים האחים אלה, והקולנוע עבר לניהולם. 
לקראת סוף שנות ה-80 של המאה ה-20, עם פריחת הקניונים בישראל ופתיחת בתי הקולנוע בתוכם, ירדה קרנם של בתי הקולנוע הוותיקים במרכז ירושלים. גרמו לכך גם הקרנות סרטים באמצעות מכשירי הוידאו הביתיים. מצבו הפיזי ורמתם הירודה של הסרטים שהוצגו בקולנוע "עדן" תרמו אף הם להידרדרותו. בתקופה זו נוספה בו בימי חול, לצד ההצגה היומית ושתי הצגות הערב, גם הצגת בוקר שבה הוקרנו סרטים כחולים. בשנות פעילותו האחרונות תואר אולם הקולנוע כמין "סינמה פרדיסו" מקומי: "הכיסאות מעט חורקים, הרצפה דביקה. בבית הקולנוע הזה התנגנו שירים הודיים ויריות של סרטי פעולה רעמו, ובסוף ימיו גם הוקרנו בו סרטים תאומי התחנה המרכזית הישנה בתל אביב, אליהם התגנבו בני תשחורת ולבושי שחורים מן העדה החרדית".
קולנוע "עדן" נסגר בשנת 1990 ומאז שוכן במקום חניון למכוניות. בשנת 2015 אושרה סופית תוכנית לבניית מגדל עדן, בתכנון האדריכל דניאל ליבסקינד, על חורבות בית הקולנוע.
אוברסט

גרמניה

אוברסט היא הדרגה הגבוהה ביותר של קציני המטה בצבא הגרמני (הר), ובחיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה).

היסטוריה

אוברסט היא מילה בגרמנית, המגדירה את הדרגה הצבאית של קולונל או מפקד טייסת. "אוברסט" מתורגם כ"המנהיג" או "העליון".
כשם משפחה, אוברסט הוא שם נפוץ בדרום מערב גרמניה, באזור המכונה היער השחור. השם נפוץ גם בקנטונים בצפון-מרכז שווייץ (ארגאו וציריך), אולם הגרסה השווייצרית של אוברסט מאויתת כאובריסט. השם הופיע לראשונה במאה השלוש עשרה באזור הגבול הגרמני-שווייצרי, והצורות המוקדמות היו Zoberist וOberist. השם מתייחס ל"שבט שחי הגבוה ביותר על ההר" או "המשפחה שגרה הכי גבוה בכפר".
אוברסט מתורגם כמו "בכיר" או "העליון", ומקורותיו הוא מימי הביניים אז הוחזקה הדרגה על ידי אציל שפיקד על מספר חיילים גדול, והדרגה קולונל-גנרל ניתנה למפקד הראשי בשדה הקרב שלו היו כפופים מספר קולונלים.
השימוש המודרני בדרגה התחיל בסוף המאה ה-16 שעה שיחידות צבא התחילו להתארגן כרגימנטים ועם המעבר מצבאות שכירי חרב לצבאות לאומיים קולונל היה דרגה שניתנה לאציל שרכש את הפיקוד על רגימנט מהמפקד הקודם והוא בתורו ימכור את המינוי לסגנו לאציל אחר שיחזיק את הדרגה סגן-אוברסט, מה שהוביל להיווצרות הדרגה אוברסט-לוטננט. הדירוג של אוברסט הוא שווה ערך לזה של הקולונל בצבאות דוברי אנגלית, למרות שהמשמעות המדויקת של "אוברסט" היא "עליון", כלומר קצין השדה הבכיר ביותר מתחת לגנרלים.
אוברסט היה בשימוש צבאות גרמניה ואוסטריה במהלך שתי מלחמות העולם. אוברסט שימש גם כקידומת של דרגת אוברסט-גרופנפיהרר. דרגת אס אס שטנדרטנפיהרר הייתה שוות ערך לאוברסט. קולונל גנרל במהלך מלחמות העולם נקרא גנרל-אוברסט, אם כי התרגום המדויק הוא "העליון הכללי", מכיוון שדרך כלל זו הייתה הדרגה הגבוהה ביותר בימי שלום.

התרבות הפופולרית

דרגת אוברסט ידועה בקולנוע האמריקאי, לאחר שהופיעה בכמה סרטים פופולריים (כגון הבריחה הגדולה, סטלאג 17, הנשר נחת, המלחמה של הארט, שודדי התיבה האבודה, מת לחיות 4.0) בהשתתפות דמויות המחזיקות בדרגה.
אנדרה גלן-הרשקוביצ'י

אנדרה גלן-הרשקוביצ'י (Andree Geulen-Herscovici) ‏ (נולדה ב-6 בספטמבר 1921) היא חסידת אומות העולם מבריסל שבבלגיה שבתקופת השואה הצילה, בפעילות משותפת עם אחרים, כאלף ילדים יהודים.

פעילותה בתקופת השואה

אנדרה גלן הייתה מורה בבית ספר בבריסל. כאשר הופיע אחד מתלמידיה לבית הספר כשהוא עונד טלאי צהוב על בגדיו, הורתה לכל תלמידיה ללבוש סינרים לבית הספר, על מנת לכסות את הטלאי.
לאחר משימותיו הסודיות של המרגל הבלגי ויקטור מרטין, ידעה גלן בבירור מה עלה בגורלם של יהודים אשר נתפסים בידי הנאצים.
גלן הפכה לפעילה בהצלת יהודים לאחר שפגשה חברה יהודיה ב"ועד ההגנה היהודי" (CDJ) שהייתה זקוקה לשותפה לא-יהודיה שתסייע לה ללוות ילדים יהודים למחבוא. לגלן ניתן שם קוד – קלוד פורנייר – והיה עליה לעזוב את בית הוריה ולעבור לגור בבית הספר שבו עבדה כמורה, בית ספר בו הייתה פנימייה. ביוזמתה של מנהלת בית הספר, אודיל אובארט, הוסתרו בפנימייה תריסר ילדים יהודים.
במאי 1943 הגרמנים ערכו פשיטה באמצע הלילה על הפנימייה. התלמידים היהודים נאסרו בפשיטה וגלן נחקרה. המנהלת אודיל אובארט ובעלה נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז בגרמניה, שם נספו. שניהם הוכרו על ידי יד ושם בתור חסידי אומות העולם.
באותו לילה הלכה גלן לספר לכל התלמידים היהודים שהכירה על הפשיטה והזהירה אותם לבל ישובו אל בית הספר. לאחר מכן שכרה דירה בזהות בדויה וחלקה אותה יחד עם אידה סטרנו. הקשר עם ארגוני ההצלה נשמר באמצעות תיבות דואר סודיות.
במשך למעלה משנתיים אנדרה אספה ילדים והעבירה אותם למחבוא אצל משפחות נוצריות ובמנזרים. היא וידאה שהמשפחות מסוגלות לקלוט את הילדים והמשיכה לבקר אותן ולדאוג לצרכיהן. הוריהם של רבים מהילדים שהעבירה גלן למסתור, נרצחו בשואה.

לאחר השואה

גלן פעלה להחזרת ילדים ממשפחותיהם האומנות אל הוריהם או משפחתם. לאורך השנים שמרה גלן קשר עם הילדים שהצילה.
ב-1989 אנדרה גלן הוכרה בתור חסידת אומות העולם. ב-2007 ביקרה שוב בישראל וביד ושם לרגל כנס בינלאומי של ילדים שהיו במסתור בבלגיה. בטקס ביד ושם הוענקה לה אזרחות כבוד של מדינת ישראל. בזמן ביקורה בישראל, נפגשה גלן עם ניצולים שאת חלקם הצילה בעוד היותם ילדים. "אפילו בזמנים האפלים ביותר של האנושות ניתן למצוא ניצוצות של אור", אמר השגריר הבלגי בישראל, "אנדרה גלן-הרשקוביצ'י הייתה אחת מניצוצות אלו."
אור צלקובניק

ביוגרפיה

נולד והתחנך בקריית אונו. התגייס בשנת 2001 לגלי צה"ל ולאחר סיום קורס העיתונאים של התחנה מילא שורה של תפקידי עריכה, שידור, הפקה וניהול פרויקטים מיוחדים. עם שחרורו נשאר לעבוד כאזרח בתחנה.
בשנת 2005 בהיותו בן 22, מונה לעורך השידורים הראשי של גלגלצ. בשנת 2006 מונה לתפקיד המנהל המוזיקלי של התחנה. במהלך כהונתו בתפקיד זה הגיעה גלגלצ לשיא נתוני האזנה לפי סקר TGI, מה שהעמיד אותה לראשונה כתחנה המואזנת ביותר מבין תחנות הרדיו הארציות והאזוריות.  
בפברואר 2015 הודיע על עזיבתו את התחנה הצבאית, לאחר שלא נבחר לעמוד בראשה. ביום עזיבתו את התחנה, הוקדש לו יום שידורים מיוחד בן 20 שעות אותו חתם בהגשתו.
ביוני 2015 התמנה לסמנכ"ל פיתוח ב־eco99fm והיה חלק מצוות הפיתוח וההקמה של האתר והאפליקציה של התחנה, המציגים פלטפורמה להתאמה של רשימת שידור מקוונת על פי אפיון דפוסי האזנה אישיים של המשתמש.
באוקטובר 2015 מונה לתפקיד המנכ"ל והעורך הראשי של 103fm (לשעבר רדיו ללא הפסקה). המינוי היווה קידום בקבוצת רדיו ללא הפסקה, הכוללת גם את התחנה-האחות eco99fm. צלקובניק הוביל מהלך למיתוג מחודש של התחנה, ריענון לוח המשדרים וחיזוק שידורי האקטואליה ובניית מערך תוכן דיגיטלי הכולל פודקאסטים ייעודיים.  
הוא גייס אנשי תקשורת בולטים לתחנה, בהם אילה חסון שהחלה להגיש תוכנית בוקר יומית; אראל סג"ל ששובץ לרצועת צהריים יומית; גיא פלג שהצטרף לצוות תוכנית המאזינים היומית; רוני דניאל, יואב לימור ואלון בן דוד שהחלו להגיש תוכנית ביטחון שבועית בשם "הקבינט", ועוד. 
בסקר TGI למחצית הראשונה של 2019 פורסם כי 103fm היא התחנה המובילה בקרב כלל תחנות הרדיו האזוריות עם שיא נתוני האזנה.
צלקובניק הוא בעל תואר ראשון בממשל ותקשורת פוליטית ולימודים לתואר שני בלימודי ביטחון ואסטרטגיה באוניברסיטת תל אביב. זכה לתואר "עובד צה"ל יחידתי מצטיין" מטעם ראש אכ"א ו־3 פעמים בפרס מפקד גלי צה"ל. משתתף באופן תדיר בפורומים מקצועיים בעולם התקשורת, מרצה ומייעץ לגופי תקשורת ולחברות פרסום.
קלחים

תולדות המושב

המושב הוקם והיה מוכן להתיישבות בתחילת 1954, אולם התנועה המיישבת, העובד הציוני, לא הצליחה לגייס מתיישבים והוא עמד ריק במשך מספר חודשים עד שהגיעו אליו באוגוסט 1954 עולים ממרוקו, מאיראן ומתוניסיה. בהמשך הובאו אליו עולים ממרוקו הישר מהאנייה.
בשנים הראשונות לקיומו היה המושב שדה מערכה על הזכות לחינוך דתי. בעיתונות הדתית נטען שלאחר שרוב ההורים ביקשו חינוך דתי, פעלו במוסדות לגרום להורים להתחרט. הורים שהסכימו לשלוח את ילדיהם לחינוך חילוני קיבלו הטבות שונות ואיומים הופנו כנגד הורים שבקשו חינוך דתי. בשנת 1958 לאחר מאבק מוצלח למען חינוך דתי, נשלחו הילדים שהיו מעוניינים בכך לבית ספר דתי בשרשרת. ההורים הפגינו מול משרד החינוך בדרישה לבית ספר דתי במושב עצמו.
בשנת 1971 נמנתה קלחים בין 17 מושבים שסווגו כחלשים, בין 70 מושבים בדרום.
בן ג'ונסון (שחקן)

ביוגרפיה

ג'ונסון נולד לבן ג'ונסון האב ואולי סוזן ג'ונסון, משפחה ממוצא צ'רוקי-אירי בעיירה פורקר שבאוקלהומה בשמורת אינדיאנים אסג'.
בהיותו נער נהג ללכת עם אביו החוואי למופעי רודיאו, שם התפרסם לפני שפנה לקולנוע. זכה באליפות העולם לקבוצות רודיאו בשנת 1953 ונכנס להיכל התהילה של הענף ב-1973.
התחתן ב-1941 עם קרול איליין ג'ונס, הם היו נשואים במשך 53 שנים עד לפטירתה בשנת 1994, לזוג לא נולדו ילדים.
ג'ונסון נפטר בשנת 1996 בגיל 77 מהתקף לב בעת שהיה בדרכו לבקר את אמו בת ה-96 בעיר מסה.
נקבר לצד אשתו קרול ג'ונס בית הקברות המרכזי בעיר פאווהוסקה שבאוקלהומה.
על שמו של ג'ונסון נחנך כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ובשנת 1982 שמו של השחקן נכנס להיכל התהילה של אנשי המערבונים הגדולים בכל הזמנים.

הופעותיו במערבונים

החל את דרכו בתעשיית הסרטים בראשית שנות ה-40 בסרטו של הווארד יוז "The Outlaw".
עבודתו בתור פעלולן תפסה את עיניו של ג'ון פורד שליהק אותו להיות הכפיל של הנרי פונדה במערבון "מבצר האפאצ'ים", במהלך צילומי הסרט הציל ג'ונסון אדם מפגיעת סוס.
פורד שנכח במקום החתים אותו על חוזה משחק מקצועני לשבע שנים.
את התפקיד הראשון שלו אצל פורד קיבל במערבון "3 סנדקים", תפקידים נרחבים יותר קיבל בשני סרטים בטרילוגיית חיל הפרשים של ג'ון פורד : "היא ענדה סרט צהוב" ו"ריו גרנדה". את תפקידו הראשי הראשון עשה במותחן ההרפתקאות "סופר ג'ו יאנג", בסרט גילם את גרג, זואולוג שרוצה להציל את הגורילה הענקית ומתאהב בג'יל, האדם הקרוב ביותר לגורילה.
שיחק בתפקידי משנה במערבון של ג'ורג' סטיבנס "שיין" ובמערבון של מרלון ברנדו בתור במאי "כשגברים שונאים".
הופיע בארבעה מסרטיו של סם פקינפה: המערבון המלחמתי "רב-סרן דנדי" בו גילם את סמל צ'ילום, יד ימינו של קפטן טיירין (ריצ'רד האריס), "חבורת הפראים" בו הופיע בתור טקטור גרוץ', אחד מחבורת השודדים של פייק בישוף (ויליאם הולדן), "הבריחה" בו שיחק איש עסקים מושחת בשם ג'ק בניון ו"אלוף". מערבונים נוספים בהם התפרסם היו "בשן חורקת", "הבלתי מנוצח" ו"צ'יסום"
גילם את דמותו הביוגרפית של הסוכן הפדרלי הנערץ מלווין פרביס בסרטו של ג'ון מיליוס "דילינג'ר" ושיחק בדרמת הפשע של סטיבן ספילברג "שוגרלנד אקספרס".
בשנת 1971 זכה ג'ונסון בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א על תפקידו בסרט של פיטר בוגדנוביץ' "הצגת הקולנוע האחרונה" בו גילם את סם האריה, הבעלים של בית הקולנוע בעיירה אמריקאית קטנה בתחילת שנות ה-50.
קורטדו

קפה קורטדו (מספרדית: Cortado‏) הוא מנת אספרסו, חלב חם ומעט קצף. מוגש באופן מסורתי בכוס של 150 - 200 מ"ל. משקה זה פופולרי מאוד בספרד, פורטוגל ואמריקה הלטינית. נהוג לשתות משקה זה בשעות אחה"צ. בקובה מוכר משקה זה בשם "קורטדיטו" והוא מוגש בכוס מיוחדת שלה יש בסיס מתכתי וידית מחוט מתכת.

משקאות דומים

הקורטדו דומה מאוד באופיו למשקאות רבים אחרים: קפוצ'ינו האיטלקי - לו יש יותר קצף; הגרסה האמריקנית לקפה או-לה, שאינו מבוסס על אספרסו; קפה פיקולו האוסטרלי הנמזג לכוס של 90 מ"ל; והמשקה הפורטוגזי גאלאו, בו כמות האספרסו קטנה במיוחד.
דוקום

היסטוריה

האירוע הידוע ביותר בהיסטוריה של דוקום הוא הרצח של בוניפציוס הקדוש ב-754. ב-1214 הטיף בדוקום אוליבר מקלן ליציאה למסע הצלב החמישי והעיר שלחה כוח שהצטרף למסע. חצי הסהר שמופיע בסמל העיר מתייחס לאירוע זה. ב-1298 הוענקו לדוקום זכויות העיר שלה. ב-1572 היא נבזזה על ידי הספרדים לאחר שהיא הצטרפה למרד ההולנדי. ב-1597 נוסדה בדוקום האדמירליות של פריסלנד, אך ב-1645 היא עברה להרלינגן.
במאה ה-16 נבנתה כנסייתה מרטין הקדוש (Sint-Martinuskerk). ב-1610 נבנה בניין העירייה של דוקום. ב-1871 נבנתה הכנסייה על שם בוניפציוס הקדוש וב-1934 נבנתה הקפלה על שמו. ב-1901 חוברה דוקום לרשת הרכבות הארצית ושירותי נוסעים ומטען פעלו לסירוגין עד לשנות השבעים.

ספורט

דוקום היא נקודת הפנייה של מרוץ ההחלקה על הקרח באורך של 200 ק"מ הידוע בשם מסע 11 הערים. המשתתפים במרוץ המגיעים לדוקום פונים בחזרה לכוון ליוורדן. בעיר פעילות שתי קבוצות כדורגל.
מיכה גודמן

קורות חייו

נולד לגרי גודמן ולמגי לאב, שהייתה קתולית והתגיירה. הוריו עלו לישראל מארצות הברית לאחר מלחמת ששת הימים. הוא גדל בירושלים. למד בישיבת עין צורים של הקיבוץ הדתי.
את עבודת המוסמך שלו כתב על היסטוריה והיסטוריוגרפיה בהגותו של הרמב"ם (יולי 2001) ואת הדוקטורט על היסטוריוגרפיה והיסטוריוסופיה בהגותם של הרמב"ם והרמב"ן (יוני 2005), שתיהן בהנחיית זאב הרוי באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת דביר ספרו "סודותיו של מורה הנבוכים", העוסק בספר "מורה הנבוכים" של הרמב"ם ובפענוח הסודות שטמן המחבר לקוראיו בחיבורו. בשנת 2012 יצא ספרו "חלומו של הכוזרי", המציג עיון מחודש ומקורי בספר "הכוזרי". בשנת 2014 יצא ספרו "הנאום האחרון של משה" המציג ניתוח פילוסופי של ספר דברים ושל ההגות המקראית בכללותה. בשנת 2017 יצא ספרו "מלכוד 67" שמציג ניתוח רעיוני של הרעיונות שמאחורי המחלוקת הפוליטית הגדולה על עתיד השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. בשנת 2019 יצא לאור ספרו "חזרה בלי תשובה". הספר עוסק בחקר הרעיונות והזהויות של החברה היהודית בישראל.  ספריו זכו לשבחים על סגנונם הבהיר תוך הנגשת ההגות היהודית של ימי הביניים לקוראים בני זמננו, מבלי לוותר על עומק הדיונים. לצד זאת, עלו גם ביקורות אשר טענו כי המאמץ להציג את ההגות כרלוונטית לדורנו פוגע לעיתים בדיוק ובנאמנות לכוונה המקורית של ההוגים.
ביוני 2014 זכה גודמן (עם המוזיקאי אהוד בנאי) בפרס ליבהבר לעידוד הסובלנות הדתית, מטעם מכון שכטר למדעי היהדות.
גודמן מעביר שיעורים לציבור בישראל ובצפון אמריקה. הרצאותיו משלבות פרשת שבוע, מחשבת ישראל, תנ"ך, פילוסופיה ועוד. הוא מפרסם מאמרים הנוגעים בעיקר בפילוסופיה יהודית ובהגות מודרנית. כמו כן השתתף באופן קבוע בתוכנית הטלוויזיה "סיפור מההפטרה".
גודמן נשוי ואב לתאומות, מתגורר בכפר אדומים.