google/wiki40b huggingface dataset:
א. א. ון ווגט

פילוסופיה לאחר המלחמה

בשנת 1944, ואן ווגט עבר להוליווד, קליפורניה, בה הכתיבה שלו קיבלה ממדים חדשים לאחר מלחמת העולם השנייה. ואן ווגט תמיד התעניין ברעיון של מערכות ידע מקיפות, וכך הדמויות בסיפורו הראשון משתמשות מערכת שנקראת "Nexialism" כדי לנתח את ההתנהגות של החייזרים. ואן ווגט החל להתעניין בסמנטיקה הכללית של אלפרד קוז'יבסקי.
לאחר מכן הוא כתב שלושה רומנים הממזגים נושאים האלה The World of Null-A, The Players of Null-A ב-1940, ו-Null-A Three ב-1980. Null-A או היגיון לא אריסטוטלי, מתייחס ליכולת ולפרקטיקה של שימוש באינטואיציה, ובאינדוקציה (השווה ללוגיקה עמומה), בניגוד ליכולת ולפרקטיקה רפלקסיבית, או חשיבה מותנית, דדוקטיבית.
ואן ווגט גם הושפע עמוקות מגילוים של מדינות משטרה טוטליטריות שקמו לאחר מלחמת העולם השנייה. הוא כתב רומן שממוקם בסין הקומוניסטית, הגבר האלים (The Violent Man - 1962), ולצורך כתיבתו אמר שקרא 100 ספרים על סין. בספר זה הוא שילב את דעתו על "סוג הגבר האלים", שאותו הגדיר כ"איש שחייב להיות צודק", סוג הגבר ש"מושך נשים מיידית" וסוג הגברים ש"מנהלים את העולם".
ואן ווגט שכלל את שיטות כתיבתו, באמצעות סצנות של 800 מילים לערך בהם הוסיף סיבוך חדש לעלילה או פתר קונפליקט אחר. הוא ציין כי הוא רכש הרבה מטכניקות הכתיבה שלו משלושה ספרים: טכניקת סיפור (Narrative Technique) של Thomas Uzzell, שתי הדרכים היחידות לכתוב סיפור (The Only Two Ways to Write a Story) של John Gallishaw, ועשרים בעיות של מחבר סיפורים קצרים (Twenty Problems of the Short-Story Writer) של Gallishaw.
בנוסף ואן ווגט טען שרבים מרעיונותיו באו מחלומות; בכל פעם שכתב סיפור, כיוון שעון מעורר שיעיר אותו כל 90 דקות במהלך השינה כדי לרשום לעצמו את חלומותיו.
בשנת 1950, ואן ווגט התמנה לזמן קצר כראש מבצע דיאנטיקה של ל. רון האברד בקליפורניה. דיאנטיקה הייתה המבשר החילוני לכנסיית הסיינטולוגיה של האברד. המבצע נסגר כעבור תשעה חודשים, אבל ללא פשיטת רגל, בזכות ההסדרים של ואן ווגט עם הנושים. ואן ווגט ואשתו פתחו מרכז דיאנטיקה, שמומן בחלקו על ידי כתביו, עד שהוא פרש סביב 1961. בעת הראיון שלו עם צ'ארלס פלאט, ואן ווגט עדיין היו נשיא התאחדות קליפורניה של מבקרי דיאנטיקה.
בשנת 1951, הוא פרסם את The Weapon Shops of Isher, סיפור מדע בדיוני קלאסי עם נימות פוליטיות חזקות. בין השנים 1950 ל-1960, ואן ווגט הפיק אוספים, ו"הלחמות" סיפורים ובהם: The Mixed Men‏ (1952) ו-The War Against the Rull‏ (1959), ושני הרומנים מסדרת "Clane":‏ Empire of the Atom‏ (1957) ו- The Wizard of Linn‏ (1962), שנוצרו בהשראת נפילתה של האימפריה הרומית, ובמיוחד קלאודיוס. הוא חזר לכתוב בשנות ה-1960, בעיקר בעקבות הזמנה של פרדריק פול. הרומנים המאוחרים שלו כללו "הלחמות" כגון The Beast ‏(1963), Rogue Ship ‏(1965); The Darkness on Diamondia‏ (1972); רומנים מקוריים כגון Children of Tomorrow ‏(1970)ועוד; הוא הבטיח ספרי המשך רבים ליצירותיו הקלאסיות אך רק אחד הופיע: Null-A Three ‏(1984; שפורסם במקור בצרפתית). כמה ספרים מאוחרים יותר הופיעו באירופה, ויש לו רומן אחד לפחות שפורסם באיטלקית ללא גרסה אנגלית.
ב-26 בינואר 2000, ואן ווגט מת בלוס אנג'לס ממחלת אלצהיימר.
כרוניקון פסחלה

כרוניקון פסחלה (יוונית Πασχάλιο χρονικό - "הכרוניקה של חג הפסחא"), הוא השם המקובל לרישום אירועים שמקורו בעולם הביזנטי של המאה השביעית לספירה. זהו חיבור הכתוב יוונית שמחברו כינה אותו "קיצור תולדות הזמנים מאדם הראשון ועד לשנה העשרים למלכותו של הרקליוס הנאור".

החיבור

כרוניקון פסחלה הוא רשימה גדולה של אירועים הניתנים באופן כרונולוגי. בבסיסה מצוי רישום הזמנים הרומי (הביזנטי) שמתחיל בבריאת העולם. לפי הכרונולוגיה הביזנטית נברא העולם ביום ה-21 במרץ בשנת 5509 לפני הספירה, ונמשך עד כיבושה של האימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית) בידי העות'מאנים. רישום האירועים מבוסס על המחזור הפסחאלי (מועד חג הפסחא אינו קבוע ביום מסוים בלוח השנה הנוצרי אלא הוא משתנה ומחושב על פי נוסחת חישוב מסוימת). זוהי אסופה של אנקדוטות היסטוריות העוסקת בדמויות היסטוריות ובאירועים יוצאי דופן.

המחבר

כתב היד העיקרי של הכרוניקון פסחלה הוא קודקס ותיקנוס גרקוס 1941. כתב יד זה פגום הן בראשו והן באחריתו ולכן זהות המחבר אינה ידועה. כל שידוע עליו שחי בזמנו של הקיסר הרקליוס (641-610 לספירה). יש חוקרים בדעה כי האיש היה איש דת שהיה בקשר עם הפטריארך סרגיוס הראשון. אחרים בדעה שמדובר בפקיד ממשלתי אזרחי (וזאת משום שעשה שימוש גם בשפה הלטינית, דבר שהוא בלתי רגיל עבור איש דת נוצרי בעת ההיא).

המקורות

המקורות העיקריים של החיבור הם כתבים של סקסטוס יוליוס אפריקנוס, אוזביוס (תולדות הכנסייה), יוחנן מלאלס, אפיפאניוס (על המידות והמשקלות), ועוד. לדור האחרון הנכלל בחיבור (מאז מות הקיסר מאוריקיוס) המחבר עצמו הוא עד לאירועים שהוא מתאר, ולכן עבור פרק זמן זה (628-601 לספירה) הכרוניקון פסחלה הוא מקור היסטורי חשוב ביותר.

מרד בר כוכבא

אזכור קצר למרד בר כוכבא מופיע בכרוניקון:
האינדיקציה הא', בשנה השלישית לאולימפיאדה 224, בקונסולט של הדריאנוס - בפעם השנייה – ורוסטיקוס. בזמן הקונסולים האלה התקוממו היהודים והדריינוס הלך לירושלים ושבה את היהודים והובילם ליריד של [עץ] הָאֵלָה (Terebinthus), ומכרם כל אחד ואחד במחיר מנת כלכלה של סוס; ואת הנותרים הוביל לעזה, והקים שם יריד למכרם. ועד היום הזה נקרא היריד שם בשם יריד הדריינוס. הוא הרס את היכל היהודים בירושלים, ובנה (בה) שני בתי מרחץ ציבוריים, ותיאטרון, וטריקמרון, וטטרנימפיאון, ודודיקפילון, שנקרא קודם דרגות, ואת הריבוע; וחילק את העיר לשבע שכונות והעמיד לכל אחת ראש, ונתן לכל ראש שכונה. ועל העיר עצמה קרא את שמו הוא: וקראה איליה, משום שהוא עצמו נקרא איליוס הדריינוס
— תרגום: שמואל ייבין
.

איליה קפיטולינה

בחיבור ישנו קטע המתאר את בניית איליה קפיטולינה על ידי אדריאנוס.

נוסח החיבור

H. Dindorf (ed.), Chronicon Paschale, (Corpus Scriptorum Historiae Byzantinae), Bonn, 1832.
קיים תרגום חלקי לאנגלית המביא רק את פרק הזמן הכולל את התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית:
Mary and Michael Whitby (trans.), Chronicon Paschale 284-628, Liverpool 1989
עופר אקרלינג

עופר אקרלינג (נולד ב-1961) הוא זמר, יוצר, מפיק מוזיקלי, ומוזיקאי ישראלי.

ביוגרפיה

עופר אקרלינג החל לנגן בגיטרה וקלידים בגיל 15, והיה חבר בשתי להקות רוק. בשנים 1976 - 1978 היה עוזר טכנאי באולפני ההקלטות קולינור וטריטון. שירת כטכנאי בגלי צה"ל וכחייל ניגן בלהקת ליפסטיק שפעלה בשנים 1981 - 1983, לצידם של אלימור זילברמן, אתי זילבר, רביב גזית ודני מקוב. הלהקה הקליטה שלושה שירים בהם את השיר "בחברה להגנת הטבע" שהוקלט לאחר מכן על ידי אריאל זילבר.
בשנת 1982 ביצע את השיר "לא רוצה לזמביה" אותו הלחין (בהשראת "אפריקה" של נינה האגן) למילותיה של חנה גולדברג. את השיר הפיקו אקרלינג וחברו אלירן לניאדו. הסינגל היה ללהיט והודות להצלחתו החליטה חברת הד ארצי להוציא לאקרלינג אלבום מלא. בנוסף לשיר הנושא, הצליחו בו גם השירים: "ניר העשיר" ו"משפחה ממוצעת".
זמן קצר לאחר הוצאת האלבום הקים אקרלינג את ההרכב "ילדי טלוויזיה" עם שותפו להופעות יוסי פיין. הם החלו לעבוד על אלבום, אך עם עזיבתו של פיין את ישראל הופסקה העבודה עליו.
בשנת 1985 כתב את מילות השיר משחק מכור שהופיע באלבום הבכורה של הזמרת ריטה.
באמצע שנות ה-80 הוציא אקרלינג מספר תקליטי שדרים שלא הבשילו לידי אלבום. הוא עבר לניו יורק בארצות הברית, שם התגורר קרוב לעשור, וחזר לישראל בשנת 1996. כעבור שנה הקים את אולפן ההקלטות "אינדי". באולפן הוקלטו בין היתר אלבומים של אברהם טל, ארקדי דוכין, ברי סחרוף, מאיר בנאי, מיקה קרני, מוש בן ארי, שוטי הנבואה, שמוליק קראוס ועוד.
ב-1999 הוציא את אלבומו "טיסת לילה" אותו הפיק מוזיקלית באולפן ההקלטות שהקים, והלחין את רוב שיריו. חנה גולדברג, כתבה את המילים לשיר הנושא, "טיסת לילה".
בשנת 2003 הקים את ההרכב "חתולי מתחם נוגה" עם המתופף ז'אן פול זימבריס. בשנה זו הוצא ה הוציא אקרלינג את המיני אלבום "אחד מתוך חמש" שכלל 6 שירים שכתב והלחין אקרלינג בהם גרסה לשיר "משחק מכור" שכתב לריטה, והופץ במהדורה מוגבלת של 250 עותקים. בהמשך השנה הוצא המיני אלבום של חתולי מתחם נוגה שכלל 7 שירים שהלחינו זימבריס ואקרלינג, אלבום גנוז של אקרלינג משנת 1989, והוצאה מחודשת של האלבום "לא רוצה לזמביה" הכולל תוספות: השיר ג'וזפין של להקת "ליפסטיק" וקטע חדש בשם הליקון ובו שיחת טלפון פיקטיבית בין עופר אקרלינג לרוני בראון מנכ"ל חברת הליקון. בשיחה מעדכן אקרלינג את בראון שיצא לו אלבום חדש ובתגובה עונה לו בר און "תביא לי עוד זמביה".
בשנת 2007 הוציא את האלבום "מיסטר לינג 5/5", אלבום קונספט בסגנון רוק אלקטרוני על אדם בשם מיסטר לינג. את הטקסטים כתבה חנה גולדברג וז'אן פול זימבריס שותף בהלחנה וההפקה מוזיקלית ולני בן בשט בהפקה המוזיקלית ובשיתוף הזמרות לי טריפון וחגית נדרי.
ניקולאוס, נסיך הכתר של אולדנבורג

ביוגרפיה

ניקולאוס נולד ב-10 באוגוסט 1897 באולדנבורג, לפרידריך אוגוסט, נסיך הכתר של אולדנבורג ולאליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1900 מת סבו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ואביו פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו. במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס ניקולאוס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הדראגונים ה-19 (אולדנבורג). ב-11 בנובמבר 1918 התפטר אביו פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפטרותו מהשלטון חיה המשפחה באולדנבורג. 
ב-26 באוקטובר 1921 התחתן ניקולאוס עם הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של פרידריך, נסיך ולדק ופירמונט ובטילדיס, נסיכת שאומבורג-ליפה, ממנה נולדו לו 9 ילדים. בשנת 1931 מת אביו, וניקולאוס הפך לראש בית אולדנבורג, ובשנת 1937 הוא היה נוכח בחתונת בת דודו יוליאנה, נסיכת אורנז' עם ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד. ניקולאוס היה חבר המפלגה הנאצית וחבר SA, ואף שימש כמיור במילואים בוורמאכט. בשנת 1948 מתה אשתו הלנה, וב-20 בספטמבר 1950 התחתן פרידריך אוגוסט עם אן-מארי פון שוצבאר המכונה מילשלינג, אך לא היו לו ילדים ממנה. ב-3 באפריל 1970 מת ניקולאוס בראסטדה, ובנו אנטון גינטר, דוכס אולדנבורג ירש את תאריו.
אצטדיון מאריפילד

היסטוריה

בשנת 1922 רכשה התאחדות הרוגבי יוניון ממועדון הפולו המקומי את השטח עליו הוקם האצטדיון תמורת 3,800 ליש"ט. בניית האצטדיון נמשכה כשנתיים והוא הכיל תחילה יציע אחד ושלוש סוללות אדמה ביתר השטח. האצטדיון נחנך ב-21 במרץ 1925 במשחק במסגרת טורניר "חמש האומות" שבו גברה נבחרת סקוטלנד על נבחרת אנגליה בתוצאה 11–14. בשנת 1927 הורחב האצטדיון בשני יציעים נוספים. בנוסף, נבנו לצד האצטדיון מגרשי אימון וכן שופרה הנגישות לאצטדיון על ידי הקמה של שני גשרים ומגרש חניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש האצטדיון את הצבא הבריטי לאחסון אספקה.
ב-1 במרץ 1975 נרשם שיא הצופים באצטדיון כש-104,000 צופים חזו בניצחונה של נבחרת סקוטלנד על נבחרת ויילס בתוצאה 0–12 במסגרת טורניר "חמש האומות", שיא אשר היווה אף את השיא העולמי לצופים במשחק רוגבי יוניון עד שנשבר בשנת 1999.
בשנת 1981 הורחב האצטדיון על ידי בניית יציע נוסף בצדו במזרחי, אשר נחנך על ידי אן, הנסיכה המלכותית. כמו כן, הותקנו באצטדיון שני לוחות תוצאות. בשנת 1994 הושלם שיפוץ האצטדיון בעלות 50 מיליון פאונד, שכלל בין היתר את חידוש היציעים והתקנות זרקורים. בתום העבודות עמדה תכולת האצטדיון על 67,800 מקומות ישיבה. בשנת 2010 הותקנו באצטדיון שני מסכי וידאו חדשים אשר הפחיתו את תכולת האצטדיון לתכולתו הנוכחית.
לקראת עונת 2014/2015 הוחלף כר הדשא באצטדיון ובמקומו הותקן משטח דשא היברידי. עלות ההתקנה הייתה להשקעה הגבוהה בתולדות האצטדיון. במאי 2014 נמכרו זכויות השם של האצטדיון לחברת בריטיש טלקום ומאז הוא נקרא באופן רשמי "BT אצטדיון מאריפילד".
מערבית לכר הדשא באצטדיון מותקן משטח ריצה בעל שמונה מסלולים המיועד לתחרויות ריצת 100 מטר.

שימושים

האצטדיון משמש בעיקר עבור אירוח משחקי רוגבי יוניון בינלאומיים. האצטדיון מארח באופן בלעדי את משחקי נבחרת סקוטלנד בטורניר "שש האומות". כמו כן, מארח האצטדיון את משחקיה של קבוצת אדינבורו רוגבי במסגרת טורניר Pro12 המפגיש קבוצות מסקוטלנד, אירלנד, ויילס ואיטליה. בשנים 2007–2011 אירח את טורניר "סקוטלנד סוונס" ברוגבי שביעיות, אולם בשנת 2012 עבר הטורניר לגלאזגו עקב נוכחות דלה ביציעים. בשנת 2007 לקח האצטדיון חלק באירוח טורניר גביע העולם ברוגבי. בשנים 2005 ו-2009 אירח את גמר "גביע הייניקן". 
האצטדיון משמש לעיתים גם עבור תחרויות רוגבי ליג. בשנים 2000 ו-2002 אירח האצטדיון את גמר טורניר ה"צ'אלנג' קאפ". כמו כן, אירח בשנת 2009 את ה"מג'יק וויקנד" של הסופר ליג.
בעונת 2004/2005 קבוצת הכדורגל המקומית, הארט אוף מידלות'יאן, אירחה באצטדיון את משחקיה הביתיים במסגרת גביע אופ"א, וזאת לאחר שאצטדיונה הביתי, אצטדיון טיינקאסל, לא עמד בדרישות אופ"א לאירוח משחקים במפעל. בשנים 2007 ו-2008 אירח האצטדיון את משחקי הידידות קבוצות הארט אוף מידלות'יאן והיברניאן בהתאמה נגד ברצלונה. בשנת 2014 אירח האצטדיון שני משחקים של סלטיק במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, לאחר שבאצטדיונה נעשה שימוש עבור משחקי חבר העמים הבריטי.
בין בשנים 1995–2004 שימש האצטדיון, לסירוגין עם אצטדיון האמפדן פארק שבגלאזגו, בתור מגרשה הביתי של קבוצת הפוטבול סוטקלנד קיימורס, מליגת ה-NFL האירופית, שהתקיימה בשנים 1991–2007. בנוסף, אירח האצטדיון את משחק הגמר של הטורניר בשנת 1996.
פרט לתחרויות ספורט משמש האצטדיון עבור קיום הופעות חיות. בין היתר הופיעו באצטדיון: טינה טרנר, U2, סלין דיון, אואזיס, בון ג'ובי, מדונה, וואן דיירקשן ופו פייטרס. כמו כן, ב-6 ביולי 2005 התקיים באצטדיון קונטרט כחלק מאירועי לייב 8. בין היתר הופיעו באותו אירוע: Wet Wet Wet, אנני לנוקס, טראוויס, ג'יימס בראון והקורס.
נמלת קציר

מאפיינים

הנמלים נראות לרוב כשהן נעות בשיירות ארוכות על פני שבילים, נושאות זרעים לאגירה בקן הנמצא בתוך הקרקע. הקנים עשויים להגיע לעומק של 3 מטרים ויותר. הקן בנוי ממחילות ומחדרים.
ברוב המינים הפועלות שונות זו מזו בגודלן. המלכות גדולות מן הפועלות והן מכונפות ואילו הזכרים שעירים מאוד, קטנים מן המלכות, ראשם ובטנם קטנים. מעוף הכלולות חל בסתיו, אחרי הגשמים הראשונים.
נמלת הקציר ניזונה בעיקר מזרעים ובמידה מועטה מחרקים. היא אוספת את הזרעים על פני הקרקע או עולה על צמחים. בתוך הקן נאגרים הזרעים המשמשים להזנת הדיירים בתקופה שאין למצוא מזון בחוץ.
הכמויות שנאגרות בקן אחד נאמדות בקילוגרמים, לפיכך נחשבות נמלות הקציר כמזיק חקלאי.
הכנסת הראשונה

טרם הבחירות

ב-29 בנובמבר 1947 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את החלטה 181 (תוכנית החלוקה), שקבעה כי ארץ ישראל תחולק לשתי מדינות: מדינה יהודית ומדינה ערבית. בהחלטה נקבע כי בכל מדינה תוקם מועצת ממשלה זמנית שתיקח לידיה את הסמכויות השלטוניות עם הסתלקות המעצמה המנדטורית, תקים מיליציה חמושה ותקיים בתוך חודשיים לכל היותר בחירות לאספה מכוננת שתפקידה לכונן חוקה.
התנועה הציונית קיבלה (אם כי לא בהתלהבות יתרה) את התוכנית, והחלה בהקמת המוסדות הזמניים ובתכנון המערך החוקתי של המדינה שבדרך. הוקמה "ועדת המצב", שהחלה בהכנת הקמתו של מנגון המדינה שעתידה לקום. במסגרת ועדת המצב קמו מועצות ובהן מועצה משפטית, שתפקידה היה לתכנן את המערכת המשפטית והחוקתית.
באפריל 1948 הקימה ההנהלה הציונית את מועצת העם ובה 37 חברים, כמו גם את מנהלת העם בה כיהנו 13 מחברי מועצת העם. מועצת העם הייתה רשות מחוקקת ומנהלת העם הייתה רשות מבצעת, והן ניהלו את ההכנות לקראת כינונה של המדינה.
ב-14 במאי 1948 התכנסה בפעם האחרונה מועצת העם לישיבה שבה הכריז יושב ראש מנהלת העם דוד בן-גוריון על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל. מועצת העם הפכה למועצת המדינה הזמנית ומנהלת העם הפכה לממשלה הזמנית. המועצה החלה בהכנות לבחירות לאספה המכוננת ובין היתר חוקקה חוקי בחירות ומינתה ועדת בחירות מרכזית.

הישיבה הראשונה

האספה המכוננת התכנסה לראשונה ביום ט"ו בשבט ה'תש"ט - 14 בפברואר 1949, בשעה 16:00, בבית המוסדות הלאומיים בירושלים. הישיבה נפתחה בשירת "התקווה", ולאחריה נאם נשיא מועצת המדינה הזמנית חיים ויצמן נאום נרגש שהחל במילים: "ברגש של יראת כבוד והדרת קודש אני קם לפתוח את האסיפה המכוננת של מדינת ישראל, את כנסת ישראל הראשונה בימינו, בעיר הנצחית­ ירושלים". לאחר הנאום התקיימה הצהרת נבחרי האספה: מזכיר הממשלה הקריא את נוסח ההצהרה: "אני מתחייב להיות אזרח נאמן למדינת ישראל ולמלא באמונה את שליחותי באסיפה המכוננת" וכל אחד מחברי האספה קם ואמר: "אני מתחייב". אחרי הצהרת האמונים ניגשו חברי האספה לבחור את יושב הראש, ובחרו ברוב קולות את יוסף שפרינצק מסיעת מפא"י. לאחר בחירת היושב ראש התקיים דיון בעניין מינוי סגנים ליושב ראש, ובשעה 18:00, לאחר שירת "התקווה", ננעלה הישיבה.

ניסיון ההתנקשות בחברי הממשלה

ב-12 בספטמבר 1949 הגיע צעיר בשם אברהם צפתי אל יציע הקהל של הכנסת, שלף תת-מקלע סטן מתוך מעילו וכיוון אותו אל עבר שולחן הממשלה, שם ישבו באותו הזמן ראש הממשלה ומספר שרים, אולם סדרן הכנסת צבי ציגלר הצליח להדוף אותו הצידה לפני שלחץ על ההדק. צפתי רצה לפגוע בשרי הממשלה על כך שלא דנה בתוכניתו להקמת בית מקדש לארגון האומות המאוחדות.
רכס סואובק

גאוגרפיה

הרכס משתרע בין עמק בואו לתוך חלקו המזרחי של  הפרק הלאומי באנף. שטחו של הרכס 622 קמ"ר; אורכו (מצפון לדרום) 45 ק"מ; רוחבו (ממזרח למערב) 34 ק"מ. גובהו של הרכס מגיע לגובה של 3,235 מטרים בשיאו (פסגת בונט).
מיסי פרגרים

ביוגרפיה

פרגרים נולדה במונטריאול, קוויבק שבקנדה למשפחה נוצרית ממוצא רוסיני, בריטי וצרפתי. הוריה הם כומר ועקרת בית. התגוררה בעיר סארי.

קריירה

פרגרים החלה לדגמן בגיל 18 בסוכנות הדוגמנות "Lizbell Agency" ודגמנה בין היתר לפרסום מרצדס-בנץ, Sprint Canada והמשחקים האולימפיים. בשנת 2000 הופיעה באחד מפרקי הסדרה "מלאך שחור", ובשנים הבאות הופיעה בסדרות טלוויזיה כמו "The Chris Isaak Show", "שמשה שחורה", "ג'ייק 2.0", "סמולוויל", "מרוץ לאתמול", "חיים כמו שמכירים", "אנדרומדה", "גיבורים ובסרט הטלוויזיה "עלייתה ונפילתה של היידי פליס".
ב-2006 כיכבה לראשונה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "תקפצו לי". 
פרגרים גילמה את הדמות קנדיס וילמר בסדרת הטלוויזיה "גיבורים". היא לוהקה לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של The CW "מלאך המוות", תפקיד שבמקור הייתה אמורה לגלם ניקי ריד לדברי כתב העת "The Hollywood Reporter". הסדרה הייתה על בחור צעיר בשם סם שנהיה צייד גולגולות מטעם השטן. מיסי גילמה את מושא אהבתו של סם, אנדי. 
נכון ל-2012, פרגרים מגלמת את התפקיד הנשי הראשי, השוטרת אנדי מק'נאלי, בדרמה המשטרתית המצליחה "טירונים בכחול" (משודרת בישראל החל מספטמבר 2012 תחת השם המקורי - רוקי בלו). רשת ABC הזמינה עונה שנייה לסדרה לאחר 3 פרקים בלבד. בתאריך 19 במאי 2014 יצאה העונה החמישית לסדרה. באותה שנה היא שיחקה בסרט "ארץ פראית" המבוסס על סיפור אמיתי.

חיים אישיים

פרקים תיארה את עצמה בגיל ההתבגרות כ"טום בוי", מה שהתבטא בכך ששיחקה כדורגל, הוקי שדה, גלשן שלג וכדורסל, לרוב במסגרת בית הספר. היא יצאה עם רכז ה"פיטסבורג סטילרס" בן רוסליסברגר.
בשנים 2014–2015 הייתה נשואה לשחקן האמריקאי זאקרי לוי.
שיכון הרבנים

היסטוריה

התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות נחלצה לסייע לרבנים שעלו לארץ ישראל מרוסיה ומארצות אחרות, בתמיכה חודשית קבועה. בשנת 1938 הוחלט להקים שכונה של 100 דירות במחיר מוזל עבור רבני רוסיה, בין תלפיות וארנונה ומשלחת לגיוס כספים לצורך העניין נשלחה לארצות הברית.
בשנת 1944 רכש התאחדות הרבנים מגרש גדול לצורך הקמת הדירות. לתכנון נבחר האדריכל אלכסנדר פרידמן ותוכננו במקום 100 דירות שבכל אחד שני חדרים ומטבח, וכן בית כנסת, בית מדרש ומקווה. הרוח החיה היה הרב קיפניס שפעל לרכישת השטח בשכונת רוממה (כיום ברחוב תורה מציון, מאחורי מתחם התחנה המרכזית ששימש אז כמושב זקנים) בעזרת מימון מארגון "עזרת תורה" בארצות הברית מיסודו של הרב יוסף אליהו הנקין. על ידו סייע הרב יעקב קלמס אשר נסע לארצות הברית כדי לגייס כספים לבנייה. אבן פינה לבניין הונח בשנת 1945 בתקווה לסיים את הבנייה בסוף שנת 1946. הבניין נבנה על ידי האחים צסיס ובשל בעיות מימון קשות התעכבה הבנייה, והיא התקדמה במספר שלבים. בסוף 1947 נוצק הגג של הקומה הראשונה. בספטמבר 1949 כבר הושלמה הקומה הראשונה.
בסוף שנת 1950 נחגגה חנוכת המקום, והשתכנו בו 17 רבנים, אך הקומה הראשונה הושלמה רק בתחילת 1952. כעבור זמן הוקמה קומה נוספת, ולימים נוספו עוד שתי קומות. אחד המסייעים לבנייה היה פייבל שיינפלד שתרם לזכר אשתו אסתר שיינפלד. הדירות ניתנו חינם לרבנים לתקופת התאקלמות.
הרב קיפניס הקים באחת מדירות השיכון את מערכת אוצר הפוסקים, שהעסיקה חלק מהרבנים שנתמכו על ידי ההתאחדות, חלקם תושבי השיכון. את מרכז אוצר הפוסקים נהגו לפקוד רבנים רבים וידועי שם כדי להיעזר במידע התורני וההלכתי הרב שנאגר במכון, כמו גם בספרייה הרחבה הקיימת במקום. משרדי המערכת, המכון והספרייה ממוקמים בצידו השמאלי של השיכון, והכניסה אליהם נפרדת מהכניסה לדירות המגורים.
רבנים מהאזור נהגו להתפלל בקביעות בבית הכנסת המקומי, ובהם הרב שמואל הלוי וואזנר שהתגורר בירושלים במשך שש שנים.
רבני השיכון לאורך השנים היו: הרב דוד שפרבר - אב"ד בראשוב, הרב אפרים פישל קליין - אב"ד וואשרהלי, הרב משה אהרן רוזנטל, הרב משה אדלר, וכיום מכהן בנו הרב בנימין אדלר.
בין תושבי השיכון: הרב ירוחם אשר ורהפטיג, הרב ישראל ולץ - אב"ד בודפשט, הרב דוד מושקוביץ - אב"ד בוניהד, הרב יוסף אדלר - אב"ד טורדה, הרב בן ציון רחמן - מו"צ בשכונה ורבה של חסידות בויאן, הרב שמריהו ששונקין - מרבני חב"ד ברוסיה, הרב מנחם זאב שטרן - רבה של גבעת שאול והרב ישראל פלדמן - הרב של הר-טוב.
ייחודו של השיכון היה ברבגוניות של מוצאם של הרבנים אשר באו מקהילות שונות באירופה והיו שונים זה מזה בסגנון ובמנטאליות, בנוסחאות התפילה ובמנהגים. עם זאת, התאפיין השיכון בהרמוניה ששררה בין תושביו.
כיום, הדירות נמצאות בבעלות "אוצר הפוסקים" ומושכרות ברובן בדמי מפתח וחלקן בשכירות רגילה.
יוסף שטרן (רופא)

פרופ' יוסף שטרן (1913 – 28 ביולי 1992) היה רופא ישראלי, מנהלו הראשון של בית החולים סורוקה (1960–1978).

ביוגרפיה

יוסף שטרן נולד בשנת 1913 בעיירה לובומל שבווהלין, רוסיה (משנות ה-20 בפולין). היה חבר תנועת "החלוץ הצעיר" בעירו. 
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים, תוך זמן קצר נבחר לכהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה. בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בחיל האוויר הבריטי. לאחר המלחמה, בשנת 1946, נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת בולוניה שבאיטליה. במקביל ללימודיו שם הוא היה פעיל בארגון עלייה. בשנת 1950 קיבל תואר דוקטור וחזר לישראל כרופא פנימי בבית החולים בילינסון שבפתח תקווה. התמחה במחלות כבד. בשנת 1959, עם הקמת בית החולים המרכזי לנגב (שב-1972 נקרא על שם משה סורוקה) מונה לשמש כמנהלו הראשון, במקביל לניהול המחלקה הפנימית בבית החולים.

השפעתו על בית החולים סורוקה

שטרן ניהל את בית החולים בין השנים 1960–1978. מסופר עליו כי בכל שנות כהונתו לא החסיר את הסיבוב הקבוע בין המחלקות ועקב אישית אחר החולים הקשים. הוא היה מנהל בית החולים בשלוש ממלחמות: מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים. בית החולים סורוקה עמד בחזית הדרומית של מדינת ישראל, ונאלץ להתמודד עם קליטת מאות ואף אלפי פצועים. שטרן הצליח להעמיד את בית החולים על רגליו ולצלוח תקופות קשות אלה. לזכותו של שטרן נזקפת ההתפתחות העצומה של בית החולים סורוקה: בתקופתו הוקמו מחלקות ומבנים רבים, ומספר המיטות בבית החולים גדל ל-650 מיטות. שטרן היה אחראי על צמיחת ענף הפלסטיקה בנגב. הישג נוסף שלו היה בשנת 1966, כאשר בצל איומי הסורים והמצרים למלחמה, הקים את מחלקת הנוירוכירורגיה בבית החולים והעמיד בראשה את פרופ' פסקל איברין. ב-1978 החליף את שטרן כמנהל בית החולים פרופ' דוד רונן.

הקמת בתי ספר למקצועות הרפואה

במקביל לתפקידו כמנהל בית בית חולים, הקים שטרן את בתי הספר למקצועות הסיעוד, הפיזיותרפיה והפרמדיק, וב-1974 הפך את בית החולים למרכז רפואי אוניברסיטאי (אז היה בין רופאי המוסד שהתמנו כפרופסור חבר).
בנוסף, הקים את בית הספר למנהל רפואי ואת בית הספר לרפואה, הפועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.

הכרה והנצחה

בשנת 1978 הוענק לשטרן התואר יקיר העיר באר שבע.
על שמו נקרא "האודיטוריום על שם שטרן" שנמצא בכניסה לאגף הדרומי בבית החולים סורוקה. בנוסף נקרא על שמו רחוב פרופסור יוסף שטרן בשכונת רמות בעיר.
סן סטאה

סן סטאה (באיטלקית: San Stae) היא כנסייה הממוקמת ברובע סנטה קרוצ'ה של העיר ונציה שבאיטליה, על גדת התעלה הגדולה.

היסטוריה

הכנסייה, המוקדשת לאוסטתיוס הקדוש (באיטלקית: סן סטאה) נבנתה בשלהי המאה ה-17 על פי תכנונו של ג'ובאני גראסי, בסגנון פאלאדיאני. חזית הכנסייה נבנתה בשנת 1709 על גדת התעלה הגדולה על ידי דומניקו רוסי.

תיאור הכנסייה

בכנסייה מוצגות יצירות מעשה ידי ניקולו באמביני, ג'וזפה קאמראטה ואנטוניו באלסטרה. בקפלות הכנסייה יצירות מעשה ידי ג'וזפה טורטו, פייטרו באראטה, פראנצ'סקו מיליורי ויאקופו אמיוני. בחדר הכמורה יצירות מעשה ידי ברטולומו לטריני, ג'וזפה אנגלי והיצירה "מות הקדושים של ברתולומיאו הקדוש" מעשה ידי ג'אמביטסטה טייפולו משנת 1721 (אחת היצירות הראשונות של האמן). 
בחד חפצי הקודש מוצגות היצירות: "מות ישו" מעשה ידי פייטרו דלה וקיה ו"טרויאנוס מורה ליוסטסיוס הקדוש להתפלל לאלילים" מעשה ידי ג'אמבאטיסטה פיטוני.
רות איזקסון

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב ליצחק ציזלינג, שהיה מפקד "ההגנה" בתל אביב ואחיו של אהרן ציזלינג, שר החקלאות הראשון ומחותמי מגילת העצמאות. אמה סימה הייתה בתם של לאה ודוד איזמוז'יק, ממייסדי תל אביב, שכיהן כסגנו של מאיר דיזנגוף בעיריית תל אביב. למדה בגימנסיה הרצליה, בת מחזורם של אריה (לובה) אליאב ודן טולקובסקי. שירתה בהגנה. בשנות ה-40 למדה היסטוריה ומדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים, שם הכירה את בעלה לעתיד אליהו איזקסון.
רות איזקסון הקדישה את חייה לפעילות ציבורית והתנדבותית. הייתה מראשי פעילות ויצו ישראל. בשנות ה-60 הייתה סגניתה של יו"ר ויצו ישראל חנה לוין. בשנות ה-70  מונתה כחברת ההנהלה העולמית ושימשה יושבת-ראש מחלקת חינוך לגולה. במסגרת תפקידה ארגנה כנסים וסמינריונים ברחבי העולם. בשנת 1977 מונתה ליו"ר הנהלת ויצו העולמית, תפקיד אותו מילאה עד 1984. בשנות כהונתה כיו"ר ויצו העולמית עסקה רבות בהידוק הקשר שבין ההנהלה העולמית וההנהלה הארצית של הארגון. 
אחרי שפרשה מויצו מונתה כיו"ר אגודת הידידים של התיאטרון הלאומי "הבימה" ופעלה יחד עם המנכ"ל דאז יעקב אגמון. בשנותיה האחרונות הייתה נשיאת העמותה של משפחות מייסדי תל אביב. בתקופתה כנשיאת העמותה חל יובל המאה להקמת תל אביב, והיא יזמה אירועים ופרסומים שונים לרגל היובל.
הייתה נשואה (עד למותו ב-2007) לאליהו איזקסון, מוותיקי הפרדסנים בישראל ונשיא התאחדות האיכרים. ילדיה הם: המשורר מירון ח. איזקסון, איש העסקים אורני איזקסון וארבל הוברמן. כלתה היא אשת העסקים אירית איזקסון, יו"ר חברת ישראכרט.