תוראן שאה

אל-מלכ אל-מועזם ע'יאת' א-דין תוראן שאה (ערבית: الملك المعظم غياث الدين توران شاه; תעתיק מדויק: אלמלכ אלמעט'ם ע'יאת' אלדין תוראן שאה), ידוע גם בשם "תורנשה", היה הסולטאן האיובי העצמאי האחרון במצרים. תקופת שלטונו הקצרה נמשכה כשלושה חודשים סוערים במיוחד: הוא נקרא לרשת את מקום אביו, המלך א-צאלח איוב, שנפטר בעיצומם של קרבות מסע הצלב השביעי בדלתא של נהר הנילוס ותחת פיקודו הובס הצבא הצלבני. זמן קצר לאחר הניצחון ב-2 במאי 1250 נרצח תוראן שאה ומותו סימן את תום השלטון האיובי ותחילת השלטון הממלוכי במצרים.

עד 1250

מעט מאד ידוע על תוראן שאה עד לשנה האחרונה לחייו. תאריך לידתו איננו ידוע וכך גם מקום לידתו. הוא היה בנו בכורו של הנסיך האיובי, המלך א-צאלח איוב, אך מסיבות לא ברורות נשלח לגלות כשליט של העיר דיארבקיר הממוקמת על גדות נהר החידקל – אז קצה תחום שלטונה של האימפריה האיובית ומאז המאה העשרים, אחת הערים המרכזיות בדרום-מזרח טורקיה.

רצח הסולטאן

הממלוכים הבח'ריים, מתוך רצון לבסס את כוחם וליצור בסיס חוקי לשלטונם כרתו ברית עם שג'ר א-דור, בת בריתם בעבר, שמאז מסירת השלטון לידי תוראן שאה נדחקה הצידה ואיבדה את מעמדה וכוחה. כנגד עצות שניתנו לו על ידי יועציו מינה תוראן שאה את מקורביו לעמדות כוח בארמון. כך נתמנו וזירים כושים לתפקיד האחראים על החצר המלכותית ועל משמר הארמון, עובדה שהכעיסה את הממלוכים שהיו ממוצא קווקזי . מאבק הכוחות הפנים מצרי הגיע לשיאו ב-2 במאי 1250, בו נרצח הסולטאן על ידי הממלוכים המצריים הבח'ריים. אל-מקריזי מספרעל האירוע:
דרך חייו האפלולית והבדלנית של הסולטאן הרגיזה את אנשיו. הוא בטח רק במספר מועט של נכבדים שבאו איתו מחיצן כיפא ולהם נתן את המשרות החשובות בניהול המדינה ומושב בחדר השרים הוותיקים של אביו. מעל הכל הוא הפגין שנאה לממלוכים אף על פי שהם אלו שתרמו הרבה כל כך לניצחון. שחיתותו רוששה את האוצר ועל מנת לכסות את החוב או דרש מהסולטאנה שג'ר א-דור את פירוט האוצרות של אביו. הסולטאנה פנתה לממלוכים בבקשת עזרה וחזרה על תרומתה לביטחון המדינה בזמנים קשים וכפיות הטובה של טוראן-שאה שהיה חיב לה את הכתר שעל ראשו. עבדים אלו שכבר היו עוינים לטוראן שאה לא היססו לפעול לטובת הסולטאנה וקשרו קשר לרצוח את הסולטאן. הם בחרו בעת הסעודה על מנת לבצע את זממם. ביברס אל-בונדקדארי הכה בו ראשון עם חרב, הסולטאן הסיט את המכה עם ידו איבד את אצבעותיו וברח אל המגדל אותו בנה על גדות הנילוס - במרחק קצר מאוהלו. הקושרים רדפו אחריו ומשגילו כי דלת המגדל נעולה העלו אותו באש. כל הצבא חזה במתרחש אך איש לא הגן על הסולטאן שהיה שנוא על כולם.
לשווא צעק (טוראן-שאה) מראש המגדל, הוא הבטיח כי יוותר על הכתר ויחזור לחיצאן- כיפא אך הקושרים לא וויתרו. כאשר הגיעו הלהבות לקצה המגדל קפץ (טוראן-שאה) אל הנילוס אך קצה הבגד שלו נתפס במגדל והוא נשאר תלוי בין שמים לארץ חשוף לפגיעות מהחרבות עד שנפל לנהר וטבע. כך חברו ברזל, אש ומים לשים סוף לחייו. גופתו נשארה כך על גדת הנהר במשך שלושה ימים ואיש לא העז להביאה לקבורה. לבסוף קיבל השגריר של הח'ליף מבגדד רשות לקבור את הגופה.
נסיך אכזרי זה משעלה לכס הסולטנות הורה לארבעה עבדים ממלוכים להוציא להורג בחניקה את אחיו עדיל-חאן. אך הרוצח לא נותר ללא עונש וארבעת העבדים היו המובילים בהריגתו כך כבתה גחלת שושלת איוב.
הצלבן דה ז'ואנוויל שליווה את המלך הצרפתי במסע הצלב וכתביו מהווים מקור לאירועים מזווית אירופאית מספר גרסה שונה:
המגדל היה מאחרי חדר השינה של הסולטאן, חמש מאות פרשים מאנשי ח'לקה פרצו למגורי הסולטאן וצרו על המגדל תוך שהם צועקים אליו שיבוא אליהם. הסולטאן הסכים לפגוש אותם בתנאי שיערבו לביטחונו והפרשים ענו שהם יקחו אותו בכוח. אש יוונית הושלכה על המגדל שהיה בנוי מעץ ובד. המגדל ניצת והחל לבעור, אכן מעולם לא ראיתי בעירה כה נפלאה או עמוד אש כה מרשים. הסולטאן מיהר לרדת מהמגדל ורץ לכוון הנהר. הפרשים של ח'לקה פילסו את דרכם אליו ואחד מהם פילח את הסולטאן עם כידון בין הצלעות. הסולטאן המשיך במנוסתו ונכנס לנהר, רודפיו שחו אחריו והרגו אותו במים במרחק קצר מספינתנו. אחד הממלוכים ששמו פאראקטאי קרע את גופו של הסולטאן עם חרב ועקר את ליבו. הוא המשיך ופנה למלך (לואי התשיעי) בידיים מגואלות מדם צעק " מה יהיה הפרס שלי? אני הרגתי את האויב שלך - שהיה הורג אותך". והמלך לא ענה

סוף דבר

לאחר רצח תוראן שאה נטלה שג'ר א- דור, הסולטאנית החדשה-ישנה, את סמכויות השלטון למשך שלושה חודשים, במהלכם אימצה את התואר מלכת המוסלמים. בחודש יולי 1250 היא ויתרה על כסאה משנשאה לממלוכי הבח'רי עז א-דין אייבכ א-תורכמאני. ובכך בא הקץ על השלטון האיובי העצמאי במצרים, בעתיד יוותרו הממלוכים על חסות שליטי בובה איוביים ותפסו את כיסא הסולטנות בעצמם.
תוראן שאה, מתואר על ידי היסטוריונים בני זמנו כדמות מושחתת ולעיתים נלעגת, סעד א-דין ג'וואני מתאר אותו כטיפש שסבל מפגם גופני – עווית של הפנים והכתף. הוא היה שליט ביש מזל שהפסיד במאבק כוחות גדולים ממנו מבלי שיוכל להעמיד למבחן את יכולתו למשול. תוראן שאה תואר על ידי פרופסור יהושע פראוור כ"שליט רב מרץ ובלתי פופולרי" אך בסופו של דבר הייתה דמותו לסימן בין תום השושלת האיובית המצרית לתחילת האימפריה הממלוכית.