google/wiki40b huggingface dataset:
סימפוניה מס' 103 (דרדור התוף) של היידן

הסימפוניה מס' 103 במי במול מז'ור (דרדור או ערבול התוף או התופים) של יוזף היידן היא הסימפוניה שלפני אחרונה בקובץ הסימפוניות הלונדוניות השני, ולפני האחרונה שכתב בכלל. היא מופיעה כסימפוניה ה-103 ברשימת הסימפוניות של הובוקן (Hob: I\103). זמן כתיבתה הוא חורף 1795-1794, וכינויה בא לה מן הטרמולו השקט בטימפני, הפותח אותה.

רקע

היידן כתב את הסימפוניה ה-103 יחד עם חמש סימפוניות נוספות, בעת ביקורו השני בלונדון, שנערך בין השנים 1795-1794. כמו קובץ הסימפוניות הלונדוניות הקודם (98-93), גם סימפוניות אלו, ובכללן 103, הוזמנו על ידי האמרגן והכנר יוהאן פטר סלומון לביצוע בכורה בלונדון. קונצרט הבכורה של הסימפוניה התקיים ב-2 במרץ 1795 בסדרת קונצרטים שכונתה "Opera Concerts" בתיאטרון המלך (שלא נמצא בחצר המלכותית). התזמורת אשר ניגנה את הסימפוניה הייתה גדולה באופן חריג לתקופה, ומנתה 60 נגנים, כאשר כלי הנשיפה מוכפלים. את הניצוח על התזמורת חלקו ביניהם היידן שניגן בפורטה-פיאנו, ווויוטי הקאפלמייסטר. הבכורה הייתה להצלחה, ועל כך דיווח עיתון "יומן הבוקר" הלונדוני ביום שלמחרת:
סימפוניה חדשה מאת היידן המופלא והשופע בוצעה אתמול. וכרגיל, הסימפוניה מלאה רגעי גאונות, הן מבחינה הרמונית והן מבחינה מלודית. הפתיחה עמוקה במיוחד, האלגרו הקסים, לאנדנטה הריעו, המנואט, ובייחוד הטריו, היה שובב ומתוק, והפרק האחרון השתווה, אם לא התעלה על כולם.
בעיתון אחר נכתב:
לסימפוניה החדשה של היידן הריעו רבות. היא שילוב של הדר ופאר... הפרק השני קיבל תשואות.
היידן ביצע את הסימפוניה גם בווינה, לאחר שערך קיצוץ קל בפרק האחרון שלה.
ג'ודית מילר

ג'ודית מילר (באנגלית: Judith Miller;‏ נולדה ב-8 בינואר 1948) היא עיתונאית אמריקאית ממוצא יהודי, זוכת פרס פוליצר. מילר כתבה במשך 27 שנים לעיתון ניו יורק טיימס (עד נובמבר 2005). מאוקטובר 2008 היא כתבת בערוץ הטלוויזיה פוקס ניוז וחברה בצוות החשיבה הקונסרבטיבי "Manhattan Institute for Policy Research"  הנמצא במנהטן, בניו יורק. 
מילר הפכה לדמות בולטת בתקשורת בארצות הברית בשל חלקה ב"פרשת פליים", שנסבה על המחלוקת בדבר הימצאות נשק להשמדה המונית בעיראק. מכיוון שמילר לא הסכימה לחשוף לחוקרי הממשל הפדרלי של ארצות הברית את המקור שהדליף לה את שמה וזהותה של סוכנת סמויה של ה-CIA, היא ריצתה שלושה חודשי מאסר ב-2005. מילר חשפה כי סוכנת ושמה ואלרי פליים פועלת עבור סוכנות הביון המרכזית. שמה של פליים הודלף למילר כדע להתנקם בג'וזף וילסון, שיצא לאפריקה בשליחות ה-Cחזר ור עם דיווח חד-משמעי שמשטר סדאם חוסיין לא רכש אורניום מני - ר, בניגוד לטענת הממשל האמריקני ששימשה אחת הסיבות לצאתה של ארצות הברית למלחמת עיראק.

נעוריה והשכלתה

מילר נולדה בניו יורק לאב יהודי ולאם קתולית אירית. היא גדלה במיאמי שבפלורידה ובלוס אנג'לס שבקליפורניה - שם סיימה את לימודיה בבית הספר "הוליווד". אביה, בילי מילר, היה בעלים של מועדוני לילה מפורסמים בניו ג'רזי ובהמשך גם בלאס וגאס. אחותה סוזאן היא בעלת תואר בצילום מבית הספר לאמנויות בסן פרנסיסקו, ואחיה למחצה הוא ג'ימי מילר, מפיק ההקלטות של להקת הרולינג סטונס.
מילר גמרה את לימודיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו שבקולומבוס בשנת 1969 והיא בעלת תואר במדיניות ציבורית מבית הספר ליחסים בינלאומיים על שם וודרו וילסון שבאוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1971 נסעה לירושלים כדי לכתוב עבודת מחקר במסגרת לימודיה בפרינסטון, ומצאה עניין רב בסכסוך הישראלי פלסטיני. בקיץ של שנה זו טיילה בלבנון, במצרים ובירדן. עניינה במזרח התיכון בא לידי ביטוי בהמשך בעבודתה העיתונאית.
עוצבת געש

שנים ראשונות

מפקדת העוצבה הוקמה ב-1954 כמפקדה משימתית ללא כוחות קבועים תחת אחריותה. מפקדה הראשון היה אברהם יפה.
במלחמת ששת הימים נלחמה בקרבות בצפון השומרון, כבשה את ג'נין, עמק דותן, שכם וגשר אדם ובהמשך השתתפה בכיבוש דרום רמת הגולן. תחת פיקודה במלחמה נכללו חטיבות חיל רגלים 3 ו-9, חטיבת שריון 37, חטיבה ממוכנת 45 וגדוד שריון פיקודי (גש"פ) 181. ב-1971 החל ארגונה של העוצבה מחדש כאוגדה קבועה, היא קיבלה אחריות על גזרת רמת הגולן, כמפקדה מרחבית, ומפקדת האוגדה מוקמה במחנה יצחק (נַפַח) שמדרום-מערב לעין זיוון. 
במלחמת יום הכיפורים לחמו כוחות האוגדה בקרבות הבלימה מול הכוחות הסורים, שהגיעו עד למפקדת האוגדה בנַפַח. לאחר המלחמה אורגנה כאוגדה סדירה (אוגדת הבזלת).
במבצע ליטני לחמה האוגדה בגזרה המזרחית של דרום לבנון.

מלחמת לבנון

במלחמת לבנון הראשונה תפקיד האוגדה, בפיקוד אביגדור קהלני, היה להתקדם מאצבע הגליל דרך רמת נבטיה לעבר צידון. חטיבות גולני ו-188 התקדמו מכיוון אצבע הגליל, חצו את הליטני בגשר עקייה ללא כל התנגדות, והמשיכו להתקדם צפונה לכיוון רמת נבטיה, תוך שחטיבת גולני מושכת מערבה לכיוון הים. בליל 7 ביוני נערך הקרב על הבופור. במהלך ההגעה ליעד נפצע מפקד הכוח משה קפלינסקי, ובקרב עצמו נהרגו 6 מלוחמי חטיבת גולני בהם מפקד הכוח שהחליף את קפלינסקי - רס"ן גוני הרניק.
ב-7 ביוני, לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה חטיבה 769 יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי לכיוון העיר נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר. באותו ערב הגיעו כוחות האוגדה לפאתי צידון ובלילה חברו לכוחות אוגדה 96 שהונחתו מהים בשפך האל-אוואלי, ולחטיבה 211 שהגיעה מכיוון דרום בציר החוף, והוכפפה לפיקוד האוגדה.
ב-8 ביוני ניהלה האוגדה קרב קשה בצידון על מנת  לפתוח את הציר הראשי לתנועה. תפקיד האוגדה היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל אוגדה 91 הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר. האוגדה המשיכה בלחימה והגיעה עד לפאתי ביירות.

האוגדה כיום

לאחר מלחמת לבנון השנייה החלה העוצבה סדרת אימונים להטמעת מערכת צבא יבשה דיגיטלי ובספטמבר 2009 היא הייתה האוגדה הראשונה בצה"ל לקיים תרגיל אוגדתי מלא במסגרת צבא יבשה דיגיטלי.
בינואר 2014 תפסה אוגדת הבשן את מקומה של העוצבה כאוגדה המרחבית של רמת הגולן ועוצבת הגולן עברה לאחריות אוגדת הבשן. האוגדה לחמה במבצע צוק איתן כשתחת פיקודה עוצבת גולן, חטיבת גולני, חטיבה 7, חטיבה 188 וחטיבת ביסלמ"ח.
יחסי אריתריאה–שווייץ

היסטוריה

מדינת אריתריאה והקונפדרציה ההלווטית מקיימות יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי היחסים בין המדינות הם "לא אינטנסיביים בכלל" כאשר המסחר הכללי בין המדינות יכול להגיע עד שני מיליון פרנקים שווייצריים מדי שנה (מעט מאוד בהתחשב בגודלה של המדינה).
באמצע המאה התשע עשרה, האזרח השווייצרי וורנר מוצינגר שנעשה מוכר יחסית במדינתו כמגלה ארצות חי באזורים שונים באריתריאה למשך עשרים שנים. מוצינגר עבד בשירות צרפת, הממלכה המאוחדת ומצרים כדי לעזור להם במלחמה שנערכה במקום נגד האימפריה האתיופית.
במהלך מלחמת העצמאות האריתריאית סיפקה שווייץ מקום מפלט לאזרחים רבים אשר נקלעו לקרבות.
אריתראיה הייתה חלק מאתיופיה עד משאל עם שנערך על עצמאותה בשנת 1993. שווייץ קידמה את משאל העם והייתה אחת משש משקיפות מטעם שליחות של האומות המאוחדות המשגיחה על ההצבעה. שווייץ כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם אריתריאה מספר ימים לאחר שקיבלה את עצמאותה ביוני 1993.
שני הסכמים בילטרליים נחתמו בין שתי המדינות ב-1999 נחתם הסכם בין שתי המדינות על תנועה אווירית וב-2002 נחתם הסכם בין שתי המדינות על מאזן התשלומים של שווייץ לאריתריאה לצורך עזרה. מאז שנות השמונים של המאה העשרים מספקת שווייץ עזרה הומניטרית לאריתריאה.
קדם (בית מכירות פומביות)

היסטוריה

"קדם" הוקם על ידי מרון אֵרֵן (יליד 1963), חקלאי במקצועו, אבישי גלְער (יליד 1974), רב ומורה ממודיעין עילית וערן רייס (יליד 1966). הבעלים עסקו שנים רבות בספרים ובכתבי יד עבריים ועתיקים ובפריטים הקשורים לתולדות עם ישראל ותרבותו. גלער התמחה בספרי קודש ובכתבי יד רבניים, בעוד ארן התמחה בתרבות יהודית וישראלית בתקופה המודרנית. עם השנים פרש רייס.
בתחילה ישבו משרדי החברה באזור התעשייה בגבעת שאול, והמכירות התבצעו בבית בלגיה שבגבעת רם. ב-2012 התקיימה "מכירת פרטי אומנות ישראליים" במוזיאון נחום גוטמן. מאוחר יותר עבר "קדם" למרכז העיר ירושלים, למרתפו של בניין היכל שלמה. לשם כך הושכר שטח של 250 מ"ר, והמקום שופץ בעלות של קרוב ל־400 אלף שקל. כיום "קדם" כולל משרדים, אולם מכירות, שטח אחסון לכ־300 פריטים וחדר כספות.
מאז הקמתו, התפתח בית המכירות וגדל להיות המוביל בתחומו, והוא מחזיק צוות עובדים ומומחים גדול ומיומן. ל"קדם" אף נציגות בצפון אמריקה. 
"קדם" מנהל 7 מכירות פומביות בשנה, כאשר האחרונה מוקדשת לקטגוריית "פריטים יקרים ונדירים". במכירות הפומביות הראשונות מחזור המכירות עמד על 60 אלף דולר, ב-2012 עמד מחזור המכירות על 750 אלף דולר. ב-2014 התקיימה מכירת "יקרים ונדירים" באולם בית המלון "לאונרדו פלאזה" בירושלים, והיקף מחירי הפתיחה שלה עמד על מעל מיליון דולר.
"קדם" מקבל להערכה ולמכירה פריטים בודדים ואוספים שלמים בכל התחומים הקשורים ליהדות ולהיסטוריה של עם ישראל וארץ ישראל. 
בין הלקוחות של בית המכירות נמצאים מוסדות ציבוריים בארץ ובעולם ובהם ספריות לאומיות ואוניברסיטאיות, מוזיאונים ציבוריים ופרטיים וארכיונים, לצד אספנים פרטיים. בין השאר נמנים עם הלקוחות הקבועים של "קדם" מוסדות כמו ספריית הקונגרס האמריקאית, אוניברסיטת ייל והספרייה הבריטית.
ב-2014 עלה שמו של בית המכירות הפומביות "קדם" כמי שירכוש למטרת מכירה את אוסף האמנות של איי.די.בי, המוערך בשווי של מיליוני שקלים.

מקור השם

השם "קדם" נבחר לבית המכירות בשל העובדה ששורש המילה מכיל בתוכו בעת ובעונה אחת משמעות של מקורות ועבר ("קדום"), לצד משמעות של התפתחות ועתיד ("קדימה"). בנוסף הוא פעיל במזרח התיכון, או "קדם" בלשון העתיקה.
פיימונטית

מקור השפה

המסמך הראשון בפיימונטית, "sermones subalpini", נכתב במאה ה-12, ובלשונו דומה מאוד לאוקסיטנית. ספרות פיימונטית נכתבה במאה ה-17 ובמאה ה-18, אך לא זכתה בפיימונטה להערכה הספרותית שלה זכו יצירות באיטלקית או בצרפתית, השפות האחרות המדוברות בפיימונטה. עם זאת, היצירה הספרותית בפיימונטית לא פסקה והיא כוללת שירה, תיאטרון, חלקי נובלות ועבודות מדעיות.
קרייזי בון

קריירת סולו

ב-1998 קרייזי בון התחיל להקליט את אלבומו הראשון, Thug Mentality 1999. האלבום יצא לאור ב-6 באפריל 1999 כאלבום כפול, שבו קרייזי בון מארח מספר רחב של אומנים: קורופט, סנופ דוג, פאט ג'ו, ביג פן, האחים מרלי, מריה קארי, Thugline, Naughty By Nature, 8 Ball & MJG, Gangsta Boo, Cuban Link וMo Thugs. האלבום הוכתר כאלבום פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
ב-2001 קרייזי בון הוציא את אלבומו השני, Thug on da Line. האלבום לא זכה להצלחה של האלבום הקודם שלו ובוקר על ידי מערצי הארדקור, בכך שהוא כלל בעיקר אירוחים של חברי ההרכב Thugline. אולם הוא זכה לביקורות טובות מצד המבקרים והוכתר כאלבום זהב. אמזון הכתירה את האלבום כאלבום הכי הטוב של שנת 2001.
ב-2006 קרייזי בון התארח בשיר "'Ridin" של הראפר קמיליונר. "'Ridin" זכה בתואר "ביצוע הראפ הטוב ביותר על ידי צמד או הרכב" בטקס פרסי הגראמי השנתי. השיר הועמד לתואר שיר הראפ הכי הטוב. השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100 והגיע למקום ה2 במצעד הסינגלים הבריטי. השיר הגיע למקום ה3 במצעד "100 השירים הכי הטובים של 2006" של המגזין רולינג סטון ולמקום ה91 במצעד "100 שירי ההיפ הופ הכי הגדולים" של VH1. השיר זכה בתואר הרינגטון הכי נמכר ב-2006, כאשר נמכרו יותר מ-3.2 מיליון רינגטונים של השיר. הקליפ של השיר זכה בתואר "קליפ הכי הטוב" של MTV.
דידי מנוסי

ביוגרפיה

מנוסי נולד בשם ידידיה מנוסוביץ בקבוצת גבע, ובה גדל והתחנך. עזב את הקיבוץ ב-1946, שימש כמדריך מטעם הנוער העובד בהרצליה ולאחר מכן התגייס לפלמ"ח. במלחמת העצמאות היה שותף לכיבוש צפת, להגנה על נגבה ולכיבוש אשקלון. למד ספרות באוניברסיטה העברית. ערך שני מסעות סביב העולם בשנות ה-50.
פרסם פזמונים שזכו להלחנה וחלקם היו למפורסמים. בין היתר שיתף פעולה עם המלחין יוחנן זראי במחזה "סנונית בחוף מיומבה", שם התפרסם השיר "קול אורלוגין", ובסרט "סאלח שבתי", שם התפרסם השיר "לי ולך" (שאותו שר אריק איינשטיין עם גאולה נוני). כתב ללהקת גייסות השריון את "מי שחלם", שהפך לשיר ידוע לזכר הנופלים, וללהקת החלונות הגבוהים את "פגישה במילואים" ("באנו למילואים / חשבנו עושים חיים"), ולאחר מלחמת יום הכיפורים כתב את "שיר הוא לא רק מילים", שאותו ביצע אריק לביא כמחאה נגד המלחמה ולמען השלום. ללהקת הגבעטרון כתב את השיר "בת שישים", לכבוד 60 שנה לקיבוץ גבע.
מנוסי כתב חמשירים ופרסם קובץ מהם בספר, וכמו כן ערך מדור בדיחות במקומונים בשם "בדיחמין לשבת", וכינס את בדיחותיו בשלושה ספרים. סמלו המסחרי היה כובע קסקט וסיגר.
בשנים 1962–2000 פרסם מדי שבוע בעיתון "ידיעות אחרונות" טור סאטירי מחורז שעסק באקטואליה. מנוסי תרם לשפה העברית מספר תחדישים, בהם 'מחזמר', 'מדרחוב' ו'חמשיר'. בשנת 2000 זכה באות יקיר העיר רמת גן.
מנוסי היה נשוי משנת 1959 ועד מותו לציירת צילה מנוסי (לונדון), שאיירה את טוריו בידיעות אחרונות. לזוג שלושה ילדים. בנו ניר (ניל) חזר בתשובה והוא עוסק בהרצאות ובכתיבה בנושאי יהדות.
בשבע השנים האחרונות לחייו היה חולה במחלת פרקינסון ורותק לכיסא גלגלים. ב-20 בדצמבר 2013 נפטר בביתו שברמת גן, בן 85 במותו. נקבר בבית העלמין בקיבוץ גבע.
חיים אביהוא שוורץ

ביוגרפיה

למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, בישיבת ההסדר כרם ביבנה. לאחר מכן למד שנים רבות בישיבת מרכז הרב. בהוראת הרב צבי יהודה העביר הרב שוורץ במשך כמה שנים שיעורים בספר הכוזרי במכון מאיר.
לאחר פטירת מורו ורבו הרב צבי יהודה דבק ברב אברהם אלקנה כהנא שפירא. הרב שוורץ למד באמצע שנות השמונים אצל הרב זלמן נחמיה גולדברג בכולל הר צבי, ובמקביל לימד בישיבת עטרת כהנים ובישיבת מרכז הרב. לאחר שנתגלו חילוקי דעות בקשר לאינתיפאדה הראשונה בינו לבין ראש הישיבה, הרב שלמה אבינר, עזב אותה הרב שוורץ. לאחר מכן עבר לבית אל. כיום הוא מלמד בישיבת בית אל ובישיבת מרכז הרב.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
נשוי ומתגורר ביישוב בית אל. בנו הרב משה הוא ראש ישיבת טבריה, בנו הרב יונתן הוא ראש כפר הנוער נווה שריה, בנו הרב אברהם יצחק הוא ר"מ בישיבת ניר קריית ארבע. ובנו הרב ישראל הוא ר"מ בישיבה התיכונית ברמת גן. שתיים מבנותיו נשואות לבניו של הרב ישועה בן שושן, אחת מהן נשואה לרב חיים, ר"מ בישיבת, רועה ישראל ביצהר. בת נוספת נשואה לרב מיכאל בן שלמה, מנהל תלמוד תורה "דביר".
סאמאנג’

היסטוריה

החברה נוסדה ב-2007 על ידי דורון גורדון.
תחילת דרכה של החברה היה בתוך החממה הציבורית קסניה, שסיפקה לה את השקעת הסיד ולאחר מכן עברה סבבי גיוס נוספים בשיתוף קרן ההון סיכון Carmel Ventures, וקרן ההון סיכון Gemini Ventures‏.
המוצר הראשון של החברה היה פתרון לניהול נכסי מחשוב (IT asset management) שהושק ב-2010 לאחר שלוש שנים של פיתוח ובדיקות.
ב-2011 הושק מודול ניהול השירות (service desk) לאחר פיתוח ובדיקות של שנתיים.
הפתרונות של סאמאנג' מיועדים לחברות בגדלים שונים והיא מציעה תוכנות בסיסיות הפונות לחברות קטנות לצד גרסאות משודרגות יותר שפונות לארגונים גדולים (Enterprise).
מטרת התוכנה לנהל את כל הבקשות שמגיעות ללשכת השירות ולהפנות אותן אל האנשים המתאימים תוך ניהול הטיפול בבקשה.
בנוסף, הפלטפורמה של החברה יודעת לעזור לארגון לנהל את כל הציוד במחלקת המיחשוב של הארגון, אם מדובר במחשבים ניידים, שרתים, מכונות וירטואליות, סמארטפונים, טאבלטים וכו' – מי משתמש בציוד, מה הקונפיגורציה של הציוד, מתי הוא התחיל להשתמש בו, וקישור, אם צריך, לתקלות רלוונטיות בציוד.
מטה החברה יושב בצפון בצפון קרוליינה ולחברה מרכז פיתוח בנתניה.
פאלודה

פַאלוּדֶה או פאלוּדַה הוא משקה דרום-אסיאתי קר ומרענן בעל מרקם דמוי סורבה המוגש בקיץ. המשקה פופולרי מאוד בצפון הודו, פקיסטן ואיראן. המשקה היה אחד מהקינוחים הקפואים הראשונים בהיסטוריה, ויש עדויות לקיומו כבר בשנת 400 לפני הספירה.
הפאלודה מבוסס על מים, גרגירי בזיליקום, רוזטה, סוכר, מי ורדים ומיץ לימון במתכון האיראני מוספות גם איטריות אורז ופיסטוקים ולעיתים גם גלידה איראנית מסורתית. לאחר ערבוב החומרים, מצונן המשקה ואגב כך מעורבב עד אשר מתקבל המרקם האופייני לו דמוי סורבה (ברד). ניחוח הפאלודה האופייני מתקבל ממי הוורדים ומהרוזטה.
הכנת הפאלודה בוצעה בעבר על ידי רוכלים במרכזי הערים אשר רקחו אותו וערבבו אותו בכלי מתכת מיוחד בעל דופן כפולה ומעטה חיצוני מבודד כאשר בתווך (מחוץ לתא הפנימי) נדחס קרח שמצנן את המשקה עד לקבלת המרקם הרצוי. כיום מתבצעת הכנת הפאלודה על ידי מכונת ערבוב והקפאה חשמלית. בישראל נמכר הפאלודה בדרום תל אביב ובמקומות בהם קיימת קהילת יוצאי איראן. לפי המסורת של קהילת יוצאי איראן, היה נהוג לשתות פאלודה בסגנון תפוחים, לאחר צום יום הכיפורים.
חוסר דת

השקפות שונות בקרב חסרי דת

למרות שאנשים המסווגים כחסרי דת אינם נוהגים לפי דת מסוימת, לא כולם בהכרח יהיו חסרי אמונה באלים או בעל-טבעי; לעיתים אנשים כאלה מגדירים עצמם או מוגדרים (לא בהכרח מרצונם) בהגדרות שונות התואמות לכאורה למונח חוסר דת.
יש הסבורים כי לדת מאורגנת יש תכונות שליליות, אך מחזיקים באמונה רוחנית כל שהיא, עשויים לתאר את עצמם כחסרי דת. בנוסף, יש לציין כי במדינות כגון ערב הסעודית הממשלה דורשת כי כל האזרחים יהיו דתיים, ולכן לעיתים המספרים המתקבלים במחקרים ובסקרים אינם מדויקים.

בישראל

הדתות המוכרות רשמית בישראל הן היהדות, האסלאם, הנצרות והדת הדרוזית. נכון לסוף שנת 2012, 3.9% מתושבי ישראל, שהם 307 אלף איש, לא סווגו במרשם האוכלוסין לאף אחת מדתות אלו. בספטמבר 2011, הסופר יורם קניוק זכה בתקדים משפטי שאיפשר לו להירשם כחסר דת על סמך הצהרתו שהוא יהודי בלאומיותו בלבד, ובעקבותיו יהודים אחרים נרשמו אף הם כחסרי דת. בפסק דין נוסף נקבע ש"אם גישתו של האדם המבקש לשנות את רישומו מיהודי לחסר דת היא עניינית, מחשבתו כנה וכוונתו אמיתית, יש להצהיר על כך שהוא חסר דת, משום שהכרזה זו משקפת את המציאות".
גארי שטיינגרט

ביוגרפיה

גארי שטיינגרט נולד ב-1972 למשפחה יהודית מברית המועצות. הוא נולד בעיר לנינגרד. אביו היה מהנדס מצלמות ואמו הייתה מוזיקאית ומורה לפסנתר. יותר מאוחר בחייו, גארי כינה את העיר הולדתו בשמה הציני "סנט לנינגרד" או "סנט לנינבורג". סבתו של גארי עבדה כעיתונאית באחד עיתונים של העיר והיא עודדה אותו להתחיל לכתוב בגיל צעיר מאד, לפי זיכרונותיו בכל פעם שהיה כותב סיפור היא הייתה מפנקת אותו במשהו טעים.
בשנת 1979 משפחתו עזבה את ברית המועצות והגרה לארצות הברית. בזכרונותיו גארי מתאר שההתחלה בארצות הברית הייתה קשה מאד, במיוחד מבחינה חברתית. בבית שבו התגררו לא הייתה טלוויזיה והשפה שבה דיברו בבית הייתה רוסית, היא נשארה רוסית גם שנים אחר כך. גארי מתאר שבנעוריו התקשה להתחבר לאנשים בני גילו בגלל מוצאו, השפה שבו דיבר והיחס של האמריקאים ליוצאי ברית המועצות בגלל המצב שבו היו שרויות שתי המדינות (מלחמה קרה).
בארצות הברית למד גארי בבית ספר יהודי, לאחר שסיים את לימודיו הוא התקבל למכללת אוברלין שם למד וסיים תואר ראשון בפוליטיקה. בשנה הראשונה שלו בלימודים הוא טייל וחיי בפראג, משם נשארו לו זיכרונות טובים והוא מתאר את השנה ההיא כאחת השנים היותר יפות בחייו. בהיותו בעיר פראג הוא התחיל לכתוב את הספר הראשון שלו "המדריך לרוסי מתחיל" שהוא סאטירה פוליטית. יותר מאוחר גארי סיים תואר בכתיבה יצירתית במכללת הנטר (האוניברסיטה העירונית של ניו-יורק).
נכון להיום גארי גר במנהטן בעיר ניו יורק. הוא מרצה לכתיבה באוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת פרינסטון. בשנת 2010 יצא ספרו השלישי "סיפור אהבה אמיתי עצוב במיוחד" שהוא סאטירה קומית וביקורתית לעתיד הקרוב של ארצות הברית.
דפנה איכילוב

ביוגרפיה

בשנת 1992 הקימה איכילוב את גלריית "לימבוס מקום לצילום" בשיתוף עם יהודית גואטה, גליה גור זאב, יעל ביבר ואיל בן-דב. כל החמישה היו בוגרי המחלקה לצילום במחזור 1988 ב"בצלאל" ובסיום לימודיהם ביקשו להחיות מחדש את האווירה הדיאלוגית ואת שיתוף הפעולה הפורה ביניהם במהלך הלימודים. אופני הפעולה של גלריה לימבוס כרכו זה בזה את הדיון על שפת הצילום עם מבט ביקורתי על מרכזי כוח ודומיננטיות, תוך יצירת קשר בין שולי השיח האמנותי לבין שולי ההירארכיה החברתית.

פרסים

1994: פרס ז'רר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים (כחלק מקבוצת לימבוס)

הוראה

משנת 1990 מרצה לצילום בבתי ספר שונים.
מרכזת ומנחת תוכנית לימודי ההמשך בצילום, וידאו ואמנות פלסטית במוסררה, מסלול לימודי המשך, ירושלים.
שותפה בהנחיית התוכנית "אמנות לשינוי חברתי" ו"חממת אמנים לשינוי חברתי" בבי"ס מוסררה, ירושלים.
מרצה לצילום במכון האקדמי-טכנולוגי חולון.
בעבר מרצה לצילום בקמרה אובסקורה, המכללה לצילום קריית אונו, מנחת סטודנטים במכללת הדסה ירושלים.
תשעה חודשים

עלילה

לפסיכולוג הילדים סמואל פוקנר (בגילומו של יו גרנט) יש מערכת יחסים רומנטית ואידיאלית (לפי מה שהוא חושב) עם המורה לבלט רבקה טיילור (ג'וליאן מור) אלא שכל עולמו מתהפך כשהוא שמוע שטיילור נכנסה להיריון. חששותיו מילדים נובעים מהסיפורים שהוא שומע במקום עבודתו, מההתנהגות הפרועה של הבנות של זוג חבריו מרטי (טום ארנולד) ואשתו גייל (ג'ואן קיוזאק) וכן מהעצות שהוא מקבל מחברו הטוב ביותר, הצייר שון פלטשר (ג'ף גולדבלום).
המתח בין בני הזוג, ובעיקר הפחדים וההתנהגות חסרת האחריות של פוקנר מובילים את טיילור לעזוב את הבית אחרי כמה חודשים. רק אחרי שהוא רואה קלטת וידאו עם צילומי אולטרסאונד של העובר הוא מחליט לקחת אחריות על חייו להחזיר את טיילור הביתה לפני שיהיה מאוחר מדי.
רובין ויליאמס (בתפקיד אורח קטן) מגלם את ד"ר קוסביץ, מיילד רוסי נוירוטי והיסטרי שמעולם לא יילד אישה לפני כן והתמחה רק בעכברים וקופים, מוסיף לסרט מימד קומי.

ביקורות ותגובות

הסרט קיבל ביקורות שליליות למדי וזכה לציון הנמוך של 28% מתוך 25 ביקורות באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes.
מבקר הקולנוע של שיקגו סאן טיימס, רוג'ר איברט, נתן לסרט שני כוכבים, וכתב: "תשעה חודשים הוא אחד מאותם סרטים שבהם התוצאה הסופית ברורה לכולם ורק הגיבור צריך לשחק את האומלל והמטומטם, כי אם הוא לא יהיה כזה, יהיה כשל בעלילה".
איגרות הרועה

האיגרת הראשונה אל טימותיוס

איגרת זו כוללת בעיקר עצות לטימותיוס בדבר ניהול התפילה בכנסיות וארגון מבנה הכנסייה, וכן בחובות החלות על חברי הכנסייה - הבישופים והכמרים (דיאקונים).

האיגרת השנייה אל טימותיוס

באיגרת זו מבקש פאולוס מטימותיוס לשוב אליו לפני החורף ולהביא עמו את מרקוס כי מותו קרב. כמו כן האיגרת מעודדת את טימותיוס להאבק בתורות השקר ולקבל בסבלנות את הרדיפות הצפויות לו.

האיגרת אל טיטוס

איגרת קצרה זו ממוענת את טיטוס - שליח ששהה בכרתים. האיגרת מפרטת את תכונות האופי הנדרשות מראשי הכנסייה (פרק א'), את מבנה הכנסייה וההיררכיה בה (פרק ב'), ומתארת את אורך החיים הטוב והמוסרי הנדרש מהקהילה הנוצרית על מנת שזו תוכל לקבל את חסד האל (פרק ג').

זהות מחבר האיגרות

אף שהמסורת הנוצרית מקבלת את פאולוס כמחבר האיגרות, וגורסת כי ההבדלים בין האיגרות (הבדלים באוצר המילים ובביטויים) כהבדלים מכוונים בשל העובדה שהאיגרת ממוענת לנמענים שונים. 
מאידך, כבר בעת העתיקה הועלתה שאלת כתיבת האיגרות על ידי פאולוס, והיו קבוצות נוצריות אשר לא קיבלו איגרות אלה לתוך כתבי הקודש.
המחקרים המודרניים מראים שאוצר המילים של איגרותאלה שונה מייתר איגרות פאולוס ומייתר ספרי הברית החדשה. מרבית החוקרים המודרניים סבורים כי האיגרות נכתבו זמן מה לאחר מותו של פאולוס.

תיארוך האיגרות

ככל הנראה נכתבו האיגרות בשלהי המאה השנייה או באמצעיתה, לאור הדעות האנטי גנוסטיות המצויות בהן. מרקיון אינו מזכיר את האיגרות בכתביו (משנת 140 לערך) אולם אירנאוס מצטט אותן (בשנת 170 לערך) ועל כן, ככל הנראה האגרות נכתבו בין תקופות אלה.
על פי ריימונד בראון האיגרת נכתבה בין השנים 80–100 מתוך בחינה של האמור בטקסט לאור מצב הקהילות הנוצריות (אחת האיגרות מתייחסת לדור שלישי של נוצרים - דבר אפשרי רק החל משנים אלה).
האיגרות מסודרות בברית החדשה לפי אורכן. מרבית החוקרים סבורים שאין קשר בין סידורן בברית החדשה למועד כתיבתן, וישנו קונצנזוס לפיו האיגרת השנייה אל טימותיוס נכתבה לפני האיגרת הראשונה אל טימותיוס.
קורפוס הפרשים הראשון (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וכמפקדו מונה מנפרד פון ריכטהופן (לא לבלבל עם הברון האדום). הקורפוס כלל בשלב ראשון את דיוויזיית הפרשים של המשמר ואת דיוויזיית הפרשים ה-5, ונכלל במסגרת הארמייה השלישית של מקס פון האוזן. הקורפוס נפרס בחזית המערבית ולקח חלק במערכה על הגבולות, ובקרב הראשון על המארן. ב-6 בנובמבר 1914 הועבר הקורפוס לחזית המזרחית, כחלק מהארמייה התשיעית, ונטל חלק חשוב יחד עם קורפוס המילואים ה-25 בקרב לודז'. ב-22 באפריל 1915 נכלל הקורפוס במסגרת פלגת הארמייה לאוונשטיין, והשתתף במתקפת גורליצה-טרנוב ובכיבוש קורלנד.
עם זאת, בהדרגה נוכח הפיקוד העליון הגרמני שהפרשים אינם יעילים במיוחד במלחמת חפירות, והקורפוס הוסב בהדרגה להיות קורפוס חי"ר. ב-20 בנובמבר 1916 פורק הקורפוס ועל בסיסו הוקם הקורפוס ה-56. הקורפוס המשיך ללחום בחזית המזרחית, עד שפורק ב-3 במרץ 1918 עם החתימה על הסכם ברסט-ליטובסק.
סודיק אטאנדה

קריירה

אטאנדה התחיל את הקריירה שלו בקבוצה מקומית בניגריה, "אריות 36". בינואר 2013 חתם באפולוניה פייר מליגת העל האלבנית. ב-31 באוגוסט 2013 אטאנדה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד שקומביני פקין.
ב-24 בדצמבר 2015, אטאנדה חתם בפרטיזן טירנה. ב-30 בינואר 2016 אטאנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד לאצ'י. באפריל 2016 נבחר לכדורגלן החודש בליגה.
ב-25 ביוני 2019 אטאנדה חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
פרנסיס יאנגהאזבנד

ילדות ונעורים

פרנסיס יאנגהאזבנד נולד בשנת 1863 במורי שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, כיום בפקיסטן). אביו היה מייג'ור-ג'נרל בצבא הבריטי. דודו, רוברט שו, היה חוקר ידוע של ארצות מרכז אסיה. בעודו ילד קטן עבר עם אמו לגור באנגליה, אבל בשנת 1867 שבה האם להודו והותירה אותו בידיהן של שתי דודות קפדניות ואדוקות. בשנת 1870 שבו ההורים לאנגליה והמשפחה התאחדה מחדש. הוא חונך בבית הספר קליפטון קולג' בבריסטול, ובשנת 1881 החל ללמוד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט .

ראשית הקריירה

בשנת 1887 ערך מסע דרך מנצ'וריה, והיה האירופי הראשון שחצה את הרי הקארקוראם דרך מעבר מוסטאג. בין 1889 ו-1895 השתתף במשלחות שונות אשר ביקרו באזורי ההרים שבצפון מערב הודו. במהלך אחד ממסעות אלו נפוצה בהודו שמועה שלפיה נרצח על ידי הרוסים עקב חשד להיותו מרגל, שמועה שכמעט והביאה למלחמה בין האימפריה הרוסית לבין הודו.

פועלו

בסוף שנת 1903 נשלח לטיבט בידי מושל הודו, הלורד קרזון, על מנת לכונן קשרי מסחר עמה. מאמצים אלו נועדו להקדים ניסיונות רוסיים בעניין זה. היות שהדלאי לאמה סירב לשאת ולתת עם הבריטים, הייתה דרכו של יאנגהאזבנד ללהסה עקובה מדם. בשנת 1904 הגיעה המשלחת לעיר להסה, לאחר מספר קרבות שבהם השמיד את מתנגדיו הטיבטים, אשר היו נחותים ממנו בהרבה בציודם הצבאי. בלהסה הוכרחו הטיבטים לחתום על הסכם מסחרי, והבריטים כוננו שם נקודת אחיזה צבאית. בהמשך הדיונים נקבע עוד שמלך סין יהיה באופן נומינאלי שליט טיבט, שיוקמו נקודות מעבר לשיירות מסחריות, וכי הטיבטים יוותרו על שליטתם בשטחים מסוימים במזרח אזור הרי ההימלאיה. יאנגהאזבנד לא מצא בטיבט כל זכר לרוסים. במהלך המסע השתמש במפות שהוכנו עבור הבריטים על ידי נאין סינג ארבעים שנים קודם לכן. בשנת 1908 קודם לדרגת לויטננט קולונל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ערך מסעות בהרי ההימלאיה. פעם אחת בשנת 1922, כאשר שמע על מותם של שבעה מבני השרפה (תושבי ההימלאיה הילידיים) במפולת שלגים במהלך אחד המסעות הללו, הפטיר: "תודה לאל שאף אירופאי לא נהרג". מאוחר יותר בחייו עסק בפרסום תיאורי מסעותיו וחיבורים פילוסופיים ודתיים. הוא תמך במאמצי הודו לעצמאות מבריטניה. בשנת 1936 ייסד את "הקונגרס העולמי לדתות" (World Congress of Faiths). יאנגהאזבנד היה גם פעיל בספורט: במשך תקופה מסוימת היה אלוף העולם בריצה ל-300 יארד.

מותו

בשנת 1942 יאנגהאזבנד עבר שבץ מוחי לאחר הרצאה שנשא בכינוס של "הקונגרס העולמי לדתות" בברמינגהאם. הוא נפטר מדום לב ב-31 ביולי 1942, בדורסט.