דמיטרי שוסטקוביץ'

תחילת דרכו

הוא נולד בסנקט פטרבורג ב-25 בספטמבר 1906, כבן שני למשפחה בת שלושה ילדים. משפחתו הייתה ליברלית-פלורליסטית מבחינה פוליטית. הוא גילה כישרון מוזיקלי הן כפסנתרן והן כמלחין כבר מילדות. החל בשיעורי פסנתר בגיל 9; בגיל 12 כתב מארש אבל לזכר שני מנהיגי מפלגת הקדטים שנרצחו בידי מלחים בולשביקים. בגיל 13 הורשה להיכנס לקונסרבטוריון של פטרוגרד, אז בניהולו של אלכסנדר גלאזונוב. כפרויקט סיום כתב את הסימפוניה הראשונה שלו, שבוצעה לראשונה ב-1926.
שוסטקוביץ' החל דרכו בעולם המוזיקה בקריירה כפולה של פסנתרן קונצרטים ומלחין, אך סגנון הנגינה היבש שלו לא זכה להערכה מספקת. בתחרות שופן בוורשה, 1927, הוא זכה לציון לשבח בלבד. לאחר התחרות פגש את המנצח ברונו וולטר, שהתרשם מהסימפוניה הראשונה שלו עד כדי כך שניצח עליה עוד באותה השנה בברלין. בשנים הבאות שוסטקוביץ' התרכז יותר בהלחנה וביצע כפסנתרן בעיקר את יצירותיו הוא. ב-1927 כתב את הסימפוניה השנייה ("לאוקטובר") והחל לעבוד על האופרה הקומית הראשונה שלו, "החוטם" על פי סיפורו של ניקולאי גוגול. האופרה עלתה ב-1929 והתקבלה בנימה פושרת למדי.
בשנה זו הכיר שוסטקוביץ' את איוון סולרטינסקי, מוזיקולוג יהודי שהיה חברו הקרוב של שוסטקוביץ' עד שהוגלה לסיביר ומת שם ב-1944. סולרטינסקי הכיר לשוסטקוביץ' את המוזיקה של גוסטב מאהלר, אשר השפעתה ניכרת על שוסטקוביץ' מהסימפוניה הרביעית שלו ואילך. ב-1932 הוא נישא לנינה וורזר (אשתו הראשונה מתוך שלוש) בנישואים שהוגדרו על ידם כ"פתוחים". הם התגרשו ב-1935 וחזרו לחיות יחד זמן קצר לאחר מכן. נולדו להם שני ילדים: גלינה, ב-1936, ומקסים, ב- 1938.
בשנות העשרים ובתחילת שנות השלושים עבד שוטסקוביץ' ב"תיאטרון נוער פרולטרי", מה שהגן עליו במידת מה מתקיפות על רקע אידאולוגי. 
הוא הקדיש זמן רב לכתיבת האופרה השנייה שלו, "ליידי מקבת ממחוז מצנסק", שבוצעה לראשונה ב-1934 בהצלחה רבה הן בקרב הקהל והן אצל המבקרים. בעיתונות הסובייטת נכתב שהאופרה היא "התוצאה של הצלחה כללית של בנייה סוציאליסטית, של המדיניות הנכונה של המפלגה", וכן שאופרה כזו "הייתה יכולה להיכתב רק על ידי קומפוזיטור סובייטי שחונך במיטב המסורת התרבותית הסובייטית".
ברם, מנהיג ברית המועצות סטלין תיעב את היצירה ה'חדשנית' מדי לטעמו, ובמיוחד את הגוון האירוטי שלה, וביקר את המלחין בחריפות. ואכן, ב-1936 חלה הידרדרות במעמדו של שוסטקוביץ'. השנה החלה בהתקפה עליו בעיתון המפלגתי פראבדה, במאמר בשם "בלגן במקום מוזיקה", שנכתב ככל הנראה בידי אנדריי ז'דאנוב בעקבות ביקור של סטלין באופרה "ליידי מקבת ממחוז מצנסק". כתוצאה מנידוי זה פסקו ההזמנות ליצירות חדשות אצל שוסטקוביץ' והכנסותיו הצטמצמו לרבע מהכנסותיו הקודמות. הסימפוניה הרביעית שלו, שכבר הייתה בשלב החזרות, נגנזה. היא בוצעה לראשונה רק ב-1961.
תגובתו המוזיקלית של שוסטקוביץ' להוקעה הפומבית שלו הייתה הסימפוניה החמישית שכתב ב-1937 שנשאה את כותרת המשנה "תשובת המלחין הסובייטי לביקורת מוצדקת". זוהי יצירה שמרנית יותר, ללא תוכן שניתן לפרשו כפוליטי. באותה התקופה הוא הלחין גם את רביעיית המיתרים הראשונה שלו. בספטמבר 1937 החל שוסטקוביץ' ללמד קומפוזיציה בקונסרבטוריון, מה שהקנה לו מעט ביטחון כלכלי.

בתקופת המלחמה

שוסטקוביץ' שהה בלנינגרד בעת פתיחת מבצע ברברוסה ונשאר בה במהלך מספר חודשים של המצור עליה. הסימפוניה השביעית שלו, אשר הפרק הראשון שלה הולחן בתקופה זו, מכונה "לנינגרד". תמונתו במדי כבאי שהתפרסמה בעולם ואף הגיעה לשער ה"טיים", כמו גם תוכנית הרדיו שלו, תרמו תעמולתית-מוראלית למאמץ המלחמתי הסובייטי. באוקטובר 1941 פונתה משפחתו לקויבישב (כיום סמרה) ושם הושלמה הסימפוניה, שנחשבה כסמל לעמידה הרוסית האיתנה במלחמה. 
באביב 1943 עבר עם משפחתו למוסקבה. הסימפוניה השמינית שלו נכתבה שם, אך אופייה הקודר גרם להחרמתה למעשה עד 1960. הסימפוניה התשיעית, שכתב ב-1945, היא אירונית בסגנון קלאסי. שוסטקוביץ' המשיך להלחין גם מוזיקה קאמרית, ובמיוחד ראויה לציון שלישיית הפסנתר השנייה אופוס 67 שהוקדשה לזכרו של סולרטינסקי, המכילה בפרקו האחרון ריקוד מוות יהודי, תגובתו של שוסטקוביץ' לדברים שנודעו לו, לפיהם אילצו הנאצים את היהודים לרקוד לפני שירו בהם למוות.

הוקעתו לאחר המלחמה

בשנת 1948 שוסטקוביץ' הוקע פומבית כ"פורמליסט" כלומר כממוקד בצורה, באמנות-לשם-אמנות, ולא בנתינת שירות מוזיקלי לקהל הסובייטי. הוא הואשם ב"סילופים צורניים, נטיות אנטי דמוקרטיות, התנוונות בורגנית וקקופוניה קפיטליסטית". רוב עבודתו נאסרה לפרסום בברית המועצות, הוא אולץ לפרסם התנצלויות שונות ומשפחתו איבדה זכויות יתר שהורגלה אליהן. יורי ליובימוב, במאי וידיד שלו, סיפר שבתקופה זו הוא ישן בחדר המדרגות וחיכה בלילות "ליד המעלית" למאסרו הפתאומי, כדי שלפחות משפחתו לא תופרע. 
בשנים שלאחר מכן המוזיקה שלו התחלקה בין פסקולי סרטים לצורך פרנסה, מוזיקה "רשמית" לקידום שיקומו הפוליטי ועבודות רציניות שכתב למגירה. אלו האחרונות כוללות את הקונצ'רטו הראשון לכינור ואת מחזור השירים היהודיים שלו.
המגבלות על המוזיקה שלו ועל אורח החיים שלו הוקלו מעט ב-1949, כנראה במגמה לשתף אותו במשלחת סובייטית לארצות הברית. באותה השנה הוא גם כתב את האורטוריה "שירת היער" שהיללה את סטלין בתור "הגנן הגדול". ב-1951 הוא נבחר לסובייט העליון, מה שהשלים את שיקום מעמדו הפוליטי. מותו של סטלין ב-1953 היווה גם כן צעד גדול לקראת חזרתו לחיק הקונצנזוס בארצו. הסימפוניה העשירית שלו, שנכתבה במהלך שנה זו ובוצעה לראשונה בסופה, מסמלת במידה רבה את השחרור הזה. יש פרשנים הגורסים כי הפרק השני והברוטלי שלה, הוא דיוקן מוזיקלי של סטלין. הפרק השלישי מכיל ציטוטים רבים ממקורות שונים, ונשען על המוטיב הנגזר מראשי תיבות שמו של המלחין DSCH: רה-מי במול-דו-סי. מוטיב נוסף בפרק זה נגזר מהשם אלמירה, שם אחת מתלמידותיו.
בשנות הארבעים והחמישים היו לשוסטקוביץ' יחסים אינטימיים עם שתיים מתלמידותיו: גלינה אוסטרובסקאיה ואלמירה נזירובה. הוא לימד את אוסטרובסקאיה מ-1937 עד 1947. 
מסטיסלב רוסטרופוביץ', הצ'לן הנודע, תיאר אותם כ"עדינים" ואילו אוסטרובסקאיה טענה בראיון ב-1995 שהיא דחתה הצעת נישואין משוסטקוביץ' בשנות החמישים.
היחסים עם אלמירה נזירובה היו ככל הנראה בשנות החמישים, על רקע הנישואים הפתוחים עם נינה וורזר עד למותה של זו ב-1954. שוסטקוביץ' נישא בשנית למרגריטה קאינובה ב-1956, אך הנישואים האלה לא החזיקו מעמד והם התגרשו לאחר שלוש שנים. 
בשנת 1960 שוסטקוביץ' הצטרף למפלגה הקומוניסטית. צעד זה התפרש במגוון אופנים: החל מהפגנת מחויבות ולויאליות אמיתית ועד לסימן לפחדנות וכניעה ללחץ. אמנם דיכויו של שוסטקוביץ' פחת לאחר מות סטלין אך בנו של שוסטקוביץ', מקסים, טען שצעד זה הביא את אביו לדמעות ושהוא נסחט לבצעו. בתקופה זו בריאותו של שוסטקוביץ' הידרדרה. הוא כתב את הרביעייה השמינית שלו, אשר כמו הסימפוניה העשירית מכילה ציטוטים רבים וסובבת בחלקה סביב המוטיב "DSCH". הרביעייה השמינית מעלה בשנית גם את הנושא היהודי משלישיית הפסנתר השנייה.
בשנת 1962 התחתן שוסטקוביץ' עם אשה צעירה בשם אירנה סופינסקאיה. במכתב לחברו איזק גליקמן הוא כתב: "הפגם היחיד שלה הוא שהיא בת 27. בכל שאר המובנים היא נהדרת: חכמה, עליזה, ישירה ומאוד נחמדה." הוא היה נשוי לה עד מותו באוגוסט 1975. 
באותה שנה שוסטקוביץ' חיבר את הסימפוניה השלוש-עשרה "באבי יאר". הסימפוניה מכילה טקסטים של המשורר הצעיר יבגני יבטושנקו, כשהפרק הראשון שעל שמו נקראת הסימפוניה כולה הוא על פי השיר "באבי יאר", העוסק ברצח יהודי קייב וסביבותיה שבוצע שם על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה ובו גם ביקורת כלפי אנטישמיות בכלל ואנטישמיים רוסים בפרט. לאחר הבכורה של הסימפוניה, יבטושנקו אולץ על ידי השלטונות להוסיף בית לשירו, המזכיר שגם רוסים ואוקראינים נרצחו בבאבי יאר.

שנותיו האחרונות

בשנות חייו המאוחרות, שוסטקוביץ' סבל מבעיות בריאות כרוניות, אך סירב לוותר על וודקה וסיגריות. כבר מ-1958 הוא סבל מחולשה בידו הימנית שבסופו של דבר אילצה אותו לוותר על נגינה בפסנתר. ב-1965 הוא אובחן כחולה בסוג נדיר של פוליו.
למעשה לפי אופי ההתחלה, המהלך והתסמינים של המחלה, מדובר בהפרעה נוירולוגית כרונית משתקת ונדירה מסוג אחר. הוא סבל גם מהתקפי לב ב-1966 וב-1971. מספר פעמים הוא נפל ושבר את רגלו. ב-1967 הוא כתב במכתב ציני לידידו: "מטרות שהושגו עד כה: 75% (רגל ימין נשברה, רגל שמאל נשברה, יד ימין דפוקה. כל מה שאני צריך זה להרוס את יד שמאל, ואז 100% מהגפיים שלי יצאו מכלל שימוש)".
תחושת המוות המתקרב חודרת לרבות מיצירותיו המאוחרות, במיוחד הרביעיות המאוחרות והסימפוניה הארבע עשרה מ-1969. הסימפוניה הזו היא מחזור שירים העוסקים במוות ונוקטים בגישה מוזיקלית קיצונית יותר, עם שימוש בשיטת שנים עשר הטונים. הסימפוניה האחרונה והחמש עשרה שלו, משנת 1971, היא דווקא יותר מלודית, עם ציטוטים עצמיים וגם ציטוטים מוגנר ומרוסיני.
שוסטקוביץ' נפטר ב-9 באוגוסט 1975 מסרטן ריאות. הוא הותיר אחריו את אשתו השלישית ואת שני ילדיו, שלושתם בשנות הארבעים המאוחרות לחייהם. ההודעה הרשמית על פטירתו הופיעה בפראבדה באיחור של שלושה ימים, כנראה בשל הצורך באישור הנוסח המדויק על ידי ברז'נייב והפוליטבירו. עוד בחייו הוא זכה בכבוד של קריאת חצי אי באנטארקטיקה על שמו, בין "חצי האי בטהובן" ו"מדף הקרח באך" מצד אחד, לבין "מפרץ סטרווינסקי" ו"חצי האי מונטוורדי" מצד שני.

דמותו כאדם

בתו, גלינה, סיפרה שהוא היה אובססיבי מבחינות רבות: חולה ניקיון, מסנכרן את השעונים בבית ללא הרף, שולח מכתבים לעצמו כדי לבדוק את יעילות הדואר וכדומה. ידידים אחרים טוענים שהיה עצבני ופגיע. הוא אהב ספורט (בעיקר כצופה) והיה שופט כדורגל מוסמך. הוא אהב גם כתיבה סטירית, והכותבים האהובים עליו היו גוגול, צ'כוב ומיכאיל זושצ'נקו. האחרון העיד על שוסטקוביץ' שהוא: "שברירי, חלש, מסוגר, ישיר מאד, ילדותי... אבל גם קשה, שנון, מאוד אינטליגנטי, אולי תקיף, רודני ולא במיוחד נעים הליכות (אם כי הוא נעים הליכות כשהוא בוחר בכך)." 
הוא היה ביישן מטבעו. פלורה ליטבינובה אמרה עליו שהוא "איננו מסוגל לומר 'לא' לאיש". מצד שני הוא היה מוכן לעזור לכל אדם בתוקף סמכותו כראש איגוד הקומפוזיטורים והנציג בסובייט העליון. מבחינה פוליטית נראה שהוא אמנם היה מוכן להתיישר עם דרישות השלטון, אך שמר לעצמו את הזכות לתעב אותו.