google/wiki40b huggingface dataset:
אביגדור צ'ריקובר

אביגדור (ויקטור) צֶ'ריקוֹבֶר (Victor A. Tcherikover;‏ 15 בספטמבר 1894, תרנ"ד, סנקט פטרבורג – 16 בינואר 1958, כ"ד בטבת תשי"ח, ירושלים) היה היסטוריון ישראלי חוקר תקופת הבית השני.

ביוגרפיה

צ'ריקובר נולד ב-1894 בסנקט פטרבורג בירת רוסיה. אמו, חנה לבית חייקין, הייתה ממשפחת חסידי חב"ד. אבי-סבו מצד אביו, מיכל צ'ריקובר מפולטבה, היה ממשכילי תקופת "השחר". סבו, ר' חיים צ'ריקובר מפולטבה, היה מחובבי ציון וממשתתפי ועידת דרוסקניק. אביו, אליעזר צ'ריקובר, היה מראשי ההסתדרות הציונית ברוסיה. אחיו הצעיר של אביו, אליהו צ'ריקובר (1881–1943) היה היסטוריון, חוקר יהדות מזרח אירופה.
בן אחיה של אמו היה האדריכל בנימין חייקין.]
בגיל 16 החל את לימודיו בגימנסיה, ולאחר שסיים בהצטיינות למד פילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה. לאחר שסיים, למד במשך שלוש שנים היסטוריה של העת העתיקה בהדרכת ויפר (1918–1921). מ-1921 למד באוניברסיטת ברלין אצל ההיסטוריון אדוארד מאייר והפפירולוג אולריך וילקן (Wilcken), ובשנת 1925 קיבל תואר דוקטור על מחקרו על ייסוד ערים הלניסטיות.
באותה שנה עלה לארץ ישראל. לימד באוניברסיטה העברית בירושלים. צ'ריקובר שייך לדור החוקרים הראשון שצמח באוניברסיטה העברית ובנה את התשתיות למחקר ההיסטוריה של העת העתיקה באוניברסיטה. בשנת 1928 הוא הקים יחד עם פרופ' משה שוובה את החוג ללשון ולספרות יוונית באוניברסיטה, וב-1930 היה ממקימי החוג להיסטוריה, שם לימד היסטוריה עתיקה. צ'ריקובר הרבה לשהות באוניברסיטת אוקספורד, שם פענח לראשונה פפירוסים יווניים הנוגעים ליהדות בעולם היווני והרומי.
מחקריו של צ'ריקובר על ענייני התקופה ההלניסטית זיכו אותו בשם עולמי בתחום זה, ובעיקר המזרח ההלניסטי והיחסים ששררו בין היוונים ליהודים.
בשנת 1946 זכה בפרס דוד ילין לספרות בחכמת ישראל על ספרו "היהודים במצרים בתקופה ההלניסטית-רומית לאור הפפירולוגיה".
בשנת 1961 (לאחר מותו) זכה בפרס רמת גן לחכמת ישראל עבור ספרו "היהודים בעולם היווני והרומי", שראה אור באותה שנה.
צ'ריקובר נפטר בינואר 1958, בגיל 63. נקבר בהר המנוחות בהשתתפות אנשי רוח ואנשי ציבור רבים.
משנת 1920 היה נשוי לאביגיל לבית לוּריה, והיה אב לשניים: לאה רבינוביץ ובצלאל צ'ריקובר.
בנו בצלאל צ'ריקובר נישא לעדה, בתו של המו"ל מרדכי ניומן, והיה למו"ל בעצמו.
ב-1959, במלאת שנה למותו תרמה אלמנתו את ספרייתו, ובה כ-1,500 ספרים בהיסטוריה של העת העתיקה, הלניזם יהודי ופילולוגיה קלאסית, לאוניברסיטה העברית.
נבחרת לאומית

נבחרת לאומית היא התארגנות ספורטיבית לאומית שבמסגרתה מתקבצים הספורטאים המצטיינים בתחום מסוים בספורט ממדינת לאום מסוימת שהם אזרחים שלה, ומתחרים במסגרות בינלאומיות שונות. הנבחרת משמשת כחלון הראווה של מדינה וסמל ליוקרה לאומית. יש הרואים בהפגנת אהדה ותמיכה בנבחרת, כפתח מוצא ללאומנות בצורה לא אלימה. האירוע הבינלאומי הגדול ביותר בו מתחרות נבחרות הוא האולימפיאדה. במהלך המלחמה הקרה שימשו התחרויות הבינלאומיות בין נבחרות ארצות הברית וברית המועצות כשדה קרב אידאולוגי בין שתי המעצמות.
בשונה מן הנהוג בספורט מקצועני, בו מערכת היחסים בין ספורטאי למועדון בו הוא חבר מעוגנת בחוזה העסקה ושחקנים מחויבים לפיו לקחת חלק בפעילות המועדון, הפעילות בנבחרת לאומית נעשית על בסיס התנדבותי. לפני כל התאספות של הנבחרת הלאומית (בדרך כלל לפני משחק שלה או טורניר בו היא משתתפת) מחליט מאמן הנבחרת אילו שחקנים לזמן לנבחרת. למרות שזכותם של ספורטאים לוותר על זימון שכזה, רק בודדים עושים כן, זאת מכיוון שזימון לנבחרת לאומית נחשב בדרך כלל לכבוד רב והערכה לספורטאי המוזמן אליה. ספורטאים אשר מוותרים על זימון לנבחרת, עושים זאת לרוב על מנת שיוכלו להתמקד במסגרות הספורט המקצועיות המפיקות להם רווח רב.
התנאי היחיד בו על ספורטאי לעמוד כדי להיות מוזמן לנבחרת של ענף הספורט שלו הוא להחזיק באזרחות של המדינה שלנבחרתה הוא מיועד. ספורטאים המתגוררים במדינה אך אינם אזרחים שלה אינם יכולים לקחת חלק בנבחרת של אותה מדינה. לכן שחקנים זרים אינם לוקחים חלק בנבחרת של המדינה בה הם משחקים. מנגד, ספורטאי אשר פועל במדינה שאינה מולדתו חוזר כל פרק זמן מסוים למולדתו על מנת לשחק בנבחרתה, ולעיתים אף יכול למצוא את עצמו משחק כנגד נבחרת המדינה בה הוא חי ועובד. ספורטאים אשר מחזיקים באזרחות של יותר ממדינה אחת נדרשים לרוב בשלב כלשהו של הקריירה שלהם לקבל החלטה בדבר המדינה אותה הם מעוניינים לייצג ומרגע שקיבלו החלטה זאת הם אינם יכולים לסגת ממנה. עם זאת, לכל התאחדות ספורט בינלאומית ישנם קריטריונים שונים לטיפול במקרים שכאלה וישנם מקרים לא מעטים של ספורטאים שלקחו במהלך הקריירה שלהם חלק ביותר מנבחרת לאומית אחת. נבחרות יכולות לשמש ככלי להבעת אחדות בקרב מדינתם וכן ככלי לייצוג מיעוטים. יחד עם זו פעמים רבות ייצוג שחקן בן מיעוטים בנבחרת לאומית נחשב בעיני מיעוטים אלה כעלה תאנה ליחס הרוב השליט אליהם.
נבחרות לאומיות מוכרות לרוב מעולם הספורט הקבוצתי. אך גם בענפי הספורט היחידניים מקובל השימוש במסגרת של נבחרת לאומית, לרוב כאמצעי לייצוג מדינה בטורניר מסוים. כך למשל, בטורניר גביע דייוויס בטניס מתמודדות זו נגד זו נבחרות לאומיות אשר ההתמודדות ביניהן מורכבות מאוסף משחקים בין שחקן של נבחרת אחד כנגד שחקן מהנבחרת השנייה. הנבחרות מנוהלות על ידי האיגודים היציגים של ענפי הספורט השונים. כל איגוד ממנה אדם בעל סמכות מקצועית (לרוב מאמן הנבחרת) שתפקידו להרכיב את סגל הנבחרת ולקבוע את זהות המוזמנים. המרכיב בונה את סגל הנבחרת על סמך השקפתו ושיקוליו המקצועיים וללא התערבות מצד האיגוד. התערבות והשפעה של גורמים עסקניים על זהות המוזמנים נחשבת למעשה פסול, ואף על פי כן מקרים שכאלה מתקיימים לעיתים.
בישראל הנבחרת הזוכה לפרסום ועניין הרבים ביותר היא נבחרת ישראל בכדורגל. דבר זה גורם לפעמים מרירות ואי שביעות רצון בקרב ספורטאים מנבחרות של ענפים אחרים, שהישגיהם גבוהים יותר, באופן יחסי, בספורט הבינלאומי. נבחרות בולטות נוספות בישראל הן נבחרת ישראל בכדורסל ונבחרת ישראל בכדוריד.
OpenShot

היסטוריה

OpenShot נוצרה באוגוסט 2008 על ידי ג'ונתן תומאס, לאחר שלא מצא עורך וידאו העונה לכל דרישותיו - עורך קל לשימוש, חזק ויציב.
כיום מלבד ג'ונתן תומאס מפתחים את OpenShot אנשים רבים נוספים.
אלעזר החורני

אלעזר החורני (בנוסח המקור היווני: אלעזר אֲוָרָן, ידוע גם כאלעזר המכבי; ? — 162 לפנה"ס) היה בנו של מתתיהו החשמונאי ואחיו של יהודה המכבי. נודע בגלל מותו ההרואי בקרב בית זכריה במבצע התאבדות לחיסול פיל שחשב שעליו נמצא מנהיג האויב.
מעט מאוד ידוע על אלעזר, מלבד סיפור מותו ההרואי. על פי מגילת אנטיוכוס, מתתיהו הכהן ראה בו את הקנאי שבאחים, דוגמת פנחס בן אלעזר הכהן. בספר חשמונאים ב' (פרק ח, 23) מסופר שאלעזר קרא לפני החיילים מספר הקודש לפני היציאה לקרב.
הוא נקרא ה"חורני" מכיוון שמקום מגוריו היה בית חורון.]

הנצחה

מות אלעזר זכה לחשיבות רבה בנצרות. בין היתר, תיאור רמיסתו על ידי הפיל שהמית מופיע רבות באמנות ימי הביניים.
ההתנחלות אלעזר, הנמצאת בקרבות מקום לקרב בית זכריה, נקראת על שמו של אלעזר. בנוסף, על שמו של אלעזר רחובות ברחבי ישראל; בירושלים נקרא הרחוב "אלעזר המכבי", בעוד בתל אביב נקרא הרחוב "אלעזר החורני".
זידנתש השני

זִידַנְתַש השני היה מלך החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס.
זינתדש מלך בתקופה הידועה בהיסטוריה החתית בשם "תקופת האופל", מכיוון שבמשך 100 שנים חילופי השלטון אינם ברורים. הוא היה ככל הנראה אחיינו של המלך הקודם חנתיליש השני, וירש את השלטון באזור בשנת 1450 לפנה"ס. אשתו נקראה יאיא. מספר השנים שמלך אינו ברור, וידוע שבתקופת מלכותו חתם על הסכם שלום עם פילייה, מלך כיזוואתנה, שנועד ככל הנראה להצר את צעדיה של מצרים. ירש אותו חוּזִיַאש השני, אם כי הקשר ביניהם אינו ברור כל כך. ‏
אתנול

יצירת האתנול

האתנול נוצר בפעולה הנקראת תסיסה הפועלת אצל חלק מהחיידקים והפיטריות האנאירוביים. במהלך התסיסה הגלוקוז הופך לפירובט כחלק מתהליך הגליקוליזה (C₃H₄O₃). בשלב הבא הפירובט מחומצן על ידי הקואנזים NADH₂ לאתנול, הפעולה מלווה בפליטת פחמן דו-חמצני (CO₂), אחוז הגלוקוז האופטימאלי לייצור אתנול ללא עיכוב על ידי תוצר הוא 17%
התהליך מנוצל ליצירת אלכוהול במשקאות חריפים, ולחלופין לשם התפחת הבצק על ידי התוצר השני בתהליך (CO₂).

שימוש באתנול כדלק

תערובת של בנזין עם אתנול משמשת במספר ארצות כתחליף לבנזין נקי. כיום ישנם ברחבי העולם מפעלים המיצרים אתנול מתירס, קנה סוכר וגידולים עתירי פחמימות אחרים. הדלק בברזיל נדרש להכיל לפחות 25 אחוזי אתנול, שרובו מופק ממטעי קנה הסוכר באגן האמזונאס. אתנול נחשב לדלק "ירוק" הודות לעובדה שפחות פחמן דו-חמצני מגיע לאטמוספירה בייצורו בהשוואה לנפט. אחוז הגלוקוז האופטימאלי לייצור אתנול ללא עיכוב על ידי תוצר הוא 17%. כמות הפחמן הדו-חמצני המשתחררת בעת שריפת אתנול דומה לזו שמשתחררת בעת שריפת בנזין.
אחד היתרונות של תערובת האתנול בנזין הוא שניתן להפיק אתנול מצמחים שונים בכל שטח קרקע פורייה, ואילו עתודות הדלק המאובן (נפט ופחם) הולכות ומתדלדלות. חיסרון של התערובת הוא העובדה שתכולת האנרגיה של אתנול נמוכה מעט מזו של בנזין, ומשמעות הדבר היא שהרכב עובר עם מכל תערובת מרחק קטן מזה שיעבור עם מכל בנזין רגיל.
ממחקר שנערך על ידי פורום האנרגיה של מוסד שמואל נאמן של הטכניון, עולה כי ניתן להפיק בישראל 265 מיליון ליטר אתנול מפסולת, כ-10% מצריכת הדלק של ישראל.
מיסה אדומה

מיסה אדומה היא טקס מיסה הנערכת בכנסייה הקתולית עבור שופטים או עבור בעלי תפקיד רשמי במוסד ממשלתי. מטרת מיסה זו להזכיר לאנשים המהווים חלק מהרשות השופטת כי צדק הוא כוח המוענק להם בידי האל (על פי האמונה הקתולית).
מקור שמה של המיסה בצבעם האדום של בגדי הכמורה. צבע אדום זה נבחר על מנת לסמל את לשונות האש - רוח הקודש אשר דיברה דרך 12 השליחים בפנטקוסט (חג השבועות הנוצרי).

היסטוריה

המיסה האדומה הראשונה נערכה בקתדרלה של פריז בשנת 1245. במהלך המאה ה-13 נפוץ המנהג ברחבי אירופה, ובשנת 1310 נערכה המיסה האדומה לראשונה באנגליה, בנוכחות כל השופטים וחבר לשכות עורכי הדין.
בשנת 1877 נערכה המיסה האדומה הראשונה בארצות הברית באוניברסיטת דטרויט מרסי. הטקס נערך בשנית באוניברסיטה בשנת 1912 ומצוין מדי שנה. בעיר ניו יורק נערכה מיסה אדומה לראשונה בשנת 1928 בכנסיית סנט אנדרו עבור שופטי ניו יורק. 
בקנדה נערכה המיסה האדומה לראשונה בעיר קוויבק בשנת 1896, בעיר טורונטו בשנת 1924 ובמונטריאול בשנת 1944.
באוסטרליה נערכה המיסה האדומה לראשונה בסידני בשנת 1931.

ארצות הברית

המיסה האדומה הנודעת ביותר נערכת מדי שנה, בחודשי הסתיו בקתדרלת סנט מתיו השליח שבעיר וושינגטון בירת ארצות הברית. המיסה נערכת ביום שני הראשון שבחודש אוקטובר (היום בו מתכנס בית המשפט העליון של ארצות הברית בשובו מפגרת הקיץ השנתית). במיסה נוכחים חברי בית המשפט העליון של ארצות הברית, חברי הקונגרס האמריקאי, חברי ממשלת ארצות הברית ולעיתים גם נשיא ארצות הברית. במיסה נוכחים גם חברי מוסדות אלה שאינם קתולים, כך לדוגמה נהגה השופטת רות ביידר גינסבורג, יהודיה, לנכוח במיסה. בשנת 2011 שלוש השופטות העליונות של ארצות הברית באותה עת - רות ביידר גינסבורג (יהודיה), סוניה סוטומאיור (קתולית) ואלנה קגן (יהודיה) בחרו שלא להשתתף בטקס לאות מחאה על יחס הכנסייה הקתולית בארצות הברית בנושא הפלות.

אירלנד

באירלנד נערכת המיסה האדומה ביום שני הראשון בחודש אוקטובר. הטקס נערך בכנסיית סנט מיקאן, ונוכחים בה חברי מערכת השיפוט האירית, וכן עורכי דין.

סקוטלנד

בסקוטלנד נערכת המיסה האדומה בקתדרלת סנט מרי שבאדינבורו. במיסה משתתפים חברי בית המשפט העליון של סקוטלנד, ועורכי דין.

אזכורים תרבותיים

המיסה האדומה מוזכרת בסדרת הטלוויזיה "הבית הלבן" במסגרתה מבוקרת השתתפות חברי הממשלה במיסה בניגוד לעיקרון הפרדת דת ומדינה.
אדם בערבה

תיאור

הפסל "אדם בערבה" מציג דמות גברית עירומה שאחת מידיה נשענת על דמות של נשר. הדמות מעוצבת במונומנטליות. לבד מגודלו של הפסל, החריג באמנות הישראלית וביצירתו המוקדמת של שמי, גופו הוא שרירי ותווי פניו מודגשות באופן מעט ארכאי. בסגנונו מושפע הפסל מן הפיסול הכנעני ובייחוד מפסלו של יצחק דנציגר "נמרוד" (1939).
המוטיב המרכזי בקומפוזיציה של הפסל היא התנועה האלכסונית של גוף הדמות, המרמז על פריצה אל החלל. מוטיב זה מעומת עם האנכיות של דמות הנשר.

ההיסטוריה של הפסל

הפסל הוצג לראשונה בתערוכה בקיבוץ נען בשנת 1953. לאחר סיום התערוכה נשאר הפסל בשטח הקיבוץ. במהלך שנות השישים של המאה ה-20 התגלה הפסל מחדש על ידי אילן אוקו בשטח הקיבוץ ושוקם על ידו. במשך השנים הוצג הפסל בכמה תערוכות. בשנת 1996 הוצג בתערוכה במוזיאון ישראל ובשנת 1997 במוזיאון תל אביב לאמנות. בשנת 2011 הוצג הפסל בתערוכת "הנמרודים החדשים" שהתקיימה בבית האמנים בירושלים. 
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 הפך הפסל למוקד של סכסוך בעלות, לאחר ששמי ביקש להשיב את הפסל לחזקתו ואילו אוקו טען כי שמי נטש את הפסל. בינואר 1996 אף היה הפסל אמור להימכר במכירה פומבית של חברת מצא, אולם מכירה זו בוטלה. בשנת 2002 פסק בית המשפט כי הפסל יעבור לרשות שמי. 
בפסק הדין כתבה השופטת דרורה פלפל כי "יצירת אמנות אינה דומה למיטלטלין רגילים: אמן יולד את יצירתו, היא עבורו חלק מאישיותו ואינו מתייחס אליה כאל נכס קנייני רגיל. לכן, ככל שמדובר על נטישה אפשרית של יצירת אמנות - דרושה לכך (הוכחה) מעבר לעזיבת הפסל בשטח, כדי (לוודא) את כוונת הנטישה. דבר זה לא היה כאן".
מקל רו

היסטוריה

ב-1905 נבנה גשר בין מקל רו לבין האי מיינלנד בעלות של 1,020 פאונד. הגשר נבנה מברזל ובטון והשלמת בנייתו באה לצד היפוך בירידה באוכלוסייה שנראתה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. גשר חלופי נבנה ב-1999. מקל רו היה חלק מהקהילות האזוריות במועצה האזורית דלטינג  עד לביטול הקהילות האזרחיות בסקוטלנד על ידי השלטון המקומי הסקוטי.

גאוגרפיה וגאולוגיה

הנקודה הגבוהה באי היא מיד וורד (South Ward), שגובהה 172 מטרים מעל פני הים. קוטרו של האי כ-4.8 ק"מ ושטחו כ-17 קמ"ר. הסלע המצוי באי הוא גרניט אדומה, מה שהעניק לאי את שמו - שילוב של סקוטית ונורדית עתיקה שמשעותו היא "אי אדום גדול".
ישנן חוות ("קרופטים") רבות במזרח ובדרום מזרח האי. שאר האי משובץ לוכים וביצות.
האי הוא שריד של הר געש שהתקיים לפני 350 מיליון שנים.
גאי לומברדו

תולדות חייו

לומברדו נולד בלונדון למהגרים מאיטליה. אביו היה זמר בריטון שלימד את ילדיו נגינה על מנת שיוכלו ללוות אותו. לומברדו למד כינור והופיע עם אחיו החל מ-1914. במהלך שנות העשרים המאוחרות ושנות השלושים הקליטו האחים לומברדו עבור "תקליטי בראונסוויק" (שנרכשו ב-1929 על ידי דקה). המוזיקה שלהם הייתה מוזיקת ביג בנד "מתוקה", פופולרית וקלה להאזנה ולריקודים.
בין 1929 ל-1959 ניגן לומברדו והוביל את להקת מסעדת "גריל רוזוולט" במלון רוזוולט בניו יורק ה"רויאל קנדיאנס". ההופעות שאירגן בערב ראש השנה האזרחית היו לשם-דבר ושודרו ברדיו לרחבי ארצות הברית (עד 1956 ב-CBS ומ-1957 ב-NBC). ב-1960 עבר לומברדו למלון וולדורף-אסטוריה והופעות ראש השנה שודרו בטלוויזיה עד 1976. בתוכנית נוגנו עיבודים לשירי השנה החולפת ושובצו בה מעברים לדיווחים חיים מכיכר טיימס.
ב-1938 קיבל לומברדו אזרחות של ארצות הברית.
לומברדו מת בביתו ביוסטון, טקסס מהתקף לב.

בתרבות

בעיר הולדתו, לונדון, אונטריו, היה מוזיאון לזכרו בין 1980 ל-2007.
בסרטם של הביטלס "צוללת צהובה" מוזכר שמו כאחד מה"בלו מיניס" הרעים.
רב אחא בריה דרבא

הנהגותיו

אחד מיסודות מנהגי חב"ד] נגזר מאחת מהנהגותיו, להתנהג כרבותיו: 
רב אחא בריה דרבא מהדר אתרי וחד הואיל ונפיק מפומיה דרב כהנא [=רב אחא הידר לברך על הדס שנחלקו עליו אמוראים אם הוא כשר - כיון שהזכירו רב כהנא ככשר]
— סוכה לב, ב.
.
מונולוג

מונולוג הוא שיחת יחיד, אשר מתרחשת כאשר אדם משוחח בלי בן זוג לשיחה. מקור הביטוי ביוונית, (מונו = "יחיד", לוגוס = "שיחה"). כאשר מצטרף משתתף נוסף לשיחה הוא הופך אותה לדו-שיח –דיאלוג.
המונולוג קשור בעיקר לתחומי הספרות הקולנוע והתיאטרון
לעיתים גם רפליקה ארוכה, מעל שתי דקות, מכונה מונולוג, על אף שהיא מופנית לפרטנר ולא לקהל.

בספרות

צורת המונולוג רווחת הרבה בספרות, כאשר הדמות מביעה את תחושות לבה, או רצף רעיונות כלשהו מבלי שתופרע על ידי דמות אחרת. במונולוגים באים לעיתים לידי ביטוי מיצוי רעיונות נשגבים והתלבטויות נפשיות, שבהם מגלה מחבר היצירה את כוחו גם כפסיכולוג ופילוסוף.
ספר איוב מורכב ממונולוגים של איוב וחבריו המתייחסים לעקרון הצדק האלוהי ולמהות החטא והעונש.
ספריו של חיים הזז, "הדרשה" ו"דרבקין" הם בנויים על ספור שנושא אופי שבו הגיבור נושא מונולוג רציף אחד.

בשירה העברית ישנם שירים רבים שהם בעצם מונולוג לירי ובמיוחד מטיבה להביע רגשותיה בסוג זה של ביטוי, רחל המשוררת בשירהּ "רק על עצמי": 
רַק עַל עַצְמִי לְסַפֵּר יָדַעְתִּי.
צַר עוֹלָמִי כְּעוֹלַם נְמָלָה,
גַּם מַשָּׂאִי עָמַסְתִּי כָּמוֹהָ
רַב וְכָבֵד מִכְּתֵפִי הַדַּלָּה.

בתיאטרון

בתיאטרון, המונולוג מתבטא כאשר השחקן מדבר בלי שיופרע על ידי שחקן אחר. הדמות המדברת במונולוג מהרהרת על מצבה או משתפת את הקהל בסודה.
אחד מן המונולוגים המפורסמים ביותר הוא של המלט, גיבור המחזה "המלט" של ויליאם שייקספיר. במונולוג זה מתלבט ומתחבט המלט, שהפך להיות למושג של אדם מתלבט, בשאלה אם "להיות או לחדול":
להיות או לא להיות,
זו השאלה:
האם נעלה יותר להתענות בפגיעותיו ובחיציו של הגורל המתאכזר;
או להניף את חרבך על ים היסורים;
להלחם בגליו הסוערים,
וכך לשים קץ גם ליסורייך.
למות - לישון, וסוף לכל.
לומר כי בשינה הזאת נשׂימה קץ לכאבי-הלב,
ואין-ספור המכות הנוחתות על כל בשר ודם.
על סוף כזה הרי חולמים כולנו
למות - לישון.
— תרגם: ט. כרמי, 1988

מונולוג קומי

גרסה חדישה של צורת מופע מונולוג הוא הסטנד-אפ, בו שחקן נותן מופע יחיד על הבמה, משולב בקטעים מצחיקים בדרך כלל, ובשילוב עוד מרכיבים לא מילוליים כגון קסמים או שירה, מופע שהוא כביכול ללא הכנה, ומהלכו מתכוון לפי תגובות הקהל.
חדר ייחוד

חדר ייחוד הוא נוהג בנישואים הלכתיים לפיו חתן והכלה שוהים לבדם במקום מסוים לאחר החופה וקידושין. נוהג זה מקובל ביהדות אשכנז, ונחשב שם הכרחי מבחינה הלכתית כדי להחשיב את הזוג כנשוי כדת וכדין, אך לא בכל יהדות ספרד.

הנוהג כיום

לאחר טקס החופה החתן והכלה נכנסים לחדר סגור ושוהים שם יחד משך זמן מסוים, ללא אנשים אחרים. שני עדים כשרים (לרוב עדי הקידושין) מופקדים לוודא מראש שהחדר אכן סגור וריק, ולאחר כניסת החתן והכלה ונעילת הדלת, הם "שומרים" מבחוץ למשך מספר דקות על החדר. מטרת בדיקת החדר והשמירה עליו היא ליצור מציאות בו יכולים החתן והכלה לממש פיזית את הנישואין ("ייחוד הראוי לביאה"). עם זאת, הנוהג הוא שהחתן והכלה מנצלים זמן זה רק לשיחה ולאכילה (לאחר הצום הנהוג ביום הנישואין).
מנהג חדר הייחוד נפוץ בכל קהילות יהדות אשכנז. בחלק מקהילות יהדות ספרד לא מקובל מנהג זה, אך יש מקפידים שתהיה עדות על כך שהזוג התייחד בפועל בליל הכלולות לאחר החתונה. מנגד, יש הסוברים שאסור לבני יהדות ספרד לערוך חדר ייחוד באולם השמחות, משום  צניעות. הבדלי נוהגים אלו בין העדות הובילו במספר מקרים לעימותים במהלך חתונה.
במידה ובזמן טקס החתונה הכלה נידה ('חופת נידה'), לא ניתן הלכתית לאפשר מצב של ייחוד (אף על פי שאיסור ייחוד לא קיים בזוג נשוי כשהאישה נידה, בזוג טרי ישנה חומרה מאחר שבני הזוג לא קיימו עדיין יחסי אישות). במקרה זה נהוג להשאיר את דלת חדר היחוד פתוחה (או לא-נעולה), או לצרף ילדים לזוג. בשל אי-הנעימות הכרוכה בכך, נהוג להצניע התנהלות זו.
בחתונות רבות נערכים בימינו צילומים בחדר היחוד, לאחר זמן מסוים בו שוהה הזוג לבדו.
אלכסנדר השני (אפיפיור)

ראשית חייו

אנסלמו דה בג'יו נולד במילאנו, ובשנת 1055 הוסמך ככומר. הוא השתייך למפלגה הרפורמית, שגם תמכה בו מאוחר יותר. לאחר מכן הוא מונה בישוף לוקה. באותו זמן הוא קידם בתור שליט האפיפיור התנועה הרפורמית המיליטנטית של פטריה. לשם כך הוא נסע בשנת 1057 עם הילדברנד ובשנים 1060/1061 נסע עם פטרוס דמיאנוס למילאנו, כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם (סיעת "המתקנים", ברוח מנזרי קלוני) שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו.

שלטונו

ב-30 בספטמבר 1061 נבחר אנסלם לאפיפיור ולמחרת נערך טקס ההכתרה. התומך המשמעותי שלו היה הארכיבישוף הילדברנד, מאוחר יותר האפיפיור גרגוריוס השביעי. טקס ההכתרה נערך בכנסייה של סן פייטרו אין וינקולי בלילה, לאחר שהדרך למרגלות גבעת האסקווילין נחסמה על ידי יריבים. המעשה הזה ספג ביקורת לאחר מכן, ונטען כי אלכסנדר השתלט על האפיפיורות כמו גנב בלילה.
בתחילת שלטונו גינה אלכסנדר את הבישוף קאדאלוס מפארמה שמונה כאנטי-אפיפיור, שקרא לעצמו הונוריוס השני. במהלך הסינוד של מנטובה בשנת 1064 זכה אלכסנדר השני להכרה רחבה אחרי שהצעיד כוחות צבא בעזרת בעלי בריתו נגד קאדאלוס.
תחת כהונתו של אלכסנדר הכנסייה הקתולית זכתה להשפעה פוליטית ברמה האירופית. אלכסנדר השני תמך על ידי שליחים על העיר המוסלמית ברבסטרו בצפון ספרד. מספר שנים מאוחר יותר תמך אלכסנדר בוויליאם הכובש הנורמני ובכיבוש הנורמני של אנגליה. ויליאם הכובש היה קרוב משפחה של השליטים הנורמנים בדרום איטליה, רישאר מקפואה, רובר גיסקאר ורוג'רו הראשון, מלך סיציליה, ובמתיחות הפוליטית, שנבעה גם מהתקשרותו לנורמנים, התנגד האפיפיור למפלגה הקיסרית בגרמניה, ובמיוחד למלך הצעיר היינריך הרביעי, שהתכוון להתגרש מאשתו ברטה מסבויה, ואלכסנדר התנגד לכך בתוקף.
ב-21 באפריל 1073 מת אלכסנדר ברומא, וגרגוריוס השביעי נבחר לאפיפיור במקומו.
פייר אלשינסקי

ביוגרפיה

אלשינסקי נולד בסחארבק. ב-1944 למד ב'החדר' - בית הספר הלאומי הגבוה לארכיטקטורה"  בבריסל, בו למד לאייר, לצייר ולצלם. ב-1945 גילה את עבודתם של אנרי מישו וז'אן דיביפה והתיידד עם מבקר האמנות ז'אק פוטמן. ב-1949 אלשינסקי חבר לכריסטיאן דוטרמון, קרל אפל, קונסטנט ניוהויז, ז'אן ניוהויז ואסגר ז'ורן, להקמת התנועה האמנותית "קוברה". הוא לקח חלק בתערוכות של תנועת קוברה ונסע לפריז ב-1951 על מנת ללמוד חריטה באטליה 17 בהדרכתו של סטנלי ויליאם היטר.
ב-1954 התקיימה תערוכתו הראשונה בפריז והוא החל להתעניין בקליגרפיה מזרחית. בשנות החמישים המוקדמות נעשה לשליחו הפריזאי של העיתון היפני בוקובי (אהבת הדיו). ב-1955, בעידודם של הנרי סטורק ולוק דה הויך, עזב ליפן עם רעייתו. הוא הציג את "לילה" (מוזיאון אוהרה לאמנות, קורשיקי) וביים סרט: קליגרפיה יפנית - כריסטיאן דוטרמון כתב את הפרשנות ומלחין המוזיקה היה אנדרה סורי.
ב-1960 אלשינסקי הציג בלונדון, ברן, ובביאנלה של ונציה. לאחר מכן הציג בפיטסבורג, ניו יורק, אמסטרדם וסילקבורג.
הוא עבד עם ואלאס טינג והמשיך לשתף פעולה עם כריסטיאן דוטרמון, כמו כן עבד עם אנדרה ברטון.
הקריירה הבינלאומית שלו המשיכה ללבלב לאורך שנות השבעים וב-1983 התמנה לפרופסור לציור בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז. ב-1994 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מידי האוניברסיטה החופשית של בריסל, וב-1995 השתמשו באחד מעיצוביו ליצירתו של בול בלגי. עבודתו כלולה באוספיהם של המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות של בלגיה, גלריית טייט, מוזיאון לודוויג בקלו, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, מרכז האמנות ווקר במיניאפוליס שבמינסוטה, מוזיאון האמנות בפורט לורדייל שבפלורידה, אוניברסיטת נובה סאוט'רן בפורט לורדייל שבפלורידה ומוזיאון ישראל.
חגורת האסטרואידים 14832 Alechinsky  נקראה על שמו באוקטובר 2000.
פייטרו פרוג'ינו

ביוגרפיה

הוא נולד בשם פייטרו ונוצ'י בעיירה סיטה דלה פיבה שבחבל אומבריה. על משפחתו לא ידוע רבות מלבד שם אביו, כריסטופורו ונצ'י. הכינוי פרוג'ינו נגזר משם בירת אומבריה, פרוג'ה. הוא החל ללמוד ציור בפרוג'ה ובארצו, אולם אין פרטים מדויקים על תקופה זו בחייו. משוער שהיה שוליה של פיירו דלה פרנצ'סקה יחד עם לוקה סיניורלי. נראה שסיים את הכשרתו ב-1472 כיוון שאז הגיע לפירנצה ועבד אצל אנדריאה דל ורוקיו באותה תקופה בה למדו שם לאונרדו דה וינצ'י, דומניקו גירלנדיו, פיליפינו ליפי ואמנים מפורסמים אחרים.

הוא צבר מוניטין עד שבין 1478 ל-1480 הזמין אותו האפיפיור סיקסטוס הרביעי לעטר את קירות הקפלה הסיסטינית שבקריית הוותיקן. הוא יצר פרסקאות שמתארות את משה וציפורה, את טבילת ישו והידוע שבהם, ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס. חלק מיצירותיו נמחקו על ידי מיכלאנג'לו ב-1535 כדי לפנות מקום ליצירתו "יום הדין האחרון". האמן פינטוריקיו עבד עמו כתלמיד-שותף וקיבל שליש מהרווחים.

לאחר העבודה בוותיקן חזר לפירנצה בערך בשנת 1486. ביולי 1487 הואשם על פי הודאתו יחד עם עוד צייר פלורנטיני בהכאתו למוות של אדם שלישי (שמו אינו ידוע). פרוג'ינו נאשם בתקיפה ונקנס בעשרה פלורין זהב, ואילו הצייר השני נאשם ברצח והוגלה מהעיר לכל חייו. שנים אלו, עד 1500 היו הפוריות ביותר בעבודתו. בין יצירותיו מתקופה זו ניתן למנות את "הצליבה", "פייטה", "הבשורה" וקישוט המזבח בפאנו. רבים מציוריו בתקופה זו מאופיינים בכך שהם מתרחשים תחת פורטיקו, כשהדמויות ניצבות בצפיפות בחזית התמונה ולעיתים גם באמצע המישור, ולעומת זאת הרקע נמשך ללא הפסקה בנוף של גבעות ועצים דלילים. בתקופה זו נסע לרומא עוד פעם אחת והקים סטודיו בפירנצה. ב-1499 פרסה גילדת הבנקאים של פרוג'ה את חסותה עליו והזמינה אותו לעטר את אולם הקבלה שלה. הוא ניהל את העבודה שם כשנה כשאת מרבית העבודה בפועל ביצעו תלמידיו. על פי ג'ורג'ו ואזארי, תלמידו המפורסם ביותר של פרוג'ינו, רפאל השתתף בעבודות אלו, שכוללות פורטרט עצמי של פרוג'ינו. הוא ביצע עוד מספר עבודות בפירנצה, אך החל לספוג ביקורת על כך שסגנונו חוזר על עצמו והוא לא מצליח להראות חדשנות.

ב-1505 עבר לפרוג'ה והמשיך לעבוד שם, אם כי בהיקפים נמוכים יותר. ב-1508 הוזמן שוב לרומא על ידי האפיפיור יוליוס השני כדי לצייר את החדרים שנקראו מאוחר יותר "חדרי רפאל". הוא צייר את התקרה שם, אולם זמן קצר לאחר מכן קיבל רפאל את מלוא התהילה והוזמן ליצור את קישוטי קירות החדרים במקומו של פרוג'ינו. ב-1512 חזר פרוג'ינו לפרוג'ה והמשיך לקבל הזמנות לעבודות בכנסיות בעיר ובערים נוספות כטרווי ופונטיגננו. הוא מת בפונטיגננו ב-1523 מהתפרצות של המוות השחור ונקבר כקרבנות רבים של המגפה, בחיפזון, במקום לא ידוע.
עבודותיו מוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם, בהם גלריית אופיצי והאקדמיה לאמנות של פירנצה, מוזיאון הלובר, גלריה בורגזה, פינקוטק הישן במינכן וארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
קצב קוד

בתורת הקודים, הקצב של קוד תיקון שגיאות הוא כמות המידע הערכי מתוך כלל המידע המקודד. קצב הקוד מסומן לרוב בתור השבר  כאשר  הוא אורך מילת המקור ו- הוא אורך המילה המקודדת (מילת הקוד).
למשל, בקוד (קונבולוציה) בעל קצב חצי, , כל ביט מקודד על ידי הפיכתו לשני ביטים, ועל כן כמות המידע ה"יעיל" הוא מחצית מהתשדורת.
בשנת 1948 הראה קלוד שנון כי עבור ערוץ תקשורת עם קיבול ערוץ , לכל קצב  הקטן מקיבול הקוד - קיים קוד תיקון שגיאות בקצב  אשר מאפשר העברת המידע באופן בו ההסתברות לשגיאה היא זניחה (משפט הקידוד של שנון).