google/wiki40b huggingface dataset:
המודל החברתי (מוגבלות)

ההיסטוריה של המודל

המודל החברתי כמונח, הוטבע לראשונה בשנת 1983 על ידי מייק אוליבר בבריטניה. המודל פותח כחלופה למודל הרפואי ועוצב על ידי קבוצת נכים פעילה חברתית, אשר בחרה להגדיר את ההסדרים החברתיים ולא את המצב הרפואי כמקור למוגבלויותיו של האדם. קבוצה זו פעלה נגד תהליכים של יכולתנות ושמה לה למטרה להביא לשינוי פוליטי, תפיסתי וחברתי בהתייחסות כלפי אנשים עם מוגבלויות.

הנחות היסוד של המודל

המודל החברתי מתבסס על הטמעת ההבדל בין המושג "נכות" לבין המושג "מוגבלות", ולפיו המוגבלות אינה מתבטאת בתסמינים פיזיים ובמצב של חולי אלא בחסמים חברתיים וסביבתיים כגון חינוך, זכויות ושירותים, תחבורה, עיצוב סביבתי ועוד. לא המצב הפיזי או הנפשי אלא החברה ביחסה כלפי המצב הנתון היא זו אשר הופכת את האדם למוגבל.
על פי המודל החברתי הניסיון "לתַקֵן" את היחיד ולהתאימו לתֶקֶן כלשהו, מהווה אפליה, מעודד דעות קדומות ועלול לגרום לבידוד ולהסתגרות של הנכה. מטרתו של המודל החברתי היא לאפשר לכל גבר ואשה, גם כאשר הם בעלי מגבלות פיזיות, שכליות או רגשיות להיות פעילים, ראויים לכבוד ובעלי חופש בחירה בנוגע לחייהם.

יתרונות המודל

ראייתו הרחבה של המודל לא מתייחסת רק לנכות עצמה או לאדם עם הנכות אלא לחברה כולה. מודל זה מסיר את האחריות למגבלה מהאדם עצמו ודורש מהחברה לתת מענה. עם זאת, בעלי לקויות אינם פסיביים והם לוקחים חלק בשינוי ובעיצוב המדיניות. יש בכך כדי לתרום לשיפור משמעותי בביטחונם העצמי, וליצירת זהות חדשה, משותפת וגאה.
גאספאר דה קוליני השני

ביוגרפיה

דה קוליני נולד ב-16 בפברואר 1519 בשאטיון-סור-לואן (בחבל סאנטר-עמק הלואר שבצרפת) למשפחת אצולה עתיקה. אביו, גאספאר דה קוליני הראשון שירת במלחמות האיטלקיות (1495–1515), וב-1516 זכה בתואר "מרשל צרפת". אמו, לואיז דה מונמורנסי, הייתה אחותו של אן דה מונמורנסי - ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת.
ב-1541 דה קוליני הצעיר, שהתחנך כקתולי, הגיע לפריז והתיידד עם פרנסואה, דוכס גיז. הוא זכה לכבוד רב בחצר המלכות הצרפתי בזכות דודו המפורסם, אן דה מונמורנסי. ב-1544 שירת בהצטיינות באיטליה. ב-1547, כאשר אנרי השני עלה על כס המלוכה הצרפתי, דה קוליני נתמנה למפקד חיל הרגלים, וב-1552 זכה בתואר "אדמירל של צרפת". ב-1557 ארגן את ההגנה על העיר סן-קנטן (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת) שהושמה במצור על ידי צבאו של פליפה השני מלך ספרד. העיר נפלה בידי הספרדים (10 באוגוסט) ודה קוליני נלקח בשבי, אולם עמידתו האיתנה מנעה פלישה ספרדית לצרפת. הוא השתחרר תמורת כופר נפש של 50,000 כתרים.
ב-1559, אחרי מות אנרי השני, דה קוליני, שנלאה מתככי חצר המלכות, פרש לנחלותיו. הוא קרא ספרים ששינו את דעותיו והפך לפרוטסטנטי. תחת פיקודו של לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, דה קוליני לחם בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) שבו הפסיד לפרנסואה הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים. ב-18 בפברואר 1563 האחרון נפצע באופן אנוש בידי מתנקש הוגנוטי ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן. משפחת גיז הטילה את האחריות לרצח על דה קוליני. יחד עם דודו, אן דה מונמורנסי שייצג את הקתולים, דה קוליני השתתף בשיחות שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563), שהביא לסיומה של מלחמת הדת הראשונה.
ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים. קטרינה דה מדיצ'י, שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה המלך שארל התשיעי, הזמינה לצרפת חיל שכירים שווייצרי. דה קונדה ודה קוליני שחששו לחייהם ניסו לתפוס את המלך ואת אמו, אך ללא הצלחה (ספטמבר 1567). הם הזמינו לצרפת חיל שכירים גרמני, השתלטו על הערים לה רושל ואורליאן והתקדמו לעבר פריז. התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי, שנפל בקרב זה.
בז'רנאק (13 במרץ 1569), דה קונדה, שנכנע אחרי שהפסיד בקרב, נרצח על ידי הקתולים. דה קוליני הוביל את צבא ההוגנוטים לקרב מונקונטור (3 באוקטובר של אותה שנה), שבו שוב הייתה ידם של הקתולים על העליונה. אך ב-1570 הוא הוביל את ההוגנוטים להתקפה על פריז. קטרינה דה מדיצ'י הציעה לו הסכם שלום, ובנה המלך שארל התשיעי אישר הסכם זה (8 באוגוסט 1570). אולם האפיפיור פיוס החמישי ופליפה השני מלך ספרד הביעו את התנגדותם לוויתורים להוגנוטים. 
ב-1571 דה קוליני שב לחצר המלכות, ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר שארל התשיעי. הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים שלחמו נגד ספרד בארצות השפלה. קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לתוכנית זו שנדחתה על ידי מועצת המדינה.
ב-22 באוגוסט 1572 דה קוליני נורה בהיותו ברחוב בפריז ונפצע באופן קל. המלך ביקר אותו בביתו, אך אם המלך מנעה מהם אפשרות לשוחח. כעבור יומיים הותקף דה קוליני ונרצח במיטתו, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שראה בדה קוליני את האחראי לרצח אביו, פרנסואה הדוכס מגיז. גופתו של דה קוליני הושלכה מן החלון לעבר המון זועם שהתעלל בה. מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים בפריז ובערי השדה.
פסגת מויר (אנטארקטיקה)

גילוי הפסגה

הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1966–1961.

מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שם יו מ. מויר (Hugh M. Muir) מדען בתוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, ומשתתף במשלחת החורף בתחנת המישור בשנת 1966.
ג'ואן וולך סקוט

ג'ואן וולך סקוט (באנגלית: Joan Wallach Scott; נולדה ב-18 בדצמבר 1941) היא היסטוריונית יהודיה אמריקאית, העוסקת בהיסטוריה אינטלקטואלית של צרפת, ובייחוד בהיבטים המגדריים שלה. היא משמשת כיום כמופקדת הקתדרה על שם הרולד פ. לינדר במכון למחקר מתקדם, בפרינסטון, ניו ג'רזי.

חייה

ג'ואן וולך נולדה ב-1941 למשפחה יהודית בברוקלין, ניו יורק. אביה, סם וולך, היה מורה בבית ספר תיכון ואחיו הבכור של שחקן הקולנוע היהודי האמריקאי אלי וולך. כשסם וולך היה תינוק היגרה המשפחה מפולין לארצות הברית ואלי וולך נולד כבר בברוקלין. אימה של ג'ואן וולך, לוטי (לבית טננבאום) הייתה גם היא מורה בבית ספר תיכון, כמו האב.
וולך סיימה את חוק לימודיה באוניברסיטת ברנדייס ב-1962 וקיבלה דוקטורט מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון ב-1969. לפני הגיעה למכון למחקר מתקדם היא הורתה באוניברסיטאות אילינוי, נורת'ווסטרן, קרוליינה הצפונית, ראטגרס וג'ונס הופקינס. היא הייתה המייסדת והמנהלת של מרכז פמברוק להוראת ומחקר הנשים, מופקדת הקתדרה על שם ננסי דיוק לואיס להיסטוריה ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בראון. היא חברת מערכת בכתבי העת Signs, differences והחל מינואר 2006 Journal of Modern History.
וולך סקוט עמדה בראש הוועדה לחופש אקדמי וקביעות באיגוד האמריקאי של הפרופסורים של האוניברסיטאות American Association of University Professors (AAUP). 
בין תלמידיה הבולטים ניתן למנות את לאורה אוסלנדר מאוניברסיטת שיקגו, מארי לואיז רוברטס מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ודגמר הרצוג מאוניברסיטת העיר ניו יורק.
היא הייתה נשואה לדונלד סקוט, פרופסור להיסטוריה אמריקאית באוניברסיטת העיר ניו יורק, היא אימו של אנתוני או. (טוני) סקוט מבקר סרטים בניו יורק טיימס.
סקוט במחקריה מנסה לבחון מחדש את אושיות הפרקטיקה ההיסטורית הקונבנציונלית, בכלל זה גם את טבעה של ההוכחה ההיסטורית והחוויה ההיסטורית ותפקיד הנראטיב בכתיבת ההיסטוריה. מחקרה מושתת על הגות פילוסופית מעמיקה, כמו גם על חשיבה מחודשת של תפקידה כהיסטוריונית, היא תרמה להתמרת שדה ההיסטוריה האינטלקטואלית. מאמרה "מגדר: קטגוריה שימושית של ניתוח היסטורי", שפורסם ב-1986 ב-American Historical Review היה מהבולטים בפרסומיה והוא ממנביטי היסטורית המגדר במחקר ההיסטוריה האנגלו-אמריקאי.
כיום היא חוקרת את היחסים המגדריים ככוח אוניברסלי המשפיע על הפוליטיקות הדמוקרטיות. 
פרסומיה של סקוט תורגמו למספר שפות, בכללן צרפתית, יפנית, פורטוגזית וקוריאנית.
בין הפרסים ותואר הכבוד הרבים בהם זכתה היו פרס הרברט בקסטר אדמס מהאיגוד ההיסטורי האמריקאי, פרס לזכר ג'ואן קלי, פרס הנס זיגריסט עבור מחקר יוצא דופן בלימודי מגדר, ופרס ננסי לימן רוקלר מהאיגוד ההיסטורי האמריקאי. היא בעלת תוארי כבוד מאוניברסיטת בראון, סוני סטוני ברוק, אוניברסיטת ברגן בנורווגיה ואוניברסיטת הרווארד.
אוספיטל דה סנט פאו

הקמת המבנה

מבני בית החולים הוקמו כאשר עבר בית החולים (שהוקם במאה ה-15) ממקום מושבו הקודם (המשמש כיום את הספרייה הלאומית של קטלוניה) לקומפלקס מודרני שנבנה בין השנים 1901–1930 על פי תוכניות האדריכל לואיס דומנש אי מונטאנר.
בית החולים המקורי הוקם בשנת 1401, עת אוחדו ששת בתי החולים שהיו קיימים באותה עת בברצלונה. שמו של בית החולים המאוחד היה "בית החולים של הצלב הקדוש" (בקטלאנית: d'Hospital de la Santa Creu, בספרדית: Hospital de la Santa Cruz). בסוף המאה ה-19, בשל גידולה של העיר, הוחלט להקים בית חולים מודרני. המבנים הוקמו באמצעות תרומות שנאספו.
בית החולים, המשתרע על שטח של 300 מ"ר, נבנה בסגנון המודרניסטה ונחשב לאחד מבית החולים היפים בעולם (מבחינה ארכיטקטונית). מבני בית החולים כוללים בניין אדמיניסטרציה ו-27 ביתנים המשמשים את המחלקות השונות. כל ביתן בנוי באופן שונה תוך שמירה על הרמוניה בין המבנים השונים.
מבני בית החולים הוכרזו בשנת 1997 על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
מטבח קליפורני

מטבח קליפורני (באנגלית: California cuisine) הוא סגנון בישול מודרני המאופיין בשימוש בחומרי גלם טריים ועונתיים בדגש על התוצרת המקומית.
המטבח הקליפורני שם דגש על פרזנטציה מרשימה. סגנון הבישול הקליפורני מציע בדרך כלל מזון דל בשומנים רוויים והרבה מאוד ירקות ופירות טריים, בשר רזה ופירות ים מחוף קליפורניה.
המונח "מטבח קליפורני" נוצר במהלך שנות ה-70 של המאה הקודמת כתוצאה מרצונם של שפים גדולים מאזור קליפורניה שמאסו בתעשיית המזון האמריקאית הטיפוסית שכללה לרוב בישול ממזון קפוא, מעובד ומוכן מראש ורצו לבשל מזון טעים וטרי יותר הכולל חומרי גלם טריים ומקומיים.
המטבח הקליפורני מאופיין בשילוב סגנונות וטעמים ממטבחים שונים בעולם. המטבח הקליפורני מקבל השראה רבה ממנות וטעמים מהמטבח הצרפתי, המטבח האיטלקי, המטבח המקסיקני, המטבח הסיני והיפני. מעבר לעובדה שמדובר במטבחים המפורסמים בעולם אחת הסיבות הנוספות שמטבחים אלו השפיעו על המטבח הקליפורני היא כמות המהגרים הגדולה החיה במדינה. המטבח הקליפורני שואב השראה בעיקר ממטבחים אלו, אך לא רק הבישול הקליפורני נמצא תמיד ברצון לחדש ולהתקדם ולכן מגוון כדרך קבע את הטעמים וסגנונות הבישול.

היסטוריה

אליס ווטרס, שפתחה את מסעדת Chez Panisse בשנת 1971 בברקלי, קליפורניה, הייתה מחלוצות הקונספט של המטבח קליפורני. וולפגנג פאק היה גם מחלוצי המטבח הקליפורני שפתח ביחד עם פטריק טרייל את מסעדתו Ma Maison.
דוב שחור ההימלאיה

תיאור

הוא שונה מהדוב בלוצ'יסטן בכך שפרוותו ארוכה ועבה יותר וסימן החזה (v) קטן יותר. בממוצע, אורך גופם מהאף לזנב הוא 142–165 ס"מ. ומשקלם הוא 90–120 ק"ג, אם כי הם עשויים לשקול עד 181 ק"ג בסתיו כאשר הם אוגרים שומנים לקראת תרדמת החורף. 

בית גידול

במהלך הקיץ, ניתן למצוא דובים שחורים ההימלאיה באזורים חמים יותר כמו בנפאל, סין, רוסיה וטיבט בגבהים של 3000 עד 3600 מטר ליד יערות. ובתחילת החורף, הם יורדים בסיבות ה150-0 מטרים ליערות טרופיים יותר.
פנורמה נעה

פנורמה נעה היא אמצעי בידור שהומצא בסוף המאה ה-18. שמה נגזר רעיונית מהציור הפנורמי שהיה פופולרי באותה עת, אם כי עיצובה היה שונה והיא שרדה זמן ממושך יותר.
מקור השם פנורמה ביוונית ומשמעותו "לראות הכל". הצייר רוברט בארקר המציא את המושג "פנורמה נעה" ב-1791 כדי לתאר את ציורי אדינבורו המרשימים שצייר. זאת למרות שציוריו הללו לא היו פנורמיים (היקפיים) אלא תצוגה המשכית של סצינות חולפות, כאילו נצפו מתוך סירה שטה או מחלון רכבת נוסעת. התמונות הותקנו על סלילים ענקיים וגולגלו למול פני הקהל דרך מסך-רקע או פרוסניום, אשר הסתיר את המנגנון מהקהל. שלא כמו במוצגי ציור פנורמי, לפנורמה הנעה כמעט תמיד נלוותה קריינות שתארה את התמונות החולפות והוסיפה לדרמה של האירועים המתוארים. לעיתים נוסף גם ליווי נגינת מוזיקה.
אחד הקריינים המצליחים ביותר היה ג'ון בנבארד, שהפנורמה שלו, טיול במורד ובמעלה המיסיסיפי, הניבה סיור עולמי כה מוצלח עד שרווחיו איפשרו לו לבנות אחוזה עצומה בלונג איילנד כחיקוי לטירת וינדזור.
בבריטניה סיירו בכל קצוות המדינה מגוון פנורמות כאלו משנות ה-50 של המאה ה-19 עד סוף שנות ה-1880.
באמצע המאה ה-19 הייתה הפנורמה הנעה אחד מאמצעי הבידור הנפוצים ביותר; מאות פנורמות סיירו בקביעות ברחבי ארצות הברית, בריטניה ומדינות אירופאיות רבות.
פנורמות נעות שימשו גם במחזות מלודרמטיים. הן הפכו לרכיב ויזואלי חדש בתיאטרון ואיפשרו שילוב איכות מציאותית יותר במחזות. בנוסף להיותן אפקט מיוחד על הבמות, היוו הפנורמות אב-קדמון ובסיס לקולנוע המוקדם.

נושאים מקובלים

פנורמות נעות (ולעיתים גם דיורמות נעות) שימשו לשיחזור טקסי ענק. ב-1811 שוחזר בפילדלפיה אירוע משנת 1788 על גבי 400 מטר של בד מצויר. כך שוחזר גם טקס ההכתרה של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת בלונדון.
נופים ומסעות אקזוטיים היוו נושא פופולרי, בעיקר מסעות להודו, ניו זילנד, אוסטרליה והאזור הארקטי.
בארצות הברית פנורמות פופולריות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19 היו ערים גדולות כגיון ניו יורק ומפלי הניאגרה.

שרידת המדיה

פנורמות מעטות שרדו עד ימינו, ושיקולי שימור מונעים הצגתן בפורמט המקורי. במוזיאון במיין מצויה פנורמה שצוירה בעבודה משותפת של מיטב ציירי התקופה. פנורמות מצויות גם במוזיאון במסצ'וסטס ובמוזיאון לאמנות של אוניברסיטת בריגהם יאנג. ב-2005 נתרמה לאוניברסיטת בראון פנורמה שצוירה ב-1860 ומתארת את חיי גריבלדי. אורכה כ-43 מטרים, מצוירת משני צידיה בצבעי מים. הפנורמה כוללת 42 סצינות, לרבות טקסט הקריינות המקורי הכתוב בדיו.
אוטו בנימין קראוס

ביוגרפיה

קראוס התגורר בפראג. הוא נאסר בראשית מלחמת העולם השנייה, ב-2 באפריל 1940. ישב בכלא פראג ובמחנות הריכוז דכאו, זקסנהאוזן, נויאנגאמה, אושויץ-בירקנאו ובוכנוולד. יחד עם ידידו אריך קולקה עבד במחנה בירקנאו כמסגר, מה שהעניק להם רישיונות מעבר בין המחנות השונים שבבירקנאו. באמצעות זכויות היתר שלהם הם סייעו לאנשי המחתרת והעבירו ידיעות בין מתכנני המרד. כן התאמצו לפרסם בעולם ידיעות מהימנות על המתרחש באושוויץ.
אוטו עזב את בירקנאו ב-26 באוקטובר 1944, והועבר לבוכנוואלד.
מיד לאחר המלחמה כתב יחד עם קולקה את הספר "אושוויץ בית חרושת למוות", בצ'כית. הספר יצא לאור בכמה מהדורות ותורגם לשפות רבות. הוא מהוה מקור מהראשונים במעלה למידע מהימן על החיים והמוות במחנה ההשמדה.
אליהו ליפינר

אליהו (אליאס) ליפינר (Elias Lipiner; ביידיש: ליפנער; 23 בפברואר 1916, חוטין, בסרביה - 26 באפריל 1998, ישראל) – היסטוריון, סופר, חוקר, משפטן ועיתונאי ברזילאי-ישראלי. מחבר פורה  ביידיש ופורטוגזית.

קורות חיים

אליהו ליפינר נולד ב -23 בפברואר 1916 בעיירה חוטין שבבסרביה, למד בחדר, בבית ספר של רשת תרבות ובבית ספר רומני בחוטין. בשנת 1935 הוא עבר לברזיל והתיישב בסאו פאולו, שם הוא הפך לעורך הראשי של השבועון  המקומי ביידיש - 
"סאן פאולער יידישע צייטונג", שם גם פרסם גם שירים, מסות וסיפורים קצרים.
בשנת 1944 הוא נכנס ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה של ריו דה ז'ניירו. בשל האיסור על הדפסה ביידיש בברזיל במהלך הדיקטטורה של ז'טוליו ורגאס, ערך את המגזין היהודי "Aonde vamos" בפורטוגזית. לאחר סיום הלימודים הוא חזר לסאו פאולו, שם קיבל ב-1955 תואר שני במשפטים.
הספר הראשון של ליפינר יצא בשנת 1941 ביידיש בשם " אותיות דערציילן" (האותיות לספר). בשנת 1949, ההוצאה לאור של המכון לחקר היהדות (ייווא) בבואנוס איירס פרסמה את התרגום המוער שלו ביידיש לספרו בפורטוגזית של ר' שמואל אושקי  "על נהרות פורטוגל" המתאר את סבל היהודים בפורטוגל תחת האינקוויזיציה הפורטוגזית. מאז ביקש ליפנר לעבוד בארכיון הלאומי של פורטוגל ומאז הוא חקר את ההיסטוריה של האנוסים והיהודים בפורטוגל וברזיל.
בשנת 1967, המכון היהודי למדעים בבואנוס איירס הוציא את ספרו המונומנטלי "אידעאלאגיע פון יידישן אלף בית" (האידאולוגיה של האלפבית העברי). בספר זה בוחן ליפינר בפרוטרוט את ההיבטים האידאולוגיים והסוציו-לשוניים של השימוש באלפבית העברי, על פי ספרי הקבלה, מסמכים מימי הביניים בעברית וביידיש, וכלה בהדפסה המודרנית בשתי שפות אלה. ספר זה יצא בעברית במהדורה מורחבת בהוצאת מאגנס בשנת 1989. 
במקביל ליפינר המשיכה את הפעילות העיתונאית והספרותית ביידיש.  בעיתונות היידיש בדרום אמריקה ובכתב העת די גאלדענע קייט שיצא בתל אביב. 
משנות השבעים צבר ליפינר מוניטין כאחד מהחוקרים המובילים של יהדות פורטוגל והאנוסים. הוא פרסם חומר רב שמצא בארכיונים בפורטוגל. מחקרו משתרע משנת 1497 – שנה שבה הוטבלו בכוח יהודי פורטוגל ועד לביטול האינקוויזיציה בשנת 1821. הוא פרסם מונוגרפיות על הנוסע היהודי גשפר דה גמה ועל יצחק די קסטרו טרטס שהועלה על המוקד. כן פרסם ספרים על השפה הפורטוגזית והשפעת האינקוויזיציה ושפת האנוסים עליה.  בשנת 1973, יצא  בתל אביב ספרו " צווישן מאראנענטום און שמד - שטודיעס און עסייען וועגן די יידן אין פארטוגאל און בראזיל" – על האנוסים והמומרים בברזיל ובפורטוגל. 
מאז 1968, חי ליפינר בישראל, שבה, יחד עם הכנת הספרים החדשים המשיך לחקור את תולדות היהודים בפורטוגל וברזיל. בשנת 1983 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש. 
לאחר מותו הוענק לו תואר  מסדר ההצטיינות של מפקד הרפובליקה הפורטוגזית.
ספרייתו הגדולה נתרמה למרכז המחקר "היספניה יודאיקה" בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
אטלס 5

מחיר שיגור

נכון ל-2016 מחיר השיגור של אטלס 5 נע בין 109 מיליון דולר לדגם הזול ביותר ועד למעלה מ-150 מיליון לדגם הכבד והיקר ביותר.
פיטר פן (סדרת אנימציה)

תקציר העלילה

הסדרה מתמקדת בעלילותיו של הילד הנצחי פיטר פן הלוקח את ילדי משפחת דארלינג לארץ לעולם לא כדי לפתור בעיות ולהתקוטט עם קפטן הוק והשודדים שלו.
אנדראש ליגטי

ביוגרפיה

ליגטי למד נגינה בכינור וניצוח באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. הוא זכה בפרס ראשון בתחרות לאו ויינר לכנרים ובשנת 1980 בתחרות הכינור בבלומינגטון. בשנת 1979 סיים את לימודיו כמנצח וקיבל את מלגת גאורג שולטי ללימודים אצל אוסטרייכר בווינה ואחר אצל איגור מרקביץ'.
בשנת 1985 היה למנצח חבר בתזמורת הסימפונית של בודפשט, ובשנת 1989 החליף את גיירג' להל כמנצח ראשי, משרה בה החזיק עד 1993, אז היה למנצח אורח ראשי. הוא יצא עם תזמורת בודפשט לסיורי קונצרטים בבריטניה, יפן וקוריאה, וניצח על התזמורת בביקורה הראשון באוסטרליה ב-1994. בשנת 1997 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ההונגרית.
ליגטי ניצחעל תזמורות חשובות ברחבי העולם, בהן הפילהרמונית של דרזדן, תזמורת רדיו ברלין, תזמורת רשות השידור הבריטית, הפילהרמונית של אוסלו, הפילהרמונית של רשות השידור הבריטית (לרבות סיור בצרפת), התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא ותזמורת שווייץ המערבית.
אנדראש ליגטי עמד בקשרי ידידות קרובים עם קלאודיו אבאדו, שראשיתם בתקופת עבודתו עם אבאדן ותזמורת הנוער גוסטב מאהלר; בהזמנת אבאדו ניצח על קונצרטים ואופרות ב"וין מודרן" במהלך שנות ה-90' של המאה ה-20.
ליגטי הקליט תקליטורים רבים, בעיקר של מוזיקה הונגרית, חברות שונות, בהן BMG קוניפר, נאקסוס, הונגרטון ורדיוטון, לצד הקלטות רבות לרדיו ולטלוויזיה ברחבי העולם. הוא ניצח על הסינפונייטה של בודפשט, שנגניה חברים בתזמורת הסימפונית, על רפרטואר נכבד של מוזיקה מן המאה ה-20.
בשנים 1977 עד 1985 עבד ליגטי עם האופרה הממלכתית של בודפשט, תחילה ככנר ראשי ואחר כמנצח ראשי, ושם ביצע חלק גדול מן הרפרטואר המרכזי. כמו כן ניצח בזארבריקן. ב-1998 הייתה הופעתו האופראית הראשונה באנגליה, בהפקה חדשה של כרמן לאופרה נורת', בבימוי פילידה לויד. ב-1999 הגיש גם ביצוע מעולה של "קללת פאוסט" של פרנץ ליסט בפסטיבל פרת עם התזמורת הסימפונית של מערב אוסטרליה. ב-2001 התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת האוסטרלית וחזר לבלפסט לקונצרטים עם תזמורת אולסטר. ב-2003 חזר לפילהרמוניה האנגלית הצפונית וניצח שוב בבלפסט. ב-2004 ניצח על הצגות של "טירת כחול הזקן" ו"המנדרין המופלא" של בלה בארטוק בלונדון וחזר לתזמורת של אופרה נורת'.
ב-2005 הוזמן לכהן כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של טייפה.

לקריאה נוספת

András Ligeti at Music Partnership
מריה לואיזה, נסיכת הנובר

ביוגרפיה

מריה לואזה נולדה ב-11 באוקטובר 1879 בגמונדן, לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה, נסיכת דנמרק, בתם של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל. מריה לואיזה הייתה בת דודתם של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת, ניקולאי השני, קיסר רוסיה, כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הוקון השביעי, מלך נורווגיה, וקונסטנטינוס הראשון, מלך יוון.
ב-10 ביולי 1900 התחתנה מריה לואיזה עם מקסימיליאן, נסיך באדן, ממנו נולדו לה שני ילדים. באוקטובר 1918 מונה בעלה מקס לקנצלר גרמניה, וב-9 בנובמבר אותה שנה התפטר, וסלל את הדרך להקמת רפובליקת ויימאר. בשנת 1928 מת גיסה פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן, ובעלה הפך לראש בית צרינגן. בשנת 1929 מת בעלה מקס, ובנה ברטהולד, מרקיז באדן ירש את תאריו.
ב-31 בינואר 1948 מתה מריה לואיזה בביתה בזאלם, והיא בת 68 שנים.
יום הים (יפן)

יום הים (Umi no Hi ;海の日), הידוע גם בשם "יום האוקיינוס" או "יום הימאות", הוא יום חג לאומי ביפן הנחגג ביום שני השלישי בחודש יולי. מטרת החג היא להודות על נדיבותו של האוקיינוס ולהוקיר את חשיבות האוקיינוס ליפן כאומה השוכנת על אי.
אנשים רבים מנצלים את החג ואת מזג האוויר הקיצי לצאת לטיול לחוף. כמו כן נערכות חגיגות נוספות הקשורות לאוקיינוס. התאריך פחות או יותר עולה בקנה אחד עם סוף עונת הגשמים ברוב החלקים של יפן.]

היסטוריה

היום היה ידוע בתור יום זיכרון הים (umi no kinen bi ;海の記念日)
עד 1996. שר התקשורת שוזו מוראטה ייעד את היום ב-1941 להנציח את הקיסר מוצוהיטו ואת מסעו ב-1876 במייג'י מארו , ספינת ברזל שנבנתה בסקוטלנד בשנת 1874. המסע כלל טיול סביב אזור טוקוהו,  סיור בסירה במגדלור באאומורי, ועצירה קצרה בהקודאטה לפני החזרה ליוקוהמה ב-20 ביולי באותה שנה. עם זאת, היום לא נקבע כחג לאומי עד שנת 1995, אז היום הפך לחג הראשון בחודשי הקיץ.
היום נחגג לראשונה ב-20 ביולי 1996, אך החקיקה במסגרת יום שני שמח העבירה את התאריך ליום שני השלישי של חודש יולי החל משנת 2003.
המנזר הבנדיקטיני של יוחנן הקדוש במיסטר

היסטוריה

המנזר נוסד לאחר שנת 775 על ידי הבישוף של העיר כור, כיום בירת גראובינדן, בפקודתו של קרל הגדול. מאז תחילת המאה ה-9 נודע המקום שהוקדש ליוחנן המטביל כמנזר בנדיקטיני לגברים, ושימש כמעוז שלטוני של האימפריה הקרולינגית, כאחסניה לעוברי דרך, כמרכז מנהלי של הבישוף מכור וכמקום פולחן. המקום נקרא בפשטות "מונסטריום" (Monasterium - מנזר בלטינית), ומשם זה התפתח שמו של הכפר מיסטר (Müstair) שאימץ את המנזר כסמלו. בשנת 1163 הפך המקום למנזר נשים, ובמהלך שנות קיומו עוצב מחדש באופן מקיף לפחות שמונה פעמים - בנינים נהרסו ואחרים קמו תחתם.

ציורי הקיר בכנסייה

הסרת התקרה הגותית של הכנסייה בשנים 1908–1909 וקילוף הקירות בין 1947 ל-1951 חשפו פרסקאות מהתקופה הרומנסקית (בערך 1150-1170) וחשוב מכך, מתקופת קרל הגדול. זוהי סדרת הציורים החשובה ביותר המתוארכת לתחילת המאה ה-9, והיא עוסקת בסצינות מהתנ"ך ומהברית החדשה. ציורים אלה סייעו להבנת התפתחות תיאורם של נושאים דתיים נוצריים כמו הסעודה האחרונה. הציורים נאטמו מאחורי הקירות והתקרה במאה ה-15, התגלו במאה ה-19, ונחשפו, כאמור, במאה ה-20, כשחלק מהם הוסרו ממוקם והועברו לתצוגה במוזיאון הלאומי השווייצרי בציריך.
לנה אגלי

ביוגרפיה

אגלי נולדה בסטוונגר.
בשנת 2004 לקחה חלק בתחרות "הפנים של השנה", לאחר מכן השתתפה במספר תחרויות דוגמנות נוספות.
ב-2006 השתתפה בתוכנית "Top Model Norge" (הטופ מודל הבאה של נורווגיה) וזכתה במקום השני.
בשנת 2008 זכתה בתואר מיס נורווגיה, היא ייצגה את נורווגיה במיס עולם 2008.
היא הופיעה בפרסומות בטלוויזיה לחברת הקוסמטיקה רבלון.
אריה לובין

ביוגרפיה

אריה לאו לובין נולד בי"א בכסלו תרנ"ח בשיקגו שבארצות הברית בבית שאופיין ברוח יהודית ותרבות עברית וציונית. בגיל 16 שלח אותו אביו ללמוד בגימנסיה הרצליה בארץ ישראל. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, באוקטובר 1914, חזר לארצות הברית ולמד במכון האמנות של שיקגו. ב-1918 התנדב ל"גדוד 39 של קלעי המלך" (האמריקני) של הגדודים העבריים, שם התיידד עם אברהם מלניקוב, מנחם שמי ונחום גוטמן. לאחר המלחמה סיים את לימודיו בשיקגו ונסע לאירופה במסגרת מלגה שקיבל, שם שהה שנה באנגליה, פריז ובלגיה. בין השאר למד באקדמיה לאמנות גראנד שומייר ואצל הצייר והפסל אנטואן בורדל. ב-1923 חזר לארץ ישראל וקבע בה את ביתו.
בשנת 1924 השתתף בתערוכת האמנים במגדל דוד שבירושלים. בשנת 1947 הוצגה תערוכת-יחיד שלו במוזיאון תל אביב. בשנים 1948, 1950, 1960 השתתף בביאנלה של ונציה. בשנים 1953, 1958 בביאנלה בסן פאולו. השתתף גם בתערוכות מגדל דוד בירושלים ובתערוכות האוהל בתל אביב. 
לובין היה בין ראשוני האמנים שהתיישבו בקריית האמנים בצפת בשנות ה-50. בשנת 1969 הוקדשה ללובין תערוכה רטרוספקטיבית שהוצגה בבית צבי ברמת גן.
אריה לובין נפטר בתל אביב בכ"ה בטבת תש"מ ונקבר בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
אוסף מכתבים של לובין, משנות העשרים של המאה ה-20, שמקורו בעזבון בת שבע ויצחק כץ, נמצא באוסף מרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל.

עבודתו האמנותית

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. 
לובין מייצג בכמה מרישומיו וציוריו מגמה של התיישרות על-פי הקו של גישות אמנותיות עכשוויות בשנות העשרים. כמה רישומים נעשו בסגנון קוביסטי. ה"דומם" שלו נעשה בהשפעת הסגנון הפוריסטי של לה קורבוזיה ואוזנפאן, שהגיע אליו דרך כתב העת "הרוח החדשה" בעריכתם. השפעה נוספת באה מצדו של פבלו פיקאסו. עצם השאיפה לינוק מאמנות עכשווית בארץ המנותקת יחסית מהשפעות וממידע תרבותי הייתה בבחינת ציון דרך].
החל מ-1929 לבשו ציוריו של לובין אופי אחר לחלוטין. הוא נטש את הסגנון הקוביסטי והפוריסטי והתקרב לסגנון פיגורטיבי פוסט-אימפרסיוניסטי, המושפע מפול סזאן, והתמקד בעיקר בציור נוף. לקראת שנות הארבעים עבר לצייר בעיקר דמויות מזרחיות, ערבים ותימנים היושבים ומעשנים נרגילה או משוחחים בהתרגשות. הדמויות המזרחיות הן בבואות נאמנות להווי הערבי, שלובין למד להכירו בקפדנות ובהתמדה. בציורים אלו נגלה לובין בעל הסגנון האישי והמקורי, והודות להם יצא לו מוניטין. פול סזאן והמזרח הם מוריו הנאמנים והם דרים ביצירותיו בכפיפה אחת, עבודותיו מצטיינות בצבעוניות רבה.