אולף קונמן

ביוגרפיה והשכלה

אולף קונמן נולד ב-1972 להורים גרמנים נוצרים – מרקוס וכריסטיאנה. עד גיל ארבע גדל בארלסהיים (בזל, שווייץ), בבית שהושפע מאוד מהאנתרופוסופיה – תחום עיסוקם ואמונתם של שני הוריו. בעקבות גירושי הוריו ונישואיה השניים של אמו לפרופ׳ הישראלי שמעון לוי, עקרה המשפחה ב-1977 למונטריאול, קנדה, וב-1980 להרצליה, ישראל. 

בהרצליה פגש אולף את המורה הראשון שלו לאמנות, הפסל צבי לחמן. כילד וכנער למד אצלו ציור ובמשך השנים הפך לשוליה בסטודיו שלו. ב-1987–1988 למד במשך שנה בתיכון האנתרופוסופי מייקל הול באנגליה, ולאחריה שב לישראל. בגיל 18 נסע ללימודי אמנות בניו-יורק. עם הגעתו למד תחילה עם הצייר דייוויד פולסון. לאחר מכן למד שנתיים בבית הספר לציור ניו-יורק סטודיו סקול  (1992-1990), בין השאר בהנחייתם של רוזמרי בק , רות מילר וברוס גנייה. עם סיום הלימודים בניו-יורק סטודיו סקול עבר ללימודי תואר שני באוניברסיטת פרסונס  (1994-1992), שם השלים תואר שני (MFA), בין השאר בהנחיית גלן גולדברג, ברוס גנייה ואסטבן ויסנטה . 
כשחזר לישראל ב-1994 הצטרף לגלריה גבעון כאסיסטנט גלריה. לאחר הלימודים האקדמיים בניו יורק, שמונה השנים שבהן עבד לצד אמנים כמו משה גרשוני, מיכה אולמן, יאיר גרבוז, אורי קצנשטיין, רפי לביא ואחרים היוו נדבך חשוב ומשמעותי בהכרותו עם עולם האמנות הישראלי והשפיעו רבות על דרכו האמנותית בהמשך.
קונמן נשוי לטל אלון, מייסדת ועורכת שפיץ, המגזין העברי הראשון בגרמניה מאז השואה, ואב לשני בנים.

2009-2000: ציור מתוך צילומי משפחה

בשנים אלה התבססו עבודותיו של קונמן על התבוננות בצילומי משפחה מהתחנות השונות בחייו ובחיי משפחתו (גרמניה, שווייץ, קנדה, ישראל, הולנד, ארצות הברית).
ההחלטה לצייר מתוך התבוננות בצילומי המשפחה הייתה אינטואיטיבית בהתחלה, אך הסתברה בהמשך כעקרונית ביחס לאמנות שלו.
״כך הופיעו, בתחילת שנות האלפיים, הניירות הקטנים הלבנים. על כל אחד מהם צוירה בדרך כלל דמות אחת, בצבעי מים, לקוחה מאלבום הצילומים המשפחתי, מרחפת על רקע ריק, מנותקת מכל הקשר. ציור עדין, בהיר, זהיר, ספציפי מאוד – כל אחת מהדמויות זוהתה בשמה – ועם זאת מופשט, כללי ומרוחק... במשך חמש שנים ריכזו הניירות הקטנים את כל האנרגיה הציורית של אולף. בדיעבד אפשר לראות שהיו אלה שנים של צמצום ומשמעת חמורה, שנים של הגדרת טריטוריה – ממוקדת מאוד, מוגבלת. דרך חפירה וחיפוש בנקודה מוגדרת, בפעולה המזכירה קידוח עומק, נבראו השפה הציורית, והנרטיב של הציור״.
״בשלב זה נדמה שאולף כבר רכש מספיק ביטחון באשר למקומו בעולם הציור כדי להרפות מעט את משטר הציור שכפה על עצמו. מכאן ואילך התחיל לצייר בצבעי שמן על לוחות עץ גדולים, לעיתים גדולים מאוד. צילומי המשפחה נשארו נקודת המוצא, אם כי בהיפוך יוצרות מוזר ומטריד: הפעם הדמויות הן אלה שהושמטו מהציור, הרקע הפך לעיקר... מהציורים עולה בבירור שהמשפחה אינה בהכרח מושא געגועים, כלל לא מחוז התרפקות או נוסטלגיה. בכל אחד מהציורים נחשף ממד של מועקה, או אי נוחות, לא בקלות מזהים את מקורו" (הציטוטים לעיל מתוך טקסט שכתבה רותי דירקטור לקטלוג שליווה את תערוכת היחיד "עץ, משפחה" בגלריה 39 בקיץ 2008).
תערוכות מרכזיות בתקופה זו כללו את ניירות משפחה (אניהו: אוטו\ביוגרפיה), 2005, במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית; מרחבי בית, 2007, בגלריה החדר, תל אביב; הורנבי, 2007, בסדנאות האמנים, תל אביב; משנה מקום, 2007, במוזיאון בת ים לאמנות עכשווית; עורף, 2007, הביאנלה לאמנות עכשווית בהרצליה; אמנות ישראלית - עבודות מתוך האוסף, 2007, במוזיאון תל אביב לאמנות; עץ, משפחה, 2008, בגלריה 39, תל אביב; תמונות מחיי משפחה, 2009, במוזיאון ישראל בירושלים.

2013-2009: מצילומי משפחה להתבססות על דמיון

בתחילת 2009 הציג לראשונה תערוכת יחיד רחבת היקף בגרמניה תחת הכותרת Schichten (שכבות). חלק מהציורים בתערוכה הוצגו כבר בתערוכות שונות בארץ; ציורים אחרים נוצרו במיוחד. 
התערוכה הוצגה בגלריה Samuelis Baumgarte (סמואליס באומגרטה) בבילפלד. לתערוכה נלווה קטלוג מקיף בגרמנית ובאנגלית. 
העיסוק האינטנסיבי בצילומי משפחה עורר בקונמן בין השאר סקרנות לגבי עברו ושורשיו התרבותיים, ובשילוב עם חיפושו אחר הרחבת הגבולות האמנותיים והמקצועיים הוביל להחלטה לעבור לחיות בעיר הולדתה של אמו, ברלין.
במקביל למעבר הגאוגרפי, החל גם שינוי בעבודתו. התכנים החדשים והשפה החדשה מצאו ביטוי גם בחיפוש אינטנסיבי וניסויים שערך בסטודיו. בשנים אלה עדיין השתמש בצילומי משפחה כנקודת מוצא, אך ניסה לחפש שפה ציורית חדשה, מופשטת יותר, שאינה מבוססת על נרטיב חיצוני מוכתב מראש.
התערוכה המרכזית שמייצגת את עבודותיו בתקופה זו היא פעולות איזון, 2011, בגלריה אלון שגב, תל אביב. בביקורת על התערוכה בעיתון ״הארץ״ כתבה סמדר שפי: "תערוכת היחיד של אולף קונמן בגלריה אלון שגב בתל אביב, היא מעין תערוכה קבוצתית של איש אחד, ובה הוא מראה ריבוי פנים סגנוני… בעבודותיו של קונמן הקירבה בין הפיגורטיבי לאבסטרקטי רבה כל כך, שנדמה כי לכך הוא מתייחס בשם התערוכה ׳פעולות איזון׳, הרומז לניסיון ליצור היגד כולל, מאזן, בין צורה, דימוי ונרטיב… קונמן אינו אמן שעבר שינוי סגנוני חד. כמו הציורים שלו, שיש בהם תחושה של דבר מה אורגני, הרי כך גם, במבט על, השינוי ההדרגתי שחל בעבודותיו שבתערוכה זו מסתמן ככזה הצופן בתוכו אפשרויות חדשות של ציור, שקונמן לא תר אחריהן בעבר״.
תערוכה משמעותית נוספת בתקופה זו הוצגה בגלריה Alexander Ochs Galleries Berlin| Beijing בברלין. בתערוכה הציג קונמן שתי קבוצות עבודות: ציורים גדולים על עץ מ-2007–2008 לצד ציורי שמן על בד שבהם הצילומים מהווים רק נקודת מוצא רעיונית ומתפרקים לתוך הפשטה.

2017-2014: הפשטה ואסוציאטיביות, שמן ונייר

בתערוכה חלומות טרפנטין, שהוצגה בגלריה פינברג פרוג'קטס בתל אביב ב-2014, הציג קונמן קבוצת ציורים שהיו תוצר של חיפוש אחר שפה ציורית חדשה. בשלב זה נפרד בצורה מוחלטת מצילומים ומדימויים חיצוניים, ובאופן מודע ניסה לצייר מבלי ליצור נרטיב או דימויים שניתנים לזיהוי ולקישור. ״קונמן חותר כביכול תחת המומחיות הציורית שצבר ויוצר ציורים שנעים בין הפשטה להזיה״, כתבה אוצרת התערוכה ים המאירי, ״על גבי הקנווס, באמצעות שכבות רבות של צבע, נוצרות ג'סטות ידניות חד-פעמיות נאיביות ומשוכללות שמתערבבות זו עם זו, ומייצרות תחושת דחיפות וחום  משולל נרטיב״.
אחרי תערוכה זו המשיך קונמן לפתח רעיונות סביב הפשטה ואסוציאטיביות, תוך התנסות ביצירת חדר עבודה מנייר, שבתוכו תהליכי העבודה הישירים והעקיפים קיבלו מקום להצטבר: עיתונים ששימשו לכיסוי הרצפה הפכו לעבודות, חלקי אופניים, קליפות של פירות, מוזיקת הרקע - קונמן בחר בשלב זה לצבור את תוצרי הלוואי של העבודה במקום לערוך אותם החוצה. התערוכה Heartworn Highways בגלריה סירקל1 (CIRCLE1) בברלין היוותה שלב מגשר ומפתח בתהליך זה. תערוכה זו עסקה באימפולסים וקיבצה רגעים של התלהבות ויופי. התערוכה הציגה למעשה את תהליכי העבודה החדשים של קונמן, שמאחוריהם הייתה כוונה לשחק ולהתנסות ברעיונות של שליטה מול הפתעה, לפענח ולגלות את השכבות המכוסות מאחורי הציורים ובתת מודע.
סוגיות של זהות ושייכות עדיין נותרו בליבת עבודתו, אך בשלב זה הן מתוּוכות ומטופלות בדרכים חדשות. קונמן מתעניין ביצירתיות שמתפתחת דווקא מתוך סיטואציית האין-מוצא של עבודה יומיומית בסטודיו, ומתוך האתגר להיות פרודוקטיבי ולמצוא השראה.
ב-2015 התקבל לתוכנית הרזידנסי (שהות אמן) Künstlerhaus Bethanien בברלין. במהלך השהות בתוכנית התרכז בעבודה על נייר בגודל אחיד של A4. במהלך 15 חודשי התוכנית הצטברו בסטודיו כ-1000 עבודות נייר.
סדרת העבודות הכילה הפעם מתח בין קצוות שונים: אינטואיטיביות ואקספרסיביות לצד משמעת עבודה יומיומית והתמקדות בגודל נייר אחיד; דימויים בסיסיים וכמעט ילדיים (סירה, שמש, ציפור, פרח, ים) לצד סצנות פורנוגרפיות בלתי מצונזרות.
בתערוכת הסיום של הרזידנסי הציג קונמן כ-650 מניירות אלה על קיר אחד. בנוסף, במרכז החדר, מול הקיר, הניח שולחן נמוך מעץ ועליו אובייקטים: חלקי אופניים, פרחים יבשים, קליפות אבוקדו ועוד. כל אובייקט הונח בקופסה שנבנתה עבורו. השולחן תיפקד כקיר חמישי מאוזן, כציור מרחף שהפך תלת ממדי. האלמנטים השונים - האובייקטים שהיו ברקע התהליך ועבודות הנייר שהן התוצר שלו - מהווים ביחד עבודה אחת.
בטקסט על התערוכה שפורסם במגזין האמנות BE, נכתב על הדיאלקטיקה המובנית שנוצרה כתוצאה מתהליך העבודה החדש של קונמן: תהליך יומיומי, עקבי וסיסטמטי, שמטרתו לייצר גוף עבודות המתבסס על משחק חופשי ונקודות ציון אסוציאטיביות ללא מבנה, נרטיב או סיפור. כלומר: שימוש מודע ברוטינה דווקא כדי לנפץ את אשליית הרוטינה.
ב-2016 הוצגו חלק מהניירות בתערוכה ״מחברות פתוחות״ במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, שאצרה אורלי מיברג. המבקר עוזי צור כתב ב״הארץ״: ״המחברת של אולף קונמן רגישה ויפה במיוחד. אפשר לראות בה את המעבר האורגני מהכתמיות החומרית, הנדמית לאקראית כמעט, אל היווצרות המראה, התמונה, כאשר הרישום בעיפרון מפיח חיים במערך הכתמים, מספר סיפור זעיר שיש בו אלמנט של תנועה ושל חום. בכל עמודי המחברת אפשר להבחין בחוש הטבעי המופתי של האמן לקומפוזיציה, באופן הנחת הכתמים, במשקלים שביניהם לבין מלבן הדף, השמנוני והיבש, הקר והחם, והמגע הרישומי הקווי על פני הכתמים כמגע הבריאה".

אוספים

מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף בנק הפועלים, ORS דורון סבג, אוסף יגאל אהובי, אוסף גלריה גבעון, אוסף אנט בולג רוטשילד, אוסף יהודית יובל רקנאטי, אוסף יפעת גוריון ואוספים פרטיים נוספים בישראל, גרמניה, שווייץ, ארצות-הברית וטונגה.