google/wiki40b huggingface dataset:
קארל אלברכט

ביוגרפיה

קארל ותיאו אלברכט גדלו בבית קתולי דל אמצעים בעיר אסן. אביהם, קארל האב, היה כורה ובשלב מאוחר יותר פקיד בנק. אימם, אנה, ניהלה חנות כולבו קטנה בפרבר של אסן. תיאו עבד בתור שוליה בחנות האם בעוד שקארל עבד במעדנייה. קארל שירת בורמאכט במלחמת העולם השנייה ונפצע בחזית המזרחית. לאחר המלחמה, שני האחים פתחו בשותפות וירשו את החנות של אימם. בשנת 1961 הם פיצלו את העסק ל"אלדי צפון" עבור תיאו ול"אלדי דרום" עבור קארל. סניף אלדי (קיצור של "הנחת אלברכט" בגרמנית) הראשון נפתח בשנת 1962.
בשנת 1994 קארל הפסיק לנהל את רשת אלדי דרום והתמנה ליושב ראש החברה עד לשנת 2002. כיום, העסק כבר אינו מנוהל על ידי קרובי משפחה או אישים ממשפחת אלברכט.

חיים אישיים

קארל אלברכט היה מתבודד ולא נראה רבות בציבור בשנים שקדמו למותו. כתוצאה, מעט מאוד ידוע עליו ועל חייו. מגזין פורבס דיווח שהיו לו שני ילדים, אף אחד מהם לא ניהל או עבד ברשת אלדי מעולם. הוא גר באסן כמו אחיו תיאו עד למותו. הוא נהג לשחק גולף ועבורו נבנה מסלול גולף פרטי בשנת 1976. כמו כן ידוע שנהג לגדל סחלבים.
בילי הייז

ביוגרפיה

הייז נולד ב-3 באפריל 1947 בניו יורק. אביו היה מכונאי ואמו נפטרה זמן קצר אחרי שילדה אותו. ב-1967 הגיע לאוניברסיטת קולומביה שם פגש את סוזן, שהפכה בהמשך לבת זוגו.

הפרשה בטורקיה

בהיותו סטודנט, הייז נתפס בידי כוחות משטרת טורקיה ב-7 באוקטובר 1970, כשעל גופו מוצמדים שבעה קילוגרמים של חשיש. הוא נשפט למאסר של כ-4 שנים וחודשיים בכלא טורקי. כשתאריך שחרורו עמד להגיע בתוך מספר שבועות, הוא למד שהרשויות החליטו פה אחד להעניק לו תקופת מאסר עולם באשמת הברחת סמים במקום החזקתם בלבד. הוא נכלא בכלא "Sağmalcılar" בטורקיה. בעקבות תקרית אלימה בכלא בה תקף הייז אסיר המקורב לפקידי הכלא, הייז הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בשם "באקיקרוי".
מחלקת המדינה של ארצות הברית לחצה על טורקיה לשחררו, אך ראש ממשלת טורקיה מליח אזנבל טען כי לארצות הברית אין עמדה בדחיית פסיקה של בית משפט טורקי. לצד זאת הוא אמר בשיחות סגורות כי יישקל שחרורו מטעמים הומניטריים אם מצבו הפסיכולוגי והנפשי של הייז לא ישתפר. אך ב-12 במאי 1975 הוא נדון למאסר של 30 שנה במקום מאסר עולם, והועבר לכלא "אימפרלי". בשיחות בין דיפלומטים אמריקאים לטורקים, ניסו להסדיר את שחרורו בחנינה ב-1978, תוך הכרזתו כאישיות בלתי רצויה בטורקיה וגירושו.
הייז הצליח להימלט מתוך הכלא הטורקי ב-2 באוקטובר 1975 באמצעות חתירה בסירת משוטים בלילה. הוא הגיע לבנדירמה ולאחר מכן הצליח לחצות את הגבול ליוון. הוא הגיע מסלוניקי לפרנקפורט בגרמניה ב-20 באוקטובר 1975, שם נחקר וסיפר מידע צבאי שנודע לו על טורקיה במהלך שהותו במדינה.

לאחר שחרורו

ב-1977 פרסם הייז את ספרו "אקספרס של חצות", המתאר את שנותיו בכלא ובריחתו. ב-1978 עובד הספר לסרט בעל אותו השם בבימויו של אלן פארקר ותסריט של אוליבר סטון. את הייז גילם השחקן בראד דייוויס. הסרט כלל שינויים רבים בהשוואה לספר, למשל הוכנסה הריגה של הייז את הסוהר הסדיסט חמידו "הדוב", האנטגוניסט הראשי בסרט, ובנוסף תואר כי חמידו נהג להתעלל באסירים מינית ונפשית (למעשה, הסוהר נהרג ב-1973 בידי אסיר משוחרר שחמידו העליב את משפחתו, שנתיים לפני בריחתו של הייז).
במהלך פסטיבל קאן ב-1999, רואיין הייז על ידי פרסומאי טורקי על הסרט; הייז הביע את אכזבתו מהסרט, בין השאר בשל הדימוי השלילי שנוצר בעקבותיו לטורקיה ולכלל הטורקים.
ביוני 2010, שודר במסגרת התוכנית התיעודית "Locked Up Aboard" מאת נשיונל ג'יאוגרפיק, פרק בשם "אקספרס של חצות האמיתי", בו רואיין הייז וסיפר את גרסתו לסיפור הכליאה והבריחה.
הייז נותר פעיל בתעשיית הבידור, בעיקר בכתיבה ובמשחק. בין השאר כתב וביים את "Southside" ב-2003.
פוסאדאס

היסטוריה

האב רוקה גונסאלס דה סנטה קרוס הקים עיירה ששמה היה אנונסייסיון דה איטפואה ב-1615, אך אחרי 10 שנים העיירה זזה לצדו השני של נהר הפרנה, במקום בו היום נמצאת העיר אנקרנסיון, בפרגוואי. למרות זאת, ההתיישבות לא ננטשה לגמרי, והוקם בה רדוקסיון ב-1628.
ב-1867, במהלך מלחמת הברית המשולשת, כוחות ברזילאים הקימו במקום בסיס צבאי. לאחר המלחמה, פרגוואי ויתרה על הדרישות שלה על האזור הזה, וב-1879 העיירה נקראה מחדש בשם פוסאדאס, לזכרו של חרווסיו אנטוניו דה פוסאדאס, המנהיג העליון הראשון של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
ב-1881, כשהוחלטו גבולות הפרובינציה מיסיונס, פוסאדאס לא נכנסה לפרובינציה ונשארה בפרובינציית קוריינטס. למרות זאת, ב-1884 החליט הקונגרס הלאומי הארגנטינאי להעביר את העיר לפרובינציית מיסיונס והפך אותה לבירת הפרובינציה.

חינוך

בעיר ממוקמת האוניברסיטה הלאומית של מיסיונס, שהוקמה ב-1973.

תחבורה

נמל התעופה ליברטדור חנרל חוסה דה סן מרטין נמצא במרחק של 7.5 ק"מ צפון-מזרחית לעיר ומשרת אותה.
גשר סן רוקה גונסאלס דה סנטה קרוס מקשר את העיר עם העיר אנקרנסיון בפרגוואי מצדו השני של נהר הפרנה.
אוניית משא

אוניית משא היא כל סוג אונייה אשר נועדה להוביל משאות, סחורות וטובין אחרים מנמל אחד למשנהו. אלפי אוניות משא שטות בעולם ונושאות את עיקר הסחורות במסחר הבינלאומי. בדרך כלל, אוניות משא מתוכננות ונבנות להובלה יעילה של הסחורות שאותן נועדו לשאת. לעיתים אוניות אלה מצוידות במנופים ובאמצעי אחרים לפריקה ולטעינת המשא והן קיימות במגוון רחב של גדלים. כמעט כל אוניות המשא בעולם בנויות מלוחות פלדה מרותכים ותוחלת חייהן היא 25–30 שנה בטרם הן נשלחות לפירוק, או לגריטה.

סוגים

סוגים מתמחים של אוניות משא כוללים אוניות מכולות ואוניות צובר (אף שמכליות הן אוניות משא, הן נחשבות לקטגוריה נפרדת).
ג'ורג' גסטון מרין

ביוגרפיה

נולד למשפחה יהודית, למד  תחילה מתמטיקה ופיזיקה בסורבון (1936–38) והנדסת חשמל בגרנובל שבצרפת ( 1938-1941). כחבר המחתרת הצרפתית, קיבל את האחריות על דרום מערב צרפת במלחמת העולם השנייה. ביולי 1944 מרין הוביל את המרד במכרות טארן, אחד הצעדים הראשונים בשחרור צרפת מהכיבוש הגרמני. באוגוסט 1944 שיחרר גאסטון את העיר הצרפתית כארמו (Carmaux), ולקח בשבי  120 חיילים גרמנים. כמה ימים לאחר מכן שחרר את אלבי, בירת חבל טארן. בצרפת הכיר ונשא לאשה את בתו של מזכיר המפלגה הקומוניסטית בגרנובל.

פעילותו ברומניה הקומוניסטית

כבר בשנים הראשונות של רומניה הקומוניסטית מרין התמנה למועצת השרים הרומנית בשנים 1945-1949 ולשר הכלכלה בשנים 1948-49; מרין היה חלק ממשלחת רומניה לוועידת השלום בפריס 1947. בין השנים 1949 ל-1954 היה גסטון מרין שר האנרגיה והחשמל, ולאחר מכן, עד 1965, נשיא ועדת התכנון. בשנים 1955-1966 כיהן כנשיא הוועדה הממלכתית לאנרגיה גרעינית (1962-1969), סגן נשיא מועצת השרים, וכן שר למטלורגיה, כרייה, כימיה, תחבורה ותקשורת, בינוי, תעשייה כימית  והמסחר הלאומי.
ב-1963, לאחר שהשתתף בהלווייתו של ג'ון פ. קנדי, מרין כונן יחסים דיפלומטיים עם העולם המערבי, כולל ארצות הברית. עודדו את הצעדים הללו ממשלת ארצות הברית ונשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון ובעקבותיהם קיבלה רומניה מעמד של מדינה קומוניסטית מועדפת.
בין 1969 ל-1982 היה מרין נשיא ועדת התמחור.

עליה לישראל ומשפחתו

במהלך מלחמת העולם השנייה הוריו ואחותו  גורשו לאושוויץ על ידי השלטון ההונגרי ששלט אז באזור. אביו נספה מיד עם הגיעו למחנה ההשמדה בתאי הגזים. אמו ואחותו סקרלט בת ה-20 נורו למוות. בצעירותו היה חבר במפלגת פועלי ציון ובשנת 1989 עלה לישראל והתגורר בחדרה.  בשנים האחרונות לחייו שב לבוקרשט  ושם נפטר. הוא  נקבר בישראל, בבית הקברות משמרות, הסמוך לפרדס חנה-כרכור.
גאורגה -יורי  גרוסמן  אב  לשלושה ילדים : אליאנה בתו נישאה בצרפת וגרה בדיז'ון  . אחותה ג'קי נישאה לצרפתי, ראדו אוסמן, עלתה לישראל וגרה בחדרה. בנו בכורו מינו פרופסור לפיזיקה ב-MIT,  שנולד בצרפת, נפטר.
ירוסלב יאך

מועדונים

יאך החל להתאמן ככדורגלן בשורות מחלקת הנוער של קבוצת פוגון פייזציסה, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה לאחר שנת 2012 כשעבר לשחק במחלקת הנוער של קבוצת לכיה דז'רז'וניוב (Lechia Dzierzoniow) מהליגה השלישית, הרביעית ברמתה בכדורגל הפולני. יאך סייע למועדון להישאר במקום תשיעי והוא שיחק בקבוצה 20 משחקים, לפני שעבר לקבוצה הבוגרת של זגלבי לובין, שהעפילה בהמשך לליגת העל הפולנית ובה הוא חתום משנת 2013.

נבחרת

בשנת 2014 זומן לנבחרת פולין עד גיל 20 ועשה את הופעת הבכורה שלו ב-4 בספטמבר 2014 במשחק נגד שווייץ שהסתיים בשוויון 1-1. 
שנה לאחר מכן זומן לנבחרת פולין עד גיל 21 והופיע לראשונה במשחק ידידות שהתקיים ב-8 בספטמבר 2015 נגד שוודיה והסתיים בשוויון 0-0. את שער הבכורה שלו הבקיע ב-6 בספטמבר 2016 במשחק נגד הונגריה שהסתיים בשוויון 1-1. הוא נכלל גם בסגל הנבחרת לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנערך ב-2017.
סבא דוליטל

העלילה

בכל פרק מגיע סבא דוליטל לחווה של נוח ומגלה שיש בעיה עם אחת החיות בחווה. לסבא דוליטל יש יכולת לדבר עם חיות והוא משתמש בה על-מנת להבין מהי הסיבה שבגללה החיה מתנהגת בצורה משונה. סבא דוליטל ונוח פותרים ביחד את הבעיה והחווה חוזרת להיות שלווה ושמחה.

שחקנים

טוביה צפיר - סבא דוליטל
אסף משה - נוח
מילטון מרגאי

תולדות חייו

נולד בדרום-מערב המושבה, למשפחה מבני המנדה (אחת משתי הקבוצות האתניות בסיירה לאון). למד בבית ספר אנגליקני ולאחר מכן בקולג' לרפואה באוניברסיטת ניוקסל באנגליה והשתלם ברפואה טרופית בליברפול. ב-1926 היה הרופא הראשון והדוקטור הראשון יליד סיירה לאון. ב-1928 שב לרצו והחל לפעול למען שיפור תנאי ההיגיינה והמצב הרפואי בחברה. הוא נדד במחוזות המושבה וביקש לשלב שיטות מודרניות במסורות הריפוי והמיילדות המסורתיות. בפרט עסק בהכשרת מיילדות מסורתיות לשיטות רפואיות היגייניות. 
בשנות ה-30 נכנס כחבר המוצעה המחוקקת של המושבה. ב-1950 ייסד את מפלגת העם של סיירה לאון (Sierra Leone People's Party - SLPP) לאחר הבחירות שהתקיימו ב-1951 כיהן כשר בריאות, חקלאות וייעור. ב-1954 נבחר מרגאי השמרן הפרו-בריטי לראש השרים. אחיו, אלברט מרגאי, הנהיג את האופוזיציה, מפלגת העם הלאומית (People's National Party), שהשתתפה בקואליציה עם מפלגת העם החל מ-1960. ב-1958 הציג מרגאי חוקה עתידית למדינה העצמאית, שהדגישה את המשטר הפרלמנטרי ואת זיקת המדינה לחבר העמים הבריטי. ב-1960 ניהל מרגאי את השיחות בין מדינתו לבין מזכיר המושבות, איאן מקלאוד וב-27 באפריל 1961 הכריז על עצמאותה של סיירה לאון. הכינוי לו זכה בפי העם היה "Pa" (אבא).
שנה לאחר מכן זכה לניצחון נוסף בבחירות הראשונות במדינה העצמאית והיה לראש הממשלה הנבחר הראשון שלה. גישתו הייתה ליצור ממשלה רחבה ולשתף בשלטון שרים בני קבוצות אתניות רבות ככל האפשר. הוא ביקש ליצור תנופה של מודרניזציה בחינוך, בבריאות ובחקלאות ופיתח תוכניות הסברה לאוכלוסייה, שהייתה רובה ככולה אנלפביתית. עם זאת, גורמים במפלגתו ובקבוצה האתנית שלו, המדנה, מתחו ביקורת על החיבוק הרחב מדי, לטענתם, שהעניק לקבוצות אופוזיציוניות ולשבטים אחרים.
ב-1950 קיבל תואר סר חבר המועצה המלכותית.
תאוברומין

תאוברומין (באנגלית: Theobromine) הוא אלקלואיד מריר בצמח הקקאו, ולכן מצוי בשוקולד. תאוברומין טהור הוא אבקה גבישית שאינה מסיסה במים, וצבעה רשום כלבן או כחסר צבע.
תאוברומין הוא מטבוליט של קפאין בגוף האדם, ודומה לו בתכונותיו. תאוברומין מרחיב את כלי הדם (בניגוד לקפאין), ממריץ את פעולת הלב ומשתן. השפעתו הפסיכואקטיבית הממריצה פחותה משל קפאין. זמן מחצית החיים בבני אדם הוא כ-7 שעות, ארוך משל קפאין.
למרות שמה, התרכובת לא מכילה ברום, השם תאוברומין נגזר מתאוברומה, השם של הסוג של עץ הקקאו, (נוצר מחיבור המילים היווניות תאו - אל וברומה - אוכל, כלומר, "מזון האלים") והסיומת -ין שיש לאלקלואידים ולתרכובות אחרות שהן בסיסיות ומכילות חנקן.
את התאוברומין בודדו לראשונה מפולי הקקאו בשנת 1878 ולאחר זמן קצר הוא סונתז מקסנטין על ידי הרמן אמיל פישר.

כימיה

נוסחתו הכימית היא C₇H₈N₄O₂, והוא שייך לקבוצת התרכובות מתילקסנטין, הכוללת גם את התרכובות הדומות קפאין ותאופילין.
תאוברומין הוא איזומר של תאופילין וגם של פרקסנטין. תאוברומין מסווג כקסנטין דימתילי, כלומר הוא קסנטין עם שתי קבוצות מתיל.

רעילות השוקולד לבעלי חיים

בכמויות גדולות מדי התאוברומין בשוקולד רעיל לחיות כגון סוסים, כלבים ותוכים משום שהם אינם מסוגלים לפרק אותו באופן יעיל. התאוברומין עלול להתקיים במחזור הדם שלהם במשך שעות רבות ולגרום להתקף אפילפטי, התקף לב, דימומים פנימיים ואף מוות.
זמן מחצית החיים של תאוברומין בכלבים הוא כ-17.5 שעות. עבור כלב קטן (במשקל כ־5 קילוגרם), כמות קטלנית של שוקולד חלב היא כ־280 גרם. עבור כלב בינוני, במשקל 25 קילוגרם, כמות קטלנית של שוקולד חלב תהיה כ־1.4 קילוגרם. ככל שהשוקולד מכיל יותר קקאו יש בו יותר תאוברומין ולכן הוא יותר מסוכן לבעלי החיים המוזכרים לעיל.
רפינה

היסטוריה

רפינה נוסדה בשנת 1922 על ידי פליטים יוונים לאחר תבוסת הצבא היווני באסיה הקטנה במלחמת יוון-טורקיה. רבים מפליטים אלה היו במקור מהכפר טריגליה והגיעו אל רפינה באוניות בבעלות פיליפוס קבוניידס, ספן טריגליאני, שהגיע בזמן ההרס כדי להציל אנשים ורכוש. במהלך מלחמת העולם השנייה, ובמהלך הכיבוש הגרמני, התמקמו ברפינה צבאות גרמניים ואיטלקיים. בנמל, על שפת הים ועל הגבעה, שנקראה מאז "פורט", נבנו בסיסים שנועדו לשמירה ולהשתלטות של האזור. עד שנות ה-60 וה-70 רוב האוכלוסייה הייתה כפרית אבל מאוחר יותר גדלה האוכלוסייה וב-1994 הפכה רפינה לעירייה. ב-2011 כחלק מהחלוקה המנהלית של יוון  רפינה השתלבה בפיקרמי ויחד יצרו את הרשות המקומית רפינה-פיקרמי.
רפינה הייתה מיושבת בתקופה הפרהיסטורית. הממצאים הקדומים ביותר הם מהתקופה הנאוליתית ורוב הממצאים הם מתקופת הברונזה (3,000 שנה לפנה"ס). ממצאים אלו התגלו בחפירות של דימיטריוס תיאוכריס בשנות החמישים: יישוב על הגבעה שמעל הנמל, מתקני עיבוד ברונזה ואקרופוליס.

כיום

עיר הנמל רפינה משמשת תיירים רבים כיעד מעבר, ממנה יוצאות הפלגות לאיים הקיקלאדיים הצפון מזרחיים כגון אנדרוס , טינוס  ומיקונוס וכמו כן ניתן להפליג מהנמל גם לאיים נקסוס ופארוס. עם זאת, יותר ויותר תיירים מכל העולם בוחרים לנפוש ברפינה עצמה, אזור עם טבע פראי וחופים. אוכלוסייתה הקבועה מונה כמעט 12 אלף תושבים אך בתקופת הקיץ היא בסביבות 50,000–30,000 תושבים.

ספורט

ברפינה פועלים שני מועדוני כדורגל שמשחקים בליגה הלאומית השלישית גמא אתניקי ‏, מועדון האתלטיקה "טריגליה רפינאס" , שנוסד בשנת 1932 על ידי פליטים, ומועדון הכדורגל תיאלה רפינה , שנוסד בשנת 1957.

השריפה הגדולה ב-2018

ב-23 יולי 2018 פרצו שריפות ענק ברפינה ובמשך יומיים גבו את חייהם של יותר מ-70 בני אדם כולל ילדים קטנים. חלק מהתושבים ברחו לכיוון הים אך לא הצליחו להמלט מהאש שהגיעה עד המים. 3000 בתים ניזוקו מהשריפות. דגלים ברחבי יוון הורדו לחצי התורן לאחר שראש הממשלה הכריז על שלושה ימים של אבל לאומי לזכר הקורבנות. התקשורת היוונית תיארה את האסון כ"טרגדיה לאומית".
אוליב אן ברנס

נעורים ולימודים

אוליב אן ברנס נולדה במחוז באנקס שבג'ורג'יה. אביה היה איכר אך נאלץ למכור את חוותו בשנת 1931 בתקופת השפל הגדול. משפחת ברנס עברה לעיירה קומרס בג'ורג'יה. ברנס למדה באוניברסיטת מרסר, שם כתבה לעיתון הקולג'. בשנתה השנייה עברה לאוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל, שם סיימה את לימודי העיתונאות.

קריירה

ברנס עבדה ב"אטלנטה ג'ורנאל" וכתבה בשם העט "איימי לארקין". היא נישאה לאנדי ספארקס, עמית למקצוע. בשנת 1971 החלה ברנס לכתוב סיפורי משפחה מפי הוריה. ב-1975 אובחנה כחולת לימפומה והחלה להסב את סיפורי המשפחה לרומן, שיהיה בהמשך ל"קולד סאסי טרי". הרומן התפרסם לבסוף שמונה שנים אחרי שהחלה כתיבתו, ב-1984. ברנס קיבלה מספר רב כל כך של מכתבי בקשה והפצרה לרומן-המשך, שהחלה בכתיבת "Leaving Cold Sassy". היא מתה מהתקף לב בשנת 1990, בת 65, בבית חולים באטלנטה, ג'ורג'יה, לפני סיום כתב היד, והרומן הלא-גמור התפרסם בשנת 1992 יחד עם הערותיה.
המלחין קרלייל פלויד כתב אופרה בשם Cold Sassy Tree על פי ספרה של ברנס, שהוצגה לראשונה בשנת 2000.
הספר "Cold Sassy Tree" תורגם לעברית בשם "בצל האילנות האהובים", הוצאת לדורי בשנת 1997 בתרגומה של שלומית קדם.
קלייר סקינר

ביוגרפיה

נולדה בהמל המפסטיד בשם לורן קלייר סקינר, הבת הצעירה במשפחתה. אביה היה בעל חנות ואמה ילידת אירלנד הייתה מזכירה. סקינר הייתה ביישנית בילדותה, חלומה היה להיות שחקנית והיא השקיעה עצמה במשחק והזניחה את הלימודים בבית הספר "קבנדיש סקול" שבו למדה. לדבריה "היא עברה בקושי את הבחינות (A-levels)". היא למדה משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון ואחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית.
התפקיד הראשון שלה היה במחזה "Hanky Park" מאת וולטר גרינווד בתיאטרון הרפרטוארי אולדהם, שאותו היא מגדירה כ"התחלה מסורתית מאוד". היא מוכרת מתפקידה כקלייר בסדרה הקומית הבריטית "Life Begins", ובתפקיד לוסינדה הסו שף בעונה הראשונה של הסיטקום "שף!" לצדו של לני הנרי. מ-2007 ועד 2014 גילמה את סו ברוקמן בסדרה זוכת הפרסים "Outnumbered". במשך שנים רבות העדיפה תפקידים בתיאטרון על פני אלה שעל המסך, כי הייתה מאוכזבת מהפרויקטים בטלוויזיה (פרט לאלה של מייק לי).
סקינר עבדה עם במאים שונים בהם מייק לי, בסרט "מותק של חיים" ובסרט "עירום". היא עבדה גם עם טרוור נאן, טים ברטון וסם מנדס. היא זוכרת במיוחד את הבמאי אלן אייקבורן, והיא מציינת שהוא היווה השפעה גדולה מאוד עליה ודחף אותה מאוד.
סקינר השתתפה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה שונות כמו "הדרך לקנדלפורד" בתפקיד גברת מייסי. ב-2011 שיחקה בספיישל חג המולד של "דוקטור הו" בפרק "הדוקטור, האלמנה וארון הבגדים".

חיים אישיים

סקינר נשואה לבמאי צ'ארלס פאלמר, בנו של השחקן ג'פרי פאלמר. לבני הזוג יש שני בנים.
ראובן יפת

קריירת משחק

ראובן יפת נולד בתימן ועלה לישראל עם משפחתו כשהיה בן חצי שנה. עד לסיום שירותו הצבאי לא שיחק כדורגל במסגרת מסודרת, אלא רק בשכונה. כשבועיים לפני סיום השירות שיחק יפת במדי נבחרת פיקוד ההדרכה, לצידו של נחום סטלמך, במסגרת גביע הרמטכ"ל. קבוצתו זכתה בגביע, ויפת היה אחד המצטיינים. לאחר מכן קיבל הצעות ממספר קבוצות, ולבסוף בחר בהפועל פתח תקווה עקב המלצתו של חברו יעקב קרלינסקי, שאימן במחלקת הנוער של הקבוצה.
יפת החל לשחק בהפועל פתח תקווה לקראת סיום עונת 1955, בה זכתה  באליפות ראשונה בתולדותיה. שנתיים לאחר מכן הוסיפה הקבוצה גם את גביע המדינה לארון תאריה. בין עונת 1958/59 ל-1962/63 זכתה הפועל פתח תקווה בחמש אליפויות רצופות, שיא שלא נשבר עד היום (נכון לשנת 2019). יפת היה אחד השחקנים היציבים בקבוצה באותן שנים - מתוך 110 משחקים שנערכו בעונות האליפות, הוא פתח בהרכב ב-103. רק השוער יעקב ויסוקר שותף ביותר משחקים בפרק זמן זה.
בעונת 1964/65 עזב את הפועל פתח תקווה ועבר להפועל נחליאל מהליגה השנייה, שם שימש כמאמן-שחקן.

קריירת אימון

קריירת האימון של יפת הייתה קצרה למדי. לאחר ששימש כמאמן-שחקן בהפועל נחליאל, עבר לאמן את מכבי בת ים. כעבור זמן קצר נאלץ לעזוב בעקבות סכסוך עם הנהלת הקבוצה - הוא הוציא את השחקן המוביל של הקבוצה מההרכב לאחר שעישן תוך כדי משחק, וחברי ההנהלה הודיעו לו כי הצעד לא מקובל עליהם. בעקבות זאת עזב והחליט לפרוש מאימון. בהמשך עבד כטכנאי בחברת טלפונים, תפקיד שקיבל בזמן ששיחק בהפועל פתח תקווה, עד שיצא לפנסיה.
שער קיפונוס

שער קיפונוס הוא שער כניסה להר הבית מצד מערב. שער זה נזכר במשנה, במסכת מידות א, ג: "חמשה שערים היו להר-הבית... קיפונוס מן המערב משמש כניסה ויציאה".
במשנה מתואר הר הבית בטרם הרחבותיו של הורדוס; על פי החפירות הארכאולוגיות, בכותל המערבי של הר הבית בתקופת הורדוס היו לא שער אחד כי אם ארבעה: שער מעל קשת רובינסון, שער ברקלי, שער מעל קשת וילסון ושער וורן. לפי החוקר מאיר בן דב, שער קיפונוס המתואר במשנה לא יכול להתייחס לשער וורן או לקשת וילסון, משום ששניהם היו מיועדים לכהנים והובילו ישירות לתחום המקודש, ולא ייתכן שהשער היחיד המופיע במשנה הוא לא השער ששימש לכולם. 
לכן הסיק ש"שער קיפונוס" מהמשנה הוא השער שנתגלה בחפירות הר הבית מצדו המערבי ב-1852 על ידי ג'יימס טרנר ברקלי, ונקרא על שמו – "שער ברקלי". לעומתו, החוקר לין ריטמאיר משער שדווקא שער וורן הוא שער קיפונוס, כיון שהוא מכוון כנגד הסלע שמתחת לכיפת הסלע, אשר משערים כי הוא מקום קודש הקודשים. לדעת ריטמאיר, שער וורן לא נפתח ישר לתחום המקודש, אלא לרחבת הר הבית, אל מול מערב המקדש.

תפקיד השער

שער זה היה מיועד, ככל הנראה, לגויים ונכרים שרצו לראות את הר הבית בתקופת הורדוס ולהתרשם מיופיו. השער הוביל לאמצע רחבת הר הבית, לפני הכניסה למתחם המקודש, שהכניסה אליו הייתה אסורה לזרים ולנוכרים.

מקור השם

לא ברור מקור השם של שער זה. יש אומרים שהשער נקרא קיפונוס על שם הבנאי שבנה אותו. תוספות יו"ט ותפארת ישראל פירשו את השם קיפונוס כצירוף המילים "עבודת הגן" ביוונית (המילה Κήπουρος פירושה "גנן") והסבירו שליד שער זה היו גני ורדים. ייתכן ושם השער רומז לצורתו או לקישוטים שהיו עליו, בדומה ל"שער שושן" שנקרא על שם צורתו או על שם ציור של שושן הבירה שהיה עליו (מסכת מידות א, ג). יש סברה כי שער קיפונוס קרוי למעשה על שמו של הנציב קופוניוס, הנציב הרומי הראשון ביהודה.
הקאטומנוס

הקאטומנוס (ביוונית: Ἑκατόμνος; המאה ה-4 לפנה"ס) היה סטראפ קאריה הראשון מטעם הממלכה האחמנית.

ביוגרפיה

הקאטומנוס היה בנו של הייסלדומוס, הפחה של העיר מילאס. משפחתו לא הייתה ממוצא פרסי אלא קארי-יווני. למרות זאת באזור שנת 395 לפנה"ס, עקב המלחמה עם אואגורס מלך סלמיס שבקפריסין, החליט מלך פרס ארתחששתא השני לאחד כמה סטרפיות באזור אסיה הקטנה לסטראפיה חדשה שתיקרא "קאריה", והקאטומנוס מונה לסטראפ הראשון שלה, במטרה לארגן משלוח כוחות למאבק באואגורס.
דיודורוס טוען שהוא למעשה שיתף פעולה עם אואגורס ושלח לו כסף. איסוקרטס מזכיר אותו כמרדן, וכבעל ברית אפשרי של היוונים במהלך המלחמה שהוא חזה בפרס. אולם הדבר אינו מסתבר, שכן להקאטומנוס לא היו סיבות רבות למרוד במלכו. הקאטומנוס הושפע רבות מהתרבות היוונית (במחוז שלו התגוררו יוונים רבים), ומעידה על כך העובדה שאחד מבניו נשלח ללמוד באתונה. אולם המטבעות מתקופת שלטונו כולן בעלות אופי קארי מובהק.
הוא מת בשנת 337 לפנה"ס או 336 לפנה"ס. הוא הותיר אחריו שלושה בנים מאוסולוס, איבריוס ופיקסודרוס. ושתי בנות ארטמיסיה ואדה. שתי הבנות נישאו, כמקובל באותה תקופה בקרב משפחות הסטרפים הפרסיים, לאחיהן. ארטמיסיה למאוסולוס, ואדה לאיבריוס. ארטמיסיה ומאוסולוס שלטו יחד בקאריה עד מותם. לאחר מכן ירשו אותם איבריוס ואדה. אולם לאחר מותו של איבריוס גירש פיקסודורוס את אדה ושלט בקאריה עד שהודח בעצמו בידי אורנוטובטס. בתקופת המלחמה הייתה אדה תומכת נלהבת של המוקדונים, ואף הוכרה בידי אלכסנדר הגדול כאמו המאמצת.
ענת צחור

ביוגרפיה

נולדה ב־1962 בבאר שבע שם גם גדלה. בהמשך למדה פסיכולוגיה וספרות באוניברסיטת תל אביב, משחק בסטודיו ניסן נתיב, ואמנות פלסטית במדרשה ברמת השרון.

קריירת המשחק

במהלך שנות השמונים ותחילת שנות התשעים שיחקה בטלוויזיה, בסרטים ובתיאטרון: 
צחור השתתפה במספר תוכניות טלוויזיה, ביניהן בהופעת אורח בסיטקום הישראלי "קרובים קרובים" של הטלוויזיה החינוכית ב־1985 ובפרק של "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" בבימוי מיקי בהגן בערוץ הראשון ב־1987 ובהופעת אורח בתוכנית הבידור הישראלית "זהו זה!" בסוף שנות השמונים. בעונה השנייה של הקוסם מארץ עוץ דיבבה את גלינדה.
צחור השתתפה בסרטי קולנוע ישראלים שונים ביניהם "המובטל בטיטו" (1987) "מקום ליד הים" (1988), "ילדה גדולה" (1988), "המקלט" (1988) וסיפורי תל אביב (1992) בבימוין של נירית ירון ואיילת מנחמי.
צחור השתתפה במספר הצגות תיאטרון, ביניהן "מי רצח את פינוקיו" מאת ובבימוי שמואל וילוז'ני, במסגרת המרכז לתיאטרון ניסויי (1987), "פונדק הרוחות" מאת נתן אלתרמן, עם "פיצ'ו" בן צור ושרון כהן בחסות סדנת הסטודיו שליד הסטודיו למשחק ניסן נתיב, תל אביב (1988), "סטריפטיז אחרון", מאת הלל מיטלפונקט, בימוי גדליה בסר, בצוותא, ת"א (1988), "תאומים" מאת סמי מיכאל, בימוי רמי דנון, בתיאטרון חיפה (1988).

אמנות פלסטית ושירה

במהלך שנות ה־90 של המאה העשרים למדה ועסקה באמנות פלסטית.
ב־1989 כתבה את הפואמה "מתקשרת לשמוע את הקול" אשר זכתה במלגת ספרות מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.

הפניה ליוגה

כבר מ־1987 החלה צחור לתרגל יוגה ולהתעמק בטאי צ'י, צ'י קונג, טאואיזם ובודהיזם. 
ב־1994 החליטה צחור לסיים את קריירת המשחק ולהתמסר באופן מוחלט ללימודי יוגה ומדיטציה בודהיסטית. לקראת אמצע שנות התשעים עברה קורס מדיטציית ויפאסאנה ומאוחר יותר החלה להתמקד בשיטת היוגה של ב.ק.ס איינגר. צחור הוסמכה כמורה ליוגה בשיטה זו בפונה שבהודו אצל מפתח השיטה, היוגי רב־ההשפעה איינגר. 
ב־2000 הקימה סטודיו מיוחד ליוגה, מדיטציה ובודהיזם טהרוואדי בתל אביב בשם "יוגה סטודיו" - בית הספר ליוגה ודהארמה.
ב־2005 הנחתה סדרת תרגול איינגר יוגה אשר שודרה בערוץ החיים הטובים ובערוץ 2.
ב־2005 הוציאה ביחד עם בן זוגה, ד"ר ראובן ברק את הספר "מדריך מפה לריפוי טבעי - הדרך לחיים בריאים".
ביוני 2011 הוסמכה כנזירה על פי כללי מסורת הטהרוואדה על ידי אג'אן טונג סירמנגלו, ראש לימודי הויפאסאנה של כל מחוז צפון תאילנד וראש מנזר צ'ום־טונג שבתאילנד, בעת שהותו בביקורו הראשון בארץ.

חיים פרטיים

ענת היא נכדתם של יוסף "יופ" וייס, זקן היהודים במחנה ברגן בלזן וארנה פאלק וייס, זמרת סופרן באופרה של קלן לפני מלחמת העולם השנייה.
מאז תחילת שנות השמונים נמצאת בזוגיות, ללא חופה וקידושין עם ד"ר ראובן ברק, בוגר בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר התמחה בכירורגיה כללית ובכירורגית ילדים בבי"ח ביילינסון ושניידר בפ"ת אך מזה כשלושים שנה עוסק ברפואה משלימה בעיקר סינית. לזוג שלושה ילדים. מתגוררת כיום בתל אביב.
קופרה

קוֹפּרָה הוא ה"בשר" או הגרעין של פרי הקוקוס. השם נגזר מהמלה המלאית לקוקוס יבש. הקופרה משמשת כחומר הגלם לתעשיית שמן הקוקוס, שמיוצר על ידי הרתחה ולחץ. הקופרה כמוצר מסחרי טופחה על ידי סוחרים באוקיינוס השקט ובדרום אסיה בשנות השישים של המאה ה-19.
הכנת הקופרה - הסרת הקליפה, פיצוח האגוז והייבוש - מתבצעת בסמוך למטעים. עם השנים קמו מטעים גדולים אליהם צמודות מערכות יצור משולבות, אולם איסוף הקופרה מתבצע באותו אופן כבעבר - סוחרים שעוברים מאי לאי ומנמל לנמל באוקיינוס השקט.
הנרי בארנארד

הנרי בארנארד (באנגלית: Henry Barnard; ‏24 בינואר 1811 - 5 ביולי 1900),  איש חינוך אמריקאי. 
בארנארד למד באוניברסיטת ייל וסיים את לימודיו בשנת 1830. בשנת 1835 הוא הוסמך כעורך דין בקונטיקט ובשנים 1839-1837 היה חבר בבית הנבחרים של קונטיקט. בשנת 1838 הוא יזם והעביר חוק לפיקוח הדוק יותר על בתי ספר ויסד גוף פיקוח על בתי הספר שהוא שימש כמזכיר שלו עד שנת 1842 עת פוזר גוף הפיקוח. בתקופה זו הוא דחף לרפורמה במערכת החינוך של קונטיקט ונודע ברחבי ארצות הברית כרפורמטור. 
בשנת 1843 הוא נתבקש על ידי מושל רוד איילנד לבחון את מערכת החינוך במדינה ולקדם שיפורים. בשנת 1845 הוא ייסד בית מדרש למורים והוא שימש כאחראי על בתי הספר ברוד איילנד עד 1849. בין 1855-1851 הוא שימש כמפקח ראשי על בתי הספר בקונטיקט ואף סירב בשנת 1852 להצעה לשמש כנשיא אוניברסיטת מישיגן. בין 1860-1859 שימש כנגיד אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון. בין 1870-1867 הוא כיהן כשר החינוך הראשון של ארצות הברית והניח את היסודות לגלגול הראשון של מחלקת החינוך של ארצות הברית. בין השנים 1881-1855 הוא היה העורך של הבטאון האמריקאי לחינוך.  הוא נפטר בקונטיקט בגיל 89.  
הבית בו גדול בקונטיקט הוכרז כמבנה היסטורי לאומי בדצמבר 1967
וכוונת לשיפוצו פורסמו ב-2008. כיום הבית משמש כמחסה לחסרי בית.
אליה

אַלְיָה - זנבה השמן והרך של הכבשה.
משקל האליה אצל הכבשה מגיע עד 6 ק"ג ואצל האיל עד 10 ק"ג. תפקיד האליה לשמש כמאגר מזון לכבשה בעונה של מחסור, בדומה לדבשת אצל הגמל. משערים כי האליה נוצרה ממוטציה של כבש-הבית בעל זנב ארוך. גזעים של כבשים בעלי אליה נפוצים במזרח התיכון, באפריקה ובאסיה. האליה נחשבת כבשר משובח ועל כן נוצר הביטוי בתלמוד הבבלי אליה וקוץ בה –, ופירושו: דבר הנראה על פניו כטוב ומועיל, אך יש בו גם חיסרון. זנב הכבש טעים למאכל, אבל פעמים רבות נתקעים בו קוצים.

האליה בקורבנות

האליה מוזכרת במקרא בהלכות הקרבת הקורבנות בתור אחד מן האמורים - אברי בהמת הקורבן הנשרפים על המזבח. הדבר מתואר בכתוב: "וְהִקְרִיב מִזֶּבַח הַשְּׁלָמִים אִשֶּׁה לַה': חֶלְבּוֹ הָאַלְיָה תְמִימָה, לְעֻמַּת הֶעָצֶה יְסִירֶנָּה". לפיכך, הקרבת כבש שונה מהקרבת בקר או עז, בכך שזנב הכבש נשרף על המזבח שלא כמו זנב בקר או עז.