google/wiki40b huggingface dataset:
יעקב סנדלר

חייו

ב-1954 סיים את בית הספר היסודי (בית חינוך לילדי עובדים). חניך השומר הצעיר ומדריך בתנועה. ב-1957 סיים לימודיו בתיכון מאוחד רחובות (דה שליט).
ב-1957 התגייס לשירות סדיר בצה"ל. מרכז גרעין נח"ל אשר עלה, במסגרת מבצע ייהוד הגליל, לקיבוץ סאסא. בוגר קורס מ"כים (בהצטיינות) וקורס קציני חי"ר. שימש מדריך ומפקד מחלקה בבי"ס למ"כים. ב-1960 השתחרר בדרגת סגן. ב-1962 הוסמך להיות מורה בכיר לחינוך גופני וגאוגרפיה - מכון וינגייט. ב-1977 למד מדע המדינה ופוליטיקה באוניברסיטת ציריך. בוגר אוניברסיטת תל אביב בסוציולוגיה, אנתרופולוגיה וחינוך (1979). ב-1990 סיים קורס שיווק בינלאומי במכון הייצוא הישראלי. בוגר קורס גישור/פישור מטעם מוסד נאמן על ידי הטכניון חיפה. בוגר קורס בוררות מטעם המכון הישראלי לחוות דעת מומחים. ב-1999 סיים קורס נאמני בטיחות מטעם המכון הישראלי לבטיחות וגיהות. דובר עברית, אנגלית וגרמנית.
ב-1962 שימש מזכיר הפועל ברחובות. מ-1963 היה מורה בבי"ס אורט, מכון וינגייט, כפר מנחם, יד מרדכי. במכון וינגייט היה ממקימי בית הספר למאמנים, מדריך ראשי וממלא מקום מנהל בית הספר. כמו כן היה חבר הוועדה לתוכניות לימודים במשרד החינוך, מחקרים בנושאי חינוך גופני וספורט ומחבר ספרי לימוד בכדוריד. שירת בגדוד 54, חטיבה 11 בתפקידי מ"מ, סמ"פ (מלחמת ששת הימים, כיבוש עזה). במסגרת שירות מילואים ב-1968 עבר הסבה לחיל שריון, עבר קורס מפקדי פלוגות ושימש מפקד פלוגה. ב-1973 היה סמג"ד ולאחר מכן מג"ד (מלחמת יום כיפור) בגיזרה הצפונית של תעלת סואץ.
ב-1976 שימש סגן מפקד המחוז הדרומי של המשמר האזרחי. בשנים 1979-1977 היה בשירות ביטחון בשווייץ. ב-1979 שימש מזכיר הפועל תל אביב. ב-1984 היה בשירות ביטחון בהולנד ובלגיה (עד 1987). ב-1987 עסק בניהול חברות בינלאומיות, מחזור עסקים: 50 מיליון דולר בשנה (לונדון, ניו יורק, ישראל). במסגרת זו, בין היתר, פעל להבאת יזמים מחו"ל ויצירת קשר עם תעשיות צבאיות, כשהמגמה היא ניצול הידע והמוצרים לשוק האזרחי ומכירתו בעולם (התעשייה האווירית, התעשייה הצבאית, אל-אופ, אלביט, תדיראן טלקום ועוד).
במסגרת פעילותו הציבורית, שימש כיו"ר ועד עובדים (500 עובדים) במכון וינגייט והיה מייסד ויו"ר ארגון מאמני הכדוריד ומזכ"ל אס"א. כמו כן, הוא חבר הוועד המנהל של מכון וינגייט. ב-1991-1992 היה חבר במטה הבחירות של יצחק רבין בבחירות הפנימיות של העבודה ומנהל יום הבחירות לכנסת ה-13. ב-1993 נבחר להיות ראש עיריית רחובות, אחרי שהציג את מועמדותו בעקבות פנייתו האישית של יצחק רבין, וכיהן קדנציה אחת בת חמש שנים. 
ב-1995 היה חבר ועדת הפרס לספורטאים מצטיינים במשרד התרבות והספורט; ב-1998 סיים את כהונתו בראשות עיריית רחובות. היה חבר המועצה הארצית לשימור אתרים; חבר הוועד המארגן למכביה ה-16; יו"ר הוועדה לבטיחות ושירותי רפואה. בשנים 1998-1993 היה חבר הוועדה המחוזית לתכנון ובניה מחוז המרכז; יו"ר הוועדה לתכנון ובניה בעיר רחובות; יו"ר ועדת הכספים בעיריית רחובות. בשנים 1999-1993 שימש חבר דירקטוריון החברה למשק וכלכלה; יו"ר ועדת השיווק וחבר ועדת הביקורת; יו"ר החברה הכלכלית לפיתוח רחובות (ה. ל.ר). בשנים 1999-1996 שימש יו"ר חבר הנאמנים מרכז וייסגל.
ב-1999 היה חבר ועדת החזון לספורט במשרד התרבות המדע והספורט.
בשנים 2000-1999 שימש יו"ר הוועדה לפיתוח הספורט ההישגי בעיר תל אביב. עד 2004 עמד בראש היחידה לספורט הישגי ביוזמנתו של שר התרבות והספורט מתן וילנאי. ב-2013 כיהן כיו"ר הוועדה למעמד השחקן מטעם איגוד הכדוריד הישראלי.
היום הוא משמש כמנכ"ל העמותה המרכזית למען הקשיש וכיו"ר ועדת הביקורת של עמותת "מפעלות חינוך וחברה" שליד מועדון  הפועל תל אביב (כדורגל).
פיג'ו 604

היסטוריה

הדגם היה מבוסס על דגם "פיג'ו 504". בשנת 1976 נמכרו מעל 36,000 יחידות, אך בעקבות משבר האנרגיה העולמי בשנת 1981 נמכרו כ-7,000 יחידות בלבד.
מחיר הדגם בהשקה היה 10,990 דולר אמריקאי, ובבריטניה 4,785 לירות שטרלינג.
חברת פיג'ו פיתחה את מנוע ה-6V צילינדרים בשותפות עם חברת וולוו השוודית, ועם חברת רנו הצרפתית. בנוסף לפיג'ו 604, מנוע ה-2,664 סמ"ק הותקן בדגם ה-וולוו 264 ובדגם הרנו 30.
פיג'ו 604 הייתה מכונית היוקרה הראשונה של חברת פיג'ו, יותר מארבעים שנה לאחר ייצור מכונית היוקרה 6 צילינדר, פיג'ו 601.
חברת קיה, הדרום קוריאנית הרכיבה 381 יחידות (בין השנים 1979–1981).
הדגם יוצא ל- ארצות הברית בין השנים 1979–1984. משנת 1980 יוצא דגם הדיזל טורבו. בשנת 1984 נמכרו בארצות הברית 304 יחידות.
תא המטען של הפיג'ו 604 היה גדול יחסית, נפח של 498 ליטר.
ההילוכים של ה- "פיג'ו 604" ניתנו לדגם רכב השטח של חברת פיג'ו הקרוי פיג'ו P4 אשר היה בשרות הצבא הצרפתי.
נחתת הקוטב של מאדים

מבנה הנחתת

רוחבה ואורכה של הנחתת היה 3.6 מטרים וגובהה 1.06 מטרים כאשר הרגליים והלוחות הסולאריים היו פרושים.

המשימה

המשימה תוכננה כחלק מתוכנית מרס סרוויור 98 יחד עם מקפת האקלים של מאדים, כדי לספק מידע אודות מאדים מהקרקע. מדענים חשדו כי בקוטב הדרומי של מאדים מצויה כמות קרח גדולה תחת שכבה דקה של אבק.

מהלך המשימה

נחתת הקוטב של מאדים שוגרה ב-3 בינואר 1999, 20:21:10 UTC על ידי נאס"א מ-SLC-17B שבנמל החלל קייפ קנוורל, על גבי משגר דלתא 2. שלבי המשגר פעלו 47.7 דקות עד שהשלב השלישי והאחרון (Star 48) הכניס את הנחתת למסלול שהוביל אותה למאדים. במשך 11 חודשי המסע אל מאדים, הנחתת נעה במהירות של 6.9 ק"מ לשנייה.

הגעה למאדים ואיבוד קשר

ב-3 בדצמבר 1999 הגיעה הנחתת למאדים ומפעילי המשימה התכוננו לביצוע הנחיתה. ב-14:39:00 UTC מגן הנחתת הושלך והתקשורת עם הנחתת, שעד כה הועברה באמצעות מערכת קשר שהייתה על המגן, הופסקה והייתה אמורה להתחדש עם נחיתת הנחתת. 6 דקות לפני החדירה לאטמוספירה, מנוע קטן הופעל למשך 80 שניות והביא את הנחתת למצב שבו מגן החום יספוג את החיכוך עם האטמוספירה. הנחתת חדרה לאטמוספירת מאדים ב-20:10:00 UTC במהירות של 6.9 ק"מ לשנייה והייתה אמורה לנחות ב-76°S 195°W ולאחר מכן ליצור קשר עם כדור הארץ ב-20:39:00 UTC. בזמן שנקבע אף שדר לא הגיע מהנחתת וניסיונות ליצור איתה קשר לא הצליחו.
השדר האחרון מנחתת הקוטב התקבל ב-3 בדצמבר 1999, 14:39:00 UTC, רגע לפני הפרדת המגן של שלב השיוט ולפני והחדירה לאטמוספירה. המארס גלובל סרוויור ניסה לצלם את אתר הנחיתה המשוער של הנחתת ובשלב ראשון אותר בתמונות עצם שנחשד כנחתת הקוטב. לפי תמונות שנלקחו על ידי המקפת לסקר מאדים התברר כי העצם שצולם לא היה הנחתת. גם היום לא ידוע מיקומה המדויק של הנחתת.
סיבת איבוד הקשר אינה ידועה. צוות ועדת החקירה הגיע למסקנה כי ככל הנראה חיישני הנחתת זיהו בטעות תנודות, שנוצרו מפרישת רגלי הנחתת, כנחיתה על הקרקע. כתוצאה מכך מנועי ההאטה של הנחתת חדלו לפעול בגובה של כ-40 מטרים מפני הקרקע והיא פגעה בפני השטח במהירות גבוהה והתרסקה.
אובדן הנחתת התרחש חודשיים וחצי בלבד לאחר איבוד מקפת האקלים של מאדים ובכך תוכנית מארס סרוויור 98 נכשלה וגרמה לביטולה של תוכנית מארס סרוויור 2001.

חלל עמוק 2

הנחתת נשאה עימה שתי גשושיות קטנות (חלל עמוק 2 A ו-B) שמטרתן הייתה להשתחרר מהנחתת לפני הנחיתה, לפגוע בקרקע במהירות גבוהה ולחדור לתוכה, לעומק של כמטר. ניסיונות ליצור קשר עם הגשושיות לא הצליחו.
סל מטבעות

הרכב הסל

ההרכב הראשון של הסל שהיה בשימוש בשנים 1976–1977 והוא הכיל חמישה מטבעות: דולר אמריקני, מארק גרמני, לירה שטרלינג, פרנק צרפתי וגילדר הולנדי. סל זה היה בשימוש עד אוקטובר 1977.
החל מ-1 באוגוסט 1985 סל המטבעות בישראל הורכב מערכם המשוקלל של ארבעה מטבעות אל מול השקל: דולר אמריקני, לירה שטרלינג, ין יפני ואירו (עד תחילת השימוש החשבונאי באירו ב-1999: פרנק צרפתי ומרק גרמני). מטבעות אלו נבחרו בגלל הדומיננטיות שלהם בסחר החוץ של ישראל. מדי שנה בסוף אפריל נקבע מחדש חלקו היחסי של כל מטבע בסל המטבעות על פי חלקו בסחר החוץ של ישראל בשנה שלפני כן ועל פי שערי החליפין אל מול השקל.
בשנת 2006 הרכב סל המטבעות היה: 65.65 אחוזים דולר אמריקני, 22.94 אחוזים אירו, 5.73 אחוזים ין ו-5.68 אחוזים לירה שטרלינג.

היסטוריה

ב-19 ביולי 1976 הונהג סל מטבעות על פי הרכב היצוא הישראלי באותו הזמן. בעקבות המהפך הכלכלי בוטל סל המטבעות באוקטובר 1977 והונהגה מדיניות של "ניוד מנוהל" שכוונה כלפי הדולר ובפועל תרמה ליצירת ההיפר אינפלציה. כחלק מתוכנית הייצוב הונהג שער חליפין קבוע כלפי הדולר ביולי 1985 וב-1 באוגוסט 1986 הונהג שער חליפין חדש. מאז משתנה סל המטבעות על פי בדיקה של הרכב הייצוא הישראלי הנעשית פעם בשנה.

ניהול מדיניות מוניטרית על פי סל המטבעות

בין השנים 1991 ו-2005 נוהלה בישראל מדיניות שער החליפין של "ניוד מנוהל" בה בנק ישראל התיר לערכו של השקל להשתנות בהתאם לכוחות השוק, אך רק בתחומה של רצועת האלכסון - רצועה אלכסונית על פני גרף של ערך השקל במונחי סל המטבעות לאורך זמן. ברגע שערך השקל הגיע אל גבול הרצועה בנק ישראל מתערב בביקוש או בהיצע המטבע הזר או השקל והחזיר את השקל לגבול הרצוי. רצועת האלכסון גדלה במהלך השנים כך שבעוד שבשנים הראשונות התערב בנק ישראל בשער החליפין הרי מ-1997 הוא נמנע מהתערבות בשער. ב-2005 בוטלה רצועת הניוד לאחר שהפכה לחסרת משמעות בשל רוחבה הגדול - 60%.

ביטול סל המטבעות

ב-16 באפריל 2007 הודיע דובר בנק ישראל כי החל מ-1 במאי 2007 לא יפרסם עוד את שערו של סל המטבעות, הואיל ו"שער סל המטבעות אינו משמש עוד לצורכי מעקב או ניתוח".

בסין

המטבע של הרפובליקה העממית של סין, הז'נמינבי ("יואן"), מוצמד מאז שנת 2005 לסל מטבעות. הבנק המרכזי של סין פרסם שסל המטבעות כולל את הדולר, האירו, הין היפני והוון הדרום-קוריאני, וכן, במידה מופחתת הלירה שטרלינג, הבאט התאילנדי והרובל הרוסי; עם זאת ההרכב המדויק של סל המטבעות לא פורסם. שער המטבע מוגבל לרצועה צרה של 0.3% מסביב לערכו של הסל.
דפנה (קיבוץ)

היסטוריה

מייסדי קיבוץ דפנה היו עולים מליטא, גרמניה ופולין שהתארגנו לקבוצה במסגרת הקיבוץ המאוחד וישבו החל משנת 1932 בגבעת מיכאל שליד נס ציונה. כעבור 7 שנים, כשהיא מונה כמעט 250 נפש, נערכה קבוצת ההתיישבות לעלייה לקרקע בצפון עמק החולה, וב-3 במאי 1939 הוקם הקיבוץ במקומו הנוכחי כחלק ממבצע חומה ומגדל וכראשון מבין מצודות אוסישקין. בתחילה נקרא שמו "מצודת אוסישקין א'" אך לאחר התנגדות התושבים שונה שמו ולבסוף נקרא כשם העיר הקדומה "דפנה" ששכנה באזור בתקופה ההלניסטית. יוספוס מתאר את האזור "והאגמים אשר לו (מצפון) משתרעים עד דפני. ושם ארץ מעיינות-מים אשר מהם יוצא הנהר המכונה 'הירדן הקטן', ומימיו נופלים אל הירדן הגדול" ומכאן נבחר שמה.
לאחר עלייתו על הקרקע ניסה הקיבוץ לפתח ענפים שונים ומגוונים כבסיס כלכלי, אחד מהם היה גידול קנאביס לצרכים תעשייתים.
בשל מיקומו ליד הגבול, סבל היישוב מהתקפות רבות במשך שנות קיומה של מדינת ישראל. מספר פעמים (בין היתר במלחמת השחרור ומלחמת לבנון הראשונה) פונו הילדים מן הקיבוץ. פעמים רבות ירדה אוכלוסיית דפנה למקלטים עקב הפגזות או ירי קטיושות.
משנת 2000 עבר הקיבוץ שינוי ומתנהל בצורה המאפשרת לחבריו לקבל את רוב השכר אליהם תוך שמירה על רמת מעורבות הדדית התומכת בחלשים, צורת התנהלות הנקראת "קיבוץ מתחדש". אוכלוסיית הוותיקים, וביניהם מייסדי הקיבוץ, ממשיכה להתנהל בצורה הישנה בערבות של כלל החברים.
בראשית המאה ה-21 החלה הקמת הרחבה קהילתית במקום, ובשנת 2006 הושלמו בתיה הראשונים והמשפחות הראשונות נכנסו אליהם.
שבתות וחגים (שיר)

התקבלותו

השיר מתייחס לחוויית בדידות בשבתות ובחגים של הדוברת. לכאורה, של אישה המנהלת רומן עם גבר נשוי ונותרת לבד במשך רוב הזמן. אולם התקבלותו של השיר מיוחסת לאוניברסליות שלו ולהתאמתו לציבור נרחב שמסיבות שונות חש בודד. בחברה האנושית המוכוונת למשפחתיות וקבוצתיות, מהווה הבדידות מועקה כבדה הנופלת בחלקם של אנשים שמסיבות שונות אין להם בני זוג או משפחה, או שאינם יכולים להיראות עמם מסיבות חברתיות שונות.
 חוויית הבדידות המתוארת והזדהותה של רביץ כלסבית, שנים לאחר יצירת השיר, תרמה להתקבלותו בספרות להט"ב.
F1 DKW

F1 DKW היא מכונית משפחתית קומפקטית אשר יוצרה על ידי חברת DKW הגרמנית בין השנים 1931–1932. יוצרו כ-4,000 יחידות שהיוו 8% מכלי הרכב הממונעים שנמכרו בגרמניה בשנים 1931–1932.
ה-F1 DKW הוצג לראשונה בתערוכת הרכב בברלין בפברואר 1931 (מנוע 494 סמ"ק), כשגוף הרכב עשוי מפלדה, בניגוד לרכבים שיוצרו בתקופה, כשגוף הרכב היה עשוי מעץ.

F1 DKW על בול שהונפק בגרמניה

בשנת 1982 הופיעה המכונית F1 DKW על בול, שהונפק בגרמניה, (דגם דו מושבי).
גאוצ'יטו חיל

גאוצ'יטו חיל (בספרדית: Gauchito Gil) הוא כינויו של אנטוניו ממרטו חיל נונייס (Antonio Mamerto Gil Núñez; שנות ה-40 של המאה ה-19 - 8 בינואר 1878), גיבור עממי ארגנטינאי.

ביוגרפיה

חיל נולד בפאי אוברה, בסמוך למרסדס שבפרובינציית קוריינטס. לפי הפולקלור המקומי, הוא היה גאוצ'ו שניהל רומן עם אלמנה עשירה, למורת רוחם של אחיה ושל השריף המקומי, שהיה בעצמו מאוהב בה. לאחר שהשריף האשים אותו בשוד, נמלט והתגייס לצבא, שנלחם באותה העת בפרגוואי במסגרת מלחמת הברית המשולשת.
עם סיומה של המלחמה שב לכפרו כגיבור, אך זמן קצר אחר כך נקרא שוב לצבא. מאחר שעייף מהקרבות, לא התייצב לשירות. בתקופה בה נמלט מהצבא פעל כרובין הוד מקומי, גנב מהעשירים לטובת העניים. בסופו של דבר נתפס בידי המשטרה ונתלה מרגליו מעץ חרוב. לפי האגדה, אמר לשוטר שעמד להוציאו להורג כי בנו של השוטר חולה מאוד, וכי יבריא רק אם השוטר יתחנן בפני חיל כי יצילו. השוטר לא עשה זאת, שיסף את גרונו של חיל, וכששב לביתו גילה כי בנו אכן חולה מאוד. השוטר נשא תפילה וביקש כי חיל יציל את בנו, והבן הבריא. השוטר דאג להביא את חיל לקבורה נאותה, והפיץ את סיפור הנס.
גאוצ'יטו חיל הפך עם השנים לגיבור לאומי ולקדוש בקרב תושבי צפון ארגנטינה, ובעיקר בקוריינטס, פורמוסה, צ'אקו וסנטה פה. רבים עולים לרגל לקברו ומבקשים ממנו לסייע להם, ומדי 8 בינואר, הוא יום מותו, נערך פסטיבל מיוחד. מנהג נוסף שרווח עם השנים הוא הקמת מקדשים קטנים בצדי הדרכים, הכוללים דגלים אדומים. מנהג זה רווח גם באזורים נוספים בארגנטינה - צפון-מערב ארגנטינה, קוז'ו ופטגוניה.
יחסי בהוטן–שווייץ

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים שבין שווייץ לבהוטן התחילו בשנות החמישים של המאה העשרים במגעים אישיים בין המלך הבהוטני ג'יגמה דורג'י ואנגצ'וק עם תעשיין שווייצרי בשם פריץ פון שולתס-רכברג. שולתס-רכברג השקיע בבהוטן כסף רב ויחד עם ממשלת שווייץ החל לבנות תוכניות שיתוף פעולה בפיתוח בהוטן.
במהלך שנות השישים והשבעים של המאה העשרים, ארגוני סיוע פרטיים שווייצרים הוציאו לפועל את התוכניות ומ-1978 התערבה הממשלה השווייצרית בהוצאה לפועל עצמה של התוכניות. בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, הפכה שווייץ לאחת מארבע התורמות הגדולות ביותר לבהוטן בכל רחבי העולם.
שיתופי הפעולה בין שתי המדינות ממשיכים למשך זמן רב. בשנת 2012 התגוררו בבהוטן 17 אזרחי שווייץ.
לולאה חוזרת

לולאה חוזרת (באנגלית: Loopback) הוא מונח המתייחס לניתוב של אותות אלקטרוניים, זרם מידע או חזרה של אובייקטים למקור ללא טיפול ועריכה מכוונת. לולאה חוזרת היא בעיקר שיטה לבחינת תקשורת מערכות העברה.
ישנם מימושים רבים של לולאה חוזרת. מימוש יכול להיות ערוץ תקשורת עם נקודת קצה אחת בלבד. כל מסר היוצא מהתחנה נקלט מיד חזרה באותה תחנה דרך אותו ערוץ.
כאשר מערכת (כמו מודם) עושה שימוש בעיבוד אנלוגי-דיגיטלי, ישנה הבחנה בין לולאה אנלוגית חוזרת ולולאה דיגיטלית חוזרת כאשר האות מעובד לדיגיטלי לפני שהוא עבור התמרה חזרה לאנלוגי וחוזר למקור.
במערכות Unix לולאה חוזרת מכונה בדרך כלל  lo או lo0
במספר סטנדרטים של IETF הכתובת 127.0.0.0/8 של IPv4 (או 1:: במונחי IPv6) שמורה לביצוע לולאה חוזרת. הנפוצה מביניהן היא 127.0.0.1
יהדות סיביר

יהדות סיביר היא קהילה יהודית גדולה במרכז אסיה הממוקמת בסיביר הנמצא כיום בשליטת הפדרציה הרוסית.
היהודים הראשונים שישבו בסיביר היו שבויי מלחמה ממלחמת רוסיה-פולין (1632-1634). בסוף המאה ה-17, הוגלו לסיביר יהודים רבים ממוסקבה.
במאה ה-19 הוקמו קהילות יהודים שהוגלו לסיביר אך יהודים חופשיים לא הורשו לשבת בסיביר שכן היא הייתה מחוץ ל"תחום המושב".
החל משנת 1836, במשך כשנה, הוקצו אדמות מאדמת סיביר להתיישבות חקלאית של יהודים, עד שהדבר הופסק בהוראת הצאר ניקולאי הראשון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היגרו יהודים רבים מאירופה לסיביר, ואף הקימו במקום מספר ארגונים ומפלגות. כמו כן, פעלה במקום התנועה הציונית, אך פעולותיה הופסקו בשנות ה-20, בהוראת השלטון הקומוניסטי.
בשנת 1900 חיו בסיביר כ-34,000 יהודים ובשנת 1926 חיו בסיביר כ-33,000 יהודים. הירידה במספר נובעת בעיקר מחזרת היהודים לארצות מוצאם, מעבר לרוסיה האירופית וכן בעקבות הגירה לארצות הברית ולארץ ישראל (מעטים). בשנת 1928 הכריזו הרוסים על הקמת המחוז היהודי האוטונומי בסיביר, אך כיום מתגוררים בו מעט מאד יהודים.
בימי מלחמת העולם השנייה גדלה הקהילה באופן משמעותי, בעיקר בעקבות שליחת אסירים רבים מרחבי ברית המועצות לסיביר, ובריחת יהודים רבים מאירופה מפני גרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו יהודים רבים את סיביר, חלקם למדינת ישראל. בשנות ה-70 ומאוחר יותר בשנות ה-90 היגרו יהודים רבים מסיביר למדינת ישראל ולארצות הברית.
על-פי ההערכות, מתגוררים כיום בסיביר כמה עשרות אלפי יהודים, אך המספרים משתנים כל העת וכן הגדרת היהודים באזור זה היא בעייתית ביותר.
La Bamba (שיר)

גרסאות כיסוי

השיר נודע בעיקר בגרסת הרוק אנד רול של ריצ'י ואלנס משנת 1958 אשר זכתה להצלחה רבה ברחבי העולם. השיר בגרסה של ואלנס היה השיר הראשון (והיחיד עד היום) המושר בשפה הספרדית אשר הגיע למקום הראשון במצעד האמריקני. ואלנס פרסם לראשונה את השיר בהיותו בן 17, כאשר שנה לאחר מכן נהרג בתאונת מטוס קל במדינת איווה יחד עם המוזיקאים באדי הולי וג.פ. (The Big Bopper) ריצ'רדסון.
הגרסה של ואלנס לשיר מדורגת במקום ה-345 ברשימת 500 השירים הגדולים של כל הזמנים של המגזין "רולינג סטון", והוא השיר היחידי ברשימה שלא מושר באנגלית. 
לאורך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים בולטים רבים, בהם הגרסה של להקת לוס לובוס אשר שימשה בתור שיר הנושא של הסרט "לה במבה", שיצא לאור ב-1987. הביצוע של לוס לובוס הגיע באותה שנה למקום הראשון במצעדי הפזמונים האמריקני והבריטי.
בשנת 1988 פרסם הזמר וירד אל ינקוביק גרסה פרודית לשיר בשם "לזניה", העוסקת כולה באוכל איטלקי.
בארץ השיר התפרסם בשנות ה-60 וה-70 בביצועם של Los Machucambos, וכן הוקלטה לו גרסת כיסוי בביצוע שלישיית הפרברים.
מאוחר יותר, להקת אטרף הקליטה גרסה עברית בשם יום סבבה.
יאיר סהר

יאיר סהר (נולד ב-1 ביולי 1958) כיהן כנשיא בורסת היהלומים הישראלית וכיו"ר מפעלי בורסת היהלומים בשנים 2011 - 2013 . בשנת 2013 קיבל את התואר נשיא כבוד של בורסת היהלומים של ניו יורק - ה-DDC בעבור פועלו לקירוב שתי בורסות היהלומים בתקופת כהונתו כנשיא בורסת היהלומים הישראלית.
בינואר 2016 קיבל יאיר סהר את התואר נשיא כבוד לכל ימי חייו של בורסת היהלומים הישראלית.

צעירותו והשכלתו

יאיר סהר נולד והתחנך בתל אביב. הוא למד חשמל בתיכון אורט סינגלובסקי ושירת בצבא כמדריך בפנימיית חיל חימוש. בראשית שנות השמונים פתח משרד לביקוע יהלומים. עם המעבר לביקוע בלייזר המשיך לעסוק בביקוע בסיוע חמש מכונות לייזר. בהיותו בן 26 החל לנסוע לבלגיה לרכוש יהלומי גלם, ובהמשך החל לעסוק גם בייצור. 
ב-1999 נכנס לשותפות עם היהלומן מוטי עבו. השניים הקימו את "סהר עתיד יהלומים בע"מ'", העוסקת בייצור יהלומים בישראל ויצוא באמצעות מנהלי מכירות ונציגויות בארצות הברית ובהונג קונג. החברה מעסיקה כ-40 עובדים בישראל וכן עובדים בחו"ל - כולם ישראלים. החברה נמנית עם מקבלי הסייט של ה-DTC – חברת הסחר של ספק הגלם המרכזי בעולם – דה בירס, ועם לקוחות הליבה הראשונים של חברת הארי וינסטון, האחראית לשיווק 40% מתפוקת מכרה היהלומים דיאביק. 
בשנת 2009 קיבלה חברת "סהר עתיד" את התואר יצואן מצטיין של מדינת ישראל מידי נשיא המדינה, שמעון פרס.

תפקידים בענף היהלומים הישראלי

את פעילותו הציבורית בענף היהלומים התחיל יאיר סהר בגיל 35. הוא כיהן במגוון רחב של תפקידים ציבוריים בבורסת היהלומים הישראלית, בהתאחדות תעשייני היהלומים בישראל ובמכון היהלומים הישראלי. בין היתר מילא תפקידים מובילים ובהם המשנה לנשיא הבורסה, סגן הנשיא, חבר נשיאות, גזבר ויושב ראש של ועדות רבות העוסקות בקביעת מדיניות וסדר היום המורכב והמגוון בבורסת היהלומים הישראלית. בנוסף כיהן כיו"ר ועדת הכספים של הבורסה, חבר נשיאות וחבר בוועדות שונות בהתאחדות תעשייני היהלומים וכדירקטור במכון היהלומים הישראלי וחבר בוועדות השונות של המכון.
ביולי 2011 נבחר יאיר סהר לכהונת נשיא בורסת היהלומים הישראלית ויו"ר מפעלי בורסת היהלומים. 
במקביל לכהונתו כנשיא הבורסה מכהן יאיר סהר כדירקטור במכון היהלומים הישראלי וכחבר בוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים.

חיים פרטיים

יאיר סהר מתגורר ברמת גן, נשוי למיכל ואב לשני בנים ושתי בנות.
תוכנית המצפים בגליל

תוכנית המצפים בגליל היא תוכנית רחבת היקף להקמת יישובים יהודיים בגליל בשנים 1979‏-1980 (ממשלת בגין). התוכנית כונתה בציבור "ייהוד הגליל". במסגרת התוכנית הוקמו בפרק זמן קצר מספר גדול של יישובים יהודיים קטנים, אשר כונו מצפים. 
החלטת הביצוע למפעל המצפים התקבלה באפריל 1979, בישיבת הוועדה להתיישבות המשותפת לממשלת ישראל ולהסתדרות הציונית העולמית. ההחלטה אישרה הקמת 30 מצפים בטווח של 6–8 חודשים. לפי יוזמיה, מטרת התוכנית הייתה לפרוס אוכלוסייה יהודית ברחבי הגליל ההררי כדי להגדיל את אחוז היהודים בגליל ולמנוע זליגת תושבים ערבים אל אדמות מדינה באזור. 
התוכנית מומנה בעיקר על ידי המחלקה להתיישבות של ההסתדרות הציונית. 
בשלב ראשון אויש כל מצפה על ידי 7–15 משפחות שהתגוררו במבנים זמניים. חלק מהיישובים תוכננו עבור אוכלוסייה שחיפשה מסגרת מסוימת של איכות חיים. 
בפועל עד 1981 אוכלסו 26 מצפים.

חלוקת המצפים

המצפים חולקו בין תנועות ההתיישבות על פי מפתח פוליטי וחלוקה זאת הביאה לתלונות קיפוח מצד בני מושבים בגליל. משלא נענו דרישותיהם, פלשו גרעינים של בני מושבים לשני מצפים, צבעון וטל אל. לבסוף הובטח לבני המושבים שלושה מצפים והם פינו את המצפים אליהם פלשו. בעקבות זאת, דאגו בתנועות הקיבוציות לשלוח כוחות חלוץ לאייש מצפים שלהם בהקמה, כדי למנוע פלישות נוספות.
בייס (פוליטיקה)

בפוליטיקה, המונח "בייס" (בעברית: "בסיס") מתייחס לקבוצת בוחרים שנוטה לרוב להצביע למפלגה אחת ולמנהיגיה. לעיתים רחוקות מצביעי הבייס בוחרים במועמדים אחרים. מנהיג מפלגה בדרך כלל נבחר על ידי חברי המפלגה מכיוון שהוא מייצג באופן אישי את מדיניותה בנוגע לסוגיות עקרוניות. מצביעי הבייס יתמכו בו כדי לחזק את משקלה של המפלגה בפרלמנט.
מקור המונח בארצות הברית, שם הוא מסמן את בסיס הבוחרים האדוק של כל אחת מהמפלגות הגדולות. מונח דומה הוא "גרעין בוחרים", ציבור מצביעים השומר נאמנות לאחד המחנות הפוליטיים.

בישראל

השימוש במונח "בייס" בישראל הפך נפוץ לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
שימוש רווח במונח זה מתייחס לציבור התומכים במפלגת הליכוד ובבנימין נתניהו. למשל, בנאום של אהוד ברק ב-17 ביולי 2018 הוא ייחס למצביעי נתניהו עמדות של ימין קיצוני, וכינה את מצביעי הבייס "קומץ זעיר מתמרן מנהיג חלש, לחוץ ולחיץ."
חבר הכנסת משה מזרחי כינה את הבייס של הליכוד "אנשים שהולכים אחרי נתניהו כשוטים ועיוורים", ולהערכתו בייס זה מונה כ-30 אחוז ממצביעי הליכוד.
בהקשר אחר, אורלי לוי-אבקסיס התייחסה לגרעין הבוחרים של מפלגתה: "יש לנו בייס של חמישה מנדטים שהולכים איתנו, וכל הפיצולים והחיבורים לא מזיזים אותם."
רן ברץ מנתח במאמר במקור ראשון את דפוסי ההצבעה של הבוחר הישראלי. לדבריו, אחד ה"סודות" החשובים ביותר בפוליטיקה הוא שההצלחה בבחירות נובעת בעיקר מאחוז הצבעה גבוה בבייס, ומשקלו גדול יותר ממשקלם של בוחרים שעוברים ממפלגה אחת לשנייה.
השימוש במושג התפשט גם למקומונים בישראל, בהם נעשה שימוש רב לאחר הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2018), בהתייחס לסיעות שהתמודדו בבחירות אלה.
בלון נ"מ

בלון נ"מ הוא בלון גדול הנישא באוויר, מחובר בכבלי מתכת, שמטרתו להגן מהתקפות כלי טיס מנמיכי טוס. חלק מגרסאות הבלון הסתמכו על התנגשותו של כלי הטיס בכבלים, וחלק נעזרו בחומר נפץ שהתפוצץ עם מגע כלי הטיס בכבלים, וכך הסב נזק נוסף לכלי הטיס התוקף.

מלחמת העולם השנייה

בשנת 1938 החלו הבריטים לערוך ניסויים במטרה לבדוק את יעילותם של בלונים בהגנה על ערים ואזורים תעשייתיים מפני מתקפה אווירית. מטרתם של הבלונים הייתה להפריע לטיסתם של מטוסי צלילה אשר טסו בגובה של עד 1,500 מטרים, ולהכריח אותם לטוס גבוה יותר, על מנת להכניסם לטווח הירי של תותחי הנ"מ הבריטים. עד אמצע שנת 1940 הוצבו בבריטניה כ-1400 בלונים, שליש מהם מעל בירת אנגליה, לונדון.
היכולות הטכניות הגבוהות של מטוסי הלופטוואפה הגרמניים הצליחו למזער את השפעת הבלונים, במיוחד לאחר החלפת רוב מטוסי הצלילה הגרמנים במפציצים מגובה רב. הבלונים הוכיחו עצמם כיעילים בצורה חלקית כהגנה נגד טילי הV-1 הגרמניים, אשר טסו בדרך כלל בגובה של 600 מטרים. על אף שטילים אלו צוידו בחותכי כבלים בכנפיהם, מעריכים היום כי הבלונים הצליחו להפיל 231 טילי V-1, מתוך כ-10,000 שנורו לעבר אנגליה.
מפציצים רבים צוידו באביזרים שניסו להתמודד עם בלוני הנ"מ באמצעות חיתוך הכבלים. מטוסי הלופטוואפה צוידו בהתקן אשר הורכב על כנף המטוס, אשר גרם לפיצוץ קל ברגע המגע עם כבלי הבלון אשר הניע להב שחתך את כבלי הבלון. התקן זה היה יעיל מאוד נגד בלוני הנ"מ של בעלות הברית. גם מטוסי כוחות בעלות הברית השתמשו בחותכי כבלים דומים, אך השתמשו בהם פחות לאור העובדה שהגרמנים מיעטו להשתמש בבלוני נ"מ, והסתמכו יותר על תותחי נ"מ כהגנה נגד מטוסי בעלות הברית.
בשימוש לא זהיר, יכלו בלוני הנ"מ לגרום לנזק רב. במהלך שנת 1942 התקינו כוחות אמריקאיים וקנדיים מספר בלוני נ"מ בגבול ארצות הברית-קנדה, על מנת להגן על אזור תעשייתי רגיש וחיוני למאמץ המלחמתי. במהלך סערה השתחררו הכבלים של אחד הבלונים, פגעו בקווי חשמל, וגרמו להפרעות משמעותיות ביכולות הכרייה והייצור של אותו אזור. להערכת בעלות הברית, ייצור של כ-400 טון פלדה ירד לטמיון עקב תאונה זו.