דיני נאמנות

נאמנות היא זיקה לנכס שעל פיה חייב נאמן להחזיק או לפעול בנכס לטובת נהנה או למטרה אחרת. לדיני הנאמנות יש שני היבטים עיקריים: האחד הוא ההיבט הקנייני, של מהות הזיקה בין הנכס לנאמן ובין הנכס לנהנה; השני הוא ההיבט החיובי, של מערכת היחסים בין הנאמן לנהנה וביניהם לבין אחרים.

סיווג דיני הנאמנות

המשפט האזרחי מחולק, ככלל, לשני תחומים: דיני חיובים ודיני קניין. הזכות שבחיוב היא זכות אישית, in personam, בעוד הזכות הקניינית היא זכות כלפי כולי עלמא, in rem. עם זאת, קיימים במסגרת המשפט האזרחי מספר תחומי דין הכורכים בתוכם סוגיות של חיובים וקניין גם יחד. עם תחומים אלו נמנים דיני חדלות הפרעון, דיני הירושה ודיני האמונאות (fiduciary law). דיני הנאמנות קשורים באופן הדוק לדיני האמונאות, אם כי הם נפרדים: כל נאמן הוא גם אמונאי; לא כל אמונאי הוא נאמן. בנאמנות, תמיד קיים נכס כלשהו, המהווה את מושא הנאמנות. לעומת זאת, דיני האמונאות עוסקים גם בנושאים לא-כלכליים, כגון מערכות יחסים של עורך דין-לקוח, רופא-מטופל ואפוטרופוס-חסוי. דיני האמונאות, כמו דיני הנאמנות, הם חלק מדיני היושר (equity).
לעיתים, בפרט בבריטניה, נשמעת האמירה שדיני הנאמנות הם חלק מדיני הקניין. היסטורית, דיני הנאמנות אכן התפתחו סביב הסוגיה של טיב הזכויות הקנייניות כלפי נכס הנאמנות – זכות הבעלות של הנאמן לצד זכותו הקניינית שביושר של הנהנה. עם זאת, הגדרה של דיני הנאמנות כחלק מדיני הקניין בלבד מחמיצה את החיובים האישיים (האובליגטוריים) הקיימים בין הנאמן לשאר הצדדים ליחסי הנאמנות. דיני הנאמנות עוסקים בזכות אובליגטורית הכרוכה ומשולבת עם זכות קניינית. זו דוגמה לדואליות המאפיינת את דיני היושר בכללותם.

מהות הנאמנות

חיוב משפטי "רגיל" אינו חיוב שבנאמנות. בחיוב רגיל, צד אחד (החייב) חייב נכסים או ביצוע פעולה לצד שני (הנושה). לנושה יש זכות אובליגטורית, ללא רכיב קנייני, לכך שהחיוב יתקיים. אם החייב אינו מקיים את חיובו, הנושה יכול לתבוע אותו ולזכות בתוכן החיוב, ככל שתתקבל תביעתו. כאשר החייב אינו מסוגל לבצע את החיוב, עקב היותו חדל פרעון, הנושה יאלץ להיכפף למשטר חדלות הפרעון, הקובע בין היתר שנכסי החייב יחולקו בין הנושים בשיעור שווה. פירוש הדבר הוא שכל נושה רגיל, שאין לו זכות קניינית כלפי נכסי החייב, יזכה לקבל רק שיעור חלקי מחובו ולעיתים קרובות, מאום. החיוב הרגיל, שאינו בנאמנות, הוא ברירת המחדל המשפטית. הלוואה, חשבון בנק, אגרת חוב, המחאה, תגמולי ביטוח, דמי שכירות, תשלום עבור רכישת נכס, פיצוי בנזיקין – כל אלו הם חיובים רגילים.
לעומת זאת, הנאמנות היא מערכת מורכבת יותר של זיקות משפטיות. היחוד שבנאמנות הוא כפול: ראשית, במישור של דיני החיובים, in personam, המסדיר את הזיקות בין הנאמן לבין אנשים אחרים (כגון הנהנה ויוצר הנאמנות) ובינם לבין עצמם. בניגוד לדיני החיובים הרגילים, מערכת היחסים האמונאית מטילה על הנאמן מספר חובות מיוחדות וקפדניות, במרכזן חובת הנאמנות (duty of loyalty). זו אוסרת על קיומו של ניגוד עניינים בין האינטרס של הנהנה לאינטרס של הנאמן או של כל צד שלישי. לנאמן אסור לחלוטין להפיק טובת הנאה מהנאמנות, אפילו אם לא נגרם לנהנה כל נזק מכך. אם הנאמן הפר חובה זו, מערך נרחב של סעדים זמין נגדו. סעדים אלו נשענים רובם על סעד החשבון (account of profits), המחייב את הנאמן לדווח על כל טובת הנאה שהופקה ולהחזירה לנאמנות. סעדים אלו משתייכים גם לתחומי דין נוספים, כגון דיני עשיית עושר ולא במשפט.
שנית, לנהנה יש גם זכות מעין-קניינית כלפי נכס הנאמנות. אל הזכות האישית מתווספת ונקשרת זכות in rem. לנהנה אין זכות בעלות על הנכס; זו נמצאת לרוב בידי הנאמן. אולם, זכותו של הנהנה היא זכות קניינית שביושר (equitable proprietary claim). מחד גיסא, זכות זו אינה זכות קניין מלאה תחת דיני הקניין; מאידך גיסא, היא חזקה יותר מזכות לפי דיני החיובים גרידא. לזכות הקניינית שביושר יש מספר נפקויות רבות-עוצמה. כך, לדוגמה, אם הנאמן נקלע לחדלות פרעון, נכס הנאמנות לא נכלל במאסת הנכסים העומדים לחלוקה לנושיו. הנהנה אינו מוכפף לדיני חדלות הפרעון, אלא זכאי לקבל לידיו את נכס הנאמנות. ההגנה הקניינית על זכויות הנהנה מחוזקת גם לפי קביעת חוק הנאמנות כי "אין לרדת לנכסי הנאמנות אלא בשל חובות המוטלים עליהם או הנובעים מפעולות הנאמנות." נכסי הנאמנות הם מאגר כלכלי עצמאי, החסין מפגיעה בו בשל חובות הנאמן (ובנסיבות מסוימות, גם בשל חובות הנהנה); רק חובות שנוצרו עקב קיומה של הנאמנות עצמה מאפשרים ירידה לנכסי הנאמנות לשם סיפוקם. נפקות נוספת של הזכות הקניינית שביושר מתבטאת במצב בו נכס הנאמנות יצא מידי הנאמן שלא כדין (למשל, ללא תמורה מספקת). במקרה זה, ייתכן ותקום לנהנה זכות עקיבה (tracing) אחר הנכס והוא יהיה זכאי להוציאו מידי הצד השלישי, שהפך בינתיים לבעליו לפי דין.
מבחינה מעשית, לא תמיד יש צורך להבחין בין הסעדים האובליגטוריים לסעדים הקנייניים העומדים לנהנה. לדוגמה, אם הנאמן עשה רווח לעצמו מתוך נכסי הנאמנות, הנהנה זכאי לתבוע רווח זה מהנאמן. כאשר הנאמן אינו חדל פרעון, התוצאה לגבי הנהנה תהיה לרוב זהה בין אם יוחלט שיש לו זכות קניינית כלפי הרווח ובין אם יוחלט שהנאמן חייב להחזיר את הרווח מכוח דיני החיובים, כגון דיני עשיית עושר ולא במשפט.

יצירת הנאמנות

נאמנות נוצרת על פי חוזה, על פי כתב הקדש או על פי חוק.
המסמך היוצר את הנאמנות עשוי להיות מכונה "כתב הנאמנות" או "שטר הנאמנות" (trust instrument או deed of trust).
כאשר נאמנות נוצרת על פי חוזה, על הנאמן עצמו להיות צד לחוזה. זאת, לאור העובדה שבמסגרת יחסי הנאמנות מוטלים על הנאמן חיובים כבדי-משקל, אשר נדרשת הסכמתו של הנאמן להיות כפוף להם. בנאמנות על פי חוזה מתאפשר לצדדים חופש נרחב לעצב את תנאי הנאמנות לפי רצונם. ניתן להתנות על הוראות חוק הנאמנות, פרט למספר הוראות קוגנטיות החלות על כל נאמנות.
בנאמנות מכוח הדין, לעומת זאת, לא תמיד נדרשת הסכמת הנאמן. כך, למשל, נאמנות קונסטרוקטיבית מתקיימת כאשר הנאמנות לא נוצרה באופן מפורש, אלא נלמדת מנסיבות המקרה שלפיהן לצד אחד יש זכות קניינית מסוימת בנכס, על אף שצד אחר הוא הבעלים החוקי שלו. לדוגמה, אדם ששילם את מלוא התמורה עבור דירה, שטרם נרשמה על שמו במרשם המקרקעין, עשוי להיחשב לנהנה של נאמנות קונסטרוקטיבית, שהנאמן שלה הוא בעל הדירה הנוכחי. הסוגיה תתעורר, לדוגמה, אם בעל הדירה הנוכחי נכנס להליך חדלות פרעון אחרי שהתמורה שולמה לו ולפני שזהות הבעלים שונתה במרשם המקרקעין. בדרך כלל, נאמנות על פי חוק אינה נוצרת ישירות מכוח החקיקה עצמה. במקום זאת, החקיקה מסמיכה גוף מסוים (לרוב, בית המשפט) ליצור את הנאמנות ולמנות את הנאמן. עם הנאמנים מכוח הדין נמנים המפרק, כונס הנכסים, בעל התפקיד בהבראת חברה, מנהל העזבון, האפוטרופוס וכל נאמן אחר שבית המשפט ממנה שלא מכוח חוזה או הקדש.
נאמנות יכולה להיווצר גם באמצעות כתב הקדש. בניגוד לכריתת חוזה, אפשר שעשיית כתב ההקדש תהיה פעולה חד-צדדית, כגון הוראה בצוואה או כתב חתום בידי יוצר ההקדש לפני נוטריון. ייתכן שיווצר כתב הקדש אך לא יוגדר בו נאמן. בהתאם לכך, החוק מסמיך את בית המשפט למנות נאמן להקדש. בדומה לנאמנות על פי חוזה, גם בנאמנות על פי כתב הקדש נדרשת הסכמת הנאמן לשמש בתפקידו. בהתאם לכלל שלפיו לכל נאמנות יש נאמן, תחילת ההקדש (תחילת קיומה של הנאמנות) היא רק במועד בו מועברת השליטה בנכסי ההקדש לידי הנאמן. כאשר הקדש מסוים הוא "נאמנות שמטרתה או אחת ממטרותיה היא קידומו של עניין ציבורי", הוא מוגדר על פי חוק כהקדש ציבורי. החוק קובע שורה של כללים מפורטים בקשר לאופן הניהול והפיקוח על הקדשות ציבוריים – כללים שאינם חלים על הקדשות שאינם ציבוריים ועל נאמנויות אחרות. לשיטת הדין, הפיקוח המוגבר נדרש עקב העניין שיש לציבור הרחב באותם הקדשות.