תהילים פ"ג

מיקומו של המזמור בספר

תהילים פ"ג חותם רצף של אחד-עשר מזמורים המיוחסים לאסף. רצף זה מהווה את רובו של החלק השלישי של ספר תהילים, החלק המכונה גם "החלק האלוהיסטי" (או הפסלטריון האלוהיסטי).  
היותו של המזמור חלק מן הפסלטריון האלוהיסטי מתבטא בהיעדרות כמעט מוחלט של שם ה' מן המזמור (מלבד בפס' 17 ו-19) ובנוכחות של שם "אלוהים" גם במקומות בהם הדבר אינו נפוץ או אינו מתאים. 
המזמור הוא גם האחרון ברצף של מזמורי אסף. אלכסנדר רופא, מזהה דפוסים אופייניים למחזור מזמורים זה בדמות שימור מסורות ישראליות־צפוניות קדומות כחלק מהמזמורים. יצוין, כי גם מזמור פג, כולל התייחסויות לאירועים היסטוריים שאינם יהודאיים בלבד. זנגר מראה קשר בין המזמור לבין יתר המזמורים במחזור זה ומדגים מבחינה לשונית ותיאולוגית את הסיבה לכך שהמזמור נבחר להיות המזמור המסכם של מזמורי אסף ושל הפסלטריון האלוהי כולו.

זיהוי העמים המופיעים בפרק

בפסוקים ז'-ט' מפורט את הרכב העמים שהתאסף לטובת המלחמה כנגד עם ישראל ואלוהיו. בספר תהילים כולו מוזכרים שמות עמים קונקרטיים כאויבי ישראל רק בשני מזמורים נוספים - תהילים ק"כ ותהילים קל"ז. 
משמם של 'אׇהֳלֵי אֱדוֹם' ניתן להסיק כי מדובר על שבט נוודים המיוחסים לאדום. עמוס חכם מסביר ששבטים אלו הוזכרו ראשונים כיוון שהם האויבים הקשים ביותר לישראל במקרא כולו. 'יִשְׁמְעֵאלִים' הם השבטים המיוחסים לישמעאל בן אברהם. 'וְהַגְרִים' הם שבטים המיוחסים להגר שפחת שרה. שבטים אלו, יחד עם אהליהם, מוזכרים בכתיב אחר גם בדה"א ה 10: "וּבִימֵי שָׁאוּל עָשׂוּ מִלְחָמָה עִם הַהַגְרִאִים וַיִּפְּלוּ בְּיָדָם וַיֵּשְׁבוּ בְּאׇהֳלֵיהֶם עַל כׇּל פְּנֵי מִזְרָח לַגִּלְעָד".  נראה שבדברי הימים, כמו גם בפרקנו, ההגרים/ההגראים הם נוודים אשר פועלים בקבוצות.
קראוס טוען שסדר העמים בפסוק מוזר הן מבחינה גנאולוגית והן מבחינה גיאוגרפית ועל כן, ככל הנראה, משובש. לשיטתו, הסדר הנכון הוא "אהלי אדום ומואב" הקשורים יותר זה לזה, ולאחר מכן "ישמעאל והגרים" הקשורים אף הם זה לזה. 
זיהוי המקום שנקרא 'גְּבָל' שנוי במחלוקת כיוון שיש במקרא שני מקומות בשם זה. יש המזהים את גבל שבמזמורנו עם גבל שבלבנון, עיר נמל צידונית על החוף של פניקיה. עדות לזיהוי זה עולה מיחזקאל כז 9: "זִקְנֵי גְבַל וַחֲכָמֶיהָ הָיוּ בָךְ". אולם, גבל זו נכתבת בפתח ואילו בפרקנו, גבל נכתבת בקמץ ולכן יש הסבורים כי גבל זו היא שם מקום באיזור אדום ששמה רשום על חרס שנחשף בחפירות חשבון. חיזוק נוסף לכך מתקבל באמצעות התרגומים לארמית: בתרגום המכונה תרגום יונתן לתורה, 'בארץ אדום' מתורגם בשני מקומות אל 'בארעא דגבלא'.  תרגום ניאופיטי מתרגם באופן זה במקום נוסף. 
'עַמּוֹן' הוא עם היושב מזרחית לארץ ישראל. ו'עֲמָלֵק' הוא עם הנודד מדרום וממזרח לארץ ישראל.  'פְּלֶשֶׁת' הם יושבי פלשת, הפלשתים.  'יֹשְׁבֵי צוֹר' הם הצורים, העם היושב בחוף הים בצפון מערבה של ארץ ישראל.
"גַּם אַשּׁוּר נִלְוָה עִמָּם" משמעו: גם אשור התחבר לשאר העמים הללו והשתתף עמם במזימתם. יש אומרים כי מדובר בממלכת אשור אשר החריבה, בשלב מאוחר יותר, את ממלכת שומרון וכאן המשורר מדבר על תקופה קדומה בה המאבק בין ישראל לאשור היה עקיף בלבד ובו אשור רק סייעה בידי עמי הסביבה הקטנים בלחימתם. אולם, אחרים סבורים כי מדובר בקבוצה אחרת, קטנה וחשובה פחות מהאימפריה האשורית, המכונה אף היא 'אשור' אשר פעלה במרחב בתקופה קדומה יותר.  מבין המציעים זאת, יש הסבורים כי מדובר על שבט קטן מבני דדן: "וּבְנֵי דְדָן הָיוּ אַשּׁוּרִם וּלְטוּשִׁם וּלְאֻמִּים" (בראשית כה 3). 
יש שתי אפשרויות להבין מיהם 'בְנֵי לוֹט' המוזכרים בפסוק. אפשרות אחת היא שעמון ומואב הם בני לוט.  משמע מכאן שהם עמדו בראש הברית המתכננת להילחם בישראל ושאר העמים סייעו להם בכך. אפשרות נוספת היא שבני לוט הנזכרים כאן אינם עמון ומואב אלא שבטים אחרים המיוחסים ללוט והביטוי 'הָיוּ זְרוֹעַ' מוסב על העמים כולם באופן שווה והכוונה שכולם עשו יד אחת  להלחם בישראל. ברין מסיק מהפסוקים הללו כי לא מדובר באוסף מקרי של שבטים שהציקו לישראל באותו הזמן אלא במערך כוחות משולב המבוסס על ברית שמטרתו הייתה להחליש את כוחה של ממלכת ישראל. 
וסטרמן עומד על כך שעל אף שהאויבים במזמור מתוארים בפרוטרוט, הקרב עצמו כלל לא מתואר.

פרשני ימי הביניים

המפרשים התלבטו בשאלה האם המשורר אסף, מתאר תיאור מציאותי עתידי, או שזוהי בקשה כללית מה' לרדוף את אויבי ישראל. הרד"ק בפירושו לספר תהילים, ובעקבותיו גם המלבי"ם, קושרים את שיר מזמור לאסף, עם מלחמה שארעה בתקופת יהושפט מלך יהודה הרביעי. כמתואר בספר דברי הימים ב', פרק כ', כאשר באו בני עמון, בני מואב, ובני שעיר להלחם עם יהושפט.
לדברי המלבי"ם, אסף במזמורו זה, חוזה את פעולתו של אחד מצאצאיו בשם יחזיאל, אשר לאחר תפילותיו של יהושפט, נחה עליו רוח ה', והוא מתנבא.
"וְיַחֲזִיאֵל בֶּן-זְכַרְיָהוּ בֶּן-בְּנָיָה בֶּן-יְעִיאֵל בֶּן-מַתַּנְיָה, הַלֵּוִי--מִן-בְּנֵי אָסָף:  הָיְתָה עָלָיו רוּחַ ה', בְּתוֹךְ הַקָּהָל. וַיֹּאמֶר, הַקְשִׁיבוּ כָל-יְהוּדָה וְיֹשְׁבֵי יְרוּשָׁלִַם, וְהַמֶּלֶךְ, יְהוֹשָׁפָט:  כֹּה-אָמַר ה' לָכֶם, אַתֶּם אַל-תִּירְאוּ וְאַל-תֵּחַתּוּ מִפְּנֵי הֶהָמוֹן הָרָב הַזֶּה--כִּי לֹא לָכֶם הַמִּלְחָמָה, כִּי לֵאלֹהִים."
יחזיאל מודיע לעם המתפללים עם יהושפט, כי לא להם המלחמה, ואכן ה' מבלבל את האויבים והם נלחמים זה בזה, וניגפים האחד בפני השני.

חוקרי המקרא בעת החדשה

לגבי הפרק מהלכות שתי תפיסות־על בקרב החוקרים. אוחזי התפיסה הראשונה מזהים בפרק יסודות היסטוריים והוויכוח בקרבם נסוב בעיקר על השאלה לאיזו תקופה בדברי ימי ישראל יש לשייך את המזמור. הדעות בשאלה זו נחלקות ונפרשות על כל התקופה שמימות השופטים ועד לימי יהודה המכבי (פרק זמן של 900 שנה בערך). מחזיקי התפיסה השנייה רואים במזמור יצירה פיוטית או פולחנית בלבד וללא שום יסוד היסטורי בבסיסו.
בקרב מחזיקי הגישה ההיסטורית ניטש ויכוח רב שנים על תארוך המזמור. ההרכב של העמים השותפים במערכה, המקום השולי שיש לאשור במסגרת הקואליציה וההעדרות של ארם מכל המערכה הערימו קשיים על זיהוי מדויק של תקופת חיבור המזמור. התרגומים ופרשני ימה"ב (וחלק מן החוקרים שאחריהם) קושרים את המזמור לימי חזקיהו וסנחריב. רד"ק (ובעקבותיו חוקר המקרא קירקפטריק) מזהה את המזמור עם תקופת יהושפט. אואלד ובריגס משייכים את האירועים לימי נחמיה. רוברטסון סמית מקשר את ההתרחשות לימי אתרחשסתא השלישי. גונקל מסתפק בזיהוי כללי: "בין עזרא ואלכסנדר הגדול". ולהויזן וסקינר משייכים את הפרק לימי יהודה המכבי. ויזר מציע שמדובר על מלחמות עוזיהו. שמידט וקראוס סבורים כי יש לשייך את הפרק לימי בית ראשון בלבד. גרסמן מקדים את המזמור לימי שאול ודוד. מייזלר מציע שמדובר על ימי השופטים ובן שם סבור כי מדובר על דור או שניים לפני שאול המלך.
מחזיקי האסכולה השנייה, סבורים כי פירוט העמים והרכבם הם מעין יצירה פיוטית חופשית של המשורר אשר אין לה עיגון היסטורי קונקרטי, כי אם תפקיד ספרותי או תפקיד טקסי ופולחני.

אמצעים אומנותיים במזמור

כל מזמורי תהילים ערוכים לפי שיטת השירה במקרא שאחד מסימניה הבולטים הוא כתיבה בתקבולת. כל הפסוקים במזמור למעט פסוקים י"ג וי"ט מורכבים מצלעות מקבילות. כלל הפסוקים מורכבים משתי צלעות מקבילות, מלבד פסוק 2 שמורכב מ-3 צלעות. הפסוקים מייצגים את סוגי התקבולות השונים - תקבולת חסרה (פס' ב') ותקבולת שלמה (פס' ד'), תקבולת נרדפת (פס' י"ד) ותקבולת משלימה (פס' ה'). כמו כן, צמדי מילים כמו אש // להבה, סופה // סער(ה) מופיעים בתקבולת בפרק זה כמו במקרים רבים אחרים.
מאפיין נוסף של מליצה במזמורי תהילים הוא תיבות שנמשכות לפניהן ולאחריהן. דהיינו, מילה שנמצאת בצלע אחת ולפי המשמעות היא נמשכת גם על הצלע האחרת. במזמור זה, המילה 'שִׁיתֵמוֹ', הן בפסוק י"ב והן בפס' י"ד מדגימה את התופעה.
גם תופעת "לשון נופל על לשון", מופיעה במזמור פ"ג, כמו הצירוף "וּמְשַׂנְאֶיךָ נָשְׂאוּ". פסוק ט"ו מכיל את התופעה פעמיים: "תִּבְעַר יָעַר" ולאחר מכן "וּכְלֶהָבָה תְּלַהֵט".