אביהו רונן

אביהו רונן (נולד ב-1948) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור חבר במכללה האקדמית תל חי, ומרצה מן החוץ באוניברסיטת חיפה. תחומי מחקרו הראשיים הם היסטוריה של הלוגיקה, מחקרי מנהיגות וחקר השואה.

קורות חיים

אביהו רונן נולד בקיבוץ העוגן ליעקב רוזנברג (רונן) ממפעילי המחתרת בסלובקיה במלחמת העולם השנייה, ולחייקה קלינגר (רוזנברג) מפעילות הארגון היהודי הלוחם בבנדין וראשונת העדות על מרד הגטאות שהגיעה לארץ ישראל. בשנת 1958 התאבדה אמו של רונן, ושנה לאחר מכן הופיעה גרסה ראשונה של ספרה בדפוס מיומן בגיטו.
רונן השלים את לימודיו התיכוניים במוסד החינוכי של השומר הצעיר "רמות חפר" בקיבוץ מעברות. בשנה האחרונה ללימודיו היה בין יוזמיו של הקמת גרעין בנים ראשון של השומר הצעיר, גיל"ת (גרעין ילדי תנובה). יחד עם חבריו לקח רונן חלק באזרוח היאחזות כרם שלום בשנת 1968. במלחמת ההתשה (1968 – 1970) שירת בצה"ל כקצין קרבי בסיירת אגוז. במשך השנים שירת רונן במילואים גם במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה והשתחרר בדרגת רב-סרן.
עם שחרורו מצה"ל הצטרף רונן לחבריו בכרם שלום, והיה שותף לעיצוב וגיבוש הקיבוץ, שניתפס בשנים אלה כסמן רדיקלי של השמאל. יחד עם חברי הקיבוץ פעל כנגד ניסיונות הגירוש של הבדואים מפתחת רפיח, כנגד תחילת ההתיישבות בגדה המערבית ובקידום תנועות שמאל כגון שי"ח, ושל"י. כמו כן היה שותף לניסיון לעצב את כרם שלום כקיבוץ פתוח מדגם מחדש. בשנים אלה, מילא רונן תפקידים חברתיים ומשקיים רבים בכרם שלום וביניהם מזכיר קיבוץ ורכז בניין.
בשנת 1979 עזב רונן את כרם שלום ועבר לתל אביב שם החל את לימודיו באוניברסיטת תל אביב. במקביל היה פעיל באגודת הסטודנטים החדשה ובשלום עכשיו. רונן למד היסטוריה ופילוסופיה במסלול ישיר לתואר שני, אך לאחר שהתקדם בלימודיו במסגרת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, בחר לכתוב את עבודת הדוקטורט שלו בנושא השואה, זאת בהשפעת גילוים המחודש של יומני אמו חייקה קלינגר. לאחר קבלת תואר שלישי (1990) עבד רונן במשך שנים אחדות במוסדות לחקר והוראת השואה בין השאר במורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' ובבית לוחמי הגטאות שם היה ראש האגף הרעיוני (1999 – 2001).
מאז שנת 1996, מלמד אביהו רונן במכללה האקדמית תל חי, ומ-1998, באוניברסיטת חיפה.
נשוי, אב לבת ובן.

מחקריו

תפיסתו הבסיסית של רונן היא אינטרדיסציפלינרית, אך התפתחותו המחקרית הייתה גם כתוצאה של מפנים אישיים שעבר. שלושת תחומי המחקר וההוראה שלו הם: היסטוריה של הלוגיקה, מחקרי מנהיגות וחקר השואה. בתחום הלוגיקה, כתב את עבודת המ"א שלו על ג'ורג' בול ואלגברה בוליאנית (1985). אך משפנה לכיוונים אחרים לא פרסם עוד בתחום זה, הגם שפיתח את עיסוקו בלוגיקה מבחינה דידקטית.
התפתחותו של רונן בחקר המנהיגות הייתה תוצאת עבודתו בבית הספר הצבאי לפיתוח מנהיגות בשנים 1981 – 1989. במסגרת זו התבקש לכתוב מספר מאמרים ואחר כך לערוך את ספר היסוד של המכון. רונן ערך את הספר על המנהיגות יחד עם מיכה פופר מפקד המכון אז. רונן כתב את מאמריו וערך את הספר במתכונת הומניסטית, תוך שהוא משלב בו קטעים פילוסופיים, היסטוריים וספרותיים שנועדו להמחיש לקצינים צעירים את העושר העצום של תופעת המנהיגות. הגם שהספר כלל גם עמדות ביקורתיות, זכה הספר לפופולריות גדולה בקרב קציני צה"ל, והופיע במספר רב של מהדורות. הקשר עם גורמי המחקר בצבא נמשך גם בשנים הבאות, זאת למרות עמדותיו הרדיקליות של רונן. בשנת 1996, התפרסם צבא ואתיקה, שהיווה מחקר רב-תחומי בנושא האתיקה הצבאית ובשנות האלפיים המשיך רונן לחקור ולייעץ בנושאי המנהיגות הצבאית.
פנייתו של רונן לחקר השואה לקראת כתיבת הדוקטורט נעשתה משיקולים אישיים ובניגוד לאזהרות מנחיו וחבריו, כי הוא נכנס לתחום מחקר רווי אידאולוגיה. בפרט הזהירו מורו, פרופסור יהודה אלקנה שלא האמין בחקר השואה וטען לזכות השכחה. בתקופה זו מרבית חוקרי השואה היו בני הדור הראשון לשואה, ומרביתם ניצולים. באופן טבעי הייתה להם רגישות גבוהה במיוחד לעמדות חריגות. עוד בעבודת הדוקטורט (יהודי זגלמביה בתקופת השואה, 1989), הטיל רונן ספק בצדקת מרד הגטאות, במיתולוגיזציה של הלוחמים, ובהדגשה היתרה שהייתה מקובלת בהיסטוריוגרפיה הישראלית של היסודות הציוניים שלהם. מצד שני הוא חשף כי חלק ניכר מאנשי היודנראט באזור שחקר, ובפולין בכלל, היו ציונים, וכן הבליט את הדברים מנקודת המבט של פעילי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) ואת המחדלים של הנהגת היישוב בסיוע ליהודי אירופה. מבחינה היסטוריוגרפית הבליט רונן את עמדותיו הביקורתיות והמרכסיסטיות של עמנואל רינגלבלום שלא עלו בקנה אחד עם הצגתו כ"קדוש היסטורי". גם תפיסתו כי חקר השואה צריך להתבצע בכלים בינתחומיים תוך שימוש בכלים פסיכולוגיים, פילוסופיים וספרותיים עוררה התנגדות בשעתו. כיום, עם התקדמות המחקר, מרבית גישות אלה אינן נראות חריגות או יוצאות דופן. אך בשנות התשעים ואף ראשית האלפיים, היה רונן מבודד מבחינת הממסד המחקרי, וזאת למרות שנמנה עם ראשוני חוקרי השואה מבין ילידי הארץ.
בשנת 2008 שב רונן למחקריו הראשוניים על יומני אמו חייקה קלינגר, ולאחר עריכה מחודשת ותוספות שונות פרסם את נידונה לחיים: יומניה וחייה של חייקה קלינגר (2011). הספר שעוצב באמצעות כתיבה רב קולית המבוססת על שלושה נרטיבים משולבים – היומנים המקוריים של קלינגר, הקונטקסט ההיסטורי של חייה ותהליך ההיזכרות מקץ שנים, זכה במפתיע לתהודה רחבה, הן מצד הקהילה האקדמית והן מצד קוראי ספרות היסטורית. סיפור יומניה המצונזרים של קלינגר, בקורתה הנוקבת על המוסדות ועל הציבור היהודי בתקופת השואה ועל היישוב בארץ ישראל, כמו גם סיפור התאבדותה - התקבלו עתה כעמדה נוקבת אך לגיטימית בכל הקשור לאירועי השואה, דרכי כתיבה וזיכרונה המשותף.

חוברת חינוכית

"שלוש שורות בהיסטוריה – תנועות הנוער בפולין בתקופת השואה", תוכנית עבודה ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הוצאת משואה, תשנ"ב (1992).