google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר זוסמן אדלר

הרב אלכסנדר זוסמן אדלר (בגרמנית: Alexander Sussmann Adler;‏ כ"ו באדר ה'תקע"ו, 26 במרץ 1816 בשוובהיים - י"ב בטבת ה'תר"ל, 16 בדצמבר 1869 בליבק) היה רב גרמני וחבר מועצת העיר ליבק.

קורות חייו

אדלר נולד בכפר שוובהיים שבפרנקוניה התחתונה, בנם הבכור של הסוחר שמשון אדלר (1784–1867) ושל אשתו מרים בת אהרן פרנקל (נפטרה ב-1846). לאחר מותה של מרים נשא אביו את חנה אופנהיימר, ונולדו להם שני בנים, אברהם ובנימין, ובת בשם אליזבת. הוא למד בבית ספר בעיר מגוריו שוובהיים (Schwebheim), ולמד שיעורים פרטיים בתלמוד בעיר באד קיסינגן (Bad Kissingen). לאחר סיום בית הספר היסודי החל ללמוד בגימנאזיום לודוויציאנום (Gymnasium Ludovicianum) בשוויינפורט (Schweinfurt), אותה עזב עם קבלת תעודת הבגרות ב-1839. מאוקטובר 1839 למד באוניברסיטת וירצבורג פילולוגיה ומחשבת ישראל. במהלך לימודיו באוניברסיטה לימד הרב אדלר בישיבה של הרב יצחק דב במברגר. בקיץ 1845 סיים את לימודיו הגבוהים, והוא נסמך לרבנות על ידי הרב אברהם וכסלר בעיר הולדתו שוובהיים, ועל ידי הרב חיים שוורץ בקרומבאך (Krumbach). באותה עת שימש מורה פרטי.
בין ה-12 ל-19 ביוני 1844 נערכה בבראונשווייג אספת רבנים רפורמים. רבניה האורתודוקסים של גרמניה חששו מקבלת החלטות שעלולות לפגוע בקהילה האורתודוקסית, והחליטו לפרסם החלטות-נגד שיסבירו את עמדת היהדות האורתודוקסית, שחיבורן הוטל על הרב אדלר. באותה תקופה יצר קשר עם הרב ד"ר שמואל אנוך , עורך עיתון "שומר ציון הנאמן", שבו פורסמו הטענות.
הרב אדלר עבר לצפון גרמניה, תחילה לאלטונה (בעבר עיר נפרדת וכיום שכונה בהמבורג), שבה נסמך ב-1847 על ידי רב העיר יעקב אטלינגר. ב-1849 עבר לליבק. באותו זמן הייתה ישיבת יהודים בליבק אסורה מלבד עבור "יהודי החסות", והקהילה היהודית התיישבה בכפר מויסלינג (Moisling) שבקרבת העיר. הרב אדלר מונה לעוזר הרב, הרב אפרים פישל יואל (1795-1851). תפקיד הרב בקהילת מויסלינג היה לענות לשאלות וקושיות הקהל, והוא חויב לשאת דרשה בשבת שובה ובשבת הגדול. ב-1851 מונה לרב הקהילה. את הדרשה הראשונה שלו בבית הכנסת במויסלינג נשא בשבת פרשת יתרו תרי"א (1851). בשנת 1858, כשבוטלו חוקי האפליה שהוטלו על יהודי מויסלינג, קיבלה הקהילה היהודית היתר לעבור לעיר ליבק עצמה. עברו מספר שנים עד ששוכנע על ידי בני הקהילה שעברו לליבק לעבור לשם גם הוא; גם אז, המשיך להגיע למויסלינג על מנת לדרוש בשבתות. לבד מכהונתו כרב העיר ליבק, לימד בתלמוד-התורה של העיר והעביר שיעורים פרטיים בביתו. בשנת 1855 דחה בקשה שקיבל, לעבור לשמש כרבה של העיר שוורין. ב-1864 השתתף ב"תהליך קומפרט" בווינה כנציג האורתודוקסיה ההונגרית. 
מ-1855 עד מותו היה חבר מועצת העיר ליבק. 
ב-1 בדצמבר 1850 נשא, כמקובל בקהילות גרמניה, את בתו של הרב הקודם, הרב אפרים פישל יואל, חנה (1820–1889). בין ילדיהם של הזוג אסתר קרליבך (גר'), סופרת ומשוררת, ואשתו של הרב שלמה קרליבך, ששימש רב העיר לאחר הרב אדלר.
בני הזוג נקברו, שניהם, בבית הקברות היהודי במויסלינג.
לא נפסיק לרקוד

פירוט כללי

בתוכנית התחרו זו בזו שתי קבוצות של עשרה רקדנים בכל קבוצה. קבוצה אחת נקראה קבוצת ה"סטריט" ברשות אונה הולברוק, ובה רקדו סגנונות כמו: ברייקדאנס, קראמפ, היפ הופ ועוד. הקבוצה השנייה נקראה ה"סטודיו" ברשות דוד דביר, ובה רקדו סגנונות קלאסיים כמו: בלט, מחול מודרני ועוד. בכל תוכנית קיבל כל ראש קבוצה רשימת סגנונות לריקוד (בהתאם לסגנון הקבוצה שלו) ושיבץ לכל סגנון את הרקדנים המתאימים ביותר (בזוגות ולעיתים בשלישייה). כל זוג מקבוצה אחת התחרה ראש בראש בזוג מהקבוצה השנייה בפרשנות "סטריט" או "קלאסית" לשיר דומה (ביצועים שונים לאותו שיר) או לסגנון ריקוד דומה (מחזמר, למשל). השיפוט הורכב מפאנל שופטים שחיוו את דעתם על כל ריקוד במהלך התוכנית ומהצבעות הצופים בבית (במסרונים ודרך אתר קשת). בסוף כל תוכנית שוקללו קולות השופטים וקולות הקהל בבית והקבוצה שניצחה במרב קטעי הריקוד הייתה המנצחת בתוכנית. ראש הקבוצה המפסידה ראשי היה להעניק חסינות למספר רקדנים, אך יתר רקדניו הועמדו להדחה. בדומה ל"נולד לרקוד", הם ביצעו ריקודי סולו קצרים, והרקדן שקיבל את כמות הקולות הנמוכה ביותר מהצופים בבית, הודח מהתוכנית (לעיתים יותר מרקדן אחד).

הכישלון

הפורמט לא הצליח להתחבב על הצופים והתוכנית זכתה לרייטינג נמוך מהצפוי.
נוסף על כך קושי אובייקטיבי – המלחמה שנערכה בתקופה זו בעזה גרמה לקטיעת תוכנית אחת עקב נפילת טילים, ולביטול תוכנית נוספת. השם המקורי, "מלחמת העולמות", שהיה כינוי ל"מלחמה" בין "עולם" הסטריט ל"עולם" המחול הקלאסי, התברר כבעייתי כאשר פרץ מבצע עופרת יצוקה, והוחלף לשם "לא נפסיק לרקוד".
מסיבות אלה הורדה התוכנית חודשיים לפני המתוכנן והגמר אורגן בחופזה. בתוכנית טרום הגמר התחרו הרקדנים בריקודי סולו בלבד ועשרה מתוכם הודחו בבת אחת. ארבעת הרקדנים הנותרים עלו לגמר: איביצה באגו, רפאל בנימין, תומר יפרח, ונופר חסן (הזוכה).

השופטים

ארבעת שופטי התוכנית היו מיכל אמדורסקי, עידו תדמור, מרקו דה סילביה ונעמי פרלוב.
מדחום גלילאו

מדחום גליליאו או תרמוסקופ, הוא כלי שנועד להמחיש שינוי טמפרטורה מבלי למדוד את ערכה. באמצעות יישומו של עיקרון השפעת שינוי הטמפרטורה על צפיפות חומר.
את הרעיון לכלי הגה וניסח בתחילת המאה ה-17 גליליאו גליליי. בשאלה אם גלילאו עצמו בנה דגם של התרמוסקופ והשתמש בו בניסוייו או שמא היו אלו תלמידיו וממשיכי דרכו הדעות חלוקות.

מבנה

התרמוסקופ המקורי בנוי תווך זכוכית ובראשו כדור דמוי ביצה בגודלו וצורתו, שלתחתיתו משתלב צינור דק וארוך דמוי מבחנה, שחלקו התחתון עובר דרך פקק שעם עד לבסיסו של כלי קיבול דמוי כד שלו פתח משני צר יותר דרכו ממלאים את הטרמוסקופ בנוזל, אף הוא פקוק שעם.

עקרון הפעולה

הכלי עובד על עקרון כח הציפה (buoyancy). כאשר תשתנה הטמפרטורה מחוץ למכשיר כך תשתנה הטמפרטורה בתווך המכשיר ובעקבותיו צפיפות הנוזל בתווך. שינוי הצפיפות מביא לשינוי נפח הנוזל - התפשטותו או התכווצותו, המוצא ביטויו בעלייה או ירידה של מפלס הנוזל. ארכימדס כבר עמד על כך שמשקלו של גוף צף שווה לכח הציפה - נפח המים שהגוף דוחה, ושינויי טמפרטורה משנים את נפחו אך לא מסתו.

מדחום גלילאו (חפיץ)

חפיץ בן זמננו הממחיש את העיקרון עליו הגה וביסס גלילאו את המכשיר הנקרא על שמו בתוספת כדורים ולהם מחוברות דיסקיות - יחידות מידה לטמפרטורה מסוג מעלות צלזיוס או מעלות פרנהייט, המאוחרות לתקופתו של גלילאו שהופכות את התרמוסקופ של גלילאו (ממחיש שינוי טמפרטורה) למדחום (מודד שינוי טמפרטורה).
החפיץ עשוי גליל זכוכית ובתווך שלו נוזל שקוף וכדורי זכוכית אטומים הממולאים נוזלים בצבעים שונים.
כאשר משתנה טמפרטורת הנוזל משתנה בהתאם גם צפיפותו. כמות הנוזל בכדורים (כמעט) שווה אך משקל הדיסקיות המחוברות אליהם שונה במקצת בין כדור לכדור והוא שקובע את הצפיפות (יחס מסה/ליחידת נפח) האפקטיבית של הכדורים ומכאן אם ירחפו או ישקעו בגליל בהתאם לטמפרטורה. על הדיסקיות מסומנות יחידות מידה לטמפרטורה מסוג מעלות צלזיוס או מעלות פרנהייט המאפשרות על פי מיקום הכדורים לקבל הערכה מקורבת לטמפרטורה השוררת בחלל בו נמצא החפיץ.
אופן קריאת הטמפרטורה: המספר המופיע על הדיסקית של הכדור ה"מרחף" בנוזל מציין את הטמפרטורה. אם אף כדור אינו מרחף הטמפרטורה היא בין זו של הכדור התחתון שצף לכדור העליון השוקע. אחרת, הטמפרטורה גדולה מהטמפרטורה המצוינת על הכדור השוקע העליון, אם כל הכדורים שוקעים, או קטנה מזו שעל הכדור הצף התחתון, אם כל הכדורים צפים.
טריקלה

היסטוריה

התיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה, עידן הממלכה התראקית. העיר נוסדה במאה ה-4 לפנה"ס ומוזכרת בכתבי הומרוס בשם טריקה. לפי המיתולוגיה היוונית, 3 מהארגונאוטים והאל אסקלפיוס נולדו בעיר. בטריקלה מצויים שרידים ארכאולוגיים רבים מהתקופה ההלניסטית והרומית ובכלל זה רצפות פסיפס, סטואה ומרחצאות. לאחר הפיצול באימפריה הרומית, עברה העיר לשליטת האימפריה הביזאנטית ובמהלך המאה ה-6 נבנתה במקום מצודה. במהלך המאה ה-10 נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הבולגרית הראשונה וחזרה לידיים ביזאנטיות עם קריסתה. בראשית המאה ה-13 נשלטה העיר על ידי נסיכות וולאכיה ועד ראשית המאה ה-15 הפכה לאזור קרבות ונכבשה לסירוגין על ידי נסיכות אפירוס, האימפריה הבולגרית השנייה, דספוטט סרביה והביזאנטים.
צבא האימפריה העות'מאנית בראשות הסולטאן באיזיט הראשון כבש את העיר לראשונה ב-1394, אך הביזאנטים חזרו והשתלטו עליה בעת תקופת בין המלכים של האימפריה. ב-1413 כבש מהמט הראשון את העיר והיא נותרה בחזקת העות'מאנים, עד המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878). במסגרת סיכומי קונגרס ברלין הועברה העיר לשליטת ממלכת יוון, אך במהלך המלחמה העות'מאנית-יוונית (1897), נכבשה העיר בידי העות'מאנים ונותרה בידיהם למשך 6 חודשים. ב-אפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הורמאכט ונמסרה לשליטת הכוחות האיטלקים. בשנות מלחמת העולם השנייה שימשה טריקלה כבירת מדינת החסות האיטלקית; נסיכות פינד ומקדוניה. טריקלה שוחררה ב-18 באוקטובר 1944.

מבנים ותשתיות

בטריקלה נמצא בית החולים האזורי של המחוז. בעיר 20 בתי ספר על יסודיים, שלוחה של אוניברסיטת תסליה וכן מכללה טכנולוגית. בעיר מספר מוזיאונים וביניהם המוזיאון הארכאולוגי, מוזיאון הפולקלור ומוזיאון להיסטוריה של האתלטיקה. הרשות המקומית מספקת תשתיות אינטרנט באמצעות תקשורת אלחוטית ללא תשלום לתושבי העיר. בטריקלה פועלות קבוצות כדורגל וכדורסל המתחרות בליגה היוונית העליונה.

אתרים היסטוריים

הקיסר הביזאנטי יוסטיניאנוס הראשון הקים את המצודה אשר מהווה אחד מסמלי העיר. ב-1336 הרחיב הקיסר אנדרוניקוס השלישי את ביצוריה והוסיף לה חומה שלישית, כחלק מהמאבק עם הממלכה העות'מאנית המתחזקת. מצודה זו שימשה את העות'מאנים כמתקן כליאה בו עונו והוצאו להורג מורדים מבני האוכלוסייה המקומית, במיוחד במהלך המאה ה-19. מסגד עות'מאן פאשה, תוכנן ונבנה במאה ה-16 על ידי האדריכל הנודע סינאן לכבודו של עות'מאן, בנו של הסולטאן סולימאן הראשון. קוטר פנים המסגד 18 מטרים וגובהו 22 מטרים ובשנת 1993 בוצעו בו שיפוצים נרחבים. בעיר מצויות מספר כנסיות עתיקות מקצתן נבנו עוד במאה ה-16, כגון כנסיית הקדושים המגינים וכנסיית דמטריוס הקדוש וחלקן במהלך המאה ה-19 כחלק מההתעוררות הלאומית היוונית, כגון כנסיית סטפן הקדוש.

דמוגרפיה

במהלך שנות ה-60 חלה ירידה משמעותית בכמות האוכלוסין בשל הגירת עבודה, בעיקר לגרמניה המערבית. המגמה השתנתה במהלך שנות ה-80, כאשר התייצבות כלכלית ביוון והשקעות זרות הביאו ליצירת מקומות עבודה באזור העיר. בשנת 2001 כמות האוכלוסין בעיר חזרה למספרה מראשית שנות ה-60.

אקלים

בעיר טריקלה שורר אקלים ים תיכוני. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 16.1ᵒc וערכי הקיצון נעים בין 5ᵒc בחודש ינואר ועד 27ᵒc בחודש יולי. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 757 מילימטרים, כאשר החודש הגשום בשנה הוא דצמבר בו בממוצע ישנם 17 ימים גשומים ו-125 מילימטרים של גשם.
אברהם דוד רוזנטל

ביוגרפיה

נולד בירושלים לרב חיים שלמה רוזנטל שהיה סופר בבית הדין (ספרא דדיינא) שבבית כנסת "החורבה" בירושלים ודבורה בריינא. בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים בירושלים. נישא לקילא יהודית בתו של הרב אלטר יוסף זונדל שו״ב. לאחר נישואיו נכנס ללמוד ב"ישיבת מדרש בני ציון" שהוקם על ידי אחיו הרב יצחק רוזנטל, בראשות בית המדרש עמד הרב צבי פסח פרנק והרב רוזנטל היה אחד מתלמידיו הקרובים. חידושים תורניים בהלכות מצוות התלויות בארץ שחידש בתקופה זו יחד עם חברי בית המדרש יצאו בסדרת הקבצים התורניים "כרם ציון" שהוציאה הנהלת הישיבה.
בשנת תש"י מינה אותו הרב פרנק לדיין בבית דינו, בית דין צדק אשכנזים פרושים, ובשנת תשי"ט לאחר פטירת הרב אליהו ראם מונה הרב רוזנטל במקומו לראב"ד בית הדין.
כיהן כרב שכונת שערי חסד בירושלים עד לפטירתו.
נפטר בכ"א בתמוז תשנ"ט ונקבר בהר הזיתים. שמו הונצח ברחוב בשכונת הר נוף בירושלים.

ספריו

הרב רוזנטל חיבר את סדרת הספרים באר המלך - פרשנות על הרמב"ם, הסדרה מכילה שבעה כרכים.
תקנון עקיף

תקנון עקיף (בלתי ישיר) (באנגלית: indirect standardization) היא שיטה באפידמיולוגיה המאפשרת לקבל מדד להשוואה בין אוכלוסיות. שימוש במדד זה נעשה במחקר מסוג סקר (survey) או מחקר חתך. אוכלוסיות נחקרות עלולות להיות שונות זו מזו בתכונות רבות המשפיעות על תחלואה ותמותה, ולכן ישנו צורך לבצע תקנון לאחד מהגורמים הללו, על מנת שלא יהווה ערפלן ויטה את תוצאות המחקר. התקנון נעשה בעזרת השוואה לאוכלוסייה כלשהי המוגדרת כאוכלוסיית התקן. אוכלוסיית התקן תהיה אוכלוסייה גדולה (אוכלוסיית המדינה או העולם) אליה נשווה את האוכלוסייה הנחקרת, במטרה לנטרל את הערפלן. אחד מהגורמים המהווים ערפלן שכיח בעת ביצוע מחקר הוא למשל הגיל, המשתנה באופן ניכר עם הזמן ובין אוכלוסיות שונות, לגורם זה השפעה ישירה על תמותה ותחלואה ולכן השפעה ישירה על אמינות תוצאות המחקר.
השימוש בתקנון עקיף אפשרי כאשר באוכלוסייה הנחקרת ידוע מספר מקרי התחלואה/תמותה הכולל ולא ידועה התפלגות מקרי התחלואה/תמותה לפי שכבות גיל. באמצעות שימוש במקרי התחלואה/תמותה בכל שכבת גיל באוכלוסיית התקן, ניתן לחשב את שיעור התחלואה/תמותה הצפוי בכל שכבת גיל באוכלוסייה הנחקרת, לבסוף מתקבל ערך המהווה את סך כל המקרים הצפוי באוכלוסייה הנחקרת לאחר התקנון לגיל. לאחר חילוק מספר זה במספר הנצפה שידוע לנו, מתקבל ערך הנקרא standard morbidity rate - SMR, או - SIR standard incidence rate. הSMR עבור אוכלוסיית התקן הוא תמיד 1 היות שמספר המקרים הצפוי באוכלוסייה זו תמיד זהה למספר המקרים הנצפה, באשר לאוכלוסייה הנחקרת, אם הSMR המתקבל גבוה מ1 הרי שהתחלואה/תמותה באוכלוסייה הנחקרת גבוהה יותר בהשוואה להתפלגות המקרים הצפויה לפי אוכלוסיית התקן. בתקנון עקיף, להבדיל מתקנון ישיר, אין אפשרות להשוות בין שתי אוכלוסיות שונות אלא רק בין האוכלוסייה הנחקרת לאוכלוסיית התקן.

3. חישוב SMR

נחשב את הSMR- ע״י חלוקת מספר המקרים הנצפה הכולל בסך מספר המקרים הצפוי (ההיפותטי) שחישבנו :    
SMR = observed/expected   
SMR = 2340/1945 = 1.2   
20%≈100*1.2   
כלומר מספר מקרי הסרטן הצפוי בעיר ב׳ גבוה בכ - 20% ממספר המקרים הצפוי בעיר א׳ (אוכלוסיית התקן) אילו התפלגות הגילאים בשתי הערים הייתה זהה.
ניתן לראות כי המסקנה שקיבלנו לאחר התקנון לגיל שונה מהמסקנה טרם התקנון.
נין ג'וטסו

היסטוריה

הנין ג'וטסו פותח על ידי קבוצת סמוראים בעיקר מהמחוזות איגה וקוגה שביפן. השינוֹבי (המילה המקורית לתיאור הנינג'ה) ניראו בעין העם כלוחמים לא סדירים, סיירים ומרגלים, והיו מוכרים בעיקר בזכות יכולות הולכת השולל וההתגנבות שלהם. לאורך ההיסטוריה היו קיימים מספר בתי ספר או שיטות (הידועים כרִיוּ: זרם רעיוני או תפיסה) שלימדו גרסה מסוימת של נין ג'וטסו. הארגון בוג'ין קאן מלמד עירוב של תשעה מבתי ספר אלו. 
הנין ג'וטסו נוצר כתערובת של טכניקות ומיומנויות של לוחמת גרילה. חלקן פותחו במאות ה-15 וה-16 על ידי אנשי איגה וקוגה במהלך תקופת סנגוקו (המדינות הלוחמות) ביפן, אולם רובן עברו סיסטמטיזציה בתקופת אדו. הנין ג'וטסו המסורתי מערב טכניקות של התחפשות, הסוואה, בריחה, קשתות, רפואה, חומרי נפץ ורעלים.

קאטות בנין ג'וטסו

קאטות באמנויות לחימה הן רצפים של תנועות. בחלק גדול מאמנויות הלחימה (אלו שמקורן בסין או ביפן בעת החדשה) מתבצעים רצפי התנועות האלו מול יריב דמיוני, באוויר, המתרגל אינו נזקק לעמית אימונים וקל למורה לתקן טעויות של קבוצה רבת משתתפים. לא כך באמנויות הלחימה הישנות.
באמנויות הלחימה היפניות העתיקות ובתוכן בודו נין ג'וטסו רצפים אלו, קאטות, נעשים כמעט תמיד מול יריב אחד או יותר. התפקיד של היריב ברצף התנועות מתועד ומוגדר היטב, והוא חלק בלתי נפרד מהקאטה.
הקאטות משמרות תרחישי לחימה של מצבים רבים. יש יותר מארבע מאות קאטות בתשע השיטות המרכיבות את הבסיס לידע של בתי הספר שיצאו מטקמצו ולרובן יש ווריאציות ידועות — אלפי קאטות.
קומנדקר M325

שימושים

הקומנדקר נודע ברב שימושיות בצה"ל וכן וחברות ממשלתיות בישראל שרכשו אותו. בין השימושים נודע כרכב בט"ש ("בט"שית"), רכב פיזור הפגנות ("חצצית"), אמבולנס צבאי ("נונונבולנס"), רכב הלוויות צבאי, רכבי סיור במשמר הגבול, כבאית, רכב רס"פ, רכב קשר, רכב פיקוד וחפ"ק, ועוד.

בישראל כיום

בישראל כיום נותרו מספר קומנדקרים בודדים מסוג M325 במצב נסיעה, רובם ככולם מוגדרים כרכבי אספנות. יתר הקומדקרים בשוק הישראלי יצאו משימוש במרוצת השנים. בצה"ל נגרטו הקומנדקרים שהוחלפו בכלי רכב מודרניים. נדירותו של דגם ה-M325 מתוצרת ישראל הפכה אותו לרכב אספנות מבוקש ומחירו עלה בהתאמה.

פרשת אוגנדה

ממשלת אוגנדה ביצעה עסקת רכש גדולה במיוחד של 600 יחידות קומנדקרים בתעשיות רכב נצרת עילית בעלי הגה ימני. 24 יחידות של קל קומנדקרים ראשונים נמסרו לצבא אוגנדה, אולם בעקבות פרשיית חטיפת המטוס לאנטבה, בוטלה העסקה ומרביתם של כלי הרכב נותרו בישראל והורכבו מחדש עם הגה שמאלי לשימוש צה"ל, על כן בסלנג הצבאי נקראו משאיות קלות אלו בשם נ.נ. אוגנדה.

תפוצה בעולם

הקומנדקר M325 נמכר למדינות רבות בעולם מלבד ישראל, בהן: בוצואנה, קניה, צ'ילה, פרו וניקרגואה.
מספר עשרות יחידות של הקומנדקר הישראלי שנמסרו לצבא דרום לבנון, נתפסו כשלל על ידי צבא לבנון לאחר פירוק צד"ל ועברו לשימושו המבצעי. בנוסף נמסר משלוח ראשון של כלי הרכב למדינת אוגנדה בעלי הגה ימני, אולם העסקה כשלה ויתר כלי הרכב נותרו בישראל.
שיטה מלבינה

תיאור

לשיטה המלבינה נוף גדול, העלים מנוצים, הפרחים מופיעים בשיבולים וצבעם כצבע החול. הפרי הוא בצורת תרמיל מפותל. העלים מורכבים באורך 6 סנטימטר ולהם 7 - 20 עלעלים. בבסיס העלה זוג קוצים ישרים באורך 2 סנטימטר. על ציר העלה ישנן בלוטות המפרישות צוף. בישראל משיר העץ עלים בגלל קור החורף. בישראל, כמו בארצות המוצא במזרח אפריקה, העץ מלבלב באביב ופורח בסוף הקיץ ובסתיו, בחודשים אוגוסט עד נובמבר. התפרחת דמוית שיבולת בצבע צהוב בהיר. עלי הכותרת לבנים והאבקנים צהובים.
השיטה המלבינה היא עץ הנכלל ברשימת הצמחים המוגנים בישראל. בישראל השיטה המלבינה מרוכזת בשבעה מקומות שונים ומבודדים זה מזה במקומות בהם יש לעץ מים זמינים בנוסף למי הגשם. ישראל היא גבול התפוצה הצפוני של עץ השיטה המלבינה. חורשת עצי השיטה המלבינה הצפונית ביותר על פני כדור הארץ נמצאת בשמורת טבע תל שימרון בגבולו הצפוני של עמק יזרעאל, למרגלות היישוב תמרת. היא שריד לצומח טרופי ששלט כאן בתקופה בה שרר בישראל אקלים חם ולח. העץ זקוק למי תהום גבוהים לצורך גידולו. באפריקה שהיא יבשת המוצא של השיטה המלבינה, היא נפוצה לאורך גדות נחלים ובמשטחי הצפה של נהרות.
בנוסף לשמורת תל שמרון נמצאים ריכוזים של השיטה המלבינה גם בנחל תבור, בעמק האלה, ליד מושב ישרש ובשמורת "מבוא אשדוד".
עץ שיטה מלבינה יחיד בתל אביב נמצא במרכז סוזן דלל.

רבייה

הרבייה של השיטה המלבינה בישראל היא רבייה וגגטטיבית, בניגוד לרביית זרע הנפוצה באפריקה. העץ עמיד לכריתה, שריפה ועיבוד חקלאי והוא מתחדש מהיחורים לאחר הפגיעה. מקור של כל קבוצת עצי שיטה מלבינה בישראל הוא מזרע אחד וכל קבוצת עצים היא בעצם עץ אחד בעל שלוחות.
פילמנט

פילמנט (מאנגלית: Filament) ובעברית קור הוא שרשרת ארוכה עשויה חלבונים, למשל בשיער, בשרירים או בשוטון. לעיתים מתחברים קורים יחד ליצירת מבנה חזק וקשיח. קורים לדוגמה בתאים הם מיקרוטובולים, קורי אקטין וסיבי ביניים.
פילמנט - קיים גם בתחום התלת מימד כשם של גליל המהווה חומר גלם לתעשיית הדפסות תלת מימד, הוא קיים בחומרים שונים כגון pla כגון גליל פילמנט קיים במשקלים של 1 ק"ג , וחצי ק"ג.
פרס (זכייה)

פרס הוא תגמול כאות הוקרה על פעילות ראויה לשבח. מבחינה פסיכולוגית הפרס יכול לשמש כחיזוק להתנהגות רצויה.
קבלת הפרס ניתנת עבור עצם הפעילות ללא קשר למניעים שעוררו אותה. לעיתים מדובר בפעילות שנעשתה שלא על-מנת לקבל פרס, אך הוכרה ככזו, ולעיתים מדובר בפעילות שנעשתה במסגרת תחרות, מתוך כוונה לזכות בפרס. הפרס הוא בדרך כלל בעל ערך כספי, ולעיתים יש זיקה בין גובה הפרס לבין יוקרתו. 
הזכאות לקבלה של פרס נבדקת על פי קריטריונים שנקבעו על ידי האדם או הארגון אשר בחרו להעניק אותו. ההחלטה על הענקת הפרס נעשית בדרך כלל על ידי ועדה שעיסוקה בכך, הבוחרת את הזוכים מתוך רשימת מועמדים שנמסרה לה. לעיתים נקבע זוכה יחיד בפרס, ולעיתים הוא מתחלק בין זוכים אחדים, בצורה שוויונית, או תוך קביעת הירארכיה (פרס ראשון, פרס שני וכן הלאה). לעיתים נוצרת מחלוקת ציבורית סביב רשימת הזוכים. בדרך כלל הזוכים בפרס שמחים לקבלו, אך לעיתים מסרב הזוכה לקבל את הפרס, מסיבות שונות. כחלק מיוקרתו של הפרס, הוא מוענק בטקס חגיגי.
הארי לויד

ביוגרפיה

לויד נולד בלונדון, אנגליה. הוא צאצא ישיר של הסופר הוויקטוריאני צ'ארלס דיקנס מצד אימו מריון, מו"לית, ואביו הוא ג'ונתן לויד. הוא בן דודו של השחקן ג'רלד דיקנס. 
לויד התחנך באיטון קולג', ובזמן לימודיו הופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל 16 כג'יימס סטירפורת' בעיבוד של רשת BBC לדייוויד קופרפילד. בשנת 2002 לוהק לסרט טלוויזיה המבוסס על הנובלה Goodbye, Mr. Chips. לויד המשיך ללמוד ספרות אנגלית באוקספורד, שם הצטרף למועדון הדרמה של אוניברסיטת אוקספורד והופיע במספר מחזות כמו קומדיה של טעויות של שייקספיר. הוא סיים את לימודיו ב-2005.
בין 2006 - 2007, גילם את דמותו של ויל סקרלט בסדרה רובין הוד. בתחילת שנת 2007 הופיע במחזה בשם A Gaggle of Saints. בנוסף, הופיע כג'רמי ביינס בשני פרקים בסדרה דוקטור הו, ואף נחשב למועמד להחליף את השחקן דייוויד טננט כדוקטור הו, כאשר זה עזב את הסדרה. בשנת 2011 הופיע בעונתה הראשונה של סדרת הפנטזיה של HBO, משחקי הכס כוייסריז טארגאריין. אותה שנה הופיע במיני סדרה "תקוות גדולות" המבוססת על הרומן באותו שם של דיקנס. הופיע בסרט הבריטי ג'יין אייר ובסרט זוכה האוסקר, אשת הברזל. בשנת 2013 הופיע בתפקידו הראשי הראשון בסרט "קרוב יותר לירח.
אנה בראודה-הלר

ד"ר אָנָה בְּרָאוּדֶה-הֵלֶר (ביידיש: אננא ברוידע-העלער; בפולנית: Anna Braude-Hellerowa;‏ 6 בינואר 1888 – מאי 1943) הייתה רופאת ילדים פולנייה יהודייה, מנהלת בית החולים לילדים בֶּרסוֹן ובַּאוּמַן  בוורשה.

ביוגרפיה

בראודה-הלר, הבכורה מבין ארבע בנות, נולדה לסוחר אריה לייב ברודו ולטאובה ליטווין. היא התחנכה בבית דתי ליברלי, שבו ההורים דיברו יידיש ופולנית. ב-1906 החלה ללמוד בפקולטה למדעי החברה בז'נבה, אך עד מהרה עברה ללמוד רפואה בציריך. במהלך לימודיה עברה לברלין, שם השלימה ב-1912 את לימודי הרפואה. היא התמחתה ברפואת ילדים וקיבלה רישיון לעסוק ברפואה בסנקט פטרבורג.
בשנת 1913 חזרה לוורשה והחלה לעבוד בבית החולים צ'יסטה היהודי במחלקות לרפואה פנימית ולנוירולוגיה. לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה החלה לעבוד בבית החולים לילדים ברזון ובאומן שהוקם באותה העת, אלא שכבר בזמן המלחמה בית החולים נסגר מהיעדר מימון. בשנים 1919–1923 עבדה בהוראת הרפואה וארגנה בית ספר לאחיות המטפלות בתינוקות, הראשון מסוגו, שבו כיהנה בהמשך כמנהלת. עבדה במרפאות ילדים בוורשה וייסדה את אגודם החברים לילדים (Towarzystowo Przyjaciol Dzieci). היא גם תרה אחר מימון לפתיחה מחדש של בית החולים, ובשנת 1930 נפתח מחדש בית החולים, והיא מונתה לעמוד בראשו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל בית החולים לטפל גם במבוגרים בשל ההרס שנגרם לבתי חולים אחרים. לאחר כיבוש ורשה על ידי הגרמנים נאסר על בית החולים לטפל בלא-יהודים, דבר אשר דלדל את הכנסותיו של בית החולים והפך אותו לתלוי בקהילה ובמוסדות היהודיים. הקמת גטו ורשה הרעה עוד יותר את מצבו של בית החולים, הגם ששכן בתחומי הגטו ולא נאלץ להעתיק את מקומו, בשל תנאי המחיה הקשים בגטו. הרעב, התברואה הירודה והצפיפות הביאו להתפשטות של מגפות בקרב הילדים, כגון טיפוס הבהרות. תפוסת בית החולים הייתה מעל למשאבים שהיה באפשרות בית החולים להקצות לילדים, ומיטה אחת שימשה מספר ילדים. למרות הקשיים התעקשה בראודה-הלר על מתן טיפול רפואי הולם לבאים בשעריו. בראודה-הלר גם לקחה חלק בעריכת מחקר הרעב בגטו ורשה ועמדה בראש צוות שבחן את השפעת הרעב על ילדים.
בעת האקציה הגדולה ניסתה בראודה-הלר למנוע את שילוחם של הילדים המאושפזים בבית החולים. האקציה, שהובילה לסגירת חלק מהגטו, אילצה את בית החולים להעתיק את מקומו לבניין אחר בגטו, והדבר החמיר עוד יותר את מצבו של בית החולים. בראודה-הלר גם אולצה לבחור מבין צוות בית החולים את העובדים אשר יישארו בגטו ולא ישולחו, שילוחים אשר היו עתידים להגיע לטרבלינקה. היא סירבה להפצרות חבריה הפולנים לברוח אל מחוץ לגטו, לצד הארי של ורשה, מאחר שרצתה להישאר עם הילדים שבהם טיפלה.
בראודה הלר נספתה במהלך מרד גטו ורשה באחד הבונקרים בגטו.

משפחתה

בראודה הלר נישאה למהנדס אליעזר הלר בשנת 1916, ונולדו להם שני בנים. הבן הצעיר, אולו, נפטר בגיל 5. בשנת 1934 נפטר אליעזר הלר מסיבוך ניתוחי.
מאדאם דה לה פאייט

מארי-מדלן פִּיוש דה לה ורן, הרוזנת דה לה פָאיֶיט (בצרפתית: Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, comtesse de La Fayette;‏ 18 במרץ 1634 – 25 במאי 1693), הידועה יותר בשם מאדאם דה לה פָאיֶיט (Madame de La Fayette), הייתה סופרת צרפתייה. מחברת הרומן "הנסיכה מקלֶב", הרומן ההיסטורי הצרפתי הראשון.

ביוגרפיה

דה לה פאייט נולדה בפריז למשפחת אצולה. אביה היה שר הסייסים של מלך צרפת, ואמה הייתה בתו של אחד מרופאי חצר המלכות. ב־1650 נפטר אביה, ובאותה שנה אמה נישאה לרנו דה סבינייה (דודה של מאדאם דה סבינייה). מגיל 16 שימשה בחצרה של העוצרת אן מאוסטריה, אמו של המלך לואי הארבעה עשר, וקיבלה את חינוכה באיטלקית ובלטינית. השתתפה בחוגים הספרותיים שנערכו בביתה של קתרין דה ראמבוייה, ובביתה של מדלן דה סקודרי. ב־1655, כשהייתה כבת 21, נישאה לפרנסואה מוֹטיֶיה, הרוזן דה לה פאייט, שהיה מבוגר ממנה ב־18 שנה, וילדה לו שני בנים. היא התגוררה באחוזתו של בעלה בחבל אוברן שבדרום צרפת, אך ביקרה בפריז לעיתים קרובות, השתלבה בחיי החברה הגבוהה והחלה לקיים חוג ספרותי משלה. ב־1659 נפרדה מבעלה ועברה להתגורר בפריז.
ב־1662 פרסמה בעילום שם את הרומן "הנסיכה ממוֹנפֶּסיֶיה" (La Princesse de Montpensier). ב־1665 התיידדה עם פרנסואה דה לה רוֹשְׁפוּקוֹ, מחבר האמרות הנודע, שהכיר לה רבים מאנשי הספרות של התקופה, ובהם רָסין וניקולה בּוּאַלוֹ. ב־1669 פרסמה את הרומן "זאיד" (Zaïde). יצירתה החשובה ביותר היא הרומן "הנסיכה מִקְלֵב", שפורסם תחילה בעילום שם ב-1678 וזכה להצלחה רבה בציבור. יצירה זו נחשבת על ידי רבים כסוללת דרך של הרומן הצרפתי. אחרי מותו של ידידה לה רושפוקו, מיעטה להשתתף בחיי החברה. אחרי מותה של מאדאם דה לה פאייט ב־1693 יצאו לאור ספריה "הרוזנת מטנד" (La Comtesse de Tende;‏ 1718), "סיפורה של הנרייטה מאנגליה" (Histoire d'Henriette d'Angleterre;‏ 1720) ו"זיכרונות מחצר המלכות הצרפתי" (Memoires de la Cour de France;‏ 1731).
כוכית גדות

תיאור

כוכית גדות היא סנונית קטנה, הזעירה ביותר מבין כל הסנוניות. גודלה כ-13 ס"מ, משקלה 15-13 גרם, אורך הכנף כ-11 ס"מ, ומוטת הכנפיים כ-29 ס"מ. החלקים העליונים של גופה בצבע חום אפרפר, ללא ברק מתכתי, וגרונה לבן. על החזה שלה מופיע פס חום רחב, המתבלט על רקע הגחון הלבן ומפריד בין הבטן והצוואר . זנבה קצר יחסית, רגליה קצרות וחלשות ואינן מנוצות, ואצל הצעירים מופיעים שוליים בהירים בנוצות העליונים. הנוצות על גופה של כוכית גדות רכות יותר מהנוצות של שאר הסנוניות.

מקור השם  

השם המדעי של כוכית גדות, Riparia riparia, מקורו מן השפה הלטינית שבה המשמעות של Ripariusֹ היא "גדת הנהר". כך גם השם בעברית "כוכית גדות" מתייחס למקום מחייתה של כוכית זו: בעיקר סביב מקורות מים. הכוכית מקננת בכוכים שאותם היא חופרת בעצמה.

תפוצה ומגמות אוכלוסין

התפוצה של כוכית גדות משתרעת על פני מרבית שטחן של אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית. בישראל נודדת הכוכית בעיקר בעונת הסתיו, באילת ובעמק החולה, בדרכה דרומה מאירופה כדי לחרוף באפריקה.
כוכית גדות מעדיפה להימצא בסביבת נהרות ואגמים, ואף בקרבת האוקיינוס, כיוון שהיא נוהגת לצוד חרקים וזבובים בזמן שהיא מעופפת מעל פני המים. היא נמנעת מאזורים הרריים .

רבייה

כוכית גדות דוגרת בעיקר בלבנון, ומעדיפה קרקעות רכות וחוליות כדי לקנן בהן. היא מקננת בכוכים שהיא חופרת בגדות נחלים, במחצבות ובקירות עפר – וזאת בעזרת מקורה, רגליה וכנפיה. עומק הכוך עשוי להגיע למטר, וקצב הכרייה של הכוכית הוא 10-8 ס"מ ביום. תוחלת החיים של הכוכית היא כשנתיים בלבד. זוהי אחת הציפורים המתלהקות ביותר באכילה, בנדידה ובלינה.