הארכאולוגיה של הידע

I

פוקו מציג שתי שיטות חקירה וכתיבה היסטורית, אותן הוא מחלק להיסטוריה מסורתית והיסטוריה "עכשווית"; ההיסטוריה הישנה, המסורתית, התמקדה במשכי הזמן הארוכים, בתבניות נטולות הזעזועים, בתופעות ארוכות הטווח ובמשקעים העמוקים ששוכנים מתחת לפני השטח המשתנים והתזזיתיים של האירועים ההיסטוריים. מטרת הניתוח המסורתי הייתה לכונן רציפות חוצה. המחקר העכשווי, הארכאולוגי, לעומת זאת, מחפש את השבר, הקרע, הבידוד, מערכות היחסים והסדרות המקוטעות. המטלה הנוכחית היא לחשוב כיצד ניתן להגות את חוסר הרציפות? למצוא מהו הרובד הלגיטימי לפרשנות? לניתוח מבני? איך ניתן לבודד מדע אחד, יצירה אחת, טקסט אחד. 
לכיוון המחקר החדש שמציע פוקו מספר השלכות: המבט המחקרי אינו עוד מבט כוללני לעבר מקורן של תקופות ארוכות, אלא מופנה לעבר פני השטח, שם מתהווים אירועים ספציפיים שחורגים מחוק יחיד; מושג האי-רציפות הוא המושג בעזרתו חושבים על מהלך ההיסטוריה (במקום לנסות לעוקפו); ההיסטוריה השמרנית היא גלובלית, ומנסה לרכז את כל האירועים ההיסטוריים סביב גרעין מרכזי אחד ויחיד, המחקר הארכאולוגי, לעומת זאת, עשוי לפרוש מרחב של פיזור; ההיסטוריה החדשה משנה את המתודולוגיה של ההיסטוריה, תפיסותיה והשאלות שהיא שואלת, ועל-כן עליה להגדיר את שיטותיה, יחידות המחקר שלה, ייחודיותה משיטות מחקר אחרות. הספר מוקדש רובו ככולו לנקודה אחרונה זו. 
השלכה מרכזית של המחקר ההיסטורי החדש שמציע פוקו, ואחת הסיבות עיקריות להתנגדות שהוא מעורר, היא פגיעה במעמדו המיוחס של הסובייקט בהיסטוריה ובמחשבה המערבית מאז המאה ה-19. ההיסטוריה השמרנית, טוען פוקו, "היא המקבילה החיונית לתפקידו המייסד של הסובייקט: הערבות שניתן יהיה להשיב לו את כל מה שחמק ממנו; הביטחון שהזמן לא יפזר דבר בלא להחזירו בתוך יחידה שהורכבה מחדש". אלו המבכים על הגישה (הארכאולוגית) החדשה, אלו הטוענים נגד הנוקטים בה שהם רוצחים את ההיסטוריה, מבכים לא את העלמות ההיסטוריה, אלא את הימחקות אותה צורה של היסטוריה שהייתה כולה מיוחסת לפעולתו הסינתטית של הסובייקט.

יחידות השיח

כדי להגות את האי-רציפות יש להשתחרר ממספר מושגים שמאפיינים את החלוקה (והחשיבה) ההיסטורית המסורתית ליחידות שיח; ראשית, ממונחים כגון "מסורת", "מצע", "אבולוציה" או "רוח" אשר מאורגנים ומגוננים כולם על תמת רציפות (המונחים "רוח של תקופה" או "אבולוציה" של מצב אחד מתוך אחר וכדומה, כופים רציפות על אלמנטים נפרדים בפועל). בנוסף, יש לנטוש את החלוקות המקובלות למכלולי שיח גדולים (מדע, היסטוריה, פילוסופיה, פוליטיקה וכיוצא בזה), שכן במקומות שונים ובזמנים שונים חלוקות כגון "מדע" פועלות בצורות שונות לחלוטין. כמו כן, יש לפקפק גם באחדותן של יחידות השיח הבסיסיות והחומריות; הספר והיצירה (ראו הרחבה בערך: מהו מחבר?). לבסוף, יש לוותר על הנחת קיומו של "מקור סודי", שכל מה שנאמר בפועל אינו אלא הדהוד מאוחר שלו. השהיית צורות הרציפות פותחת מרחב עצום אך מוגדר, אשר מורכב ממכלול ההיגדים האפקטיביים הנתפסים במסגרת תפוצתם כאירועים.
פוקו מבחין בנקודה זו בין הניתוח הבלשני-סטרוקטורלי ובין אירוע השיח; הניתוח הלשוני מבקש לכונן מערכת לשונית (גם אם היא תלויה בקורפוס של היגדים, מטרתה ליצור מערכת עבור היגדים אפשריים, ושתתקיים גם כשאיש כבר לא ידבר אותה); לעומתו שדה אירועי השיח הוא המכלול הסופי תמיד והמוגבל בפועל של אותם היגדים (רבים ככל שיהיו). הניתוח הלשוני מבקש למצוא כללים לפיהם נבנה היגד זה או אחר, תיאור אירוע השיח שואל: כיצד זה אירע שהופיע היגד מסוים ולא אחר?
הבחנה נוספת היא בין תולדות-המחשבה, בהן מתעניינים בכוונות הסובייקט הדובר, לבין אירוע השיח, בו השאלות העיקריות הן: מהי המציאות חד-פעמית הנחשפת במה שנאמר בפועל, ולא בשום מקום אחר? אילו צורות אמירה אחרות מדיר השיח? מהם תנאי וגבולות קיומו? זיקותיו להיגדים אחרים?מדוע אינו יכול להיות שונה ממה שהיה?

תצורות השיח

לא ניתן לקבץ יחד היגדים או אירועי שיח משום שנראה שהם מתייחסים לאותו מושא (למשל, שיגעון), כי אין כל אחדות למושא "שיגעון" (ואף לא למושא ספציפי דוגמת "הנוירוזה במאה ה-19"); לא ניתן לקבץ היגדים ואירועי שיח על סמך סגנון משותף או סוג אמירה משותף, משום שהשיח או ההיגד אינן מורכבים רק מאמירות, ומשום שהתיאורים לעולם אינם קבועים; לא ניתן לבסס קבוצות היגדים על-סמך מערכת המושגים הקבועה בתוכה הם פועלים, משום שמערכת זו יכולה לאפיין קבוצה מסוימת, אך לא את כל השיח; לא ניתן לבסס קבוצות היגדים על סמך זהותן ותמידותן של התמות שביחס אליהן הם נאמרים (למשל, התמה האבולוציונית, שיכולה להופיע כאותה תמה בשיחים שונים).

היווצרות המושגים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

III ההיגד והארכיב

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

להגדיר את ההיגד

פוקו מאתר את היחידה הבסיסית של השיח בהיגד (énoncé). שיח בנוי מהיגדים שמצטרפים אחד לשני, תוך מערכת אילוצים על ייצור, חזרה וצירוף של היגדים. פוקו מנסה לנתח אחרת את היחס שבין הוראה-מוען ומשמעות-נמען. ההיגד נבדל מהפסוק הלוגי, מהמשפט הדקדוקי ומה-speech act האנליטי; לא מדובר ביחידות לשוניות מסוג המשפט, משום שגם סידור האותיות על מקלדת, רשימת הטיות גוף בספר דקדוק או טבלת מיון מינים בוטניים הם כולם היגדים. ההיגד מונח היכן שהוא בין המשמעות ליחידה הלשונית. ההיגד מוגדר לפי ארבע פונקציות: סובייקט ההיגד (המוען), מרחב ההופעה של האובייקטים, ההקשר המושגי, המטריאליות של השיח.