google/wiki40b huggingface dataset:
אריק לואי בולס

חייו

אריק לואי בולס נולד בשנת 1904, בן לגנרל הבריטי ממוצא בלגי לואי ג'ין בולס, מי שהיה ראש המטה של הגנרל אלנבי ונזכר בהיסטוריה של ארץ ישראל כמי שהחתים את הנציב העליון הראשון הרברט סמואל, עם כניסתו לתפקידו, על קבלה האומרת כי קיבל מידי הגנרל "ארץ ישראל אחת" ("one Palestine").
בשנת 1940 היה בולס רב-סרן בצבא הבריטי ובמהלך המלחמה הגיע לדרגת גנרל. בשנת 1944 נתמנה למפקד חטיבה בחזית מערב אירופה. ב-8 בדצמבר 1944 נתמנה למפקד הדיוויזיה המוטסת השישית, עוצבת צנחנים שלחמה בנורמנדיה ובפלנדריה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, התחדש המאבק של היישוב נגד שלטונות המנדט הבריטי. בספטמבר 1945 הובאה הדיוויזיה השישית לארץ ישראל. הדיוויזיה הובאה ארצה מלכתחילה לחנות בה, בעזה, כחלק מהמערך הצבאי הבריטי במזרח התיכון, אך עם התחדשות מאבקו של היישוב הוטלה עליה משימת המלחמה נגד תנועת המרי העברי, המסגרת המשותפת להגנה לאצ"ל וללח"י, שפעלה מסוף שנת 1945 ונתפרקה לאחר פיצוץ מלון המלך דוד ב-22 ביולי 1946. בימי קיומה של תנועת המרי העברי בוצעו פעולות רחבות היקף נגד הבריטים והוגברה תנועת ההעפלה. הבריטים הפעילו את חיילי הדיוויזיה השישית בפעולות מקיפות נגד היישוב, הן בימי תנועת המרי העברי והן לאחריהם; השבת השחורה ב-29 ביוני 1946, "מבצע כריש" (Shark Operation) ב-30 ביולי 1946, שבו הוטל עוצר כללי על העיר תל אביב ובוצעו בה חיפושים ומעצרים (בין היתר נעצר  מפקד הלח"י יצחק יזרניצקי, לימים יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל). הדיוויזיה השישית ביצעה פעולות רבות בכל רחבי הארץ, הטלות עוצר, הצבות מחסומים, חיפושי נשק בקיבוצים ומעצר אנשי המחתרות.
כצנחנים חבשו חיילי הדיוויזיה השישית כומתות אדומות, ובשל כך הדביקו להם אנשי היישוב את הכינוי "כלניות". השיר "כלניות" למלים של נתן אלתרמן וללחן של משה וילנסקי, שהושר באותה עת, שהיה למעשה שיר אהבה לארץ ישראל ולנופה, הפך למעין המנון המאבק בכלניות הבריטיות.
בשיא תקופת המאבק לא נמצא הגנרל בולס בארץ. הוא יצא את הארץ במרץ 1946 וחזר לארץ להמשך מילוי תפקידו כמפקד הדיוויזיה השישית בינואר 1947. בתקופת העדרו מן הארץ מילא, באופן זמני, את תפקיד מפקד הדיוויזיה השישית הגנרל ארצ'יבלד ג'יימס האלקט קסלס שהפעיל את הדיוויזיה בפעולות התוקפניות נגד היישוב. בין היתר פיקד הגנרל קסלס אישית על מבצע "כריש" כנגד תל אביב, העיר העברית הגדולה ביותר באותה עת, שהייתה המרכז התרבותי, המסחרי והביטחוני של היישוב.
בולס שירת כמפקד הדיוויזיה השישית עד ל-19 ביולי 1947, מועד שבו הועבר מאבקו של היישוב לשלב המדיני והגיעה לארץ ועדת החקירה של האו"ם לעניין ארץ ישראל והחל התהליך שבהמשכו קיבלה עצרת האו"ם את תוכנית החלוקה ובהמשכו הוקמה מדינת ישראל. במקומו של בולס כמפקד הדיוויזיה השישית בא הגנרל יו צ'ארלס סטוקוול.
אריק לואי בולס מת בשנת 1985 בהיותו בן 81 שנים.
דירמויד וגראניה (מחזה)

המחזה

ג'ורג' מור חיבר נובלה המבוססת על תרגומה של המעשייה הפניינית, "החיזור של דירמויד וגריין" (The Pursuit of Diarmuid and Gráinne), מאת ליידי אוגוסטה גרגורי. ויליאם בטלר ייטס, שיתף פעולה אם כן, עם מוּר בכתיבת המחזה. המחזה, שכלל שלוש מערכות, הוקדש למנצח האנגלי הנרי ווד והועלה לראשונה על הבמה, על ידי הלהקה השייקספירית האנגלית, בניהולו של השחקן פרנק בנסון, בגאייטי ת'יאטר (Gaiety Theatre), דבלין, ב-21 באוקטובר 1901. הוא הופיע במסגרת תסריט כפול, אשר כלל בנוסף אליו, גם את מחזהו של דאגלס הייד, "התפתלות לולאת החציר" (The Twisting of the Hay Rope, Casadh an tSugáin), אשר בו שיחקו לראשונה על הבמה, שחקנים חובבנים אירים, שהועסקו על ידי "הליגה הגלית" (המחזה הראשון ששוחק ושנצפה בשפה האירית). התפקידים של דירמויד, גראניה ולאבאן גולמו על ידי בנסון, אשתו קוסנטנס ולוסי פרנקלין, בהתאמה. 
למרות ששיתוף הפעולה ביניהם לווה בקשיים - ייטס ומוּר חלקו זה על זה רבות ובעיקר לגבי סגנון המחזה, אשר כתוצאה מכך היו לו כמה גרסאות שיועדו לפרסום ולא גרסה סופית אחת מוסכמת על שניהם - התוצר המוגמר התקבל היטב. נקודת מחלוקת נוספת שעלתה, הייתה בשל העובדה שהדמויות האיריות גולמו על ידי שחקנים אנגלים. לאחר שהמחזה הופק ועל אף שייטס, אשר מחויבותו למחזה החלה לעיתים להיות הססנית, הוא החליט להגן על יצירתו זו כנגד כל ביקורת שלילית שתועלה.
העלייה מגרמניה

הסיבות לעלייה

הגורם המכריע לעליית רובם של יהודי גרמניה לארץ היה עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933. הנאצים הביאו להחמרה הדרגתית במעמדם החברתי, הכלכלי והמשפטי של היהודים במדינה, והביאו להגירה המונית ממנה. בשנים שמן עליית הנאצים לשלטון עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עזבו את גרמניה (כולל בשטחים שסופחו אליה: אוסטריה וצ'כוסלובקיה) קרוב ל-400 אלף יהודים. רובם היגרו לאמריקה ולמדינות מערב אירופה (בהם אלברט איינשטיין, אריך פרום וזיגמונד פרויד), אך חלקם עלו לארץ במסגרת העלייה החמישית. על פי הערכות שונות, נקלטו ביישוב באותה תקופה 90 אלף יהודים משטחי הרייך השלישי, רובם מגרמניה, ומיעוטם מאוסטריה וצ'כוסלובקיה.

תחומי השפעה של העולים מגרמניה

גרמניה הייתה בתחילת המאה העשרים המדינה המובילה בעולם במחקר מדעי. יהודים רבים שימשו כחוקרים באוניברסיטאות הגרמניות השונות, והם פוטרו מתפקידיהם לאחר עליית הנאצים. החוקרים היהודים השונים נקלטו במקומות שונים בעולם, ומקצתם גם הגיעו לארץ ישראל והצטרפו לאוניברסיטה העברית בירושלים ולטכניון בחיפה. קליטתם של החוקרים העולים, בהם הפילוסוף מרטין בובר, ההיסטוריון ריכרד קבנר, הבלשן יעקב פולוצקי ואחרים סייעה להעלאת הרמה המדעית ולהתרחבות תחומי המחקר בארץ.
לעולים מגרמניה הייתה השפעה רבה גם על עיצוב פני עולם המוזיקה. חלק גדול מהנגנים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית שהוקמה בשנת 1936 היו נגנים מצטיינים שהגיעו מגרמניה לארץ. ידיעת השפה לא היוותה מכשול בתחום זה. העולים מגרמניה היוו גם חלק משמעותי מקהל המאזינים לתזמורת ולהרכבים מוזיקליים אחרים שקמו בשנות השלושים.
רבים מהעולים היו בעלי השקפה ליברלית ובעלי מודעות לחשיבותן של זכויות אדם. הם הקימו את תנועת עלייה חדשה שהייתה ידועה בהשקפותיה הפוליטיות הליברליות בתקופת היישוב. המפלגה קיבלה כ-10 אחוז מקולות המצביעים לאספת הנבחרים בשנת 1944. עם הקמת המדינה, רבים ממעצבי עולם המשפט הישראלי היו יוצאי גרמניה כמו שר המשפטים הראשון פנחס רוזן, נשיא בית המשפט העליון הראשון משה זמורה ומבקר המדינה הראשון זיגפריד מוזס.
ריקארדו זנלה

ריקארדו זנלה (איטלקית Riccardo Zanella;‏ 1875 - 30 במרץ 1959) היה נשיא מדינת פיומה החופשית שהתקיימה בעיר רייקה, כיום בקרואטיה, מ-1920 ועד שאיטליה השתלטה עליה ב-3 במרץ 1922.
הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי ב-1905 והחל לקדם את רעיון עצמאותה של העיר. ב-12 בנובמבר 1920, נחתם הסכם רפאלו (1920) שייעד את רייקה להיות מדינה חופשית כפי שהציע נשיא ארצות הברית וודרו וילסון. בבחירות שנערכו ב-1921 נבחר זנלה לנשיא המדינה והחל לכהן בתפקידו ב-5 באוקטובר 1921. הוא נשא בתפקיד משך חמישה חודשים בלבד, ולאחר שהודח יצא לגלות. שנתיים לאחר מכן סופחה העיר לאיטליה באופן רשמי. 
לקראת סופה של מלחמת העולם השנייה דרש זנלה להקים את מדינת פיומה החופשית שוב אך הוא לא זכה לתמיכה, ולאחר שהעיר שוחררה על ידי הצבא היוגוסלבי ב-3 במאי 1945 היא סופחה ליוגוסלביה.
רמת השופט

היסטוריה

קיבוץ רמת השופט הוקם על ידי גרעין "לשחרור" של חברי השומר הצעיר מליטא, פולין, בולגריה והונגריה שמשנת 1934 התגבשו ב"גבעת הסיכויים" על אדמת הקרן הקיימת ליד תחנת הרכבת ברחובות. בנובמבר 1941 עלתה קבוצה ראשונה לרמת מנשה, שנקראה אז "הרי אפרים", ובמאי 1943 עזבו חברי הגרעין סופית את רחובות ועברו לקיבוץ ברמות מנשה. 
ב-18 החודשים הראשונים, עד עלייה סופית של כלל החברים מרחובות, סוקלו 800 דונם, נבנו שבעה מבנים, הוקם לול והועמד עדר של צאן ובקר. בשנים הראשונות להתיישבות עסקו רוב חברי הקיבוץ בעיקר בסיקול הקרקע הסלעית של רמות מנשה וביישורה.   
שנות ה-70 היו שנות פריחה ושגשוג בקיבוץ. האוכלוסייה גדלה מאוד וילדים רבים נולדו (כ-100 חניכים מרמת השופט היו אז במוסד החינוכי "הרי אפרים", כיום רעות). בשנים אלו נוסד מפעל הפלסטיק "פוליגל", אשר הפך למקור ההכנסה העיקרי של הקיבוץ. בתחום הספורט בלטה קבוצת הכדורסל של הקיבוץ, שזכתה להישגים רבים והעפילה לליגה הראשונה בישראל.  
בשנת 2003 עבר הקיבוץ תהליך הפרטה, ומאז הוא מתפקד כקיבוץ מופרט, המעניק רשת ביטחון לחבריו. כעבור חמש שנים החלה בניית שכונת ההרחבה הראשונה בקיבוץ, שנערכה במתכונת קליטה ישירה - המצטרפים לשכונת ההרחבה הפכו לחברי קיבוץ מן המניין, עם הסתייגות מסוימת בענייני האגודה השיתופית שנגעו לחברי הקיבוץ שהיו בו בטרם העברת השינוי.

פרטים נוספים

חדר האוכל בקיבוץ רמת השופט הוא מחדרי האוכל הגדולים בארץ. המבנה המרשים, פרי תכנונו של האדריכל שלמה גלעד, מהווה מוקד עלייה לרגל של שוחרי אדריכלות ובנייה.

הקיבוץ נמצא בתחום המרחב הביוספרי רמת מנשה, ומהווה נקודת מוצא חשובה לטיולים בשטחו.
אישים ידועים שנולדו בקיבוץ או חברים בו: מיקה קרני (זמרת), חנן קרן (שחקן ומאמן כדורסל), כרמל לוצאטי (חדשות ערוץ 2),  יוחאי הלוי (שיאן ישראל בקפיצה לרוחק), אייל ושגיא שטיגמן (שחיינים), אמיר קולבן (כוריאוגרף), אסתר כרמל-חכים (היסטוריונית), נטע לביא (כדורגלן) ועוד. הסופר והמשורר מאיר ויזלטיר התחנך במשך שנה אחת בקיבוץ, בזכותה רכש לטענתו את ידיעתו העמוקה בעברית. הקיבוץ אף הופיע בשירים שעסקו בזכרונות ילדות שלו. הזמר והמלחין מיכה שטרית חי תקופה מסוימת בקיבוץ בצעירותו, ולמד גיטרה אצל המורה עמוס שטיין. שמעון ספיר, בן הקיבוץ, כתב את המילים לשיר הידוע "ברחוב הנשמות הטהורות".
הפקידו

היסטוריה

מקור הפקידו הוא בקבוצת קוריאנים לאומנים בתקופה שלאחר הכיבוש היפני של קוריאה (תקופה זו נקראת גם התקופה הפוסט-קולוניאלית של קוריאה). אמנות זו הומצאה על ידי צ'וֹי יוֹנג סוּל ותלמידיו, סוּה בוֹק סוּב, התלמיד הראשון, צ'י הוֹן טסוּי (נכתב גם ג'י האן ג'אה) הנחשב לדמות שקידמה ופרסמה את האמנות יותר מכל, קים מוּ הוֹנג שחידש והוסיף מגוון טכניקות לאמנות, ומיוּנג ג'אה נאם שיצר חיבור חזק יותר לאמנות האייקידו היפנית. צוי יונג סול טען שביסס את אמנות לחימה זו על זרם של ג'ו ג'יטסו הנקרא "דאיטוֹ-ריוּ אייקי-ג'וּג'יטסוּ" (כיום נקראת אייקידו) שלמד מטאקֶדָה סוֹסאקוּ, מייסד שיטת ה"דאיטו ריו", במנזר בודהיסטי ביפן, אם כי טענות אלו מעולם לא הוכחו.
בשנת 1951 הקימו צ'וֹי יוֹנג סוּל וסוּה בוֹק סוּב (ראו למעלה) את בית הספר הראשון ללימוד הפקידו, אשר אז נקרא "יוּ קוואן סוּל האפקי דוֹג'אנג". בשנת 1958 פתח צ'וי לבדו בית ספר חדש בשם המקוצר הפקידו.

הכרה בינלאומית

השם הפקידו נהפך לנפוץ באמצע שנות השישים וממשלת קוריאה הכירה בו רשמית.
שיטה זו נפוצה מאוד בקליפורניה, בארצות הברית.
ויקטור יעקובסון

ביוגרפיה

יעקובסון נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים, בדרום האימפריה הרוסית. בנעוריו הצטרף לתנועת חיבת ציון. למד כימיה באוניברסיטת ברן ובברלין וקיבל תואר דוקטור. בברלין היה לאחד ממייסדי "אגודת הסטודנטים הציונים בברלין", יחד עם ליאו מוצקין, שמריהו לוין, נחמן סירקין ויוסף לוריא. משנת 1899 היה חבר בוועד הפועל הציוני וראש "לשכת המידע" הציונית ברוסיה. בעת הפולמוס על תוכנית אוגנדה היה בין ציוני ציון והתנגד בתוקף להקמת מדינה יהודית במקום אחר מאשר בארץ ישראל.
בשנים 1906–1908 כיהן כיו"ר סניף בנק אנגלו-פלשתינה בביירות. בין השנים 1908–1914 היה מנהל סניף הבנק בקושטא, בירת האימפריה העות'מאנית והיה למעשה הנציג המדיני של ההסתדרות הציונית בעיר. בתפקידו זה ניהל יעקובסון את מגעי התנועה הציונית עם השלטונות העות'מאניים ויצר קשרים עם הטורקים הצעירים שהשתלטו על המדינה ב-1908. באותה תקופה התכתב עם דוד בן-גוריון ויצחק בן צבי ששקלו להציע ליהודי ארץ ישראל להתעת'מן (לקבל על עצמם אזרחות עות'מאנית), כמו כן הכיר בעיר את זאב ז'בוטינסקי.
בניגוד לדעת רבים, תמך יעקובסון בתנועה הלאומית הערבית מתוך ראייה לפיה יכולה התנועה הלאומית היהודית להשתלב ברוח המהפכנות, הקידמה והבנייה מחדש של הארץ על בסיס שיוויוני בין יהודים לערבים. בשנת 1913 הוזמן והשתתף כציר בקונגרס הערבי הלאומי הראשון בפריז.
בימי מלחמת העולם הראשונה ניהל את משרד ההסתדרות הציונית בקופנהגן והטיף לתנועה הציונית לנקוט בנייטרליות. לאחר המלחמה עבר ללונדון כחלק מקבוצת מנהיגי התנועה הציונית שעברו לשם. היה ממארגני הוועידה הציונית של 1919 והשתתף בכינוסים של ה-26 בפברואר וה-1 ביולי 1919. לאחר מכון עבר לברלין, היה חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם שישב בברלין וכיהן בשורת תפקידים בהסתדרות הציונית, בהם נציג התנועה ליד מטה חבר הלאומים בפריז ולאחר מכן בז'נבה. הוא היה הנציג הציוני הראשון שהעלה את רעיון תוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
יעקובסון נפטר ב-23 באוגוסט 1934 בברן, בעת שהיה בדרכו לקונגרס בז'נבה.
איירבוס A330neo

פיתוח

בסלון האווירי בפארנבורו בשנת 2014 הציגה איירבוס את המטוס, כשלדבריה טווח המטוס יגדל ב-400 מייל ועלויות התחזוקה שלו יפחתו. כמו כן, יהיה בו שינוי אווירונאוטיקה בזכות הכנפונים שלו ששונים מה-A330.

יוצרו שני דגמים: A330-800, ו-A330-900.
ב-26 בספטמבר 2018 קיבל המטוס אישור מהסוכנות האירופית לבטיחות תעופה.
באוקטובר 2018 הוצג דגם ה-800 הראשון, וטיסת הבכורה התקיימה ב-6 בנובמבר 2018, והוא מיועד להימסר לכווית איירווייז בחצי הראשון של 2020.

הזמנות

נכון ליולי 2018 הוזמנו 224 דגמים מהמטוס על ידי 15 חברות תעופה שונות.

בשירות בחברות ישראליות

ארקיע הזמינה 2 מטוסים מהדגם הזה והיא צפויה לקבל אותם בסוף 2019.
אסף בן צבי

ביוגרפיה


אסף בן צבי נולד בשנת 1953 בכפר יחזקאל. עד תחילת שנות השמונים עסק בצפרות. בשנת 1981 נרשם ללימודים במחלקה לאמנות ב"בצלאל". במהלך לימודיו נסע, בין השנים 1983–1984, במסגרת תוכנית לחילופי סטודנטים, למכון פראט בניו יורק.
בראשית דרכו האמנותית התמקד בן צבי בפיסול. עם סיום לימודיו הציג עבודות בתערוכת יחיד בגלריה גימל בירושלים (1986), בסדנאות האמנים בירושלים ובפסטיבל הפיסול בתל חי (1987).
בין השנים 1988–1999 לימד בבית הספר קלישר.
בשנת 1990 הציג תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
בשנת 2011 זכה בן צבי בפרס רפפורט לאמן בכיר. במסגרת הפרס נפתחה ב-16 במרץ 2012 התערוכה "לשכוח כמעט את הכל" במוזיאון תל אביב לאמנות.
בן צבי מתגורר ועובד בירושלים.
אגודת דנטה אליגיירי

אגודת דנטה אליגיירי (באיטלקית: Società Dante Alighieri) עוסקת בהפצת השפה והתרבות האיטלקית בעולם.
מרכז האגודה ברומא ולו יותר מ-500 סניפים ברחבי איטליה ובמרבית מדינות העולם.
מרכז הפעילות של האגודה סובב סביב הוראת השפה האיטלקית ברמות שונות. מתקיימים קורסים מרמת מתחילים ועד למתקדמים השואפים להתמודד עם הספרות הקלאסית והמודרנית. כמו כן, ישנם קורסים למעוניינים ללמוד באוניברסיטאות באיטליה או לאלה השואפים לרכוש ידע באחד מתחומי האומנויות ואף קורסים בסיסיים למטיילים.
את הקורסים ללשון האיטלקית משלימים ערבי תרבות, המציגים את איטליה על היבטיה השונים בתחומי האמנות, הספרות, המוזיקה, הקולנוע ועוד.

בישראל

בישראל פועלים שלושה סניפים של האגודה: בירושלים, בחיפה ובנצרת.
הסניף הירושלמי של האגודה ממוקם במרכז העיר בירושלים. לרשות הציבור עומדת ספריה לעיון ולהשאלה בת 5,000 ספרים בשפה האיטלקית בנושאים רבים ומגוונים.
הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן (ניו זילנד)

היסטוריה

ממשלת הלייבור החמישית הודיעה בשנת 2007 על כוונתה ליצור את הסוכנות, תוך כוונה שזו תחליף את משרד ההונאה החמורה. הסוכנות הוקמה ב-1 ביולי 2008 (למרות שבדצמבר 2008 ראש הממשלה החדש מהמפלגה הלאומית ג'ון קי אמר כי משרד ההונאה החמורה לא יבוטל). הסוכנות הובילה את הפשיטה הראשונה שלה ב-28 באוקטובר 2009, כשהנפיקה צווי חיפוש על חברי מועדון האופנועים Tribesmen בנורת'לנד.
בשנת 2018 הסוכנות איבדה את עצמאותה והפכה ליחידת סמך במשטרת ניו זילנד בשם הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן.
האנושות: הסיפור של כולנו

הפקה ומאפיינים

הסדרה בת 12 פרקים, והיא מגוללת את המסע שעבר המין האנושי מהמפץ הגדול וראשית ימיו, דרך סיפורי הישרדות מסמרי שיער, המראים כיצד בזכות שילוב של חזון, תשוקה ורוח הרפתקנית, בנינו את העולם שלנו.
זהו סיפור יוצא דופן של תושייה, יוזמה ומאבק כנגד כל הסיכויים, של המצאות מעוררות השראה וגבורה משותפת של בני אדם להילחם, לשרוד וליצור. ייחודה של "האנושות" היא בהצגת התמונה ההיסטורי ההרחבה ובהקשרים ובחיבורים שהיא יוצרת בין מקומות ואירועים שונים.
בנוסף, הסדרה בוחנת כיצד כוחות הטבע – גאולוגיה, אסטרונומיה, פיזיקה וביולוגיה השפיעו על מסעו של האדם. כל זאת באמצעות טכנולוגיות מחשב מרהיבות ונראטיב דוקו-דרמטי הכולל שיחזורים בקנה מידה חסר תקדים של ערים ועולמות שהיו ואינם, קרבות בולטים והאירועים המשמעותיים בתולדות האנושות.
צילומי הסדרה נערכו באתרים שונים ברחבי העולם כולל סין, דרום אפריקה ומרוקו.
ושתי בניאן

ביוגרפיה

ניאן נולדה בניוקאסל שבבריטניה בשנת 1945. היא החלה לימודים בבית הספר לאמנות באוניברסיטת אוקספורד, אבל סולקה מהלימודים לאחר שלא הופיעה לשיעורים. בגיל 18 נסעה לניו יורק, שם גילתה את המוזיקה של בוב דילן כששמעה את האלבום "The Freewheelin' Bob Dylan", והחליטה שהיא מעוניינת בקריירה במוזיקה. כשחזרה ללונדון החלה לעבוד עם אנדרו לוג אולדהם, המפיק של להקת הרולינג סטונז, ובעזרתו הוציאה ביולי 1965 את הסינגל הראשון שלה, בהוצאת חברת התקליטים דקה. במאי 1966 הוציאה את סינגל נוסף, Train Song, בהוצאת קולומביה.
בשנת 1968 החלה לכתוב את החומרים לאלבומים הראשון בעת שטיילה עם חברה, האמן דונובן, באזור האיים החיצוניים של סקוטלנד בעזרת סוס וכרכרה במטרה להצטרף לקומונה של אמנים. 
בשנת 1970 יצא אלבומה הראשון, Just Another Diamond Day, אותו הקליטה בשנת 1969 בעזרת המפיק ג'ו בויד. האלבום לא זכה להצלחה רבה, ובניאן עזבה את עולם המוזיקה כשהיא מאוכזבת. היא עברה לאירלנד, ולאחר מכן לסקוטלנד, והתמסרה לגידול שלושת ילדיה. במהלך השנים אלבומה הראשון החל לזכות בהצלחה מחודשת ובקהל מעריצים חדש. בשנת 2000 יצא מחדש בתקליטור.
בשנת 2005 הקליטה את אלבומה השני, Lookaftering, אשר הופק על ידי המלחין מקס ריכטר, כ-35 שנים לאחר אלבומה הראשון, ויצא בלייבל FatCat Records. ביולי 2014 הודיעה על אלבומה השלישי, Heartleap.
פרנסואה דה לאוול

פרנסואה-קסָאבייה דה מונמורנסי-לאוול (בצרפתית: François-Xavier de Montmorency-Laval;‏ 30 באפריל 1623 - 6 במאי 1708) היה הבישוף הקתולי הראשון של צרפת החדשה (המושבות הצרפתיות בצפון אמריקה ובעיקר קוויבק). הוא מונה לתפקידו בגיל 36, ושירת בו באופן רשמי 25 שנים; 24 שנים נוספות שהה בצרפת החדשה ללא תואר רשמי, תוך שהוא מהווה דמות מוסרית חשובה ומשפיעה על ניהול המושבות.

תולדות חייו

דה לאוול נולד בכפר ליד פריז, בן למשפחת האצולה החשובה והעתיקה בית מונמורנסי. מגיל 8 החל לקבל הכשרה לכמורה והוכיח שקדנות והתלהבות. בגיל 24 מונה ככומר, ותשוקתו סימנה אותו כמועמד לפעילות מיסיונרית. 
בשנת 1659 מינה אותו האפיפיור אלכסנדר השביעי לבישוף צרפת החדשה, כדרך לכפות את מרות הכס הקדוש על פעילות הישועים שם. תוקף מרותו וסמכותו של דה לאוול נכפה גם על ידי מכתב ששלח המלך לואי ה-14 למושל צרפת החדשה, בו הדגיש את הצורך לציית לבישוף החדש בכל מקום ומקום. מבחינה רשמית מונה דה לאוול לבישוף סמלי (טיטולרי) של פטרה (בירדן) כיוון שקהילת צרפת החדשה לא הצדיקה דיוקסיה, כלומר לא הייתה גדולה מספיק לשם מינוי בישוף.
ב-13 באפריל 1659 הפליג דה לאוול מנמל לה רושל לאמריקה. 
לאחר שביסס את מעמדו ואת הכנסייה, החליט דה לאוול לייסד מוסד שיכשיר כמרים עבור הקהילות ועבור העבודה המיסיונרית. ב-1663 הקים את "סמינר קוויבק" (Séminaire de Québec; נקרא גם "הסמינר הגדול של קוויבק", Grand Séminaire de Québec). הסמינר הוקם כקהילת כמרים בהתאם לדיונים שנערכו בוועידת טרנטו כמרכז ללימודי תאולוגיה ולהכשרת פרחי כמורה. הסמינר שימש גם כמקום מגוריו הזמני של הבישוף של קוויבק עד לחניכת מגוריו הרשמיים ב-1677 והיה לגורם מרכזי בחיי הכנסייה של קנדה. בהמשך צמחה מן הסמינר אוניברסיטת לאוול.
הוא פעל להקמת כנסיות מקומיות ובתי ספר, מינה כמרים, דאג להשתלמותם ולקידומם ועסק בבקרה אחר תפקודם. ב-1659 עמד מספר הקהילות על חמש, וב-1688 עלה מספרן ל-35 ובהן שירתו 102 אנשי כמורה. ב-1674 נקבע כינויו ל"בישוף קוויבק". הוא יצר גם קשרים טובים עם הישועים, שנחשבו לעצמאיים מדי בעיני האפיפיור והיה למתווך נאמן על שני הצדדים. דה לאוול היה הגורם המוסרי העליון בצרפת החדשה ולא אחת התעמת עם המושלים המקומיים בנושאי מוסר ומשטר.
אחד מהמאבקים העיקשים ביותר של דה לאוול היה כנגד יחס המתיישבים לאינדיאנים הילידים. הוא עודד מיסיונריות בקרבם אך לא צידד ביחס משפיל ובעיקר התמודד כנגד מנהגם של המתיישבים למכור משקאות אלכוהוליים לילידים, אליהם התמכרו האחרונים עד מהרה. 
ב-1684 הפליג לצרפת על מנת להגיש את התפטרותו וחזר עם מחליפו ז'אן-בטיסט דה לה קרואה דה שֶוְורייר דה סן-ואלְיֶיה (Jean-Baptiste de la Croix de Chevrières de Saint-Vallier). אף על פי שסן-ואלְיֶיה עמד באופן רשמי בראש הכנסייה, דה לאוול שמר על מעמד איש המוסר הבכיר, ואף ביצע את הטקסים הדתיים בהיעדרו של סן-ואלייה.
דה לאוול נפטר מזיהום כיב ברגלו ונקבר בקתדרלת נוטרדאם דה קוויבק בקוויבק סיטי העתיקה, שהוקמה בתקופת כהונתו.
ב-22 ביוני 1980 הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כ"מבורך", השלב האחרון לפני ההכרזה על אדם כקדוש.
סוסון גבנונון (סרט)

רקע

הסרט מהווה עיבוד קולנועי לייב אקשן ראשון מסוגו לסיפור "סוסון גבנונון", שנכתב על ידי פיוטר ירשוב ומבוסס על אגדות עם סלאביות.

עלילה

הסרט מספר על הרפתקאותיו של איוואן השוטה ועוזרו האציל - סוסון גבנונון.
לולאת פרפר אלפיני

לולאת פרפר אלפיני היא קשר המשמש בטיפוס. הקשר מאפשר התחברות לחבל מתוח והפעלת כוח בניצב לכיוון החבל.
השימוש האלפיני בקשר נעשה בדרך כלל כאשר קבוצת אנשים הולכת על שלג; במצב זה יחוברו כל האנשים מלבד אלו שבקצה בעזרת הקשר. בסנפלינג משתמשים פעמים רבות בלולאה כך שהמשלח מתחבר לחבל האבטחה של הגולש (לאבטחת עצמו).
יתרונותיו של הקשר טמונים בכך שכמעט ואינו מחליש את החבל וגודל הלולאה ניתן לכוונון קל יחסית.
עם זאת, קשה מאוד ליצור אותו ביד אחת והוא דורש מיומנות מסוימת.
אחת מתוך אחת

אחת מתוך אחת היא עמותה רשומה, שהחלה את דרכה כמיזם בפייסבוק על ידי גל שרגיל ושלומית הברון, ומטרתה הראשונית הייתה להעניק מקום למתן עדות לכל נפגע/ת תקיפה מינית כמו - הטרדה מינית, מעשה מגונה, גילוי עריות ואונס. באפריל 2015 נרשם המיזם כעמותה, וביוני 2019 הודיע על סיום פעילותו. 
העמותה פעלה להעלאת המודעות לאלימות מינית בישראל ואף פנתה בשם מתלוננות אנונימיות להנהלת האוניברסיטה העברית בטענה כי 11 מרצים הטרידו מינית או פגעו בסטודנטיות. עם זאת, משהועבר העניין לטיפול המשטרה, מסרה העמותה כי מטרתה לשנות את הטיפול בהטרדות אך לא תחשוף את שמות המתלוננות האנונימיות או את פרטי המרצים המדוברים. נכון לשנת 2018, צוות העמותה מנה את גל שרגיל, שלומית הברון, סיוון רוקי רימון, יעל שרר ואת מיכל סיטון.

הרקע להקמת הארגון

"אחת מתוך אחת" הוקם ביוני 2013, בעקבות מספר מקרים שנגעו להטרדה או אלימות מינית כלפי נשים: הקמת תא העיתונאיות ופרשת עמנואל רוזן וכן פרסום לפיו שופט אמר במהלך דיון כי "יש בנות שנהנות מאונס", והתגובות לפרסום זה, ביניהן פרסום של העיתונאית אריאנה מלמד לגבי פגיעה מינית שחוותה, מאמר שנכתב על ידי העיתונאית שרון שפורר אשר קרא לנשים "לצאת מהארון" ולספר על ההטרדות אשר הן עוברות בחייהן ומספר פרסומים מצד נשים שחלקו את סיפוריהן אודות אלימות מינית שהן חוו. "אחת מתוך אחת" הוקם בתחילה על מנת לרכז את הסיפורים הללו, ובהמשך פעילותו התרחבה מעבר לכותלי האינטרנט.

פעילויות העמותה

העמותה נתנה במה לפרסום עדויות על הטרדה מינית, תקיפה מינית ואונס בישראל.
פרויקט הצלבת שמות מי שדווח עליהם כאנסים או כפוגעים מינית אוזכר בתקשורת באוקטובר 2014. בפרויקט זה, שמות אנשים שדווחו על ידי הפונות כתוקפים מינית נשמרים במאגר ממוחשב ומוצפן. במקרה שבו הצלבת המידע תצביע על כך שמהדיווחים שהתקבלו עולה שאותו האדם תקף יותר מאישה אחת או גבר אחד, המדווחים יקבלו מידע על ההצלבה בלבד, מבלי לקבל פרטים נוספים. זאת במטרה לחזק את הסבירות שתלונה במשטרה על אותו האדם אכן תבשיל לכדי כתב אישום. למדווחות אסור להיפגש או לדבר זו עם זו, כדי שהדבר לא יחשב כתיאום עדויות.
פרויקט אחר נועד למען העלאת מודעות, ובמסגרתו יזמה "אחת מתוך אחת" כנס, שעסק כולו באופן הגשת תלונה על עבירות מין בערוצים שונים: במשטרה, בנציבות שירות המדינה ובצה"ל. הכנס התקיים באפריל 2015 במכללה האקדמית תל אביב-יפו, וההרצאה המרכזית בו הועברה על ידי שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר.
פרויקט גברים שותפים, בשיתוף עם אסל"י (ארגון סרט לבן ישראל), ארגון של גברים הפועלים למיגור תופעת האלימות נגד נשים, מעלה מודעות בקרב גברים ונערים לאלימות מינית כנגד נשים ומציע להם כלים בהם יוכלו לעזור ולמנוע או לעצור את התופעה.

הפסקת פעילות העמותה

ב-29 ביולי 2019, הודיע דף הפייסבוק של העמותה כי החליטו לסיים פעולתן. בהודעה נכתב בין היתר: "עם תום השנה השישית לפעילותינו, לנוכח עידן metoo והקפיצה האדירה במודעות הגענו למסקנה שאנו נדרשות להתקדם הלאה. במהלך השנים פעלנו בהתנדבות מלאה במשך שעות, ימים ולילות וניסינו כמיטב יכולתינו להעלות מודעות, לפעול למען נפגעות ונפגעים ולהשמיע קול אותנטי שיקדם שיח אחר. 
אנו מקוות שהצלחנו אך בשלב זה אנו מרגישות כי פנינו למקומות אחרים ולכן לא נוסיף לפעול יחד תחת הכובע של עמותת 'אחת מתוך אחת'". 
עוד ציינו בהודעה כי עד סיום פעולתו נתן הדף והפרויקט במה לעדותם של למעלה מ-2500 נשים וגברים, וכי בכוונתן לשמר את העמוד ואת העדויות בו כארכיון, אך לא להזין אליו עדויות חדשות. עוד ציינו בכוונתן לנסות ולפעול ל'העברת' ארכיון הפוגעים שהתהווה לארגון פמיניסטי אחר במטרה שימשיך להפעילו.