פרויקט מחויבות אישית

פרויקט מחויבות אישית או בשמו החדש פרויקט ״מעורבות חברתית״ הוא מיזם של משרד החינוך הישראלי שמטרתו להגביר את הזדהות הנוער עם הקהילה הסובבת אותו ועם אוכלוסיות חלשות, וזאת באמצעות מתן עזרה מסוגים שונים ללא רווח כלכלי.

היסטוריה

בסוף שנות ה-70 החל המחנך אברהם אורן, מנהל בית הספר רוגוזין מגדל העמק, ליישם בבית ספרו תוכנית יוצאת דופן של מעורבות בקהילה. התוכנית התרחבה מרוגוזין למקומות נוספים, והפכה לתוכנית אזורית. בשנת 1980 הכיר משרד החינוך בתוכנית החינוכית הקהילתית יע"ף - יעדי עיירות פיתוח, והחל ליישמה ברחבי הארץ. בעקבות היוזמות הללו שפעלו בשטח ומסקנות ועדת שילד משנת 1979, פורסם חוזר המנכ"ל הראשון בנושא (חוזר מנכ"ל מב/3, 1981). 
כיום, על יסודות תוכנית יע"ף ודומותיה, נהוגה בכלל בתי הספר בישראל התוכנית למחויבות אישית.

דרישות פורמליות

על כל תלמיד בהגיעו לכיתה י'  להשתתף במיזם כתנאי לזכאות לתעודת הבגרות (אף שישנם מקרים יוצאי דופן). במסגרת המיזם על כל תלמיד לבצע מטלות במוסד כלשהו או ליזום פעילות עצמאית למען הקהילה. על הפעילות להיות ללא מטרת רווח כספי. במסגרת המיזם על כל תלמיד להשלים 60 שעות פעילות, שעתיים בשבוע (דרישה זו עשויה להשתנות בהתאם לאופי הפעילות). בדומה על התלמיד להשלים 30 שעות התנדבות נוספות בעלייתו לכיתה יא'. על הפעילות מפקח מטעם בית הספר, "רכז מחויבות אישית", שהוא בדרך-כלל מורה או יועץ אשר עברו קורס מטעם משרד חינוך.
בתחילה, המיזם נחשב כיחידת לימוד אחת חובה שנרשמה בתעודת הבגרות עם ציון "נכשל"  או "עובר". מאוחר יותר בוטלה יחידת הלימוד אך נשארה החובה לעמוד בדרישות המיזם. המיזם נרשם בתעודת סיום בית הספר כמקצוע פנימי ולא כציון בגרות ואינו נכלל בין המקצועות הפנימיים הדרושים לזכאות לתעודת הבגרות.

התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית

החל משנת 2014 החל משרד החינוך תוכנית רב שנתית בתיכונים המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית" אשר מהווה הרחבה של "פרויקט מחויבות אישית" במטרה להגדיל את מעורבות התלמידים בקהילה כחלק ממדיניות הלמידה המשמעותית של המשרד. לפי טענת משרד החינוך מעורבות חברתית מחזקת את החוסן הנפשי, תורמת לצמצום התנהגויות סיכוניות, מעוררת בקרב התלמיד שאיפות להשכלה גבוהה, מביאות לשיפור בהישגים ולהעלאת הדימוי העצמי והמוטיבציה.

ביקורת

לצד השבחים הרבים שלהם זכה המיזם בעקבות הגדלת מעורבות בני הנוער בקהילה הסובבת אותם, נשמעו גם ביקורות רבות ובהן הטענה שהעובדה שמשרד החינוך אינו מאפשר בחירה חופשית האם להשתתף במיזם או לא למעשה גורמת למשתתפים במיזם להירתע מהשתתפות בו ובכך משיגה תוצאה הפוכה מן המטרה והתלמידים מפתחים אדישות לסובב אותם. עד כה לא נעשו סקרים בנושא ולכן לא ניתן לאשש טענות אלה או להפריכן.
יש כאלו הטוענים, ש- כפייה (על כל התלמידים בכיתות י'-י"ב להשתתף בפרויקט, כתנאי לקבלת תעודת בגרות) על התלמידים לעזור לזולת, גורמת לאנטיגוניזם בקרב תלמידים המוכרחים בניגוד לרצונם להשתתף בפרויקט, ובכך למעשה הפרויקט משיג את המטרה ההפוכה שלו, וגורם לחלק מן התלמידים לפתח עוינות בהקשר של תרומה והתנדבות אמיתית למען הקהילה.
מחקר שערך משרד החינוך בשנת 2017 העלה כי כמחצית מהתלמידים היו שבעי רצון מהתוכנית ודיווחו כי ההשתתפות חיזקה את רצונם לתרום לחברה וסייעה להם בפיתוח יזמות ועבודת צוות. לעומתם כשליש מהתלמידים בבתי ספר דוברי עברית וכרבע מהתלמידים הערבים דיווחו שהתוכנית היא "עומס שהיו רוצים להסיר מעליהם". נמצא כי מורים רבים אינם יוזמים שיעורים בהם מדברים התלמידי על הפעילות שביצעו. העדר התייחסות מילולית וכתובה לפעילות שבוצעה (רפלקציה) מקטין את התרומה של הפעילות לתלמיד. החוקרים קבעו כי "המרכיב העוסק בעיבוד ההתנסות ובביצוע הרפלקציה ממשיך להיות עקב אכילס של התוכנית. בתי הספר מתקשים בביצוע מטלה זו מכיוון שהיא מסתמכת על רצונם הטוב של המחנכים וגם בשל הקושי הנובע מהיעדר הכשרה וידע לביצוע המשימה" מקור הכשל לפי המחקר הוא העדר תגמול נאות למחנכים עבור הפעילות הנוספת שדורש הפרויקט והעדר נחישות מצד הנהלות בתי הספר..