google/wiki40b huggingface dataset:
מיסיסיפי פרד מקדואל

תולדות חייו

מקדואל נולד בסמוך לממפיס, טנסי. למרות שניגן מגיל 14, עבד עד 1959 בעיקר כחוואי בסביבות ממפיס וניגן באירועים שונים. בין היתר פיתח (או שימר) סגנון שונה במקצת מהדלתא בלוז, שהתבסס על קשר עמוק למוזיקה אפריקאית (בעיקר שירי קריאה ותגובה) ואלתורים מחזוריים על אקורד יחיד, סגנון זה נקרא לעיתים "סגנון צפון-מיסיסיפי". כן פיתח נגינה בגיטרת סלייד, כאשר הוא עושה שימוש בכלים שונים ל"סלייד" (עצם המושחל על אצבע יד שמאל ומוחלק על המיתרים) בהם אולר, עצם חלולה (מה שהקנה לנגינה את הכינוי Steakbone, "עצם סטייק") וכוס זכוכית.
ב-1959 גילה אותו חוקר הפולקלור והמוזיקולוג אלן לומקס, שהקליט אותו יחד עם זמרת הפולק הבריטית שירלי קולינס. לומקס וקולינס הקליטו את מקדאול לתקליטים שהפכו פופולריים במקביל להתעניינות הגוברת בבלוז השורשי במועדוני ניו יורק ולונדון. מקדאול הופיע במועדונים ופסטיבלים כאשר הוא מנגן גיטרה ושר, ללא כל ליווי אחר. בשנות ה-60 החל לנגן גם בגיטרה חשמלית, אך באותו סגנון ישן ולא כרוק אנד רול. בשנת 1969 יצא לאור תקליטו "I Do Not Play No Rock 'N' Roll" ("אני לא מנגן שום רוקנ'רול"), ששמו מבוסס על שורה של מקדאול בראיון עיתונאי.
בשנת 1971 הקליטה להקת האבנים המתגלגלות את שירו "You Gotta Move", תוך שמירה על סגנונו, בתקליטם החשוב "Sticky Fingers". באותה שנה הוקלט אלבומו אחרון של מקדאול "Live in New York". שנה מאוחר יותר נפטר מסרטן.
טינה טרסטניאק

ביוגרפיה

טרסטניאק נולדה בצליה, והחלה להתאמן בג'ודו בגיל צעיר. בגיל 16 הייתה סגנית אלופת סלובניה במשקל עד 57 ק"ג, ובאותה שנה (2006) החלה להשתתף גם בתחרויות בינלאומיות. בין היתר, סיימה במקום השביעי באליפות אירופה לקדטים שנערכה במישקולץ. בשנת 2008 זכתה במדליית ארד באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בבנגקוק. ב-2009 זכתה לראשונה באליפות סלובניה וכן זכתה במדליית ארד במשחקי הים התיכון שנערכו בפסקרה ובמדליית ארד נוספת באליפות העולם עד גיל 20, שנערכה באותה שנה בפריז. 
בשנת 2011 עברה טרטניאק להתחרות בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג. באליפות אירופה שנערכה באותה שנה באיסטנבול סיימה במקום השביעי, ובאליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ב-2012 בפראג זכתה במדליית ארד. בשנת 2013 זכתה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בבודפשט וסיימה במקום החמישי באליפות העולם בריו דה ז'ניירו. באליפות אירופה שנערכה ב-2014 במונפלייה שיפרה את הישגה וזכתה במדליית כסף, וגם באליפות העולם בצ'ליאבינסק רשמה התקדמות, וזכתה במדליית ארד. 
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו ב-2015, ושימשו כאליפות אירופה, זכתה טרטניאק במדליית הכסף. מאז, זכתה בכל התארים הגדולים: בהמשך השנה זכתה באליפות העולם שנערכה באסטנה, ב-2016 זכתה באליפות אירופה שנערכה בקאזאן, וכן הוכתרה לאלופה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו. בשנת 2017 היא זכתה במדליית כסף באליפות העולם ובמדליית זהב באליפות אירופה. בשנת 2018 היא זכתה במדליית ארד באליפות העולם ובמדליית כסף באליפות אירופה שנערכה בתל אביב.
דמיאן לוקאשיק

קריירה

לוקאשיק החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של פולוניה לשנו, וכשהיה בן 19 חתם בקבוצת הפאר לך פוזנן, במדיה שיחק יותר מעשור ברציפות ועמה זכה בחמש אליפויות ובארבעה גביעים.
באמצע עונת 1993/1994 הגיע לוקאשיק לישראל, כשהוחתם בהפועל תל אביב על ידי המאמן משה סיני. בהפועל תל אביב שיחק לוקאשיק לצד שני שחקנים פולנים נוספים ששיחקו עמו לפני כן בלך פוזנן - השוער ירוסלב באקו והקשר קז'ימיש מוסקאל. ב-5 במרץ 1994 כבש לוקאשיק את שער הבכורה שלו בהפועל תל אביב, בניצחון 2–1 על מכבי עירוני אשדוד. לקראת סוף העונה הבקיע שער נוסף, בתיקו 1–1 מול בית"ר ירושלים, ובעונה שלאחר מכן כבש שער אחד בגביע המדינה. בעונת 1995/1996 היה שותף למשחקיה הראשונים של הפועל תל אביב אי פעם בגביע אופ"א.
בשנת 1996 חזר לוקאשיק לפולין וחתם בקבוצת דיסקובוליה, אך לאחר תקופה קצרה חזר לקבוצת נעוריו, לך פוזנן, ובשנת 1998 פרש ממשחק פעיל.
לוקאשיק הוא שחקנה לשעבר של נבחרת פולין. ב-5 בפברואר 1985 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת מקסיקו. בסך הכל ערך לוקאשיק 27 הופעות במדי הנבחרת, האחרונה במשחק ידידות מול נבחרת צרפת שנערך ב-15 באוגוסט 1990.
לאחר פרישתו שימש כעוזר מאמן בלך פוזנן, וביולי 2012 מונה למאמנה של גורניק קונין מהליגות הנמוכות בפולין. בשנת 2013 מונה למאמן ספרטה קונין. בעונת 2014/2015 אימן את ספרטה שאמוטולי מהליגה החמישית, ולאחר מכן מונה למאמן דרבצה נובה מיאסטו מהליגה הרביעית. בשנת 2016 אימן לתקופה קצרה את קבוצת MKS אלק, ובעונת 2016/2017 אימן את הוריקן פובידיסקה מהליגה החמישית.
אלפא רומיאו 140AF

אלפא רומיאו 140AF

יוצרו מספר תצורות של דגם ה"אלפא רומיאו 140AF" מאורך קרונית של 12 מטר ועד אורך קרונית של 17.80 מטר. 
סך הכל יוצרו בכל התצורות של הדגם 451 יחידות.
דגם הטרוליבוס "אלפא רומיאו 140AF" דומה בחזותו ובמבנהו ל-2 סוגי אוטובוסים : אוטובוס קצר, ואוטובוס ארוך אך הוא מצויד במנוע חשמלי. 
מספר תצורות של דגם "אלפא רומיאו 140AF" היו מיועדות ל 105 נוסעים, 160 נוסעים ו-180 נוסעים. 
מערכת ההיגוי הייתה ממוקמת בצד ימין, אבל יוצרו דגמים אחרים בהם מערכת ההיגוי הייתה ממוקמת בצד שמאל, ובדגמים אחרים מערכת ההיגוי הייתה ממוקמת במרכז.
דגם "אלפא רומיאו 140AF" יוצא ל: אתונה, בלגרד, סטוקהולם, יוהנסבורג.

טרוליבוס

טרוליבוס הוא סוג של אוטובוס חשמלי אשר מושך חשמל מכבל תקרה. מעל גג האוטובוס מחובר מוט לרשת החשמל. ה"טרוליבוס" נבדל מסוגים אחרים של אוטובוסים חשמלים אשר מסתמכים על סוללה חשמלית.
על רשת החשמל המזינה את הטרוליבוס לכלול שני חוטי חשמל מקבילים הסוגרים מעגל חשמלי.
בדרך כלל הכח החשמלי הנפוץ הוא 600 וולט זרם ישיר.
נתיב הנסיעה הוא תמיד קדימה. (דגמי הטרוליבוס לא מסוגלים לנסוע אחורנית)
בניגוד ל-חשמלית שהיא כלי תחבורה ציבורית הנעה על מסילה ברחובות ערים, ה"טרוליבוס" נע על כביש אספלט ללא צורך במסילה.
באיטלקית "טרוליבוס" קרוי: "Filobus".
נחל חיק

נחל חֵיק הוא נחל אכזב במורדותיו המערביים של הר הכרמל. ראשית הנחל באזור בסמוך לעספיא ליד רום כרמל. הוא זורם מקו פרשת המים לכוון מערב דרך בקעת אלון לנחל אורן. הנחל הוא חלק ממסלול שביל ישראל. אף שהנחל הזורם לכוון מערב, ניתן לראות בו נקיקי מעוקים שהם פרי שחיקת קרקעית הנחל על ידי מים וסחף.
מערכת הניקוז המערבית של הכרמל קדמה למערכת המזרחית, ולכן שיפועי נחליה (כגון נחל ספונים, נחל אורן ונחל חיק) מתונים, והם רחבים ומפולסים יותר מאשר נחלי המזרח כגון נחל נשר. 
תחילתו של הנחל היא בתוך חורש של עצי אקליפטוס, באפיק רחב לכוון דרום מערב עד אל בקעת אלון. לכל אורכו ניתן לראות עצי אורן, קטלב ואלון מצוי. בנחל ניתן למצוא גם הדס מצוי הנדיר בכרמל. בהמשך המסלע הקירטוני מפנה מקומו לאבן גיר קשה. הנחל שהתחתר בגיר, הופך לצר ויצר אשדות וגבי מים. חלקו התחתון של הנחל מתחתר לעומק מחשוף הגיר הקשה, ויוצר קניון בעל קירות נמוכים אך תלולים שאורכו כ-130 מטר. בתחילת הקטע התלול יש מפל שגובהו 4 מטר, ולמרגלותיו בריכה קטנה שבחורף מתמלאת במי גשמים. נחל חיק מתחבר לנחל אורן בבקעת אלון.

עין חיק

הר הכרמל מתאפיין בכמות משקעים גדולה, אבל למרות זאת הוא דל במעיינות ומקורות מים עיליים. הסיבה לכך היא כנראה מסלע הקירטון המכסה את אזור ההר, ומונע את חלחול מי הגשמים לקרקע ויצירת מאגרי מי תהום. אחד המעיינות הבודדים הנובעים בכרמל הוא "עין חיק" בנחל חיק, שהוא מעיין מסוג מעיין שכבה. המעיין נובע בגובה של 460 מטר מעל פני הים וכ-20 מטר מעל אפיק הנחל. המים בוקעים בתוך כוך קטן המכוסה בשערות שולמית באזור שהוא בין שכבת גיר ושכבת קירטון חווארי. סביב המעיין גדלים עצי אלון מצוי ואלה ארצישראלית. בנוסף מצויים בוסתנים נטושים של עצי תאנה, רימון ושקד. מי הנביעה ניקווים בשוקת בטון באורך 2.5 מטר. השוקת מובילה לבריכת אגירה יצוקה מבטון שגודלה 7X8 מטר ועומקה 5-4 מטר.
משמר הריין

משמר הריין (בגרמנית: Die Wacht am Rhein) הוא שיר פטריוטי לאומני גרמני אשר נכתב על ידי מקס שנקנבורגר (Max Schneckenburger) בשנת 1840.

הרקע ההיסטורי לכתיבת השיר

עם פרוץ "משבר הריין" בשנת 1840 טען ראש ממשלת צרפת כי נהר הריין מהווה את הגבול המזרחי של צרפת. החשש הגרמני היה כי בכוונת הצרפתים לספח לשטחם את האזור שממערב לנהר כפי שתוכנן עוד בימיו של לואי ה-14.
תביעות טריטוריאליות אלה הביאו להתחזקות של רגשות לאומניים מצד הגרמנים, אשר בין יתר הביטויים שלהן היה כתיבת שירים בעלי גוון פטריוטי עז כגון: "המנון הריין" מאת ניקולס בקר, "מהי ארץ האבות הגרמנית" מאת ארנדט, וכמובן "המנון גרמניה".
התוכן המאפיין שירים אלה הוא קריאה לאחדות גרמנית, הפסקת העיסוק במחלוקות פנימיות, ואיחוד נסיכויות גרמניה למדינה אחת אשר תוכל להגן על גבולותיה ההיסטוריים.
עולה קריאה כפרץ רעם, משק חרבות ונפץ גל
אל נהר הריין, אל הנהר! לך כולנו נהיה משמר.
ארץ מולדת, נוחי השקט, על משמרתך נאמנה עומד.
משמר, משמר הריין עומד.
— תרגום: ניצה בן-ארי, מתוך ספרו של אלפרד דבלין: "ברלין, אלכסנדרפלאץ".

גלגולו של השיר

השיר בן 5 בתים היוצא ב"קריאה רועמת" לכל הגרמנים לצאת ולהגן על גבולם הושמע לראשונה בפני שגריר פרוסיה בשווייץ, אך לא זכה להתייחסות מיוחדת. גרסה מחודשת של השיר משנת 1854 זכתה לתפוצה נרחבת לאחר תבוסת צרפת במלחמת צרפת-פרוסיה משנת 1870 וכינון האימפריה הגרמנית ב-1871.
"משמר הריין" הפך למעשה להימנון נוסף לצד ההימנון הגרמני הרשמי בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה ועד סיום מלחמת העולם השנייה. בשנים שלאחר מכן הוא כמעט ולא הושמע, ובעיקר לאחר החתימה על "הסכם האליזה" בין גרמניה וצרפת בשנת 1963, המסדיר את הגבול בין המדינות באזור שממערב לריין.

משמר הריין ומשמר הירדן

את השיר "משמר הריין" נהגו יצרני סיגריות בגרמניה במאה ה-19 להדפיס על עטיפות פנקסי הניירות ששימשו לגלגול הסיגריות. בשנות ה-80 של אותה מאה, כשנפתלי הרץ אימבר חי בארץ ישראל, הזמין ממנו יבואן סיגריות שיר עברי שיחליף את השיר הגרמני  . הרץ חיבר את השיר "משמר הירדן" בשני נוסחים  .
להלן הבית הפותח בנוסח הראשון:
כְּקוֹל רַעַם בַּשָּׁמַיִם

 קוֹל חוֹצֵב לֶהָבוֹת

קוֹל קוֹרֵא מִירוּשָׁלָיִם:

 חוּשׁוּ לְאֶרֶץ הָאָבוֹת.

לַיַּרְדֵּן לַיַּרְדֵּן אֵתָיוּ,

 עֲשׂוּ מִקּוֹרוֹת מַעְבָּרוֹת,

מְקוֹם נָהָר פְּלָגָיו יֶהֱמָיוּ

 הַעֲמִידוּ שָׁם מִשְׁמָרוֹת,

חֶרֶב לַד' וּלְאַרְצֵנוּ,

בַּיַּרְדֵּן שָׁם מִשְׁמַרְתֵּנוּ.
משפחת מוזס

משפחת מוזס היא משפחה ישראלית בעלת שליטה ועוצמה בעולם התקשורת והעסקים בישראל. בעיקר ידועים בני המשפחה כבעלי השליטה של העיתון "ידיעות אחרונות" וכבעלי שליטה על חברות ישראליות שונות.
שכנים 2

תקציר העלילה

מק (סת' רוגן) וקלי (רוז ביירן) מצפים לילדם השני ונערכים לביתם החדש שקנו בפרברים, ומנגד לאנשים שלהם מכרו את הבית הישן יש זכות לחזור בהם במשך 30 יום. יחד עם זאת, מועדון נשים חדש "קאפה נו" שנלחם בזכות לארגן מסיבות בראשות שלבי (קלואי גרייס מורץ), עבר לבית הסמוך. כדי לגרום לקונים להשתכנע לקנות את הבית, מק וקלי נעזרים בטדי (זאק אפרון) ויוצאים למלחמה נגד הבנות.

הפקה

בפברואר 2015 הוכרז כי יצא סרט המשך ב-2016. עם סרט ההמשך המשיכו השחקנים הראשיים, סת' רוגן, זאק אפרון, רוז ביירן ודייב פרנקו. נודע כי בסרט מק וקלי יאחדו כוחות עם טדי ויצאו נגד בנות האחווה שגרות בבית הסמוך, קאפה-נו.
ב-יולי 2015 לוהקה קלואי גרייס מורץ לדמות הנשית המשנית בסרט ההמשך. אחר כך נודע כי הסרט ייקרא "שכנים 2: עליית מועדון הנשים". ב-7 באוגוסט 2015 נוספו השחקניות קירסי סלמונס וביאני פלדשטיין לשחק את בנות האחווה של שלבי. באותו החודש נודע גם כי השחקן דייב פרנקו יחזור לצילומי הסרט השני. לאחר מכן הצטרפה סלינה גומז לקאסט בתפקיד אורח, בתור מדיסון, נשיאת אחוות הבנות הקודמת.
צילומי הסרט החלו ב-31 באוגוסט 2015 בג'ורג'יה והסתיימו ב-29 בספטמבר אותה השנה. הטריילר לסרט יצא בתחילת ינואר 2016 מלווה עם כרזת הסרט.

יציאת הסרט לאור

בצפון אמריקה, הסרט יצא ב-20 במאי לאקרנים, יחד עם אנגרי בירדס הסרט. הסרט יצא לאור בסך הכל ב-56 מדינות.
המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל

המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל (Korea Aerospace Research Institute, KARI) משמש כסוכנות החלל של קוריאה הדרומית. המכון נוסד בשנת 1981 ומתקניו ממוקמים בסמוך לעיר טג'אן.

פעילות בתחום הלוויינים

קוריאה הדרומית מפעילה מספר לוויינים שפותחו במכון. לוויין תצפית מתקדם שוגר לחלל בשנת 2006 כשהוא נושא מצלמת חלל מתוצרת החברה הישראלית אל-אופ. קוריאה הדרומית מפעילה גם לוויין תקשורת מתקדם המספק שירותי תקשורת אזרחיים וביטחוניים כאחד.

פעילות בתחום התעופה

המכון עוסק בפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים מסוגים שונים, ספינות אוויר ומסוקים.

תוכניות חלל מאוישות

קוריאה הכשירה שני אסטרונאוטים, באמצעות סוכנות החלל של רוסיה. אי סו-יון, אסטרונאוטית קוריאנית, שוגרה לחלל באמצעות חללית סויוז רוסית במשימת סויוז TMA-12 בשנת 2008, והייתה לקוריאנית הראשונה בחלל. באוגוסט 2014, הכריזה קוריאה כי התוכנית מושהת לאחר פרישתה של אי סו-יון מסיבות אישיות.
Lady Madonna

השראה

הפסנתר בשיר מושפע מפסנתרן הבלוז של שנות ה-50, פאטס דומינו. פול מקרטני אמר בשנת 1994:
'Lady Madonna' היה ניסיון שלי לכתוב בפסנתר בלוז ווגי-בוגי... משום מה, זה הזכיר לי את פאטס דומינו, אז התחלתי לשיר חיקוי שלו. זה לקח את הקול שלי למקום מוזר.
דומינו בעצמו עשה גירסת כיסוי לשיר.
השיר, ובמיוחד הפתיחה, דומה לשיר של האמפרי ליטלטון, "בד פני בלוז" מ-1956. ג'ון לנון עזר לכתוב את המילים המתארות את שגרת חייה של אשה (אולי אם יחידנית) המתמודדת עם בעיה חדשה בכל אחד מימות השבוע. השורות "see how they run" נכללו בשיר לאחר שהציע לכלול אותן (הן הופיעו כבר בשיר I Am the Walrus). יש הקושרים את השיר לרקע הקתולי של משפחתו של מקרטני ולאמו, שהייתה מיילדת. מקרטני עצמו סיפר שקיבל השראה לשיר אחרי שראה במגזין נשיונל ג'אוגרפיק תמונה של אישה מניקה תחת הכותרת Mountain madonna. 
השיר הוקלט בחמישה טייקים ב-3 וב-6 בפברואר 1968, באולפני EMI (לימים אולפני אבי רוד) בלונדון. מקרטני הקליט את חלק הפסנתר של השיר, כשהוא מלווה ברינגו סטאר בתופים. האריסון ולנון הוסיפו את קטעי הגיטרה, מקרטני צירף את גיטרת הבס וסטאר הוסיף קטעי תופים נוספים. מקרטני הקליט את השירה (בסגנון אלביס פרסלי) ולנון והאריסון הקליטו קולות רקע. בהמשך הוקלטו כלי נשיפה.
גיא דיין

קריירה

דיין התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל בית שאן. לאחר שסיים את גיל הנוער, עבר בקיץ 2005 להפועל כפר סבא שעלתה באותה עונה לליגת העל. בשלוש עונותיו הראשונות דיין מיעט לשחק ורשם רק 29 הופעות. בעונת 2007/2008 ירד עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן הפך לשחקן מפתח בקבוצה אולם לא הצליח לעזור לה לחזור לליגת העל.
בקיץ 2009 סיים את החוזה שלו בכפר סבא והוא החליט שלא לחדש את החוזה עם הקבוצה. את עונת 2009/2010 פתח דיין ללא קבוצה והחל להתאמן במכבי אחי נצרת. ב-13 בנובמבר 2009 חתם בקבוצה, ובמדיה שותף ב-23 משחקי ליגה וכבש שני שערים, אך בסיום העונה ירד עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
ב-16 ביולי 2010 חתם בהפועל פתח תקווה, ועזר לה להישאר בליגה בסיום העונה.
בקיץ 2011 נקלע המועדון לקשיים כלכלים ודיין עזב את פתח תקווה וחתם בהפועל עכו. ב-10 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בעכו, בניצחון 0-4 נגד מכבי פתח תקווה. ב-19 באוקטובר 2013 הבקיע שער בניצחון 1-3 נגד הפועל רעננה, אותו חגג כאשר הוציא כיפה מהגרב של נעלו וחבש אותה על הראש, ובעקבות כך ספג כרטיס צהוב. עקב כך, עורר דיין מחלוקת גדולה שהתעצמה אף יותר כאשר איגוד השופטים הודיע שחבישת כיפה גוררת כרטיס צהוב כמו לבישת כל בגד שאינו מאושר. בקיץ 2014 הוחלט לשנות את החוק ולהתיר חבישת כיפה במשחקי כדורגל.
ב-23 ביוני 2014 חזר דיין להפועל פתח תקווה, לאחר שעלתה לליגת העל, וחתם לשנתיים במועדון. דיין הבקיע חמישה שערים בכל המסגרות בעונה זו, ובסופה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית ודיין עזב את המועדון.
ב-24 ביוני 2015 חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית, ולטענתו בחר לשחק בליגת המשנה כדי להימנע מחילול שבת. דיין כבש ארבעה שערים ב-14 הופעות במדי הקבוצה, ובינואר 2016 חזר לליגת העל וחתם בהפועל עכו. בליגת העל כבש שני שערים ב-16 הופעות אך בתום העונה ירדה הפועל עכו לליגה הלאומית. ב-3 באוגוסט 2016 חזר להפועל עפולה ושיחק עונה נוספת במועדון, במהלכה כבש שמונה שערים ב-36 הופעות בליגה הלאומית. 
ב-15 ביוני 2017 חתם בהפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית.
פרנק קמני

שנים מוקדמות

קמני שירת בצבא ארצות הברית אשר לחם באירופה במלחמת העולם השנייה. בנוסף הוא היה חבר כעשרים שנה בחבר המנהלים של מערכת השירות הסלקטיבי של צבא ארצות הברית. הוא למד פיזיקה בקווינס קולג' וקיבל תואר ראשון ב-1948. הוא המשיך בלימודי אסטרונומיה אוניברסיטת הרווארד וקיבל תואר שני ב-1949 ודוקטורט ב-1956. בשנת 1957 פוטר קמני ממשרתו בוושינגטון די. סי. כאסטרונום בצבא ארצות הברית מכיוון שהיה הומוסקסואל. הפיטורים דחפו אותו "להוביל מאבק ענקים נגד המוסדות האמריקאיים, ולעמוד בראש החנית של מאבקים כוחניים של התנועה למען זכויות הומוסקסואלים בתחילת שנות ה-60 בארצות הברית".
קמני מחה על פיטוריו בפני הוועדה לשירות אזרחי, ותבע בבית המשפט כי יוחזר לעבודתו. התביעה הגיעה בשנת 1961 לבית המשפט העליון של ארצות הברית. למרות שבית המשפט דחה את התביעה, היא נודעה כמקרה הראשון של דרישה לזכויות אזרח על רקע נטייה מינית ומיצבה את קמני כחלוץ בתחום זה בארצות הברית. מאוחר יותר באותה שנה חבר קמני לג'ק ניקולס (Jack Nichols) והשניים הקימו סניף וושינגטון של אגודת מאטאשין, סניף שפעל באופן אגרסיבי יותר ממקביליו למען זכויות אזרח ללהט"בים ומניעת אפליה על רקע נטייה מינית. בשנת 1963 עמדה הקבוצה במרכזו של שימוע שנערך בקונגרס של ארצות הברית ועסק בזכותה של הקבוצה לאסוף תרומות, על פי חוק שדרש מאגודות המתרימות להרשם ולהצהיר על מטרתם.

שנים מאוחרות

בשנת 2006 בקשה ספריית הקונגרס מקמני להפקיד ברשותה מסמכים המתעדים את חייו ואת פועלו. 
בשנת 2007 הציג המוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית של סמית'סוניאן את השלטים אותם נשא קמני בהפגנה מול הבית הלבן בתערוכה מיוחדת בשם "אוצרות של היסטוריה אמריקנית". כיום מוצגים במוזיאון 12 מהשלטים אותם נשאו המפגינים. 
בפברואר 2009 הכריזה מועצת השימור ההיסטורי של מחוז קולומביה על ביתו של קמני בוושינגטון כאתר מורשת היסטורי לשימור.
ב-29 ביוני 2009 התנצל ג'ון בארי, יו"ר המשרד הפדרלי לכוח אדם, באופן רשמי בפני קמני בשם הממשל הפדרלי של ארצות הברית. בארי, אשר הוא בעצמו הומוסקסואל מוצהר, הגיש לקמני את הפרס על שם תיאודור רוזוולט - הפרס היוקרתי ביותר המוענק על ידי הארגון. 
קמני היה חבר במועצת היועצים של קרן המשולש.
המחוז האדמיניסטרטיבי הצפון-מזרחי (מוסקבה)

היסטוריה

עד 1917 רק חלק גדול מהמחוז היווה לחלק מהעיר. לאחר מהפכת פברואר, הדומה העירונית העבירה החלטה להרחבת העיר ונפות מרינה רושצ'ה, בוטירסקויה, מרפינו, אוסטאנקינו ואלכסייבסקויה הוכנסו לתחומי העיר.
ב-1960 נוספה גם העיירה באבושקין שהפכה לנפה במחוז. בין 1984 ל-1991 בתחום המחוז התקיימו נפות דזרז'ינסקי, קירוב, באבושקין וטימיריאזב.
ב-1991 הוקם המחוז בשמו הנוכחי ובשנת 2002 אוסטאנקינו אוחד עם נפת שרמייטבו.
אוניברסיטת המדינה של מישיגן

קמפוס ומבנים

הקמפוס של האוניברסיטה ממוקם במדינת מישיגן, בעיר איסט לאנסינג, הממוקמת מזרחית לעיר הבירה לאנסינג, ומשתרע על פני כ-21 קילומטר רבוע. הקמפוס יושב על גדות הנהר רד סידר. עבודות הפיתוח של הקמפוס החלו בשנת 1857 עם שלושה בניינים: הראשי שבהם הוא בניין רב תכליתי הנקרא "College Hall", בניין מעונות הנקרא מאוחר יותר "Saints' Rest", ואסם.
כיום מכיל הקמפוס הרציף של האוניברסיטה כ-21 קמ"ר, כאשר 8.1 מתוכם בנויים. ישנם 556 מבנים בקמפוס, מתוכם: 100 עבור האקדמיה, 131 עבור חקלאות, 166 לאכלוס ולשירותי מזון, ו-42 עבור ספורט ואתלטיקה. בסך הכל, לאוניברסיטה שטח של 2,114,754.2 מטר רבוע של שטח פנים-ביתי. בנוסף, ישנם 42 קילומטרים של דרכים ו-160 של מדרכות. האוניברסיטה מחזיקה ברשותה גם 44 מבנים ברכושה אשר אינם נמצאים בקמפוס המרכזי, המכסים 89 קילומטר רבוע ב-28 מדינות שונות ברחבי העולם.

ספורט

מחלקת ה-NCAA של אוניברסיטת המדינה של מישיגן מכילה 12 נבחרות ספורט המייצגות אותה עבור גברים, ו-13 נבחרות עבור נשים. קבוצותיה נקראות "הספרטנים" ("Spartans"), קמע האוניברסיטה מציג לוחם ספרטני הנקרא "ספרטי". צבעי מדיה של נבחרות האוניברסיטה הם ירוק ולבן. קבוצות האוניברסיטה משחקות בליגת הביג-10 המשתייכת לרמת האיכות הראשונה ב-NCAA. 
לאוניברסיטה אצטדיון פוטבול הנקרא "Spartan Stadium", והוא מכיל 75,005 מושבים, וכן אולמות נוספים קטנים יותר. נבחרת כדורסל הגברים זכתה בטורניר אליפות המכללות בכדורסל פעמיים, ב-1979 וב-2000. נבחרת הוקי הקרח שלה זכתה בתארים לאומיים שלוש פעמים, האחרונה שבהן ב-2007. מבחינה היסטורית, ריצת שדה זהו הספורט הכי מוצלח של האוניברסיטה.

NSCL ו FRIB

האוניברסיטה נחשבת למרכז עולמי בתחום הפיזיקה הגרעינית. בתוך קמפוס האוניברסיטה ממוקמת מעבדת הציקלוטרון הלאומית (NSCL), שהיא המעבדה המובילה בארצות הברית למחקר באיזוטופים רדיואקטיבים, והיא נחשבת לבית הספר המוביל בארצות הברית להכשרת דוקטורים בתחום הפיזיקה הגרעינית. משרד האנרגיה האמריקאי מקים במקום את המתקן לקרניים רדיואקטיביות נדירות (FRIB), שצפוי להיות המאיץ המוביל בעולם בתחום האנרגיות של הפיזיקה הגרעינית החל מהעשור השלישי של המאה העשרים ואחת.
ידיד רובין

ביוגרפיה

ידיד רובין נולד בקיבוץ גבעת חיים בשנת 1938. בעקבות הפילוג בקיבוץ הצטרפה משפחתו לקיבוץ גבעת חיים איחוד. בסוף שנות ה-50 נסע עם משפחתו לאוסטריה, שם למד מספר חודשים באקדמיה לאמנות בווינה. לאחר שובו לישראל התגייס לצה"ל ושירת כצנחן. לאחר שירותו הצבאי למד במכון אבני, ובשנת 1967, בעקבות קבלת מלגה, נסע ללמוד ברויאל קולג' אוף ארט בלונדון. בין השנים 1983-1981 התגורר ביפו, ולאחר מכן שב להתגורר בקיבוץ. 
רובין הציג במקומות רבים בארץ ובחו"ל. בתקופה שלפני מותו עבד בשיתוף פעולה עם גלריה שלוש בתל אביב וגלריה בלוס אנג'לס. רובין זכה להכרה משמעותית רק לאחר מותו.

סגנונו האמנותי

ידיד רובין נחשב בעיני רבים ל"צייר הארץ ישראלי האחרון". כמי שלמד תחת מורים כגון סטימצקי ושאר גדולי המופשט הלירי, "מרד" רובין במסורת זו של ציור תוך שהוא בונה שפה אישית משלו. 
בניגוד למוריו שציירו בצבעים מדוללים ושבורים, פיתח רובין סגנון יותר ישיר הנשען על משיכות צבע רוויות ביותר, בהשראת ציירים אקספרסיביים כגון ואן גוך.
יצירותיו המוקדמות, מן התקופה שלאחר שובו מלונדון, הושפעו מסגנון ה"הארד אדג'" המופשט והגאומטרי. בשנות ה-70 של המאה ה-20 התנסה בסגנונות שונים. בין היתר עסק בפיסול ובאמנות מושגית. בשנות ה-80 הפך ציור הנוף לנושא המרכזי בציוריו. עבודותיו אופינו בצבעוניות עזה, במשיכות מכחול אקספרסיביות ונטייה לסגנון גרפי של הדימויים.
ציוריו עוטים עליהם מסווה של נאיביות רבה כאשר דימויים ארכיטיפיים של עץ, בית וטרקטור המצוירים באופן נאיבי ואף סכמטי אינם אלא צוהר לציור מורכב ביותר הנשען על יחסים צבעוניים ייחודיים והנחת צבע חדשנית ואמיצה. תחת מעטה הנאיביות "מסתנן" ידיד אל תוך נבכי החיים והרגש, תוך שהוא נשען אך ורק על הדימויים הפשוטים ביותר המקיפים אותו בקיבוץ בו הוא התגורר.
עץ חיים (שכונה)

היסטוריה

השכונה נבנתה על ידי ישיבת עץ חיים כמקור הכנסה לישיבה באמצעות השכרת הדירות. התכנון הופקד בידי האדריכל דב זוננפלד (שתכנן גם את מבנה הישיבה בסמוך לשוק מחנה יהודה) כשכונה גדולה שכוללת עשרות בניינים ובית כנסת מפואר. אבן הפינה לשכונה הונחה באפריל 1929 בטקס גדול בנוכחות אלפי אנשים, אבל מסיבות שונות, כמו ריחוק מאזורים מיושבים, השכונה לא נחלה הצלחה גדולה ונבנו בה רק שלושה מבנים. 
על פי פסיקת הרב יחיאל מיכל טיקוצינסקי, ראש ישיבת עץ חיים, כיוון שהשכונה מרוחקת יותר מקילומטר מחומת ירושלים השכונה לא נחשבת חלק מהעיר לעניין קריאת המגילה בפורים, ולכן יש לקיים בפורים דפרזים ולא בשושן פורים. כיום עדיין נערכת בבית הכנסת במקום קריאת מגילה גם בפורים דפרזים וגם בשושן פורים, זאת בניגוד לנהוג בירושלים, גם בשכונותיה המרוחקות.

השכונה

בשכונה שלושה מבנים. האחד בנוי בצורת האות "ר" וכולל שלוש קומות והשניים האחרים בני שתי קומות. גשר המיתרים עובר במרחק כמה מטרים מבתי השכונה. במסגרת בניית רובע מבוא העיר מתוכנן שימור של שניים מהמבנים והריסת המבנה השלישי. התוכנית מלווה בהתנגדות תושבים.

מבני ציבור בשכונה

בשנת 1995 הוקם בשכונה בניין הנהלת דואר ישראל בצמוד אל תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון
תימא (חצי האי ערב)

תימא, היה עם שישב בסביבות המקום הקרוי היום תימא, בצפון סעודיה בערך כ-400 קילומטרים ממזרח למצרי טיראן. המקום היה עשיר בעצי דקל ובעצי שזיף, והיו בו בארות מים רבים. תימא הייתה בשליטתה של בבל. המלך האחרון של בבל, נבונאיד, בילה שם שנים רבות, ובבל הייתה מופקדת בידי בלשאצר.
תימא ישבה כבית-נתיבות על צומת דרכים חשובה לשיירות מסחר של גמלים: דרומה לממלכת שבא בדרום-מערב חצי האי ערב, צפונה לדוּמָה ולבבל, מזרחה ל"דרך הפנינים" ולדרום המפרץ הפרסי ולהודו, ומערבה לאילת ולירושלים. תימא מוזכרת בהקשר זה בכמה מקומות במקרא:
ספר ירמיהו, פרק כ"ה, פסוק כ"ג:
וְאֶת-דְּדָן וְאֶת-תֵּימָא וְאֶת-בּוּז, וְאֵת כָּל-קְצוּצֵי פֵאָה. אֵת, כָּל-מַלְכֵי עֲרָב; וְאֵת כָּל-מַלְכֵי הָעֶרֶב, הַשֹּׁכְנִים בַּמִּדְבָּר.
ספר ישעיהו, פרק כ"א, פסוק י"ד:
לִקְרַאת צָמֵא הֵתָיוּ מָיִם יֹשְׁבֵי אֶרֶץ תֵּימָא בְּלַחְמוֹ קִדְּמוּ נֹדֵד.
ובספר איוב, פרק ו', פסוק י"ט: 
הִבִּיטוּ אָרְחוֹת תֵּמָא הֲלִיכֹת שְׁבָא קִוּוּ לָמוֹ.
תימא גם מוזכר בספר בראשית, פרק כ"ה, פסוק ט"ו כאחד מבני ישמעאל:
וְאֵלֶּה שְׁמוֹת בְּנֵי יִשְׁמָעֵאל, בִּשְׁמֹתָם לְתוֹלְדֹתָם:  בְּכֹר יִשְׁמָעֵאל נְבָיֹת, וְקֵדָר וְאַדְבְּאֵל וּמִבְשָׂם. וּמִשְׁמָע וְדוּמָה, וּמַשָּׂא חֲדַד וְתֵימָא, יְטוּר נָפִישׁ וָקֵדְמָה. 
בשנת 2010 הודיעה הרשות הסעודית לתיירות ועתיקות על מציאת כתובת של פרעה רעמסס השלישי על גבי סלע ליד תימא.
בתימא נמצאו שתי מצבות אבן כתובות ארמית ובהן מוזכרים האלים המקומיים.