google/wiki40b huggingface dataset:
שפי גולדווסר

קורות חיים

גולדווסר נולדה בניו יורק. אביה היה שליח קופת חולים כללית לארצות הברית, והמשפחה חזרה לישראל כשהייתה בת 6. היא גדלה בתל אביב ולמדה בתיכון עירוני ד'. בשנת 1979 השלימה תואר ראשון באוניברסיטת קרנגי מלון במתמטיקה שימושית, ובשנים 1981 ו-1983 הוענקו לה תואר שני ותואר שלישי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הדוקטורט שלה במדעי המחשב, שכותרתו "Probabilistic Encryption: Theory and Applications" נעשה בהנחייתו של מנואל בלום. בשנת 1983 הצטרפה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ובשנת 1997 הייתה הראשונה שאיישה בו את הקתדרה על שם חברת RSA, שבה היא מחזיקה עד היום. גולדווסר היא חברת המעבדה למדעי המחשב ולבינה מלאכותית במכון. בשנת 1993 הצטרפה לסגל של מכון ויצמן למדע, במקביל לעבודתה ב-MIT.
עם תחומי המחקר של גולדווסר נמנים תורת הסיבוכיות, קריפטוגרפיה ותורת המספרים החישובית. גולדווסר הייתה שותפה להמצאתן של הוכחות באפס ידיעה, מרכיב חשוב בבנייתם של פרוטוקולים קריפטוגרפיים, באמצעותם יכול צד אחד להדגים לצד השני בוודאות גדולה כרצונו שהוא יודע סוד מסוים, מבלי לחשוף כל מידע על הסוד עצמו. בתחום תורת הסיבוכיות עסקה עבודתה בין השאר במיון של מחלקות סיבוכיות. גולדווסר הדגימה כי בעיות NP-שלמות מסוימות נותרות כאלה גם כאשר מחפשים רק פתרון מקורב להן.

משפחתה

גולדווסר נשואה לניר שביט, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב. לזוג שני ילדים.
פיאט 242

פיאט 242

באיטליה יוצרו 2 הדגמים: "פיאט 242" ודגם כמעט זהה "Citroën C35", עד שנת 1987 (הורכבו ב-2 הדגמים מנועי פיאט).
משנת 1987 עד שנת 1992 יוצר בצרפת דגם ה"Citroën C35" על ידי חברת Chausson.
מנועי הדיזל, 2,200 סמ"ק נלקחו מדגם "Citroën CX".
מספר פסאודו-ראשוני

בתורת המספרים, מספר פסאודו-ראשוני הוא מספר פריק החולק תכונה כלשהי עם כל המספרים הראשוניים.
עיסוק מרכזי בתורת המספרים, בעל השלכות רבות לקריפטוגרפיה, הוא חקר מבחני ראשוניות הבודקים האם מספר נתון הוא ראשוני או פריק. מבחני ראשוניות רבים בוחנים תכונה המתקיימת בכל הראשוניים, אך ייתכן גם שהיא מתקיימת במספרים פריקים מסוימים. אם מספר כלשהו לא מקיים תכונה שכזו, הוא בהכרח פריק, אך אם מתגלה שמספר מסוים מקיים את התכונה, אין ודאות אם הוא ראשוני או פסאודו-ראשוני ביחס לתכונה. מבחן ראשוניות יעיל הוא מבחן ששכיחות המספרים הפסאודו-ראשוניים ביחס אליו נמוכה.
ישנם מבחני ראשוניות, כגון מבחן AKS, שמזהים ראשוני בוודאות מוחלטת ואין מספר פסאודו-ראשוניים ביחס אליהם. עם זאת, לצרכים מעשיים מעדיפים את השימוש במבחנים מהירים יותר, כגון אלגוריתם מילר-רבין, שיש סיכוי שיזהו כראשוני מספר שהוא פסאודו-ראשוני, אך ניתן להקטין את הסיכוי הזה באופן בלתי מוגבל.

פסאודו-ראשוני פרמה

הסוג המוכר ביותר של מספרים פסאודו-ראשוניים הם המספרים הפריקים המקיימים את המשפט הקטן של פרמה. מספר פריק  נקרא פסאודו-ראשוני פרמה בבסיס a אם מתקיים  (n מחלק את aⁿ-a). מספר שהוא פסאודו-ראשוני פרמה בכל בסיס נקרא פסאודו-ראשוני פרמה מוחלט או מספר קרמייקל. הדוגמה הקטנה ביותר למספר כזה היא 561.

פסאודו-ראשוני פרמה בבסיס 2

כבר במאה ה-6 לפנה"ס שיערו מתמטיקאים סינים ש- ראשוני אם ורק אם . ב-1819 נתגלתה הדוגמה הנגדית הקטנה ביותר: , על אף ש- הוא מספר פריק.
אם  ראשוני, ומספר מרסן  פריק, אז  הוא פסאודו-ראשוני בבסיס 2. כמו כן כל מספר פרמה פריק הוא גם כן פסאודו-ראשוני בבסיס 2.
לא קשה לבנות סדרה אינסופית עולה של פסאודו-ראשוניים בבסיס 2. אם  מספר פסאודו-ראשוני בבסיס 2, אז גם  כזה. כדי לראות זאת נשתמש בתכונה בסיסית של מספרי מרסן, שאם , אז .  פריק ולכן קיים  לא טריוויאלי. מכאן ש- ו- פריק. כמו כן מכך ש- פסאודו-ראושני נובע שקיים  כך ש-, ולכן . כלומר  כנדרש.
הזרקת קוד

הזרקת קוד היא טכניקת האקינג המנצלת באג בתוכנה כדי להעביר לה מידע שגוי ובכך לשנות את בקרת הזרימה שלה. טכניקות נפוצות של הזרקת קוד כוללות הזרקת SQL למסדי נתונים ו-XSS לאתרי אינטרנט. הזרקת קוד נובעת לרוב מכך שהתוכנית אינה מבצעת בדיקת תקינות של קלטים המועברים אליה. בצורה זו יכול התוקף להזין קוד זדוני כקלט לגיטימי ולגרום לתוכנית להריץ אותו.
בציר טוב

תהליך היצירה עד היציאה לאור

יצירת האלבום "בציר טוב" החלה כאשר גלבץ השמיע לחברו מילדות וירצברג שני שירים שהלחין למילים של המשוררת יונה וולך – "כשבאתי לקחת אותה מהעננים" ו"קורנליה". וירצברג הוקסם מהם. השניים החלו לעבוד על לחנים נוספים לשיריה של וולך, ביחד ולחוד, נפגשו עם המשוררת והמשיכו לעבוד בביתה שבקרית אונו ואף יצאו איתה להופעות משותפות. 
במקביל ב-1980 הופיעו גלבץ ווירצברג עם נורית גלרון בפסטיבל הזמר עם השיר "זה לא זה", שאת מילותיו וולך כתבה, ווירצבג הלחין. שיר זה לא נכלל באלבום זה, אלא באלבומה של גלרון "סימפתיה" שיצא ב-1982.
תהליך ההקלטות היה ממושך. בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים התלות של האמן בחברת התקליטים לצורך הקלטת אלבום הייתה מוחלטת. איש לא תמך בפרויקט "בציר טוב" וההקלטות נעשו באולפני "טריטון" תמורת עבודות מוזיקליות. בשלב מסוים נכנס לתמונה המפיק אשר ביטנסקי, וסייע בהשלמת הפרויקט ובהוצאתו לאור, שגם היה קשה ומפותל. אף חברת תקליטים בישראל לא התלהבה להוציא לאור את האלבום (אולי בגלל תוכנם המיני של רוב השירים, כמו ברבים משיריה של וולך), ורק התגייסות כללית של אמצעי התקשורת, ובעיקר של יואב קוטנר ("גלי צה"ל") ושל עמוס אורן ("ידיעות אחרונות"), הצליחה בסופו של דבר לשכנע את סי בי אס (היום אן אם סי) להוציאו.
האלבום נמכר במשך השנים בלמעלה מ-20 אלף עותקים והגיע למעמד של "תקליט זהב" ב-2002, כשיצא בהדפסה מחודשת ומשופרת ובתוספת השירים "איש טוב אוהב את פיתייה", "החיילים יצאו לדרך" וקטע קריאה של וולך, "שיר". השילוב בין הטקסטים המיוחדים של וולך לבין הלחנים יוצאי הדופן של וירצברג ושל גלבץ יצרו אלבום חדשני שהפך ברבות הימים לאבן דרך בתרבות ובמוזיקה הישראלית.
ב-2016 נבחר כאלבום שירי המשוררים הטוב ביותר.

תוספות במהדורת 2002

11. שיר

12. איש טוב אוהב את פיתייה

13. החיילים יצאו לדרך
Reflections (Care Enough)

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי מריה קארי ופיליפ פייר והופק על ידי קארי, ג'ימי ג'אם וטרי לואיס. כמו כן, יצא הסינגל בפורמט של תקליטור. בין היתר, השיר הוא שיר בסגנון הרית'ם אנד בלוז, המשלב בתוכו גם את סגנון הפופ. 
כמו כן, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, כמה שנים לאחר שיצא.
מיטקו בוזקוב

מיטקו בוזקוב הוא במאי תיאטרון וקולנוע ישראלי.

קורות חייו

מיטקו בוזקוב נולד וגדל בסופיה, בולגריה. אביו, בוריס בוזקוב, היה במאי טלוויזיה ואמו עבדה כעורכת ברדיו. הוא סיים את האקדמיה הממלכתית לתיאטרון ב-1984. שם למד אצל הפרופסור והבמאי הידוע קריקור אזריאן ואצל שני האסיסטנטים של אזריאן, שהיו מפורסמים בתחומם: השחקן תודור קולב והבמאי איוואן דובצ'ב.
בתום לימודיו התחיל בוזקוב לשחק ולביים בעיר הפרובינציאלית שומן בבולגריה, בה שהה במשך שלוש שנים. ב-1987 שב לסופיה וביים בתיאטראות שונים וב-1990 התמנה לבמאי הבית בתיאטרון הלאומי של בולגריה בסופיה. 
בשנת 1991 מיטקו בוזקוב עלה לישראל ביחד עם אשתו, סוניה, שהייתה שחקנית בבולגריה ובתם בת השלוש שרה. 
זמן מועט לאחר שעלה ביים את הסרט התיעודי "חומה" שהוקרן במתב (היום הוט) בטלוויזיה ב-1993, אותו הפיק ערן צלטנר. הסרט תיאר את קשייהם של צעירים שעלו לישראל בתחילת שנות התשעים מרחבי תבל ועל קשיי הקליטה שלהם בישראל.
ב-1993 נפגש בוזקוב עם גרי בילו, מה שהיה ראשיתה של שיתוף פעולה וידידות אמיצה שנמשכה עד סוף ימיו של בילו. בילו השפיע על בוזקוב מאוד ומאז אותה עת בוזקוב מביים ומלמד בבית צבי ובתיאטרון הספרייה.
ההצגה הראשונה שביים בישראל הייתה "ג'יג'י" של קולט, בתיאטרון בית צבי, בשנת 1993, ההצגה הראשונה שביים בתיאטרון הרפרטוארי בישראל הייתה "יתוש בראש", מאת ז'ורז' פדו בתיאטרון חיפה בשנת 2000. הוא ביים עשרות הצגות בתיאטראות בית צבי והספרייה וביים גם הצגות בתיאטראות, באר שבע, בית ליסין, הקאמרי וחיפה. רוב ההצגות שהוא מביים הן מהקלאסיקה העולמית ובכלל זה הרבה קומדיות ופארסות.
ב-1999 ביים בוזקוב בתיאטרון הספרייה את ההצגה "המלחמה תפרוץ אחרי ההפסקה", פרי עטו של אלדרג'ק דניאק. בוזקוב נסע עם ההפקה לפסטיבל פודיום במוסקבה. דודו ניב זכה על תפקידו בהצגה בפרס השחקן המצטיין.
בשנת 2002 ביים בוזקוב את ההצגה "אני לא רפופורט", פרי עטו של הרב גרדנר, בתיאטרון בית ליסין. ההצגה זכתה בשלושה פרסי התיאטרון הישראלי באותה שנה: יוסי פולק זכה בפרס שחקן השנה, שמוליק לוי זכה בפרס מתרגם השנה וההצגה זכתה בפרס ההעלאה המחודשת של השנה.
בשנת 2010 ביים בוזקוב את ההצגה "החולה המדומה", פרי עטו של מולייר, בתיאטרון באר שבע. ההצגה הייתה מועמדת לשלושה פרסי התיאטרון הישראלי: בקטגוריית קומדיית השנה, איריס לנה בקטגוריית הכוריאוגרפיה ואמיר קריאף על תפקיד ברלאד בקטגוריית שחקן המשנה.
מיטקו בוזקוב ביים את הסרט העלילתי באורך מלא "חומר נפץ" (90 דקות), בהפקת בית הספר "אימפרו", הסרט נמצא כעת (פברואר 2012) בפוסט-פרודקשן. זהו עיבוד ישראלי לתסריט פרי עטו של המחזאי המקדוני ד'יאן דוקובסקי, משחקים בו בוגרים ותלמדי שנה ג' של בית הספר. התסריט נכתב בהשראת מלחמת קוסובו ודוקובסקי זכה עליו בפרס הביקורת בפסטיבל ונציה. הסרט מגולל את סיפורם של אנשים צעירים ומדגיש את האופן שבו האלימות מופיעה בחיי היום-יום שלהם. הסרט מורכב מאחד עשר סיפורים נפרדים, כשבכל סיפור נשארת דמות מהאפיזודה הקודמת. כל סיפור נגמר באלימות, רצח או ניסיון לרצח.
בשנת 2009 הוזמן בוזקוב על ידי התיאטרון הלאומי של בולגריה לביים את הקומדיה "משרתם של שני אדונים", פרי עטו של מולייר.
מיטקו בוזקוב מלמד בבית צבי מ-1993 ועד היום (פברואר 2012), לימד באוניברסיטת חיפה בשנים 2008-1998. מלמד ב"אימפרו", בית הספר למשחק בקולנוע ובטלוויזיה, מאז שנת 2006.
איש אינו מתגרה בי מבלי להיענש

מקורו של המוטו

על פי האגדה, "הדרדר המגן" מילא את תפקידו בהגנת ממלכת סקוטלנד העתיקה נגד מתקפת לילה של כוחות צבא דניים; תוך כדי התגנבותם של החיילים הדניים, אחד מהם זעק מכאב כאשר דרך על דרדר קוצני, וכך הזעיק את המגינים הסקוטיים. במוטו "איש אינו מתגרה בי מבלי להענש" - "בי" מתייחס לדרדר, אך הפירוש הורחב, וכיום הוא משמש כביטוי לסקוטלנד וליחידות הצבאיות אשר אימצו אותו.

שימושים היסטוריים ועכשוויים

המוטו של מסדר האבירות הסקוטי הגבוה, המסדר העתיק ביותר והנאצל ביותר של הדרדר, הנו גם המוטו של הרגימנטים המזוהים עם סקוטלנד בצבא בריטניה: הרגימנט המלכותי של סקוטלנד, המשמר הסקוטי ומשמר הפרשים המלכותי הסקוטי. המוטו שימש גם מספר יחידות היסטוריות בצבא הבריטי ובהן הסקוטים המלכותיים, הסקוטים האפורים המלכותיים, רובאי הרמה המלכותיים והמשמר השחור. חלק מהיחידות הללו מוזגו יחדיו על מנת ליצור את הרגימנט המלכותי של סקוטלנד בשנת 2006.
במהלך שלטונו של צ'ארלס השני, הוסף המוטו על קלף כחול, כתוב באותיות של זהב ומעל חלקת הדשא, לשלט האצולה של ממלכת סקוטלנד, ומאז 1707 הוא הופיע גם על הגרסה הסקוטית של שלטי האצולה של מלכי בריטניה. המוטו מופיע יחד עם הקולר של מסדר הדרדר אשר כרוך סביב המגן (הקולר הופיע על גרסאות מוקדמות יותר של הסמל אך ללא המוטו). אין להתבלבל בין המוטו של מסדר הדרדר (Nemo me impune lacessit) למוטו של שלט האצולה (In My Defens God Me Defend, להגנתי אלוהים הוא מגיני), אשר מופיע על מגילה מעל הציצה בהתאם למסורת ההרלדיקה הסקוטית.
כוחות צבא רבים מחוץ לממלכה המאוחדת אימצו את המוטו ההיסטורי כמוטו היחידתי: יחידות בצבאות אוסטרליה, קנדה, דרום אפריקה ובלגיה.
המוטו מופיע גם על שולי הגרסה הסקוטית של מטבע הלירה שטרלינג אשר הונפק בין השנים 1984 ל-1994, וכן מעל תמונתו של נחש הפעמונים האמריקני על שטר של 20 דולר אמריקני מג'ורג'יה, 1778 כדוגמה לשימוש הקולוניאלי בסמל נחש הפעמונים אשר הפך ברבות הימים לדגל גדסדן המפורסם.
אפריקה המשוונית הצרפתית

היסטוריה

הישות המכונה "אפריקה המשוונית הצרפתית" אוחדה ב-1910 מ-5 טריטוריות שהיו בשליטת צרפת: קונגו הצרפתית, גבון, אובאנגי שארי, צ'אד וקמרון הצרפתית שהצטרפה לאחר מלחמת העולם הראשונה על אף שלא הוכרה כישות נפרדת עד 1920. המושל הכללי ישב בברזוויל ולו משנים בכל טריטוריה.
ב-1911 העבירה צרפת חלקים מכל טריטוריה לקמרון הגרמנית בעקבות משבר אגדיר. טריטוריות אלו הושבו לריבונות צרפתית לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, כאשר קמרון עצמה הושמה תחת שלטון מנדט צרפתי, בהחלטת חבר הלאומים ולא אוחדה עם אפריקה המשוונית הצרפתית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תבוסת צרפת והקמת משטר צרפת של וישי הוביל פליקס אבואה, מושל צ'אד את מושבות אפריקה המשוונית הצרפתית להצטרפות לתנועת צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול, זאת כאשר מושבות אפריקה הצפונית הצרפתית, ואפריקה המערבית הצרפתית נותרו נאמנות למשטר וישי. בתחילה סירבה גבון להצטרף לשאר המושבות בתמיכה בצרפת החופשית, אך לאחר הקרב על גבון השתלטו על ליברוויל תומכי צרפת החופשית, והמושבות התאחדו בתמיכה בצרפת החופשית, והיו למרכז האסטרטגי של פעילות צרפת החופשית באפריקה.
תחת משטר הרפובליקה הרביעית (1946–1958) יוצגה הפדרציה בפרלמנט הצרפתי. בספטמבר 1958 במסגרת קבלת חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית נערך במדינות אפריקה המשוונית הצרפתית משאל עם בדבר המשך דרכן כמושבות צרפתיות. כל מדינות אפריקה המשוונית הצרפתית החליטו לקבל את החוקה החמישית והצטרפו לגוף בשם "הקהילה הצרפתית" כמדינות עצמאיות, והפדרציה "אפריקה המשוונית הצרפתית" פורקה. ב-1959 הקימו מדינות אלו גוף זמני בשם "איחוד הרפובליקות המרכז אפריקאיות" בטרם קיבלו עצמאות מלאה באוגוסט 1960.
חצצית

"חצצית" הוא שמו של אמצעי לפיזור הפגנות ומערכת נשק אל-הרג העושה שימוש ביידוי אבני חצץ לצורך פיזור הפגנות אלימות ומהומות.

פיתוח החצצית

החצצית פותחה בידי רפא"ל עבור צה"ל במהלך האינתיפאדה הראשונה, מתוך כוונה שתשמש אמצעי לפיזור הפגנות שאיננו קטלני. הרעיון של שימוש באבני חצץ נבע מהסיכון המועט בהשלכת אבן קטנה, שגודלה בערך כגודל זית, לעבר המפגינים כמו-גם מהעלות הנמוכה של החצץ וזמינותו הרבה לעומת אמצעים אחרים לפיזור הפגנה.
בתחילה פותחה מערכת "חצצית" שנישאה על-גבי רכב ולאחר מכן פותחה גם מערכת דומה שנישאה על ידי מסוק.

מבנה החצצית

עקרון פעולתה של מערכת ה"חצצית" מושתת על מכונה חקלאית לפיזור דשנים בשדות חקלאיים. 
מערכת ה"חצצית" הותקנה על-גבי קומנדקר שנשא מכל ובתוכו חצץ. החצץ "הוזרם" למכל אחר שבו סבב במהירות ציר שממנו בלטו מספר זרועות קצרות, שבקצהן מעין שקע. אבני החצץ שנשפכו למכל זה נאספו לתוך שקעים
אלו ובגלל תנופת הסיבוב של הזרועות הושלכו החוצה, דרך פתח רחב שנקבע לרוחב המיכל, לעבר האזור שמול קדמת הקומנדקר. בגלל פשטות המנגנון התקבל פיזור בלתי מדויק, גם אם אחיד למדי, של מטר אבני חצץ שניתך למרחק של בערך 50-100 מטר לפני הקומנדקר.
לאחר פיתוח מערכת החצצית הרכובה, פותחה גם מערכת לפיזור חצץ ממסוק לאותה המטרה. המערכת המוסקת פעלה באופן שונה מאחר שלא היה בה צורך בזרועות מסתובבות כדי להשליך את החצץ לעבר המתפרעים. במערכת המוסקת החצץ פוזר דרך צינור, באמצעות כח הכובד בלבד, ממיכלים שהותקנו על המסוק.

שימוש בחצצית

בעדותו בפני ועדת אור תיאר ניצב אליק רון את החצצית:
"במהלך האינתיפאדה הראשונה פותחה מכונה שניתן להפעיל אותה מעל נ"נ, נגמ"ש או ג'יפ, שמאכילים אותה בחצץ והיא יורה את החצץ. הטווח אינו גדול, הפגיעה היא כואבת, אינני מכיר מקרים קטלניים. אני יודע על הפעלה במקומות רבים בזמן האינתיפאדה. הכלי היה בידי צה"ל. בהמשך הייתה ורסיה נוספת מוטסת, שבה על מגלשיים של מסוקי האנפה, הורכבו ארגזי תחמושת שמולאו בחצץ, ובמשיכת ידית על ידי המכונאי המוטס הם פיזרו את החצץ על ראשו של ההמון המתפרע. גם במקרים האלה אינני יודע על קטלניות. [...] הכלי הזה נרקב ברבות השנים מאז האינתיפאדה ולא נעשו בו שימושים; הוצגו בפנינו לאחר האירועים פיתוחים, בין השאר של חצצית קטנה יותר, יעילה יותר."
תוך זמן קצר התברר חוסר האפקטיביות של השימוש בחצצית. טווח זריקת אבני החצץ לא עלה על 100 מטר, והפגיעה בהמון מתפרע לא הייתה משמעותית.
האינטרנציונל של מפלגות הפיראטים

מטרות

על פי תקנון ה-PPI‏ מטרות הארגון הנם:
לסייע לייצר, לתמוך, לקדם, ולשמור על תקשורת ושיתוף פעולה בין מפלגות הפיראטים ברחבי העולם.
כמו כן, הארגון גם ממוקד בהגברת המודעות, וקידום התנועה באמצעות תיאום, שיתוף מידע, וסיוע בהקמת מפלגות פיראטים חדשות ברחבי העולם.
המפלגה שואפת לשנות את החוקים הקיימים הנוגעים לזכויות יוצרים ופטנטים. האג'נדה של המפלגה כוללת גם תמיכה וחיזוק של הזכות לפרטיות, הן באינטרנט ובכלל, וכן בשקיפות מוסדות שלטון.

היסטוריה

מפלגת הפיראטים הראשונה הייתה מפלגת הפיראטים השוודית Piratpartiet אשר נוסדה ב-1 בינואר 2006 על ידי ריקארד פאלקווינגה.
מאז נוסדו לאורך השנים, ובהשראת היוזמה השוודית, עשרות מפלגות פיראטים שונות ברחבי העולם אשר משתפות כיום פעולה דרך ארגון ה-PPI.
בשנת 2007 נציגי המפלגות הללו נפגשו לראשונה בווינה שבאוסטריה כדי לדון בעתיד התנועה ולהתכונן לבחירות לפרלמנט האירופי של שנת 2009.‏ ועידות נוספות התקיימו במהלך 2008 בברלין ובאופסלה שבשוודיה, כאשר בסופה של הוועידה באופסלה גובשה "הצהרת אופסלה".
בספטמבר 2008 אנדרו נורטון האמריקני מונה כרכז של הקולקטיב PPI. באוגוסט 2009 התפקיד הועבר לצוות בראשות פטריק מאכלר וסמיר אליאוי.
בשנת 2009 מפלגת הפיראטים המקורית זכתה ב-7.1% מהקולות בבחירות שהתקיימו בשוודיה לפרלמנט האירופי וזכתה בשני מושבים מתוך 18 המושבים של שוודיה בפרלמנט האירופי - המפלגה התחזקה באותה העת באופן משמעותי בעקבות המשפט שנערך באותה העת לשלושה מחברי האתר מפרץ הפיראטים שנה קודם לכן.
ב-18 באפריל 2010 ה-PPI נוסד באופן רשמי בכנס שהתקיים בבריסל בין ה-16 ל-18 באפריל.
ב-17 בינואר 2011, סלים אמאמו, אשר הנו פעיל של מפלגת הפיראטים התוניסאית, התמנה לתפקיד שר הנוער והספורט בממשלת תוניסיה.
בבחירות לפרלמנט של ברלין שהתקיימו בספטמבר 2011 זכתה מפלגת הפיראטים ב-8.9% מהקולות כאשר זו הייתה למעשה הפעם הראשונה אי פעם שמפלגת פיראטים זוכה במושבים בפרלמנט כלשהו בעולם. מאז ועד היום מפלגת הפיראטים זכתה לייצוג בפרלמנט של כל המדינות בגרמניה (לרוב כאשר הם זוכים ב-8% מהקולות).
ג'ים דמינט

ביוגרפיה

דמינט נולד בעיר גרינוויל שבקרוליינה הדרומית, הראשון מבין ארבעת ילדיהם של בטי (לבית רולינגס) ותומאס יוג'ין דמינט, שהתגרשו כשהיה בן חמש. בעקבות הגירושים, ניהלה אמו והפעילה סטודיו למחול מחוץ לבית המשפחה. אחרי שלמד בתיכון וייד האמפטון בגרינוויל, הוא קיבל תואר ראשון ב-1973 מאוניברסיטת טנסי ותואר שני במנהל עסקים ב-1981 מאוניברסיטת קלמסון. דמינט הצטרף לחברת הפרסום של חמו ב-1981, ועבד בתחום מחקר השוק. ב-1983 הקים את "קבוצת דמינט", חברת מחקר שעבדה עם בתי עסק, בתי ספר, מכללות ובתי חולים.
המעורבות הראשונה של דמינט בפוליטיקה הייתה ב-1992, כאשר נשכר על ידי בוב אינגליס לעבוד במסע הבחירות שלו לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קרוליינה הדרומית. אינגליס את חברת בית הנבחרים הדמוקרטית המכהנת ליז ג'יי פאטרסון, ודמינט ערך סקרים באמצעות מסרונים ופעולות שיווק אחרות עבור אינגליס. ב-1998 התמודד אינגליס לסנאט האמריקאי במקום להתמודד מחדש לבית הנבחרים. דמינט נטש את המשרד שלו במטרה להתמודד על המושב הריק שהותיר אחריו אינגליס בבית הנבחרים. מחוז הקונגרס הרביעי נחשב למעוז רפובליקני ביותר, ובבחירות הכלליות נבחר ברוב של 57%. הוא נבחר מחדש ובקלות ב-2000 וב-2002.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים היה אחד מ-34 הרפובליקנים שהתנגדו לרפורמת החינוך של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש (No Child Left Behind Act). כמו כן, דמינט היה היחיד מבין נציגי קרוליינה הדרומית בבית הנבחרים להצביע בעד נרמול יחסי ארצות הברית-סין, בטענה שהנורמליזציה תקדם סחר חופשי בין שתי המדינות. דפוס הצבעותיו, שהצביע על תמיכה בסחר חופשי, הוביל את תעשיית הטקסטיל בקרוליינה הדרומית להתנגד בכובד ראש אל דמינט בהתמודדויותיו לבית הנבחרים ולסנאט.
ב-12 בדצמבר 2002 הודיע דמינט כי בכוונתו להתמודד לסנאט של ארצות הברית, בעקבות החלטתו של הסנאטור פריץ הולינגס, לפרוש מהחיים הפוליטיים בבחירות 2004. בבחירות אלה הביס את מועמדת המפלגה הדמוקרטית, הממונה על החינוך בממשלת קרוליינה הדרומית אינז טננבאום, כשהוא זוכה ב-53.7% מקולות הבוחרים. ב-2010 הוא גבר די בקלות על אלווין גרין הדמוקרטי, מובטל בעל עבר פלילי שגר עם אביו ובמהלך מסע הבחירות אף הציע לבנות בובות בדמותו כדי להיאבק באבטלה.
בקונגרס ה-111 של ארצות הברית, היה דמינט חבר בוועדה לענייני בנקאות, שיכון ועניינים עירוניים. ב-2009 הוא נמנה בין שני הסנאטורים אשר הצביעו נגד מינויה של הילרי קלינטון למזכירת המדינה של ארצות הברית, ובשנה שלאחר מכן הוא הציג חקיקה שנועדה לבטל לחלוטין את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. לאחר שנבחר מחדש ב-2010, הפך לנבחר הציבור הבכיר ביותר שזוהה עם תנועת מסיבת התה. ב-2012 הודיעה על התפטרותו מהסנאט במטרה לכהן כנשיא "קרן המורשת". ב-17 בדצמבר 2012 הודיעה מושלת קרוליינה הדרומית ניקי היילי על מינויו של טים סקוט לסנאט במקומו של דמינט. דמינט עזב את קרן המורשת ב-2 במאי 2017 ומאז הוא ממשיך בפעילות ציבורית כיועץ וכמוביל דעת קהל.
ג'ימי פטרסון

ביוגרפיה

פטרסון נולד בלונדון אך גדל בגלאזגו. באפריל 1910 הצטרף לגלאזגו ריינג'רס כשחקן חובב והחל ללמוד בבית ספר לרפואה. הוא השתתף ב-168 משחקים בכל המסגרות במדי ריינג'רס, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לרגימנט הסקוטי של לונדון,שירת כקצין רפואה, וזכה בעיטור הצלב הצבאי על אומץ לב שהפגין בעת שהותו בצרפת. לאחר תום המלחמה הוא חזר ללונדון, ופתח קליניקה פרטית בקלפטון ביחד עם גיסו, ג'.ל סקוט, שהיה הרופא הקבוצתי של ארסנל. סקוט הצליח לשכנע את פטרסון לחתום בארסנל כשחקן חובב, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו בעמדת הקיצוני השמאלי במשחק מול דרבי קאונטי ב-30 באוקטובר 1920.
פטרסון היה שחקן הרכב קבוע בארסנל בעונתו הראשונה, ואף ייצג את שיחק במדי נבחרת הפוטבול ליג במשחק מול נבחרת ליגת העל הסקוטית, והיה לסקוטי הראשון שעושה זאת. הוא לא הרבה לשחק בעונת 1921/1922, אך בעונת 1922/1923 ועונת 1923/1924 השתתף ב-20 משחקים כל אחת. העיתונאי בריאן גלנוויל מ"הטיימס" סיפר כיצד במשחק אחד קיבל פטרסון זר נרקיסים מילדה שצפתה במשחק, ושיחק עמו בעמדת הקיצוני עד שמצא מקום להניח אותו.
הוא פרש מכדורגל בקיץ 1924 על מנת לטפח את הקריירה הרפואית שלו, אך שנתיים לאחר מכן נעתר לבקשתו של הרברט צ'פמן, מאמן ארסנל, וחזר למשחק אחד. משחק זה היה בניצחון 3 - 0 על ניוקאסל יונייטד ב-13 בפברואר 1926, ופטרסון הבקיע בו את שערו היחיד אי פעם בליגה. בסך הכל הוא השתתף ב-77 משחקים במדי ארסנל בכל המסגרות, והבקיע בהם 2 שערים.
נתב (דולפין)

מאפיינים

גופו של הגלובי השחור צבוע בצבע אפור או כחול כהה מאוד. בלידתו, משקלו הממוצע עומד על כ-60 קילוגרם כאשר משקלו של פרט בוגר נע בין טון אחד לשלושה טון, ואורכו של פרט בוגר נע בין ארבעה לשבעה מטרים. תוחלת החיים היא כ-45 שנים לזכרים ו-60 שנים לנקבות. הגלובי השחור הוא בעל חיים חברתי החי בקבוצות המונות בין 10 ל-30 פרטים. זהו בעל חיים חברתי, פעלתני ואינטליגנטי ולעיתים אף יתקרב לסירות השטות בקרבתו.
תזונת הגלובי השחור מתבססת באופן מכריע על דיונונים, ובית הגידול המועדף עליו הוא אזורי מים עמוקים. בנוסף, הדולפין מעדיף מים קרירים כאזור מחיה.
המינים בסוג גלובי הם בדרך כלל אפורים, חומים או שחורים; לעומת זאת, יש מספר חלקים בהירים בגופם.
הדולפין ממין נתב גדול-סנפיר מאכלס בדרך כלל את מימי האוקיינוס הדרומי, ונמצאים ליד חופם של דרום צ'ילה, דרום ארגנטינה, דרום אוסטרליה, ניו זילנד, טסמניה, מזרח ארצות הברית ומערב אירופה.
אוכלוסיית המין נתב קטן-סנפיר נפוצה בכל העולם, למעט צפון אלסקה, צפון אסיה, דרום אוסטרליה, דרום צ'ילה ודרום ארגנטינה.
ישעיהו קרניאל

ישעיהו קרניאל (עַזְמָוֶת) (18 במאי 1881 ברלאד, רומניה - 15 בדצמבר 1942 חיפה) היה איש העלייה הראשונה, פעיל ציבור, מורה, בנקאי ועיתונאי עברי.

נעוריו

קרניאל נולד ב-1881 ברומניה למרדכי ולאה קרניאל. אביו, שהיה פעיל באגודת חובבי ציון, חבר לשותפיו באגודה, דוד שוב ואליעזר רוקח ועלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-1882. תחילה התיישבה המשפחה בראש פינה ולאחר מכן עברה לזכרון יעקב. קרניאל למד בבתי ספר של המושבה. בנוסף הרחיב את השכלתו בתנ"ך, תלמוד ובדברי ימי ישראל ולמד ערבית, צרפתית, אנגלית וגרמנית. לאחר שסיים את לימודי התיכון נסע ללימודים גבוהים בביירות ופריז. כשחזר ארצה מונה למורה בבית הספר בזכרון יעקב בו למד.

עבודתו בבנק

ב-1903 היה קרניאל בין מייסדי הסתדרות המורים אולם ב-1906 עזב את ההוראה, עבר עם משפחתו לירושלים והחל לעבוד בסניף המקומי של בנק אפ"ק. ב-1910, לאחר 4 שנות עבודה, קודם קרניאל בתפקידו ומונה לסגן מנהל סניף חיפה. ב-1913 מונה למנהל סניף צפת וחבר ההנהלה המרכזית עד שנת 1919.

עבודתו בהסתדרות המדיצינית הדסה

ב-1919 חזר קרניאל לירושלים וקיבל הצעה מהנרייטה סאלד להיות חבר הנהלה בהסתדרות המדיצינית הדסה תפקיד אותו מילא עד שנת 1932.

עבודתו העיתונאית

ב-1919 החל קרניאל לעבוד בעיתון דאר היום מיסודו של איתמר בן-אב"י. תחת השם הספרותי עַזְמָוֶת נהג לפרסם טורים שנקראו מבעד למסווה ואמר עזמות. בטורים פופולרים אלו הגיב קרניאל לאירועים שקרו במדינה בהסתכלות הומוריסטית. עבודתו בעיתון זה נמשכה עד 1933.
לאחר הפסקה של מספר שנים עבר ב-1934 לחיפה שם חידש את כתיבתו העיתונאית בעיתונות מקומית.
עם הקמת קול ישראל הגיש פינה היתולית שבועית.

פעילותו הציבורית

קרניאל היה פעיל במספר רב של ארגונים ציבוריים. היה חבר בארגון בני ברית ושימש מזכיר הארגון במשך שנתיים. מונה לנשיא לשכת הר ציון של הבונים החופשיים בארץ ישראל ופרסם מאמרים בעיתון הארגון. היה פעיל בארגונים חינוכיים הקשורים להקמת הגימנסיה העברית בירושלים ולרשת אליאנס ועוד פעילות ענפה.

משפחתו

אחיו של ישעיהו הוא יהודה קרניאל ( מהחקלאים המובילים בזכרון יעקב). אחותו חסיה נישאה לאיש ניל"י מנשה ברונשטיין. ישעיהו נישא ב-1903 ליהודית אידה לובמן (בתו של מרדכי לובמן) ונולדו להם 3 בנים ו-2 בנות. קרניאל נפטר ב-1942 בחיפה, תוך כדי הרצאה על אליעזר בן-יהודה והובא לקבורה בבית הקברות בזכרון יעקב
זרקור

זַרְקוֹר (באנגלית: Searchlight) הוא מכשיר המקרין אלומת אור חזקה. הזרקור כולל מקור אור רב עוצמה ורפלקטור פרבולי היוצרים אלומת אור חזקה בכיוון מסוים. בדרך כלל הזרקור מותקן כך שניתן לסובבו לכיוונים שונים, לשם הארה של עצם או אזור מצומצם מסוים. 
במשך שנים רבות היה מקור האור המקובל בזרקור קשת פחם - קשת חשמלית נוצרה במפגש של אנודה וקתודה שהיו מוטות פחם שהיה צורך לקרב ביניהם כדי ליצור את הניצוץ שיצר את הקשת (דומה לקצר הנוצר בעת ריתוך חשמלי בו מנוצל הקצר ליצירת חום והאור המופק הוא גורם מפריע המחייב את הרתך להשתמש במסכת ריתוך כדי למנוע נזק לראייה ועיוורון כתוצאה ממבט ישיר על קשת הריתוך).
כיום משתמשים בנורות קסנון בשל הבהירות הגבוהה יותר, אורך החיים הארוך יותר, היציבות הגבוהה יותר שלהן לעומת מנורת קשת פחם, והגודל הקטן יותר של מקור האור לעומת במנורת קשת פחם.
במלחמת העולם השנייה הגיע הטווח היעיל של הזרקורים לכ-50 ק"מ.

שימוש צבאי

הצי המלכותי הבריטי השתמש בזרקורים בשנת 1882 כדי למנוע מכוחות מצריים לאייש סוללות תותחים ליד אלכסנדריה. בהמשך אותו שנה, כוחות בריטיים וצרפתיים הנחיתו נחתים לאור זרקורים. עד שנת 1907 זכתה תועלתו של הזרקור להכרה נרחבת. הוא שימוש לסינוור האויב בעת תקיפתו, איתור ספינות אויב מרוחקות, סיוע לכוחות נוחתים וכמכשיר איתות. נעשה בהם שימוש במלחמת רוסיה-יפן בשנת 1905. 
במלחמת העולם הראשונה שימשו זרקורים ליצירת "אור ירח מלאכותי" בעת תקיפה לילית, באמצעות הארת עננים שמעל לשדה הקרב והקרנת האור מהעננים לקרקע. 
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בזרקורים להתגוננות מהפצצות ליליות. הכוונת הזרקור נעשתה באמצעות איכון באמצעות קול ומכ"ם, שאיפשרו לזרקור לעקוב אחר המפציצים ובכך לסייע לתותחי הנ"מ ולמטוסי קרב שפעלו נגד המפציצים. זרקורים שימשו לעיתים גם בקרבות יבשתיים. 
בצה"ל פעל גדוד הזרקורים, שהוקם בשנת 1955 בערך ופעל במשך כ-20 שנים.

שימוש אזרחי

זרקורים משמשים למטרות פרסום, בפסטיבלים ובאירועים ציבוריים. הזרקור בעל העוצמה הגדולה ביותר נמצא בראש מלון לוקסור בלאס וגאס. בראש מבנה המלון, שצורתו פירמידה נמצא זרקור המכוון ישירות כלפי מעלה והוא בעל עוצמה של 42.3 מיליארד נרות. בלילה בהיר ניתן לראות את קרן הזרקור ממרחק של עד 400 ק"מ ממטוס בגובה שיוט, וניתן לראותה בבירור גם מהחלל.