google/wiki40b huggingface dataset:
דליה לוין

דליה לוין (נולדה ב-18 בספטמבר 1946) היא המנהלת והאוצרת הראשית לשעבר של מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.

ביוגרפיה

דליה לוין נולדה בתל אביב ולמדה בתיכון חדש. את שירותה הצבאי עשתה במשטרה הצבאית. סיימה תואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, והתמחתה אצל השופט דב לוין (אין קשר משפחתי). מאחר שלא מצאה עניין בתחום המשפטי, פנתה ללמוד אמנות ולימודי תעודה במוזיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב. כמו כן למדה ציור אצל אליהו גת. במקביל החלה לעבוד כאוצרת של מוזיאון פתח תקווה לאמנות, שהיה מוזיאון מקומי צנוע, ושימש אכסניה להצגת תערוכות של בתי ספר מהעיר. לוין החלה להציג במוזיאון תערוכות של אמנות עכשווית, תערוכות שנדדו בין מוזיאונים שהשתייכו ל"פורום הפריפריה".
בשנת 1993 נבחרה לנהל את מוזיאון הרצליה.
כמו כן הייתה לוין חברה במספר ועדות שיפוט, ובהן: ועדת השיפוט של פרס ישראל בקטגוריה אמנות פלסטית, ועדת השיפוט הבינלאומית של פרס אריה הזהב במסגרת הביאנלה של ונציה ה-50, וכן בוועדה של הקרן למצוינות בתרבות.
לוין היא אם לשתי בנות ולבן.

מנהלת מוזיאון הרצליה

בתחילת תקופת ניהולה היה המוזיאון חלק מבית יד לבנים בהרצליה (בדומה למוזיאון הקודם אותו ניהלה). לוין אמרה בראיונות שמתחילת עבודתה היא שאפה להציג במוזיאון יצירות אמנות עכשוויות, ואילו ראש העירייה החדשה דאז, יעל גרמן, ביקשה לקדם בעיקר אמנים תושבי העיר. לוין שכנעה את גרמן שהקריטריון הראוי לבחירת העבודות הוא איכותן, ולא מקום מגורי האמן. בכך ביקשה לוין למצב את המוזיאון כבימה ניסיונית לאמנות עכשוויות. החל מאז, תמכה העירייה כספית במוזיאון והגדילה אותו באופן משמעותי. המוזיאון קיבל גם תרומה גדולה שכללה אוסף פרטי ותרומה כספית מידי תושב העיר, יעקב אלקוב. הגדלת התקציב איפשרה למוזיאון עצמאות מקצועית, ותכנון לטווח ארוך, בהיותו משוחרר משיקולים מסחריים. בניהולה של לוין שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית", המבנה שופץ והורחב מאד, והוכנסו לשימוש מסכי וידאו מתקדמים, שאיפשרו להציג מיצגי וידאו ארט, שבו רואה לוין מרכיב חשוב של האמנות החזותית של העתיד.
בניהולה של לוין, פעל המוזיאון בעיקר כדי לקדם אמנים צעירים בתחילת דרכם, חלקם מיד עם סיום לימודיהם. לדבריה, המוזיאון עשה זאת על חשבון השקעה ברכישה של יצירות אמנות חשובות שכבר זכו להכרה. היא עשתה זאת על ידי ביקורים בתערוכות סיום של בתי ספר ופקולטות לאומנות, והתרשמות אישית אינטואיטיבית, מיצירות של האמנים הבלתי מוכרים לציבור ואפילו לאוצרים. בין האמנים המקומיים הצעירים שהמוזיאון טיפח, ושזכו להכרה ולהצלחה: יהודית סספורטס, גיא בן נר, מיכל הלפמן, אפרת שוילי, אליעזר זוננשיין, סיגלית לנדאו, אורי ניר, ג'אסר אבו רביע. בתמורה לתמיכה בהם, תרמו האמנים מיצירותיהם למוזיאון. לוין גם השקיעה מאמץ בגילוי אמנים מחו"ל, והפכה את המוזיאון למוכר בחו"ל.
כיום (2014) משתרע המוזיאון על שטח של 3000 מ"ר, פי שלושה משהיה בתחילת עבודתה של לוין, והוא מקבל תקציב קבוע של 2.5 מיליון ש"ח מעיריית הרצליה.
לוין יזמה את קיומן של שלוש ביאנלות במשך העשור הראשון של המאה ה-21. הביאנלות התקיימו בתמיכתה הפעילה של ראש העירייה הקודמת של הרצליה, יעל גרמן. הביאנלה הרביעית לא התקיימה בעתה, לאחר שראש העירייה סיימה את תפקידה ומונתה לשרה.
בסוף 2013 פרשה לוין מתפקידה כמנהלת המוזאון. רבקה סקר, מנהלת עמותת "ארטיס" לקידום האמנות הישראלית בעולם, וראש הסניף הישראלי של סותבי'ס, אמרה על לוין: "בעבודתה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, דליה שינתה את פני האמנות בישראל. היא חשפה שורה ארוכה של אמנים צעירים לקהל הרחב וקידמה אותם, מקצועית וכלכלית. בזכותה, הציבור בארץ ואף מוסדות אמנות משפיעים בחו"ל, מכירים טוב יותר אמנות ישראלית עכשווית."
שירת למך

מבנה השירה

בשירת למך, קיים מוטיב גאולת הדם כאחת החובות, שהן תמצית כבודו של האדם.
שירה זו בנויה משלושה חרוזים בעלי שתי צלעות. בתחילת השירה פונה המשורר אל קהל מאזיניו ובשירה זו נשותיו. הפסוקים בעלי מבנה שבו חריזה מורכבים משתי תקבולות נרדפות.
עָדָה וְצִלָּה שְׁמַעַן קוֹלִי // נְשֵׁי לֶמֶךְ, הַאְזֵנָּה אִמְרָתִי. פסוק זה הוא תקבולת נרדפת. תקבולת שמות נשותיו ותקבולת צמד ביטויים הקוראים למאזינים, במקרה זה נשותיו של למך להאזין לו.
הפסוק הבא כולל שתי תקבולות: אִישׁ / יֶלֶד וצמד המילים המקבילות: פִצְעִי / חַבֻּרָתִי. זוהי תקבולת נרדפת חסרה, וזאת כי לתבנית 'הָרַגְתִּי' אין מקבילה בצלע השנייה. התקבולת הבאה מוסיפה מספרים שִׁבְעָתַיִם / שִׁבְעִים וְשִׁבְעָה. לדעת חוקרים, באמצעות מספרים אלו מביע המחבר המקראי תיאור הגזמה. הגזמה זו נמשכת ועולה מהצלע הראשונה ועד סופו של השיר. אם יינקמו בקין "שִׁבְעָתַיִם", נקמתו של למך תהא גדולה יותר.
לי הסיין יאנג

לי הסיין יאנג (בסינית: 李显扬. נולד ב-1957) הוא איש צבא בדימוס ומנהל עסקים סינגפורי.

ביוגרפיה

לי הוא בנו השני של ראש ממשלתה הראשון של סינגפור, לי קואן יו. כיהן בין השנים 1995–2007 בתפקיד נשיא ומנכ"ל תאגיד התקשורת סינגפור טלקום (סינגטל). ובין 2007–2013 כמנהל חברת "Fraser and Neave" . מאז 2013 הוא יו"ר רשות התעופה האזרחית של סינגפור.
כאחיו הבכור, לי הסיין לונג (ראש ממשלתה הנוכחי של סינגפור), זכה הסיין יאנג במלגת הנשיא ובמלגת הצטיינות מטעם צבא סינגפור ונסע, עם סיום לימודיו התיכוניים, ללמוד באוניברסיטת קיימברידג'. לאחר ששב לארצו, שרת בצבא הסינגפורי והגיע לדרגת בריגדיר גנרל). 
לי נישא לעורכת-הדין לים סואט פרן ב-18 ביולי 1981. לזוג שלושה ילדים.
מברק קרוגר

מברק קרוגר (באנגלית: Kruger telegram בגרמנית: Krüger-Depesche באפריקאנס: Kruger-telegram) הוא הכינוי שניתן למברק ששלח וילהלם השני, קיסר גרמניה לפול קרוגר, נשיא הרפובליקה הדרום אפריקאית. במברק בירך הקייזר את קרוגר על הצלחתו להדוף פשיטה בריטית. המברק עורר סערה בבריטניה, ויחסיה עם גרמניה הגיעו לשפל.

רקע

בשנת 1881, בעקבות מלחמת הבורים הראשונה, הוקמו באפריקה שתי מדינות בוריות חדשות, הרפובליקה הדרום אפריקאית, ומדינת אורנג' החופשית, יחסיהן של שתי אלו עם האימפריה הבריטית היו מתוחים מאוד. בשנת 1895 יזמו הבריטים פשיטה כושלת על קייפטאון שזכתה לכינוי "פשיטת ג'יימסון" (אנ'), הבריטים נאלצו לסגת בחרפה כשהם מותירים מאחור את כבודם ו-18 חיילים בריטים מתים לעומת ארבעה בלבד מקרב הבורים.

תגובות

בגרמניה התקבל המברק בהתלהבות, ורבים ראו בו אומץ לב וגבריות מצד הקייזר. מנגד, בבריטניה עורר המברק סערה, והעיתונים התמלאו בכותרות מהסוג של: "Germany is to be destroyed" ("יש להחריב את גרמניה"), בדומה למשפטו המפורסם של קאטו "Carthaginem esse delendam" ("יש להרוס את קרתגו"). היחסים בין בריטניה לגרמניה הורעו, חלונות של בתי עסק גרמניים נופצו, ומלחים גרמנים נעצרו בנמלים. כינוים של הבריטים כ"כנופיות חמושות" וכ"מפירי סדר" היה פוגעני מאוד, והיו שפירשו את ה"פנייה לעזרתם של כוחות ידידותיים" כרמז לכך שגרמניה מוכנה לסייע לבורים בפעם הבאה. הקייזר התנצל על המברק בפני סבתו מלכת בריטניה ובפני בן דודו יורש העצר.
שמות אסורים

שמות אסורים (בסינית 避諱) היה איסור (טאבו) לומר או לכתוב שמות (במיוחד תווים) של קיסרים ואבות קדמונים בסין.

כיום

על אף שלא מקפידים על איסורים אלה כיום באדיקות, עדיין נוהגים אנשים רבים מלהימנע מלתת לילדיהם שם דומה או בעל צליל דומה לשם של אחד מאבותיהם. דבר זה מסביר מדוע אפילו תושבי סין המודרנית מתייחסים לפנייה אל מבוגרים בשמם הפרטי כאל חוסר נימוס, ומדוע נדיר למצוא סיני עם הסיומת "הבן" או "השלישי" בשמו.
סוזן קולידג'

ביוגרפיה

וולסי נולדה בקליבלנד שבאוהיו למשפחה עשירה ובעלת השפעה, משפחת דווייט מניו אינגלנד. אביה היה ג'ון ממפורד וולסי ואמה ג'יין אנדרוז. ב-1852 עברה עם משפחתה להתגורר בניו הייבן שבקונטיקט. היא הייתה אחייניתו של המשורר והסופר גאמל וולסי. היא לא התחתנה וחיה עד מותה בבית המשפחה בניופורט, רוד איילנד.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית (1861–1865) עבדה וולסי כאחות, ואחר כך החלה לעסוק בכתיבה. ערכה את "האוטוביוגרפיה ומכתביה של גברת דילייני" (The Autobiography and Correspondence of Mrs. Delaney) ‏(1887) ואת "יומנה ומכתביה של פרנסס ברני" (The Diary and Letters of Frances Burney) ‏(1880).
היא ידועה בעיקר בזכות ספר הילדים הקלאסי שכתבה "מה עשתה קייטי" (1872). משפחתה של וולסי עצמה שימשה כמודל למשפחת קאר הבדיונית שבספר, כאשר סוזן (שרה) עצמה היוותה השראה לקייטי, וארבעת אחיה ואחיותיה שימשו כמודל לילדים הקטנים במשפחת קאר. היא כתבה מספר ספרי המשך בסדרה בהם "מה עשתה קייטי בבית הספר" ו"כך אירע לקלובר".
בנוסף לסדרת ספרי קייטי כתבה ופרסמה ספרי ילדים נוספים, סיפורים קצרים ושירים.
מוטי בהרב

מרדכי (מוטי) בהרב (12 במרץ 1941 - 27 במרץ 1990) היה משורר, שחקן, מחזאי, במאי, מבקר ספרות ומורה לדרמה ישראלי.

ביוגרפיה

בהרב נולד ליד תל אביב למד וגדל במושבים תלמי אלעזר וחרות. בהרב יצא למקווה ישראל, שם השלים את לימודיו התיכוניים. לאחר מכן התגייס ללהקת הבידור של חיל השריון, שם החל בפעילותו כשחקן ובמאי. עם תום שירותו הצבאי למד בחוגים לספרות עברית ולתיאטרון באוניברסיטת תל אביב. הוא אף ערך אז, במשך זמן קצר, את העלון המקומי של מושב חרות.
עם תום לימודיו באוניברסיטה התחתן, נסע לניו יורק, להשלמת לימודי התיאטרון שלו והתגרש. ארבע שנים שהה בניו יורק (1966 - 1970) שם השתלם באולפן השחקנים, בהדרכתו של לי סטרסברג, הוא אף שיחק ב-15 הצגות שהועלו באוף-אוף ברודוויי, וכשנה וחצי שיחק בהצגות של התיאטרון הנסיוני לה מאמא עד שובו ארצה.
עם השנים פיתח בהרב פעילות אמנותית נרחבת. הוא כתב וביים כ-15 תסכיתים לרדיו, הדריך בחוגים לדרמה, שיחק בסרטים וכתב ופרסם את שיריו בכתבי עת ובספרים. בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים היה עורך מדור הספרות בגלי צה"ל, ובמסגרת עבודתו ראיין לרדיו סופרים ומשוררים צעירים.
בשנת 1976 נערך לכבוד צאת ספרו מופע חגיגי בתיאטרון צוותא. המופע נקרא "שעת מרעה" (כשם הספר) במופע הושרו שיריו שהולחנו ועובדו בידי שפי ישי והרכב מיוחד שכלל מלבד שפי גם את דייוויד ברוזה  טליה ברוזה דפנה ארמוני  ונגנים מלווים.
בהרב היה בין יוצרי סדרת הטלוויזיה על ראשית ההתיישבות בארץ, "ארץ מולדת", ואף השתתף בה כשחקן. 
מוטי בהרב נפטר בגיל 49 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות במושב חרות בגוש תל מונד, שבו גדל.
לורד פינס

קריירה

בשנת 1989 הוא והשותף שלו לשעבר DJ Mike Smooth הוחתמו בלייבל Wild Pitch Records, שהוא הבית לעוד אמני היפ הופ מצליחים כמו:O.C. ,Main Source ,Chill Rob G ,Percee P ו-גאנג סטאר. בשנת 1990 הצמד הוציא לאור את האלבום הראשון שלהם Funky Technician. האלבום הופק על ידי המפיקים DJ Premier, Diamond D ו-Showbiz שמאוחר יותר הפכו לבין המפיקים המובילים בתעשייה.
תקופה קצרה אחרי זה פינס הרכיב את ההרכב שלו  D.I.T.C, ביחד עם
Diamond D ו.Showbiz and A.G. הם גייסו מספר חברים חדשים להרכב: Buckwild ,Big L ,.O.C ו-Fat Joe.
בשנת 1992 פינס חזר עם אלבום סולו Return of the Funky Man. האלבום אירח את Percee P ו-A.G והסינגל הראשון Return of the Funky Man זכה להצלחה גדולה בניו יורק. האלבום כלל מספר ביטים שפינס הכין בעצמו וזאת הייתה ההתחלה של קריירה מוצלחת ומכובדת כמפיק. בשנת 1994 פינס הפיק באלבומו הקלאסי של הנוטוריוס בי. איי. ג'י. Ready to Die את השיר Suicidal Thoughts.
בשנת 1995 פינס הפיק חלק גדול מאלבומו הראשון של Big L ששמו Lifestylez Ov Da Poor & Dangerous, כולל את הסינגל M.V.P.
בשנת 1996 הוא חזר לראפ והוציא לאור סינגל על ווניל בשם Check The Method שהיה דיס על Lords Of The Underground. תקופה קצרה אחרי זה הוא הוציא לאור את The Awakening אלבומו השלישי שהפיק את כולו בעצמו. פינס הביא הרבה אורחים באלבום החדש כמו: O.C., KRS-One, MC Lyte, Akinyele,.Showbiz and A.G, Diamond D ו Kid Capri. הסינגל המחתרתי Actual Facts שאירח את Sadat X, Grand Puba ו-Large Professor היה שיר בונוס ניסתר באלבום.
מאז פינס לא הוציא עוד אלבומי סטודיו אבל המשיך בקריירת המפיק שלו. בשנת 1997 הוא הפיק את השיר Jewelz בישביל הראפר .O.C והשיר Channel 10 מאלבומם הראשון של Capone-n-Noreaga ששמו The War Report.
בשנת 1999 הוא הפיק את השיר The Message לאלבום 2001 של ד"ר דרה.
בשנות ה-2000 פינס הוציא לאור הרבה וונילים של חומרים לא משוחררים שלו, רמיקסים וגרסאות נדירות ואוריגינליות לשירים שכבר שוחררו. הבולט מכל הפרויקטים היה From The Crates To The Files ששוחרר על דיסקים ולא רק וונילים.
הוא המשיך גם לעבוד על מספר אלבומים של  D.I.T.C שגם כללו הרבה חומרים שלא הושמעו בעבר וגרסאות שונות.
בשנת 2008 פינס ו D.I.T.C הוציא לאור אלבום חדש, The Movement, עם חומרים חדשים שהוקלטו שכלל גם מספר הפקות ממנו. ב-2012 הוציא לאור פינס את אלבומו החמישי Funky Man: The Prequel.
יאפ ואן זביידן

חייו

אביו הפסנתרן עודד אותו להתחיל בלימודי כינור בגיל חמש והוא למד מוזיקה באמסטרדם. תחרות כינור שבה זכה בגיל 15 אפשרה לו לצאת לארצות הברית ללימודים בג'וליארד אצל דורותי דיליי. ב-1978, בן 18, היה לקונצרטמייסטר של תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם, הכנר הצעיר ביותר מאז ומעולם בתפקיד זה, שבו החזיק עד 1996.
ואן זביידן התחיל לעבוד כמנצח אחרי שליאונרד ברנשטיין הזמין אותו לנהל חזרה של תזמורת בברלין. הוא הצהיר, כי למד רבות על ניצוח מצפייה במנצחים השונים שהופיעו עם תזמורת הקונצרטחבאו. בראשית דרכו ניצח על הרכבים קטנים יותר ובשנת 1997 היה למנצח במשרה מלאה.
משרת הניצוח הראשונה שלו בהולנד הייתה כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית ההולנדית באנסחדה, הולנד. במשרה זו כיהן מ-1996 עד 2000. משנת 2000 עד 2005 היה מנצח ראשי של תזמורת הבית (Residentie Orchestra) בהאג, עמה הקליט את מכלול הסימפוניות של בטהובן. ב-2005 התמנה למנצח ראשי ומנהל אמנותי של תזמורת הרדיו ההולנדית בהילוורסום. בפברואר 2007 האריך את החוזה שלו עמה עד 2013. באוגוסט 2010 הודיעה הנהלת התזמורת על פרישתו של ואן זביידן מתפקיד המנצח הראשי ב-2012 שלאחריה יכהן כמנצח אורח ראשי.
הופעתו הראשונה של ואן זביידן כמנצח בארצות הברית הייתה עם תזמורת סנט לואיס ב-1996. בהופעתו השנייה כמנצח אורח בארצות הברית ניצח על התזמורת הסימפונית של דאלאס בפברואר 2006, קונצרט שזכה לשבחים רבים. על סמך הזמנה זו, מינתה תזמורת דאלאס את ואן זביידן למנהלה המוזיקלי הבא אחרי אנדרו ליטון, החל בעונת 2008–2009. החוזה ההתחלתי הוא לארבע שנים, ובשנה הראשונה הוא מתוכנן לנצח על קונצרטים למנויים במשך 12 שבועות, ובמשך 15 שבועות בשלוש השנים הבאות. בעונת 2007–2008 שימש ואן זביידן כמנהל מוזיקלי מיועד וניצח על שלושה קונצרטים למנויים. באוקטובר 2009 הודיעה תזמורת דאלאס על הארכת החוזה עם ואן זביידן עד עונת 2015–2016. ואן זביידן סיים את תפקידו בדאלאס בשנת 2019 והתמנה למנצח כבוד של התזמורת.
נוסף למשרותיו בתזמורת הרדיו ההולנדית ובתזמורת דאלאס, התמנה ואן זביידן ב-2008 למנצח ראשי של הפילהרמונית המלכותית של פלנדריה באנטוורפן, בחוזה התחלתי לחמש שנים. ב-2012 פינה את כס המנצח הראשי והיה למנצח כבוד של התזמורת הפלמית.

חיים אישיים

ואן זביידן נשוי מאז 1983 לציירת אלטיה ואן זביידן-ואן בורן. יש להם בת, סופי, ושלושה בנים, דניאל, בנימין ואלכסנדר. הזוג ואן זביידן מגלה עניין מיוחד באוטיזם, כיון שבנם בנימין הוא אוטיסט. בשנת 2000 הקימו את "קרן פּאפּאגֶנו" לתרפיה מוזיקלית לילדים אוטיסטים.
שלומי אברהמי

ביוגרפיה

אברהמי גדל והתחנך בירושלים, ושיחק במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים מגיל צעיר. עלה לבוגרים בעונת 1960/1961 ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-7 בנובמבר 1961 במשחק נגד הפועל טבריה. אברהמי השתלב כשחקן הרכב תחת המאמן סימון אלפסי שנתן לו הזדמנויות רבות בהרכב, ושיחק במגוון תפקידים: בתחילה תפקד כבלם לאחר מכן כמגן וקשר הקיצוני ולקראת סוף הקריירה גם כחלוץ. אברהמי סומן כ"יורש" של שחקן העבר אהרון חסון בתחום בעיטות העונשין, מאחר שכבש את רוב שעריו בבעיטות עונשין, כשעונת השיא הייתה בעונה הכפולה 1966/1968 בה כבש 13 שערים (מתוך 20 השערים שלו בקבוצה) שבסופה עלתה בית"ר ירושלים לראשונה מזה 13 שנים לליגה הבכירה.
אברהמי היה חלק משמעותי מחוליית ההגנה והקישור של בית"ר ירושלים בעונת העלייה ובשנים העוקבות, עד לעונת 1972/1973, בסופה פרש מכדורגל, לאחר 13 עונות רצופות במדי הקבוצה בהן צבר 260 הופעות. אברהמי מדורג במקום ה-15 בטבלת שיאני ההופעות של בית"ר ירושלים בכל הזמנים.
קלי מקארתי (שחקנית)

ביוגרפיה

מקארתי נולדה בקנזס. ב-1991 נבחרה למיס ארצות הברית כנציגת קנזס בתחרות ועלתה לשלב 6 המועמדות הסופיות בתחרות מיס תבל. 
במהלך שנות התשעים הופיעה כשחקנית בסדרות טלוויזיה רבות וביניהם בוורלי הילס 90210, מלרוז פלייס, כל כך רייבן ובחזרה לעתיד.
בין השנים 1999 ל-2006 היא שיחקה תפקיד קבוע באופרת הסבון "תשוקות", ב-2009 היא הופיעה בתיאטרון במופע קומדיית אלתורים.
מרטון צ'וקאש

ביוגרפיה

מרטון צ'וקאש נולד בעיר אינברקרגיל שבניו זילנד. אמו היא אחות ואביו מרטון הוא מהנדס מכונות.
החל ללמוד משחק ב"אוניברסיטת סנטרבארי" שבקרייסטצ'רץ' ולאחר מכן הועבר לבית הספר למשחק הלאומי של ניו זילנד שבולינגטון.

קריירה

צ'וקאש החל את דרכו כשחקן באופרת הסבון הניו זילנדית "רחוב שורטלנד" ובתיאטרון, התגלה בשנת 1996 בהפקתו של פיטר ג'קסון "ג'קי בראון גאון" ובדרמה הרומנטית "אנגלית שבורה".
שיחק בתחילת דרכו במותחן האוסטרלי "מסיכת הקוף" ובעשרה פרקים בסדרה "זינה הנסיכה הלוחמת" בתפקיד שר המלחמה בוריאס איתו משתפת הלוחמת זינה (לוסי לולס) פעולה.
בשנת 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בהפקה הוליוודית גדולה, "שר הטבעות: אחוות הטבעת" בתור בן הלילית הלורד קלבורן, בעלה של בת המלוכה גלדריאל (קייט בלנשט).
ב-2002 כבר פרץ צ'וקאש בתפקיד הראשי של יורגי המיליטנט העשיר הזומם להשמיד את בירות אירופה בסרט הפעולה "XXX".
ב-2003 חזר לתפקיד קלבורן בסרט "שר הטבעות: שיבת המלך" ושיחק בתור מר סמית' רוצח סדרתי אוסטרלי בקומדיית הפשע "קנגורו ג'ק".
ב-2004 הופיע במותחן הריגול "זהות במלכודת" בתפקיד ג'רדה, רוצח שכיר בו נאבק ג'ייסון בורן (מאט דיימון).
ב-2005 שיחק בסרט הפעולה "איאון פלקס" בתפקיד טרבור גודצ'יילד, מושל העיר ברגנה ואויבה של המורדת איאון פלקס (שרליז תרון), השתתף בנוסף בדרמה ההיסטורית של רידלי סקוט "ממלכת גן עדן" בתור מלך ירושלים גי דה ליזיניאן. 
ב-2010 גילם את דמותו של צ'ארלס קינגסלי אביה של אליס (מיה וסיקובסקה) בסרטו של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות".
ב-2013 שיחק בסדרת הטלוויזיה חוצה את הקווים.
בשנת 2017 שיחק בסרטו הביוגרפי של פיטר לנדסמן "האיש שהפיל את הבית הלבן", בכיכובו של ליאם ניסן. 

חיים אישיים

לצ'וקאש אזרחות כפולה, ניו זילנדית והונגרית. הוא ניהל מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה אווה גרין אותה הכיר על סט הסרט "מלכת גן עדן", הם נפרדו לאחר ארבע שנות זוגיות.
הרמן כהן

קורות חיים

כהן נולד בקוסוויג שבאנהלט (במאה ה-19,, בשטח גרמניה). החל ללמוד פילוסופיה, ותוך זמן קצר נודע כתלמיד מעמיק של עמנואל קאנט. הוא למד בגימנסיום בדסאו, בבית המדרש לרבנים בברסלאו ובאוניברסיטאות ברסלאו, באוניברסיטת ברלין (אוניברסיטת הומבולדט בשמה הנוכחי), והאלה. בשנת 1865 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "Philosophorum de Antinomia Necessitatis et Contigentiae Doctrinae", שנעשתה בהנחייתו של פרידריך אדולף טרנדלנבורג (Friedrich Adolf Trendelenburg).
ב-1873 החל להרצות באוניברסיטת מרבורג. ב-1875 מונה לפרופסור במרבורג. עם פרישתו לגמלאות החל ללמד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות הליברלי בברלין ופיתח באורח שיטתי את פילוסופיית הדת היהודית שלו.

יחסו לציונות


הרמן כהן היה ידוע בהתנגדותו לציונות. הוא טען כי הציונות מנסה להחזיר את היהדות אל ההיסטוריה, בעוד היהדות היא א-היסטורית.
הפילוסוף פרנץ רוזנצווייג סיפר על שיחה שקיים עם כהן:
אפשר יבהירו דברים שאמר פעם בפני, שעה שנזף בי בשל יחסי הסבלני יתר על המידה לגבי הציונות, ואני ניסיתי להצטדק. הוא שיסעני בדברי, הטה אלי את ראשו הכביר שהקיפוהו תלתלים רכים וענוגים, בארשת של איום, ואמר: 'אומר לך משהו', ותכף לכך, כשהוא מעמם קולו לכדי לחש רועם: 'פרחחים אלה רוצים להיות מאושרים!'"
— פרנץ רוזנצווייג, נהריים, תרגם יהושע עמיר, מוסד ביאליק, תשל"ח, עמ' 150–151
כהן הוסיף שעל היהודים "להוסיף ולחיות בקרב האומות, לשמש טל משמים, להישאר בקרבן ולהיות להן מועילים".
הסופר א. ב. יהושע, סיפר על אירוע דומה:
בתחילת המאה ה-20 פנה הפילוסוף היהודי מרטין בובר אל חברו הפילוסוף היהודי הרמן כהן, והציע לו להצטרף לתנועה הציונית. הרמן כהן דחה את הבקשה הזאת מכל וכל: האם באמת היהודים מבקשים להיות סתם מאושרים כמו כולם? - שאל בסרקזם מר. האם בשביל להקים עוד אלבניה קטנה ולאומנית במזרח התיכון סבלנו את הסבל הגדול של ההיסטוריה היהודית? האם נמיר את השליחות הגדולה שנטל על עצמו העם היהודי להיות אור מוסרי ורוחני לגויים בשעשועי דגלים ומצעדים?
— א.ב. יהושע, האם יש עדיין משמעות מעשית למושג אור לגויים, באתר של מכון ויצמן למדע (מופיע גם בספרו "אחיזת מולדת")
למרות התנגדותו זאת לציונות, עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו של הרמן כהן.
בית לאהיא

ארכאולוגיה

בחפירת יסודות לבניית בית, שהתקיימו בשנת 2012 בעיירה, נמצאו שרידי בית עם רצפת פסיפס, כנראה מהתקופה הביזנטית. ממערב לעיירה, ליד הכפר אלעטטרה, נמצאים שרידי כפר מהתקופה העות'מאנית.
בצידה המערבי של העיירה נמצאת גבעה עתיקה ובקרבתה הריסות של כפר נטוש. בכפר מסגד עתיק ובו שרד חדר תפילה עם גומחה (מחראב) המסמנת את כיוון התפילה. המסגד מתוארך לסוף תקופת השושלת הפאטמית ותחילת השושלת האיובית ושלטונו של צלאח א-דין. במקום נמצאים גם שני מסגדים נוספים כפי הנראה מהתקופה העות'מאנית.

רמת חיים

בעבר בא פרסומה של העיירה תודות למאגר המים המתוקים שנמצא תחתיה, ממנו שאבו תושבי המקום, לצרכיהם ולצורכי בעלי החיים שלהם. כן השקו את עצי התאנים, השקמים ופרדסי ההדרים שגדלו במקום, והיו ידועים בפירותיהם המשובחים. לאחר מלחמת ששת הימים, אימצו החקלאים המקומיים, את שיטות הגידול הישראליות והחלו לגדל תות שדה, קישואים, עגבניות מלפפונים ועוד תוצרת חקלאית ששווקה בשווקים הישראליים ואף יוצאה לחו"ל על ידי חברת אגרקסקו.
ארטור בודנצקי

קריירה

בודנצקי, בן למשפחת סוחרים יהודית, למד נגינה בכינור והלחנה אצל אלכסנדר זמלינסקי. אחרי גמר לימודיו התמנה בודנצקי לעוזר ניצוח לגוסטב מאהלר בווינה, משם המשיך למשרות בברלין, בתיאטרון הגרמני החדש בפראג (אוגוסט 1907), שם היה לתקופה קצרה עמית לאוטו קלמפרר, ובמנהיים. ב-1915 היגר לארצות הברית, שם התקבל לעבודה במטרופוליטן אופרה בניו יורק. מחליפו במנהיים היה וילהלם פורטוונגלר. בודנצקי היה אחראי לרפרטואר הגרמני במטרופוליטן, תפקיד שאליו קיבל אותו טוסקניני בהמלצת בוזוני. ב-1921 הזמינה אותו הפילהרמונית של ניו יורק כמנצח אורח. ב-1928 הודיע בודנצקי על התפטרותו מן המטרופוליטן. את מקומו תפס תומאס רוזנשטוק, שקיבל ביקורת גרועה כל כך בעיתונות, שהגיש את התפטרותו כמעט מיד, על רקע בריאותי, ובודנצקי נשכר מחדש ונשאר במטרופוליטן עד מותו. תומאס ביצ'ם פנה אליו בהצעה לנצח בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1936, אבל השכר שביקש בסך 250 לירות שטרלינג לכל הופעה נחשב לגבוה מדי.

סגנון ניצוח

כאשר התמנה בודנצקי למשרתו במנהיים, זכה לשבחים כ"מנצח בוגר ושקדן" עם "מגרעת אחת בלבד: כבדות-ידיים מסוימת, נטייה מוקדמת לריטרדנדו". לעומת זאת, במטרופוליטן נודע בודנצקי לשמצה "בשל הטמפי המהירים שלו, בייחוד אצל וגנר". נאמר על בודנצקי, שהיה מקצץ באופרות שהכין להצגה יותר מהרבה מנצחים אחרים בני זמנו, והיו מי שהעלו סברה, כי הוא להוט לסיים את האופרה בעוד מועד להספיק למשחק קלפים. ה. ל. מנקן ביקר את יכולותיו כמנצח סימפוני באמרו, כי "בודנצקי עשה רושם שאיננו מתמצא בחומר שהיה אמור לנצח עליו."
קלייב גריינג'ר

סר קלייב ויליאם ג'ון גריינג'ר (באנגלית: Sir Clive William John Granger;‏ 4 בספטמבר 1934 - 27 במאי 2009) היה כלכלן בריטי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2003.

ביוגרפיה

גריינג'ר נולד בשנת 1934 בסוונסי שבדרום ויילס, בנם של אדוארד ג'ון גריינג'ר ואוולין גריינג'ר. שנה לאחר לידתו עברה המשפחה ללינקולן.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר גריינג'ר עם אמו לקיימברידג', שם למד בבית ספר יסודי והתחיל את לימודיו התיכוניים, אך המשיך אותם בנוטינגהאם, לשם עברה משפחתו לאחר המלחמה.
לאחר לימודיו התיכוניים, למד גריינג'ר באוניברסיטת נוטינגהאם. תחילה למד לתואר משותף בכלכלה ובמתמטיקה, אך בשנה השנייה ללימודיו עבר ללמוד מתמטיקה בלבד. לאחר קבלת התואר הראשון שלו, ב-1955, המשיך ללמוד באוניברסיטה גם לתואר שלישי בסטטיסטיקה. בהמשך שימש גם כפרופסור מן המניין באוניברסיטת נוטינגהאם.
בשנת 1956, כשהוא רק בן 22, מונה למרצה זוטר לסטטיסטיקה באוניברסיטה.
בשנים 1959–1960 עבד באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית.
ב-1972 החל גריינג'ר לשמש כחבר החברה האקונומטרית.
בשנת 1974 עבר להתגורר בארצות הברית, על מנת לעבוד באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
ב-2003 זכה גריינג'ר בפרס נובל לכלכלה על שיטות לניתוח סדרות עתיות כלכליות עם מגמות משותפות (קואינטגרציה).
גריינג'ר נפטר ב-27 במאי 2009 בשכונת לה הויה שבסן דייגו, קליפורניה. הותיר אחריו אישה, פטרישיה, בן ובת.
סראוואק

היסטוריה

האזור של סראוואק נשלט על ידי האימפריה הברוניית עד המאה ה-19. חלק מהאזור הושכר לפורטוגל כבר במאה ה-16, אך לא הוקמו בו התיישבויות שלהם.
בזמן שהשלטון של אנשי ברוניי בסראוואק החל להתערער בסביבות 1839 הגיע אליו ההרפתקן הבריטי ג'יימס ברוק. לאחר מספר שכנועים שלהם הוא הסכים לעזור להם להשליט בסראוואק סדר ב-1841. כאות הוקרה לפעולותיו הסולטאן של ברוניי העניק לו את סראוואק שהפכה להיות ממלכת סראוואק העצמאית וברוק הוכרז כרג'ה של הממלכה ב-1842. ברוק ייסד בכך את שושלת הרג'ות הלבנים ושלט עד מותו ב-1868. לאחר מותו השלטון הועבר לאחיין שלו צ'ארלס ברוק.
ב-1888 צ'ארלס הפך את הממלכה למדינת חסות של בריטניה, אך הרג'ות הלבנים המשיכו לשלוט בה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כוחות האימפריה היפנית כבשו את סראוואק והיא שוחררה על ידי בעלות הברית ב-1945. כשנה לאחר המלחמה, ב-1946, הבריטים שכנעו את הרג'ה צ'ארלס ויינר ברוק (Charles Vyner Brooke) לוותר על זכויותיו להעביר את השלטון בסראוואק ישירות לבריטים. בעקבות כך הוקמה מושבת הכתר של סראוואק.
ב-22 ביולי 1963 סראוואק קיבלה עצמאות מבריטניה. תוך זמן קצר סראוואק ביחד עם מושבת הכתר של צפון בורנאו, סינגפור ופדרציית מלאיה התאחדו לתוך פדרציית מלזיה. בשטחי סראוואק הוקמה מדינת סראוואק.

כלכלה

כלכלת סראוואק מסתמכת בעיקר על ייצוא משאבים שמופקים בה, כמו נפט, גז טבעי נוזלי ועץ. גם התיירות מהווה חלק חשוב בכלכלה המקומית, כשהאתרי התיירות המרכזיים הם העיר קוצ'ינג והפארק הלאומי גונונג מולו.