google/wiki40b huggingface dataset:
סיריל נורמן הינשלווד

חינוך

נולד בלונדון, לאביו נורמן מקמילן הינשלווד, רואה חשבונות מוסמך ולאמו את'ל פרנסס. בילדותו הוא התחנך בקנדה ובשנת 1905 חזר ללונדון לאחר מות אביו והתגורר בדירה קטנה בצ'לסי שם חי עד סוף ימיו. במהלך חייו התחנך בבייליול קולג' וב'וסטמינסטר סיטי סקול'.

קריירה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, הינשלווד היה כימאי במפעל לחומרי נפץ. בין השנים 1921 עד 1937, הוא היה מורה פרטי בטריניטי קולג', מכללה באוניברסיטת אוקספורד ומשנת 1937 שימש כפרופסור לכימיה באוקספורד. הינשלווד היה חבר בוועדות ייעוץ בעניינים מדעיים לממשלת בריטניה.
מחקריו הראשונים בקינטיקה מולקולרית הובילו לפרסום המאמרים "הקינטיקה של שינוי כימי" ו"תרמודינמיקה לתלמידי כימיה" בשנת 1926. יחד עם הרולד ווריס ת'ומפסון, הוא למד על תגובת הפיצוץ של מימן וחמצן ותיאר את התופעה של תגובת שרשרת. העבודה הבאה שלו על שינויים כימיים בתאים בקטריאליים התבררה כבעלת חשיבות רבה במחקר מאוחר יותר על אנטיביוטיקה. בשנת 1946, פורסם ספרו "הקינטיקה הכימית של תאים בקטריאלים" שהמשכו "גדילה, תפקוד ורגולציה בתאים בקטריאלים" פורסם בשנת 1966. בשנת 1951, פרסם את "המבנה של כימיה פיזיקלית", בשנת 2005, אוניברסיטת אוקספורד פרסמה מחדש את ספר זה כחלק מ"תמלילי אוקספורד קלאסיים".

פרסים ואותות הוקרה

בשנת 1929, נבחר הינשלווד לעמיתי החברה המלכותית וכיהן כנשיא החברה המלכותית בין השנים 1955-1960. הוענקה לו אות מסדר ההצטיינות בשנת 1960. 
בשנת 1956, הוא זכה יחד עם ניקולאי סמיונוב הרוסי בפרס נובל לכימיה עבור מחקריו על מנגנון התגובות הכימיות. עם השנים הינשלווד כיהן כנשיא האגודה הכימית, החברה המלכותית, ההתאחדות הקלאסית, חברת פאראדיי וזכה בפרסים ותוארי כבוד רבים.

חייו האישיים

הינשלווד מעולם לא נישא. הוא דבר שבע שפות, מודרניות וקלאסיות. תחביביו היו ציור, ספרות זרה ואספת כלי חרס סיניים. ב-9 באוקטובר 1967, הינשלווד נפטר בביתו. לאחר מותו, נמכרו חפציו ובשנת 1976 מדליית פרס נובל שקיבל נמכרה לסוחר מטבעות בלוס אנג'לס תמורת 15,000 דולר.
קרחון מאת' (אנטארקטיקה)

גילוי הקרחון

הקרחון התגלה על ידי מגלה הארצות האוסטרלי סר יוברט וילקינס בטיסתו ב- 20 בדצמבר 1928. 
הקרחון צולם מן האוויר על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית בשנת 1940, ומופה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1947.

מקור השם

אנשי סקר שטחי החסות קראו לקרחון על שמו של פרנסואה אמיל מאת' (François E. Matthes), באותה עת הגאולוג הראשי של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
אורוגנזה

אורוגנזה (ביוונית: "יצירת הרים") היא תהליך גאולוגי של יצירת רכסי הרים בטבע כתוצאה מהתכנסותם של לוחות טקטוניים. במהלך אורוגנזה נוצרים בקרום כדור הארץ מבנים אופייניים, דוגמת קמטים, גלישונים והעתקים.
תהליך האורוגנזה מתבטא בהיווצרות אורוגנים – רכסי הרים, דוגמת האלפים והאנדים. אורוגנים אלה מכסים על פי רוב שטחים נרחבים לאורך הגבול בין הלוחות הטקטוניים. במהלך היווצרותם ולאחריה חלים באורוגנים תהליכי שחיקה, בליה וסחיפה המסירים מעל פני הרכס את השכבות העליונות של המסלע – במרבית המקרים סלעי משקע צעירים, וחושפים שכבות פנימיות, בהן סלעי יסוד וסלעים מותמרים שנוצרו כתוצאה מהלחץ הרב שפעל על הרכס במהלך היווצרותו. הגובה הטופוגרפי של אורוגן תלוי באיזוסטזיה, ציפה של סלעים קלים על פני מעטפת כדור הארץ הצפופה.
אורוגנזה היא תהליך של בניית הרים ממישורים על פני שטח ואפילו מקרקעית האוקיינוס, תהליך האורך זמן רב. מדובר בפרקי זמן של מיליוני שנים במהלך התנגשות בין יבשות. הסלעים שבונים את האורוגן עוברים תהליכים של יצירה וגיבוש מחדש ואפילו התמרה חוזרת ונשנית.
אורוגנזה יוצרת בדרך כלל שרשרת הרים המורכבת מרצועות מקבילות וארוכות, בעלות תכונות ומאפיינים דומים לאורך הרצועה. דוגמה לכך ניתן לראות בהרי היורה שנוצרו בקדמת הרי האלפים במהלך הקימוט האלפיני.
קסיס (צרפת)

היסטוריה

במקום שעליו יושבת קסיס התיישבו לראשונה הליגורים במאה ה-6 לפנה"ס. הליגורים בנו מבצר בראש באו רדון והתקיימו מדיג, ציד וחקלאות. על אף הקשר למרסיי, שהוקמה על ידי מתיישבים יוונים מפוקאה שבאסיה הקטנה, לא נמצאה עדות להתיישבות יוונית במקום. בתקופה הרומית ניצבה קסיס על הנתיב הימי שיצר הקיסר אנטונינוס פיוס. היה זה כפר קטן, שהתקיים בעיקר מדיג ומסחר ימי עם צפון אפריקה והמזרח התיכון.
בין המאה ה-5 לספירה למאה ה-10, שבטים גרמאניים פולשים אילצו את אוכלוסיית הסביבה לחפש מקלט בקסטרום המבוצר, שהפך לגרעין היישוב המודרני. במאה ה-15 נמסרה קסיס לרוזני פרובאנס, ובשלב מאוחר יותר מסר אותה רנה מאנז'ו לבישופים של מרסיי, אשר שלטו בה עד למהפכה הצרפתית.

גאוגרפיה

קסיס שוכנת לחוף הים התיכון, כ-20 ק"מ מזרחית למרסיי. פסגת קניי בגובה של 394 מטרים, הנמצאת בין קסיס ללה סיוטה, היא אחד ממצוקי החוף הגבוהים באירופה ונקודת ציון עבור השטים במימי הים התיכון.

כלכלה

במאה ה-18 החלה קסיס להתפשט אל מחוץ לחומות העיר הבצורה וסביב הנמל. לאחר הרסטורציה התפתחו בה תעשיות חדשות, לרבות ייבוש בקלה, ייצור שמן זית, טקסטיל וייננות. ענף כריית האבן, שהתקיים בה עוד מימי קדם וסיפק אבן לבנייה לנמלים באגן הים התיכון, התפתח גם כן. במאה ה-20, עם היעלמות תעשיות אלה, פנה כוח העבודה לתיירות וייצור יין.
רוברט לוין

לימודים

לוין נולד בניו יורק. את לימודי הפסנתר החל בגיל חמש ובגיל 12 נסע לפריז ללמוד אצל נדיה בולאנז'ה, לימודים שהיו לו גילוי וחוויה. לאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו שם בהצטיינות ב-1968, בכתיבת תזה שכותרתה "היצירות הלא-גמורות של וולפגנג אמדאוס מוצרט". במקביל ללימודיו בהרווארד למד לוין פסנתר, עוגב, סולפג' קונטרפונקט, הלחנה וניצוח. בין מוריו היו ז'אן קאסאדסי, קליפורד קרזון, רובר קאסאדסי ונדיה בולאנז'ה, שטפאן וולפה ואלעזר דה קארווליו.

קריירה אקדמית

עם סיום לימודיו בהרווארד נענה לוין להזמנת רודולף סרקין להיות לראש המחלקה לתאוריה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה. מפי סרקין נודע לו, כי מאחורי ההזמנה יוצאת הדופן לצעיר בן 20 שאך זה סיים את לימודיו עמדה המלצתה של נדיה בולאנז'ה, שבהמשך אף ביקשה שיחליף אותה בתפקידה, זמן קצר לפני מותה. בהמשך התמנה לפרופסור חבר למוזיקה ומתאם תאוריה ב"סאני פרצ'ייז", וב-1975 היה לפרופסור מן המניין. בשנים 1986 עד 1993 כיהן כפרופסור לפסנתר בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרייבורג שבגרמניה. ב-1993 התמנה לפרופסור למוזיקה באלמה מאטר שלו, אוניברסיטת הרווארד, משרה בה הוא מכהן גם בהווה.
הקריירה האקדמית של לוין משלבת לימוד והדרכה בביצוע מוזיקה - בעיקר נגינה בכלי מקלדת אך גם ניצוח - עם הוראת תאוריית המוזיקה, בדגש על תולדות המוזיקה הקלאסית.

תרומות בתחום ההלחנה

לוין השלים ושיחזר מספר יצירות קלאסיות, בייחוד יצירות לא-גמורות מאת מוצרט, וכן משל באך.
מלאכת ההשלמה שלו ליצירות לא-גמורות של מוצרט, בהן הרקוויאם ברה מינור והמיסה הגדולה בדו מינור, נחשבת לגדול בהישגיו. ברקוויאם של מוצרט בנה מחדש את הפוגה על "אמן" מתוך סקיצות של מוצרט עצמו. ג'ון אליוט גרדינר הזמין אותו לחבר חלקים תזמורתיים חסרים לחמישה פרקים מתוך קנטטות של יוהאן סבסטיאן באך, כמו Ach! ich sehe, itzt, da ich zur Hochzeit gehe, רי"ב 162 ובהמשך לכך באו עוד יצירות חשובות, אם כי פחותות בהיקפן.

קריירה כנגן

כנגן, נודע לוין ביותר בסולן בקונצ'רטי מן התקופה הקלאסית, ובעיקר ב"מומחיותו" בטיפול ביצירות מוצרט. הוא נודע בנסיונותיו להשיב לקדמותם נוהלי ביצוע מתקופת המלחין, כגון אלתור קדנצות.
רוברט לוין ישב בחבר השופטים בתחרות רובינשטיין בשנת 2011.

משפחה

רוברט לוין נשוי לתלמידתו בעבר, יא-פה, פסנתרנית ילידת טאיוון. השניים מופיעים בצוותא בנגינה בארבע ידיים.
זאב וולפסון

ביוגרפיה

וולפסון נולד בליטא, ובגיל 17 היגר מווילנה עם אמו ואחיו הצעיר לניו יורק. בארצות הברית החל לעבוד כדי לפרנס את משפחתו ולאפשר לאחיו הצעיר לשבת בישיבה וללמוד עוד טרם הגיע לגיל שמונה עשרה. במהלך השנים הגדיל את הונו - מחזור עסקיו הסתכם במאות מיליוני דולרים, ובין השאר עסק בתחום הנדל"ן (קבוצת וולפסון היא הבעלים של בניין קנארד ההיסטורי במנהטן). הוא הפך לאחד מהיהודים המבוססים ביותר במנהטן, ולתורם כבד של המפלגה הדמוקרטית. עם השנים הלכו והתחזקו גם הקשרים הפוליטיים שלו. וולפסון טיפח כמה חברי מפלגה שבינתיים הגיעו לעמדות השפעה והחל להפעיל אותם לטובת מטרות שונות. בשנים הראשונות גייס מחבריו בבית הנבחרים כספים ששימשו בעיקר למפעלי חינוך חרדיים ברחבי ארצות הברית ובמדינות שונות באירופה אליהם הגיעו פליטי הגוש המזרחי.
יסד, יחד עם ילדיו (מוריס, אברהם ואהרון) ורביב צולר, את חברת "נס טכנולוגיות", על ידי איחוד של מספר חברות תוכנה ישראליות אותן רכשו בין השנים 1997–2000.
וולפסון עמד בראש קרן וולפסון - קרן יהודית-חרדית אמריקאית - עד 2012.
וולפסון נפטר באוגוסט 2012 בארצות הברית, והותיר אחריו ארבעה בנים.

פעילות פילנתרופית

וולפסון עסק בפילנתרופיה ותרם רבות ליוזמות דתיות. בין הפרויקטים הראשונים שהקים היה מוקדים לנוער בסיכון באזורי סיכון שתמכו בנערים בלא מסגרת. הקים את קרן וולפסון שמטרתה להקים עשרות כוללים בהם למדו אברכים שעסקו גם ב"קירוב רחוקים". עוד ממפעלי חייו: 'הקרן לחינוך יהודי בתפוצות' ו'אור לנוער', המפעילה יותר מ-40 סניפים בישראל. הקים ארגונים שעסקו בקירוב סטודנטים ליהדות. פעילותו הסתעפה על פני מדינות רבות, בהן ישראל, ארצות הברית, רוסיה ומדינות אירופה.
וולפסון, שריד ליהדות אירופה, נחרד לראות את ההתבוללות המשתוללת בארצות הברית. זו הייתה אחת הסיבות לכך שהחליט להקדיש את חייו, וחלק נכבד ביותר מהונו, לפעולות קירוב שונות, ולתמוך בארגונים דוגמת "הידברות", "ערכים", "לב לאחים" ועוד. למעשה ניתן לומר שהוא חתום על הבסיס הכלכלי המשמעותי לפעילותם של הארגונים הרבים שעסקו בתחום זה, וכל זאת בלי ששמו יוזכר במרכז אותן פעילויות.
תחומים נוספים שבהם פעל וולפסון היו הקמת רשת מועדונים באזורי הפריפריה שקרבו נערים רבים ליהדות, תמיכה משמעותית בעולם התורה, בישיבות ובכוללים, קרן גמ"ח, פעילויות למניעת התבוללות בארצות הברית, דרום אמריקה, רוסיה ועוד.
בנובמבר 2004 תרם מיליון שקל לרשת החינוך "אל המעיין" של ש"ס, שנקלעה לקשיים כספיים חמורים ומנע סגירתה לבקשתו של אריה דרעי.
תחנת הרכבת יפו

היסטוריה

התחנה פעלה כתחנת הקצה המערבית של מסילת הרכבת לירושלים, מאז נחנכה המסילה ב-26 בספטמבר 1892 (ואף קודם לכן, בנסיעות עד לוד) ועד ערב מלחמת העצמאות - למעט בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת פירקו הטורקים את קטע המסילה בין יפו לבין תחנת הרכבת לוד. בימי פעילותה חצצה התחנה בין שכונת מנשייה הערבית (שנחרבה במלחמת העצמאות, ולאחריה גן צ'ארלס קלור) לבין שכונת נווה צדק היהודית.

הקו זכה להצלחה רבה למרות זמן הנסיעה הארוך ביחס לאורכה של המסילה (4 שעות), מאחר שהיא חסכה מהנוסעים את המסע המפרך בעגלה ממישור החוף אל הרי ירושלים, שהיה כרוך בתשלום מיסים לשלטונות ובתשלום דמי חסות לשודדים]. עד ערב מלחמת העולם הראשונה (1914) עברו בתחנה כ-183,000 נוסעים (בארץ ישראל היו באותה תקופה פחות מחצי מיליון נפש). בין הנוסעים המפורסמים נמנה גם בנימין זאב הרצל. בניגוד לקו "רכבת העמק", שזכה למעמד מיתולוגי בהיסטוריוגרפיה הארץ ישראלית, הקו בין יפו לירושלים לא נהנה ממעמד דומה ולמעשה נמחק מהזיכרון הקולקטיבי. בין הסיבות לכך אפשר לציין את העובדה שהקו תרם בעיקר להתפתחותו של היישוב הערבי באותה תקופה ושירת בעיקר נוסעים לא יהודים. בימי המנדט הבריטי, קו הרכבת, שעבר בעיקר דרך יישובים ערביים (יפו, רמלה, לוד) נתפס כפרויקט עוין לתנועה הציונית, שראתה בו כמונופול בריטי המבוסס על העסקת עובדים ומנהלים ערבים.
ב-1905 בנתה משפחת הטמפלרים וילנד את ביתה, "וילה וילנד", במתחם התחנה, ולצידו נוסד המפעל המשפחתי לחומרי בנייה, שסיפק את החומרים לבניית הבתים בשכונות החדשות שנבנו מחוץ לחומות יפו. המפעל התרחב והפך לספק מוביל של מלט ואריחים מקושטים לבניין העיר תל אביב. כאמור, במהלך מלחמת העולם הראשונה (תחילת 1915) פירקו הטורקים את אדני המסילה בין יפו ללוד והשתמשו בהם לסלילת המסילה המזרחית (טול כרם-קוסיימה). לאחר הסגת הכוחות הטורקיים מצפון לירקון, (סוף דצמבר 1917) והוצאתה של יפו מטווח הארטילריה הטורקית - התייצב הנדבך המערבי של קו שתי העוג'ות, והתאפשרה לצי הבריטי עגינה בטוחה בנמל יפו. לייעול השימוש בנתיב הלוגיסטי החדש שנפתח בפניהם סללו הבריטים מסילה צרה, בתחילה לציוד צבאי בלבד ומאוחר יותר אף לסחורות אזרחיות, שחיברה את הנמל לתחנת מנשייה דרך רחוב רזיאל. מסילה צבאית צרה נוספת נסללה צפונה, ממסעף הרכבת ללוד על הקו יפו-ירושלים, לימים תחנת הרכבת תל אביב בקרבת בית הדר של ימינו, ועד 'גבעת ג'נקינס', מזרחית לג'ליל. גם קטע המסילה הצרה עד לוד שוקם ותנועת הסחורות שבה אליו במהלך 1918. בראשית שנות ה-20 שידרגו הבריטים את הקו יפו-לוד-ירושלים לרמת קו תקני בעל רוחב פס של 145 ס"מ, ורכבות נוסעים שבו לנוע עליו.
במלחמת העצמאות הייתה תחנת הרכבת בקו החזית בין ערביי יפו ויהודי תל אביב, התחנה הושבתה ושוב לא הופעלה, ומסילת הרכבת שקישרה בינה לבין תחנת הרכבת תל אביב דרום פורקה בראשית 1950. עם הקמת צה"ל, הפך מתחם התחנה לבסיס צבאי של הצבא הצעיר, ושימש לריכוז ולשיפוץ של נשק שלל. הבסיס ננטש בשנות ה-80 והמבנים בו הוזנחו. בחלק הדרומי של המתחם הוקם מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל המציג את תולדות אמצעי הלחימה בצה"ל.

מוזיאון בתי האוסף

במתחם מוזיאון בתי האוסף נמצאים מספר מתקנים ומבנים ששייכים לתחנת רכבת יפו: מגדל מים, ברז מילוי קטרים, סובב קטרים וכו'.
שרקייה (סרט)

העלילה

קאמל נאג'ר מתגורר בכפר בלתי מוכר הממוקם לצד הכביש שבין באר שבע לדימונה ועובד כמאבטח בתחנה המרכזית של באר שבע.
את הכפר מנהל אחיו חאלד, אשר עובד לפרנסתו בעבודות בניין ונשוי לנאדיה שמתכוננת ללימודים באוניברסיטה.
באחד הימים, חוזר קאמל מהעבודה ומגלה שעל דלת אחד הצריפים בכפר הודבק צו הריסה. הדבר מכניס למתח רב את כל המשפחה. חאלד מפסיק לעבוד, נשאר בכפר על מנת לשמור ולהיות מוכן לכוחות הפינוי העתידים להופיע. קאמל מנסה להסדיר את העניין במשרדי הרשויות אך ללא המסמכים המתאימים כל שמוצע לו הוא לקבל פיצוי ולפנות את האדמה. קאמל יודע שגורל הכפר מצוי בידיו, הוא מחליט לקחת סיכון ולעשות מעשה.

אודות ההפקה

שמו המקורי של התסריט היה "תחנה מרכזית", החלפת השם ל"שרקייה" הגיע בעקבות רוח השרקייה שהגיחה בבוקר יום הצילומים האחרון והעניקה לסרט אפקט רוח טבעי וגם את שמו.
הסרט צולם במשך 12 יום ולאחר עריכת ראף קאט צולמו עוד יומיים השלמות.
תהליך הליהוק נמשך תקופה של כשנתיים וכלל חיפוש נרחב אחר שחקנים בדואים לא מקצועיים עד אשר אותרו עדנן אבו ואדי (שמגלם את קאמל), ועדנן אבו מוחרב (שמגלם את חאלד).
הסרט צולם בתחנה המרכזית בבאר שבע ולצורך סצנת המטען קיימה הנהלת התחנה תרגיל ביטחוני. בפזורת תל ערד הוקם במיוחד לצורך הצילומים כפר בדואי לא מוכר וסצנת הריסתו מופיעה בסרט.

היוצרים

מפיקים שותפים: דיטייל פילם - פביאן גסימה, הניג קאם
עריכת פסקול: אלכס קלוד
קרנות: קרן הקולנוע הישראלי, קרן גן (צרפת), קרן המבורג (גרמניה), קרן ישראל אחרת

שחקנים

עדנן אבו ואדי, עדנן אבו מוחרב, מאיסה עבד אלהאדי, אלי מנשה, סבטלנה דמידוב, אנטון אוסטרובסקי-קלין, יוסף אבו עמר, עמית רוזנברג, ג'וש שגיא, ליאון נונין, עמר זיאדנה, תמר רוזנבלט
סוסי פרא

עלילת הסדרה

נתי (דניאל גד) וניסו (אייל שיקרצי), שני נערים עבריינים שבאים משכונת מצוקה, מקבלים הזדמנות אחרונה לשיקום כאשר הם מגיעים לעבודות שירות ב"חוות חופש", חוות סוסים קסומה. הם מצטרפים ל"פרויקט הפיילוט" שמעודד נערים בסיכון כמותם לרכוב על סוסים. בחווה הם פוגשים בחבורת החווה, הרוכבים הוותיקים והעשירים שלא מקבלים אותם לתוכם. נערי חבורת החווה מרגישים מאוימים מהעבריינים הצעירים שהגיעו לחלקת האלוהים שלהם, ומנסים לעשות הכל כדי להעיף אותם מהחווה. מנגד, נערי חבורת הפיילוט לא נשארים חייבים ומנסים לעשות הכל כדי לשמור על כבודם ולהחזיר מלחמה.
במקביל מתקיים איום מסתורי על עתידה של החווה. בני, אביו של ליבי, יחד עם איש מסתורי בשם דניאל וולף (יועץ לשר האנרגיה) מנסים למצוא את אוצר הסלג'וקים שחבוי מתחת לחווה. בגלל החשש שגזים רעילים יגרמו לפיצוץ בעת החפירות, עליהם לנסות לסגור את החווה.
במהרה מסתבר שבתחרות הסוסים הארצית יהיו רק שני נציגים לחווה, ולא שלושה כמו בדרך כלל, וכמו כן שהתחרות פתוחה לילדי הפיילוט. כדי לסלק את חבורת הפיילוט, גונב שחורי, אחד מילדי החווה העשירים, את לאוס - הסוס שליבי קנה מכסף הירושה של סבו וכתוצאה מכך ניסו מופלל בגניבת הסוס ונשלח למוסד. במהלך שהותו במוסד, ניסו משוחרר בידי דניאל וולף, שמפעיל אותו למען תוכניתו.
במקביל עלמה, חברתו של ליבי, מתמודדת עם קשיים כלכליים במשפחתה שגורמים להם להישאר מרוששים. היא נאלצת לשקר לחבריה בעקבות המחסור בכסף, ובאותו זמן מתקרבת לילדי הפיילוט, ומתאהבת בנתי. הדבר מעלה את המתיחות בין נתי וליבי.
לאחר שבני מסרב להמשיך לשתף פעולה עם וולף בעקבות הסכנה לליבי, וולף חוטף אותו ומפעיל את ניסו במקומו. ניסו סוחט את שאר ילדי החווה כדי שישתתפו בהימורי המרוצים הליליים שאירגן וולף. מטרת המירוצים (המכורים) היא לבנות את נתי כאלוף, כדי שביום התחרות הארצית הוא יפסיד וכך המהמרים יפסידו את כל כספם. לאחר מכן וולף יחשוף את דבר ההימורים, מה שיגרום לסגירת החווה ויאפשר לו להשתלט על השטח.
במקביל מגיע לחווה סוס פרא בשם עזיז. הסוס מסוכן (ואף נטען שהוא סוס אגדי שרק יחידי סגולה יכולים לאלף) אולם נתי מוציא אותו מהחווה כדי למנוע ממנו להיכנס להסגר, ומאלף אותו.
בסיום העונה הראשונה, נתי משתמש בעזיז כדי לנצח בתחרות הארצית ולמנוע את סגירת החווה. לאחר מכן וולף וניסו נעצרים, בני משתחרר, ועלמה מתוודה על אהבתה בפני נתי והם נהפכים לזוג. וולף מצליח לברוח מהניידת המשטרתית, ומקבל הוראה מראשי הארגון הסודי שלו לפגוע בנתי (שגילה שוולף חבר בארגון סודי כלשהו). העונה מסתיימת כשוולף  בסוף פתוח מכוון על נתי רובה ציידים ויורה כשנשמעת צהלתו המבוהלת של עזיז.
פרסה (פריט)

פרסה (מכונה לעיתים "מנעל" או "סנדל ברזל") היא פריט המעוצב בצורת U עשוי מתכת או חומרים סינתטים מודרניים אחרים, הממוסמר או מודבק לפרסת סוסים, חמורים, פרדות ועוד. בהשוואה לנעל אצל בני אדם, כך גם הפרסה אצל אותם בעלי חיים מונעת שחיקה והתבלות של כפות הרגליים. מפרזלים מקצועיים מחברים את הפרסות המתכתיות לפרסות בעלי החיים על ידי מסמור.  
ישנן פרסות עשויות ממגוון רחב של חומרים וצורות, שפותחו עבור סוגים שונים של סוסים ומותאמות לסוג העבודה שהסוסים מבצעים. החומרים הנפוצים ביותר מהם הן עשויות הם פלדה ואלומיניום אך ישנן פרסות מיוחדות המורכבות מחומרים כמו גומי, פלסטיק, מגנזיום, טיטניום ונחושת.
פרסות עשויות פלדה מועדפות יותר בקרב סוסים המשמשים למטרות ספורט כגון: פולו, קפיצת משוכות ורכיבה מערבית (ריינינג), כיוון שהן חזקות יותר ונועדו לשימוש לטווח ארוך. לעומתן, פרסות אלומניום מועדפות בקרב סוסים המשמשים למרוצים ולרכיבה אומנותית כיוון שהן קלות יותר דבר המקל על תנועת הסוסים. בנוסף יש פרסות המשתמשות ב "caulkin"- זיז ממתכת שמקובע בפרסת הסוס לשם מניעת החלקה.
הפרסה משמשת כקמע למזל טוב. כמו כן, וריאציה של פרסה משמשת למשחק פופולרי של זריקת פרסה.
רשות הפיתוח

רשות הפיתוח (ר"פ) היא גוף ממשלתי שהוקם בשנת 1951 על-פי חוק רשות הפיתוח (העברת נכסים) תש"י-1950, שחוקק ב-31 באוגוסט 1950. הרשות יועדה לנהל את האדמות שהופקדו בידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים לאחר מלחמת העצמאות, ואת הקרקעות שהופקעו על-פי חוק רכישת מקרקעין (אישור פעולות ופיצויים) תשי"ג-1953. המושג נכסי נפקדים מתייחס לנכסים אשר נעזבו במהלך מלחמת העצמאות על ידי ערבים תושבי ארץ-ישראל המנדטורית. על פי הצעת החוק המקורית, רשות הפיתוח הייתה אמורה להיות מנוהלת על ידי אדם אחד, נציג משרד האוצר. אולם במהלך הדיון בכנסת שונה החוק והוא התייחס לחבר בני אדם. חבר זה כלל נציגים של משרד האוצר, משרד החקלאות, משרד התעשייה ומשרד העבודה, ונציגים של הסוכנות היהודית והקרן הקיימת לישראל. החוק אישר לרשות הפיתוח פעילות רחבה ביותר בנכסים שהופקדו בידיו. לראשונה נדונה אפשרות מכירת קרקעות לגורמים פרטיים. לאחר פולמוס נרחב בנושא, הוחלט שהמכירה לפרטיים תוגבל לקרקע עירונית בלבד, בגבול של עד 100,000 דונם. קרקעות לא עירוניות הותר לרשות הפיתוח למכור למוסדות ממשלתיים, לקרן הקיימת, לרשויות מקומיות או למוסדות מוכרים ליישוב ערבים מחוסרי קרקע. 
רשות הפיתוח בחרה למכור את הקרקעות במחירים מסובסדים למוסדות ציבוריים ועל כך ניטש בציבור ויכוח. היו שטענו שהיה על רשות הפיתוח למכור את הקרקעות במחירי השוק כדי לגייס כסף למדינה. אחרים התלוננו על אפליה במכירת הקרקעות המסובסדים. מכירת הנכסים התנהלה בעצלתיים וההכנסות היו נמוכות בהרבה מהציפיות. בתחילת 1954 שונתה המדיניות והוחלט להוציא למכירה כמות גדולה של נכסים, בין השאר כדי לממן פיצויים לנפקדים נוכחים. 
אחת הפעילויות המרכזיות של רשות הפיתוח הייתה השכרת מבנים לדיירים. עם הזמן הועבר הטיפול במבנים מושכרים ברחבי הארץ לידי חברת עמידר ורשות הפיתוח ניהלה את הדירות בשלוש הערים הגדולות. לאחר הקמת מינהל מקרקעי ישראל, בקש יוסף ויץ שהועמד בראש המנהל שכל הטיפול במבנים המושכרים יעשה על ידי עמידר והמנהל יטפל רק בקרקעות.
כיום נחשבות האדמות בבעלות הרשות לפיתוח כחלק מהאדמות בבעלות המדינה והן מנוהלות על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
שיעור נכסי רשות הפיתוח מכלל מקרקעי ישראל נכון לסוף 2011 הם כ-10%, ומכלל נכסי המינהל הם כ-12%.
רבי ישמעאל

ביוגרפיה

בצעירותו למד תורה מפי רבי יהושע בן חנניה, שפדה אותו מן השבי. לאחר מכן למד מפי רבי נחוניה בן הקנה ומפי רבי אליעזר בן הורקנוס. כן קשר רבי ישמעאל יחסי ידידוּת אמיצים עם רבי עקיבא, שהיה בר פלוגתא גדול שלו בהלכה. רבי ישמעאל התגורר בכפר עזיז שבדרום יהודה ליד גבול אדום, ומשם היה מגיע ליבנה כדי לדון עם החכמים בענייני הלכה. כשגלתה הסנהדרין לאושא נדד עמה גם רבי ישמעאל. התנא הנודע בן עזאי הביע צער שלא למד אצל רבי ישמעאל, לאחר ששמע דברי הלכה בשמו מרבי יונתן.

שיטתו

בבית מדרשו של רבי ישמעאל הושתת הלימוד על פשוטו של מקרא והיגיון, ולא על פלפולים המבוססים על אותיות יתרות או חסרות במקרא. כן נקט בגישת "דיברה תורה כלשון בני אדם". זאת בניגוד לשיטתו של רבי עקיבא, שהיה מפלפל, ומרבה לדרוש אותיות ומילים. רבי ישמעאל הרבה להביא משלים לדינים שונים. בהלכה נקט את שיטתם של בית הלל.
בתלמוד שכיחה מחרוזת המילים "תנא דבי רבי ישמעאל", שמובאת בפיתחן של ברייתות ששָנה החכם מבית מדרשו של רבי ישמעאל.
מתורתו של רבי ישמעאל עולה כי הוא היה מיוחד באהבת ישראל. כן מובא בשמו, שפתרון בעיות הפרנסה צריך להשתלב עם לימוד התורה שהיא המצווה הגדולה ביותר.
רבי ישמעאל היה חכם גדול ובקי באגדות. מסיבה זו, כאשר נפטרו בניו, נכנסו כמה מהתנאים לנחמו (רבי טרפון, רבי יוסי הגלילי, רבי אלעזר בן עזריה, רבי עקיבא), ורבי טרפון הזהירם לומר את האגדות באופן מסודר שכן רבי ישמעאל בקי באגדות.

יופיו

לבד מגדולתו בתורה, נודע רבי ישמעאל ביופיו הבלתי-רגיל. יופיו מוזכר באחדים מסיפורי חז"ל. 

בעת חורבן בית המקדש, והוא ילד קטן, נשבה רבי ישמעאל, נלקח לרומא והוחזק שם בבית אסורים. רבי יהושע בן חנניה הגיע באחד ממסעותיו לרומא, ושם גילו את אוזנו כי בבית האסורים נמצא ילד יפה עיניים. עמד רבי יהושע בפיתחו וקרא בקול גדול את הפסוק (ישעיה מב, כד): "מי נתן למשיסה יעקב וישראל לבוזזים?" והנה שמע מבית האסורים קולו של ילד, שהמשיך מזכרונו את הפסוק: "הלוֹא ה' זוּ חטאנו לו ולא אָבוּ בדרכיו הָלוֹך, ולא שמעו בתורתו". שמע זאת רבי יהושע ואמר: מובטחני בו שיהא מורה הוראה בישראל, ולא אזוז מכאן עד שאפדה אותו בכל סכום שיידרש". רבי יהושע שילם את הסכום הגבוה שנדרש, ופדה אותו. לימים הגשים הנער את הציפיות שתלה בו פודהו, והיה לאחד מגדולי ההוראה בישראל. יש שמטילים ספק בזיהוי סיפור הפדיון עם רבי ישמעאל זה (ראו בפרק הבא).
היופי מוזכר בדבריו של רבי ישמעאל גם בהקשר של סיפור על אדם שהדיר עצמו מאשתו ולא אבה לראותה, עד שהלכה לרבי ישמעאל והתייפתה, והנדר הותר לאחר שבעלה לא זיהה אותה: "ומעשה באחד שנדר מבת אחותו הנאה, והכניסוה לבית רבי ישמעאל וייפוה. אמר לו רבי ישמעאל: בנִי, מִזו נדרת? אמר לו: לאו. והתירהּ רבי ישמעאל. באותה שעה בכה רבי ישמעאל ואמר: בנות ישראל נאות הן, אלא שהעניות מנוולתן. וכשמת רבי ישמעאל היו בנות ישראל נושאות קינה ואומרות: בנות ישראל על רבי ישמעאל בכינה. וכן הוא אומר בשאול (שמואל-ב א, כד): בנות ישראל אל שאול בכינה".
אנגיוגרפיה

אנגיוגרפיה (מיוונית: "angio" - כלי דם, "graph" - רישום) היא שיטה רפואית להדמיית כלי דם. בדיקה זעירה פולשנית מאפשרת לרדיולוג לאבחון ולעיתים לטפל במצבים רפואיים שונים, ומורכבים. 
באנגיוגרפיה משתמשים לעיתים בהזרקת חומר ניגוד על מנת לקבל תמונות של כלי הדם באזורי הגוף הנבדקים. אנגיוגרפיה מבוצעת תוך שימוש באחת משלוש הטכנולוגיות הבאות: צילומי רנטגן (x-ray) עם צנתר, טומוגרפיה ממוחשבת (CT) או הדמית תהודה מגנטית (MRI).

היסטוריה

בארצות הברית התחילו כירורגים כלי דם לבצע אנגיוגרפיות בסוף שנות החמישים של המאה ה-20. מייקל דבייקי שהיה בהכשרתו כירורג כללי, כירורג כלי דם וכירורג לב היה מהראשונים בעולם שביצע אנגיוגרפיות. בארץ, בבית החולים איכילוב תלמידו הכירורג הד"ר מנדל סטבורובסקי מאמצע שנות הששים ועד תחילת שנות השבעים עסק גם באנגיוגרפיות (צנתור כלי דם), בדיקור ישיר לאבי העורקים (תחת שיקוף בעזרת מחט מתכתית לומברית), ובאנגיוגרפיה לטחול בשאלה של יתר לחץ דם פורטאלי (שערי) בוריד שער הכבד (בשנות השבעים תחום האנגיוגרפיות עבר לרנטגנולוגים שהתמחו בתת-התמחות חדשה הקרויה: אנגיוגרפיה).
בין השנים 1956–1957, ב-בית החולים רמב"ם, עסק הכירורג הד"ר אלפרד שרמק בפיתוח אנגיוגרפיה. שרמק פיתח מערכת מאולתרת לבצוע אאורטוגרפיה טרנס לומברית עם מחט ענקית.
ב-1990 ד"ר צ'ארלס דוטר המציא את האנגיופלסטיקה. צ'ארלס, מתמחה ברדיולוגיה חודרנית, הוא הראשון שהציג שימוש בקטטר בלון (להרחבת כלי דם). התפתחות נוספת נעשתה בעקבות מאמץ משותף בין מנתחי לב לרדיולוגים. .

טופוגרפיה

מבצעים אנגיוגרפיה עם צנתר לבדיקה של כלי דם באזורי גוף חיוניים הכוללים: מוח, וצוואר כליות, אגן הירכיים, רגליים, ריאות, לב, בטן, עין. 
הקרדיולוגים, (יחידת צינתורים) מבצעים אנגיוגרפיה כלילית לעורקי הלב, צנתור לב, (צנתורים אבחנתיים, וצנתורים טיפוליים).
הצינתור משמש או לאבחון וטיפול בכלי הדם (עורקים וורידים) עצמם, או שמשתמשים בכלי הדם כמובילים שמגיעים דרכם לאיברי מטרה שונים לצורך טיפול באברי מטרה אלו. 
בבדיקת האנגיוגרפיה המטופל יהיה תחת הרדמה מקומית.
מאורו איקרדי

ברצלונה

איקרדי הצטרף לקבוצה הספרדית בתחילת עונת 2008/09 ונכלל בקבוצה עד גיל 17. הוא התקדם לקבוצה עד גיל 19, ואחר כך הצטרף לסמפדוריה בהשאלה בינואר 2011.

סמפדוריה

ב-11 בינואר 2011 סמפדוריה אישרה כי איקרדי חתם בשורותיה בהשאלה עד לתום העונה. אחרי ההצלחה בתום תקופת ההשאלה, בה הבקיע 13 שערים ב-19 משחקים, רכשה סמפדוריה את כרטיסו והחתימה אותו על חוזה לתקופה של 3 שנים.
ב-12 במאי 2012 הבקיע איקרדי את שער הבכורה שלו במדי סמפדוריה.
ב-6 בינואר 2013 הבקיע צמד נגד יובנטוס האיטלקית. ב-27 בינואר 2013 הבקיע רביעייה נגד פסקארה.

אינטר

לקראת עונת 2013/2014 עבר לאינטר מילאנו. בספטמבר 2014 ניצחה אינטר את ססואולו 7:0, כשאיקרדי מבקיע שלושער. עד פברואר 2015 הבקיע 13 שערים. ב-7 באוקטובר 2016 האריך את החוזה שלו במועדון עד ל-2021,סעיף שחרורו יעמוד על 110 מיליון יורו.
בעונת 2015 - 2014 כבש איקרדי 22 שערי ליגה, וסיים כמלך שערי הליגה האיטלקית יחד עם לוקה טוני.
לפני תחילת עונת 2016 - 2015 מונה איקארדי לקפטן אינטר במקומו של אנדראה ראנוקיה.
ב-18 במרץ 2017 כבש איקרדי את שערו ה-100 בסרייה א', תוך שהוא מבקיע רביעייה בניצחון 0-5 של קבוצתו על סמפדוריה.
ב-13 בפברואר 2019, עקב סרובו של איקרדי לחתום על הארכת חוזה בקבוצה, הודיעה אינטר על הדחתו מתפקידו כקפטן, שהועבר לשוער הקבוצה סמיר הנדנוביץ'.

פריז סן ז'רמן

ב-2 בספטמבר 2019 הושאל איקרדי לפריז סן-ז'רמן לעונה אחת.