google/wiki40b huggingface dataset:
ברונו שאבייר

קריירת מועדונים

כמו רבים משחקני כדורגל החופים הבכירים בעולם, שאבייר שיחק עבור המון קבוצות במדינות שונות. חלק מהקבוצות שבהן שיחק בברזיל הן ואסקו דה גאמה, קורינתיאנס, אספיריטו סנטו וסמפאיו קוראה. בנוסף לכך, שיחק בקבוצות קטנזארו וויארג'יו (איטליה), סטרוגינו, קריסטל וספרטק מוסקבה (רוסיה), אלניהספור (טורקיה), ברצלונה (ספרד), ספורטינג ליסבון ובראגה (פורטוגל) ובני "פלפלה" כפר קאסם (ישראל), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות.

קריירה בינלאומית

לפני שהחל את קריירת כדורגל החופים שלו, שאבייר שיחק כדורגל בעמדת השוער. שאבייר ביקש להתאמן עם נבחרת ברזיל בכדורגל חופים וכששוער הנבחרת, מו, הבחין בכישרון שלו, הוא הזמין את שאבייר להתאמן עימו.
לאחר מכן, שאבייר זומן לסגל נבחרתה של ברזיל בכדורגל חופים, אך התחרות על אפודת השוער הייתה רבת עוצמה. שאבייר נחשב לשוער השלישי של הנבחרת ולא זכה כמעט לדקות משחק. מאמן הנבחרת באותה התקופה, דודה, האמין שהוא טוב עם הכדור ברגלו ובעל פוטנציאל להיות שחקן שדה, אך מנגד הוא יצטרך להתאמן במשך שנה לפני שיוכל להצטרף לשחק שוב בשורות הנבחרת.
בשנת 2008, כשהיה בן 24, שאבייר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הסלסאו, כשעשה את ההסבה שלו משוער לשחקן שדה. בעקבות זאת, הוא נכלל לסגל הזמני של נבחרת ברזיל לגביע העולם בכדורגל חופים לשנת 2011, אך לבסוף, המאמן באותה התקופה, אלשנדרה סוארס, לא בחר בו בסגל הסופי לגביע העולם, שהכיל 12 שחקנים. החלום של שאבייר לשחק במדי הנבחרת במסגרת גביע העולם התגשם לבסוף, כשהמאמן היורש של ברזיל, ג'וניור נגאו, הכליל אותו לסגל הסופי לגביע העולם לשנת 2013, ואף העניק לו את חולצת המשחק מספר 8, שאותה לבש נגאו בעבר. הטורניר הוכיח את עצמו כהצלחה כבירה בשביל שאבייר כשחקן אינדיבידואלי, כשזכה בכדור הזהב (השחקן הטוב ביותר של הטורניר) ובנעל הכסף (מלך השערים השני של הטורניר), שחיזקו את מעמדו כבורג מרכזי בנבחרת הברזילאית.
במאי 2014, שאבייר הבקיע שער נגד נבחרת גרמניה במהלך משחק במסגרת אירוע של ארגון כדורגל החופים העולמי, שנערך במקסיקו. השער נחשב לאחד משערי כדורגל החופים הגדולים ביותר בתולדות הענף, כשזכה למועמדות בפרס פושקש.
בטקס הענקת הפרסים של ארגון כדורגל החופים העולמי לשנת 2014, שנערך בחודש נובמבר, שאבייר נבחר לשחקן הטוב ביותר בעולם של אותה השנה. בנוסף לכך, הוא נבחר כאחד משלושת השחקנים הטובים בעולם בשנים 2015, 2017 ו-2018.
תחת הדרכתו של מאמן הנבחרת החדש (ג'ילברטו קוסטה) וכקפטן הנבחרת, שאבייר הוביל את ברזיל לזכייה בגביע העולם בכדורגל חופים בשנת 2017, הראשונה מזה שמונה שנים. בחודש ספטמבר, שאבייר רשם את הופעתו המאה במדי הנבחרת.

חיים אישיים

שאבייר נישא למריאנג'לה אנטונס, שגם היא שחקנית כדורגל חופים אשר נכנסה לענף ספורט זה דרכו. השניים התחתנו במרץ 2009 ולהם שני ילדים: לונה וקאו.
בראיון שנערך בספטמבר 2013, שאבייר ציין את ז'וניניו כמודל לחיקוי שלו.
ז'אן-ז'וזף מורה

חייו

אביו של מורה היה סוחר משי מצליח באביניון, כנר חובב, שעמד על כשרונו המוזיקלי של בנו בקטן והעניק לו הכשרה מעולה. מורה האב תמך בלב שלם בהחלטת בנו לבחור בקריירה מוזיקלית. בנעוריו, הוכיח מורה את יכולתו כזמר ובמקביל נחל הצלחה בחיבוריו המוזיקליים.
בגיל עשרים וחמש בערך השתקע מורה בפריז. הידיעות על בואו פשטו חיש קל בעיר והוא הוצג לפני אן, הדוכסית ממיין, שטרקלינה בסו היה מרכז חברתי לאנשי חצר המלכות בשנות דעיכתו של לואי הארבעה-עשר. אופיו הנוח והלבבי סייע לו רבות בהשגת פטרונותה של הדוכסית, שמינתה אותו לאחראי על המוזיקה בחצרה בסביבות 1708. בסו הפיק אופרות והיה ממונה על שישה עשר "הלילות הגדולים" הדו-שבועיים בעונת 15–1714, שלכבודם הפיק מחזות-ביניים וקנטטות אלגוריות, במסורת נשפי המסכות החצרוניים, ומוזיקה אחרת. טובי הנגנים ניגנו את יצירותיו לפני הקהל המובחר ביותר בצרפת. הקריירה הבוגרת של מורה יצאה איפוא לדרכה בנסיבות הנוחות ביותר שבנמצא.
בחצר החזיק ז'אן ז'וזף מורה במשרת זמר וניהל את ערבי הבידור המפוארים שהציע העוצר, הדוכס מאורליאן, בטירת וילר-קוטרה כשלואי החמישה-עשר הגיע לגיל בגרות ב-1722.
בפריז עבד מורה עם האקדמיה המלכותית למוזיקה. הוא ניהל את תזמורת האופרה של פריז משנת 1714 עד 1718, חיבר מוזיקה וניהל את "התיאטרון האיטלקי החדש" בפאליי-רויאל (1717-37). הדיברטימנטי שחיבר בשביל התיאטרון ליוו, בין היתר, את הקומדיות העדינות של פייר דה מאריבו, ומילאו, לאחר הדפסתם, שישה כרכים. במקביל ניהל את סדרת הקונצרטים שארגנה תזמורת האופרה, "קונצרטים רוחניים" (1728-34). משרותיו אלה איפשרו לו לתת ביטוי פומבי למוזיקה שלו עצמו ולחיות חיי אמידות ורווחה. מורה נשא אישה והביא לעולם בת אחת. ואולם על שנותיו האחרונות העיבו קשיים פיננסיים ואכזבות חברתיות. מורה שקע בעוני ומת בבית מחסה בניהול הכנסייה בשארנטון-לה-פון.
הל (חצי אי)

חצי האי הל (בפולנית: Mierzeja Helska, בגרמנית: Halbinsel Hela) הוא חצי אי צר עשוי חול (לשון חול) שאורכו 35 ק"מ, בצפון פולין. חצי האי מפריד בין מפרץ פק מהים הבלטי וממוקם במחוז פק.
רוחבו של חצי האי נע בין 300 מטרים באזור יוראטה ל-100 מטרים בנקודה הצרה ביותר, ומתרחב לרוחב של קילומטר באזור העיר הל .
מאחר שחצי האי עשוי חול, סופות החורף הסוחפות את החול הופכות אותו לעיתים לאי. עד המאה ה-17 היה חצי האי למעשה רצועה של איים, שרק בקיץ הפכה למעשה לחצי אי רציף. במהלך קרב הל בשנת 1939 פוצץ צבא פולין את חצי האי והפך אותו לאי.
לאורך חצי האי עוברת דרך המקשרת את היבשה לעיר הל, וכן לאתרי נופש ותיירות פופולריים לאורך חצי האי, בהם יורסטה, יאסטארניה, קוז'ניקה, צ'לופי וולאדיסלאוו.
אלישע גלזר

אלישע גלזר (22 באוקטובר 1912 - 22 ביולי 2004) היה סופר ישראלי, ספורטאי המכביה הראשונה ומראשוני רחובות.

תולדות חייו

נולד כבן הזקונים למשפחה בת תשעה ילדים. בגיל שלוש למד בחדר ואחרי כן למד בבית הספר העממי (סמילנסקי) עד שנת 1927.
עקב המצב הכלכלי הקשה ששרר בבית נאלץ לצאת לעבודה בגיל 15. גלזר עבד אצל גיסו, אשר אבסיאן, שגם הדריך ולימד אותו את עבודת המכונאות - השניים עבדו בהתקנת משאבות מים בבארות. בעבודה זו נפצע גלזר - אצבע בידו השמאלית נכרתה לאחר שנפל עליה צינור מגובה 40 מטר אל תוך הבאר בה עבד.
אלישע היה ספורטאי מנעוריו, בתחומי אתלטיקה מגוונים: הדיפת כדור ברזל, זריקת דיסקוס, קפיצה במוט וריצות למרחקים קצרים (עד 400 מטר). אלישע השתתף במכביה הראשונה, בה ייצג את "מכבי רחובות".
מצעירותו אהב גלזר לכתוב סיפורים והוציא לאור ספרי ילדים ומבוגרים, ביניהם הסדרה "הרפתקאות רפי בצוללת" ו-"קפטן דייוויס הבוקניר היהודי".
בשנת 1935 ביום הולדתו נשא לאשה את יהודית - ספורטאית חלוצה שעלתה לארץ ב-1934 מפולין במסגרת עליית גורדוניה. נולדו להם בן ובת, עדה וארנון.
בתקופת שלטון הבריטים עבד במכונאות במחנות הצבא ואחר בתור מכבשן בכבישים. לאחר מכן עבד עד ליציאתו לגמלאות בתור עובד צה"ל כמומחה בהתקנת גנרטורים בבונקרים.
אלישע המשיך לכתוב ספרים - בין השאר באמצעות מחשב, בו למד להשתמש כשהיה מעל לגיל 85. אלישע כתב עד יום חייו האחרון.

יצירותיו

ספריו של אלישע גלזר - בעיקר ספרי המבוגרים ובמידה מסוימת גם ספרי הילדים - מתאפיינים בהתרחשות במקום ובזמן המובאים בפירוט רב בספרים - בעיקר לאורך המאה ה-20 וכן בימי בית ראשון ושני (זמנים בהיסטוריית העם היהודי בהם התעניין).
ילדת הקשת בענן

עלילה

מסקרם, בדומה לילדים רבים בישראל, היא "ילדת הקשת בענן", כלומר בת למשפחה רב תרבותית. מסקרם, המכונה מייסי בפי אביה, היא ילדה כהת עור ילידת הארץ, המתגוררת בקצרין שברמת הגולן, בת לאם אתיופית ואב שעלה מארצות הברית.
הסיפור נפתח בבוקר שבו היא עומדת לעבור דירה להרצליה. מסקרם נפרדת מכל מי ומה שאהוב עליה בקצרין: מנעמה ומעדי, החברות הטובות ביותר שלה מנופי הרמה והכנרת ומסבתה האתיופית האהובה, אם אמה.
במהלך העלילה מתמודדת מסקרם עם יחס הסביבה כלפי צבע עורה וכלפי המראה שלה. תוך כדי כך היא לומדת על מוצאה ומתוודעת לתרבות העדה האתיופית. ההיכרות עם תולדות משפחתה, הקשר החם עם סבתה, השיחות עם הוריה וההזדמנות שניתנה לה בבית הספר לשתף ולספר, תורמים לגיבוש זהותה וליכולתה לחוש גאווה בעצמה ובקרובים לה.
ביום הראשון ללימודים סובלת מסקרם מ"פרפרים בבטן". היא לא יודעת איך תתקבל בכיתתה החדשה בהרצליה, והגרוע מכל אכן מתרחש. "הנה עולה מאתיופיה", "גם אני ראיתי איך הביאו אתכם במטוסים גדולים", "נכון שבאתיופיה לא היה לכם בית ספר?" גדי, שלומית, בתיה, ושאר הילדים שפגשה בבית הספר, מגיבים אוטומטית על פי צבע עורה ותסרוקת הצמות שלה, סוברים שהיא עולה חדשה, ולא מאמינים שהיא לא מאתיופיה, אלא מארצות הברית.
"כשחזרתי הביתה, הוצאתי מהתיק את הקלמר היפה שסבתא הכינה לי. עצב גדול מילא אותי. התביישתי, כאילו עשיתי דבר נורא. אבל מה עשיתי בסך הכל? ניסיתי להתנער מרגשות האשמה, רק הצגתי את עצמי בשם שאבא קורא לי. נכון שלא באתי מאמריקה, אבל אבא שלי בא משם! שיחשבו מה שהם רוצים, אמרתי בליבי. אבל כשהעפתי מבט בשם שלי הרקום באמהרית על הקלמר..."
ילדי הכיתה מתייחסים אליה כשקרנית המסווה את מוצאה האמיתי, ומסקרם עצמה חשה מבוכה ובלבול, הגורם לה להתכחש למוצא אמה. גם הקשר שלה עם אמה הולך ומדרדר. נקודת המפנה מתחילה דווקא בשיא המשבר, ביום ההולדת של מסקרם. תאונת דרכים מפריעה לתוכנית המשפחה לנסוע לכבוד יום ההולדת לקצרין, ומסקרם בורחת בחשאי ונוסעת לבדה לסבתה. אחרי שיחה מעודדת ומאירה עם סבתא חל שינוי במחשבתה והיא שבה אל ביתה עם תובנות חדשות.

על המחברת

נעמי שמואל היא סופרת לילדים ולנוער, מאיירת, אנתרופולוגית ומנחת הורים. היא נולדה באנגליה ועלתה לישראל בשנת 1983. בעלה הוא יליד אתיופיה, ומשפחתם מונה ארבעה ילדים. במשך שנים רבות עבדה עם אוכלוסיית יוצאי אתיופיה בהדרכה הורית וסדנאות לילדים סביב גיבוש זהות והתמודדות עם השונות האתנית והתרבותית. ספרי הילדים והנוער שכתבה לאורך השנים נחשבים לחלוצים בתחום.

פרסים והכרה

ספרה "ילדת הקשת בענן" העוסק בילדה עולה מאתיופיה זכה בעיטור אנדרסן לשנת 2002 ובציון לשבח בפרס זאב באותה שנה. בנוסף הספר נבחר שני במצעד הספרים בבית הספר בתשס"ג.
פולחן אישיות

פולחן אישיות הוא מצב בו השלטונות במדינה מגויסים לצורך בניית תדמית ציבורית גדולה ומפוארת לאדם יותר מהמציאות ומעבר למה שהוא באמת. בדרך כלל מדובר במנהיג פוליטי במשטרים רודניים. המונח נטבע על ידי ניקיטה חרושצ'וב בעת שתיאר את שלטונו של סטלין, אך התופעה התקיימה שנים רבות קודם לכן במישורים שונים.
פולחן האישיות מתבטא בהאדרת שמו של המנהיג באמצעי התקשורת, פרסום נאומיו או ספרים שמתפרסמים בשמו שלעיתים הוא אף לא כתב אותם, תליית תמונותיו ובהצבת פסלים שלו ברחובות ובבניינים ציבוריים, כתיבת שירים על שמו, וכינויו בתארים כגון "המנהיג הדגול". בנוסף, פעמים רבות מוענקים לו דרגה צבאית גבוהה, עיטורים ומדליות, על לא כלום.
חלק מפולחן אישיות עשוי להיות הצגת השליט כ"אבי האומה". כתוצאה מכך הוא עשוי להפוך למושא הערצה לילדי האומה, ולפיכך תלמידים מתבקשים לכתוב לו מכתבי הערצה, לעלות לרגל למשכנו ביום הולדתו, ולשיר לו שירי תהילה.
לעיתים גולש פולחן האישיות גם למדינות שאינן נתונות תחת השפעתו של השליט, והוא זוכה להערצת אלה המוקסמים מדרכו הפוליטית. דוגמה לכך היא פולחן האישיות של סטלין, שהתקיים גם בקרב מפלגות השמאל בישראל, כפי שהדבר בא לידי ביטוי בהצדקתם של משפטי פראג ובסיקור מות סטלין ב"על המשמר".
תופעת ה"גורואים" והכתות מדגימה פולחן אישיות על רקע רוחני. מכיוון שלמנהיגים אלו אין כוח פוליטי, הם נעשים מושא להערצה מכוח אישיותם והחוכמה היתרה המיוחסת להם.
יש הטוענים כי גם במדינות דמוקרטיות עשוי להיווצר פולחן אישיות. לעיתים מתואר יחסו של העם האמריקאי לג'ון קנדי, בעיקר לאור נסיבות מותו, כצורה מסוימת של פולחן אישיות. גם בישראל נטען כי התקיימו פולחני אישיות במידה מסוימת, לאור גילויי ההערצה לאישים כגון דוד בן-גוריון ויצחק רבין, בעיקר לאחר מותם.
מופעים בולטים של פולחן אישיות של מנהיגים פוליטיים:
 אדולף היטלר, פיהרר גרמניה הנאצית
 יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות
 בניטו מוסוליני, שליט איטליה הפשיסטית
 מאו צה דונג, שליט הרפובליקה העממית של סין
 קים איל סונג, שליט קוריאה הצפונית וכמוהו גם בנו, קים ז'ונג איל, ונכדו, קים ג'ונג און.
 ניקולאה צ'אושסקו, שליט רומניה הקומוניסטית
 טודור ז'יבקוב, שליט הרפובליקה העממית הבולגרית
 ספרמורט "טורקמנבאשי" ניאזוב, שליט טורקמניסטן
 חאפז אל-אסד ויורשו בשאר אל-אסד, נשיאי סוריה
 סאדאם חוסיין, נשיא עיראק
מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך

ביוגרפיה

הנסיכה מריה לואיזה אלכסנדרינה נולדה בויימאר ב-3 בפברואר 1808, כבתם הראשונה של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה. בעוד שאביה נחשב למוגבל מבחינה אינטלקטואלית, אמה מריה תוארה על ידי המשורר והסופר יוהאן וולפגנג פון גתה בתור "אחת הנשים הטובות והמשמעותיות ביותר בזמנה". מריה קיבלה חינוך מקיף שנועד להכין אותה לחיים בחצר מלוכה, במסגרתו קיבלה גם שיעורי מוזיקה ממוזיקאי החצר, יוהאן נפומוק הומל.
בשנת 1824 פגשה מריה את בעלה לעתיד קרל, נסיך פרוסיה בפרנקפורט על האודר, יחד עם אחיו הגדול יותר וילהלם, נסיך פרוסיה, שהיה מאוהב באותה העת בנסיכה הפולנית אליסה ראדזיוויל, בעת שנסעו לפגוש את דודה ניקולאי ואשתו אלכסנדרה. בזמן הביקור הציע דודה שמריה תתחתן עם קרל, ואכן על אף תקוותיה של אמה שתתחתן עם יורש עצר של אחת המדינות, התחתנה מריה בשנת 1827 עם קרל, נסיך פרוסיה, בעוד שאחותה אוגוסטה התחתנה עם אחי בעלה וילהלם, נסיך פרוסיה שדווקא אהב יותר את מריה.
עקב היות מריה ובעלה בדרגה יותר נמוכה מאחותה, שהייתה מלכת פרוסיה, ולאחר מכן קיסרית גרמניה, התחרתה בה מריה בביגוד, פאות, תכשיטים ושאר פריטי האופנה.
ב-18 בינואר 1877 מתה מריה בביתה שבברלין, והיא בת 69 שנים.
העיקרון הפיטרי

העיקרון הפיטרי היא טענה מתחום הפסיכולוגיה הארגונית, הומוריסטית למחצה, שעל פיה כל עובד מוצלח יקודם ויוזז מתפקידו כל זמן שהוא מבצע את תפקידו בהצלחה והוא יתקבע בסופו של דבר, בתפקיד הראשון שאותו לא יבצע כהלכה. בתפקיד זה שהעובד אינו מסוגל לבצע כהלכה, הוא "ייתקע" משום שלא יקדמו אותו כי הוא נתפס כ"חסר כשרון". במילים אחרות, ארגון היררכי מנתב את כל עובדיו דווקא אל תפקידים שהם אינם מוכשרים לבצעם. בשנת 2018 הוכחה הטענה באופן מחקרי.
את העיקרון פרסם לורנס ג'יי פיטר בשנת 1968 ומעט לאחר מכן פרסמו בספרו The Peter Principle, העוסק בבעיות מנהל בצורה הומוריסטית. תרגומו לעברית של הספר נקרא "העיקרון הפיטרי".
העיקרון יוצא מנקודת הנחה כי עובדים מקודמים במהלך עיסוקם בארגון ועולים בשלבי ההיררכיה, על בסיס הצלחותיהם בארגון (אך כמעט ולא קורה מצב הפוך, בו עובד יורד שלב). ההנחה השנייה של העיקרון היא כי כל שלב בהיררכיה הארגונית דורש כישורים אחרים (לדוגמה, מכונאי זקוק למיומנות טכנית גבוהה, בעוד שאחראי המכונות זקוק למיומנות ניהול). 
ככל שכישוריו של עובד גבוהים יותר, כך סיכויו לקבל קידום גבוה יותר אף הוא. לאחר שהעובד מקנה לעצמו רמת כשירות גבוהה, הוא מקודם, אף על פי שכישוריו לאו דווקא מתאימים לתפקידו החדש.
ארגונים מנסים להתמודד עם התופעה על ידי הימנעות מקידום עובדים, עד אשר הללו יוכיחו כי יש להם את היכולת להצליח בתפקיד הבא. התוצאה היא שרק עובדים מתאימים יקודמו, ואילו עובדים טובים שאינם מתאימים לקידום יישארו בתפקידם, והתגמול על עבודתם הטובה יהיה חלופי, למשל באמצעות שיפור בשכרם או בתנאי עבודתם.
עומר גולן

קריירה

גולן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה, ובשנת 2000 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת במשחק נגד מכבי חיפה בעונת 2000/2001. ב-14 בספטמבר 2002 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–3 למכבי תל אביב. בעונת 2003/2004 הגיע גולן להישג הבולט הראשון עם קבוצתו, זכייה בגביע הטוטו. בעונת 2004/2005 הוא אף סיים עם מכבי פתח תקווה במקום השני בליגת העל, והעפיל עמה עד לחצי גמר גביע המדינה.
ב-29 בספטמבר 2005 כבש גולן שלושער במשחק חוץ מול פרטיזן בלגרד בסיבוב הראשון של גביע אופ"א, והוביל את מכבי פתח תקווה לניצחון 5–2 ולעלייה לשלב הבתים. עד סוף העונה כבש גולן 7 שערים בטורניר. בקיץ 2007 האריך את חוזהו במכבי פתח תקווה בשש שנים נוספות.
ב-19 בדצמבר 2007 עבר לקבוצת לוקרן מליגת העל הבלגית, ובמהלך שנתיים וחצי בהן שיחק במועדון כבש 13 שערי ליגה ב-60 הופעות. בתחילת עונת 2010/2011 שב גולן למכבי פתח תקווה, וב-16 באוקטובר 2010 כבש צמד בניצחון 4–1 על הפועל פתח תקווה בדרבי, והפך למלך שערי הדרבי של פתח תקווה בכל הזמנים. בתום עונת 2011/2012 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-26 בפברואר 2013 כבש גולן את שערו ה-77 במדי מכבי פתח תקווה בליגה, ובכך שבר את שיאו של זאב זלצר והפך למלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים. בעונת 2012/2013 היה מלך שערי הליגה הלאומית, עם 18 שערים, וסייע לקבוצה לחזור לליגת העל.
ב-31 באוגוסט 2013 הבקיע גולן את שערו ה-81 והאחרון במכבי פתח תקווה, במשחק ליגת העל מול בית"ר ירושלים. ב-13 במרץ 2014 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 31, בעקבות פציעה.
לאחר פרישתו מונה גולן למנהל הספורטיבי של מכבי פתח תקווה, ובהמשך מונה גולן למנכ"ל המועדון.

נבחרת ישראל

גולן שיחק ב-5 משחקים בנבחרת ישראל הצעירה, כאשר הראשון נערך מול נבחרת סקוטלנד הצעירה, בו הפסידה ישראל 1–2.
את הופעתו הראשונה בנבחרת ישראל הבוגרת ערך גולן במשחק מול נבחרת מולדובה ב-28 באפריל 2004, שהסתיים בתיקו 1–1. ב-17 בנובמבר 2007 כבש גולן את שערו הראשון בנבחרת ישראל, בניצחון מול נבחרת רוסיה במוקדמות יורו 2008. עקב סיוע השער לנבחרת אנגליה במאבק העלייה ליורו, קיבל גולן שבחים בקרב התקשורת האנגלית שחגגה את הניצחון. עד שנת 2010 שיחק גולן בנבחרת, וכבש במדיה שמונה שערים ב-37 הופעות.
פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ

ביוגרפיה

פיליפ נולד ב-14 ביולי 1448 בהיידלברג, ללודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולמרגריטה מסבויה, דוכסית אנז'ו, בתם של אמדאו השמיני, דוכס סבויה ומארי מבורגונדי, דוכסית סבויה.
בשנת 1449 מת אביו לודוויג הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, ופיליפ עלה לשלטון במקומו. מכיוון שהיה קטין שלט בשמו כעוצר דודו פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם עד מהרה הוא נטל את השלטון לעצמו ואימץ את פיליפ כיורשו.
בשנת 1476 מת דודו פרידריך הראשון, ופיליפ עלה לשלטון במקומו. בשנת 1499 ירש פיליפ את רוזנות פפאלץ-נוימרקט ואת רוזנות פפאלץ-מוסבאך. בשנים 1503–1505 לחם פיליפ נגד אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן במלחמת לנדסהוט, אך הובס ונאלץ לוותר על שטחי דוכסות בוואריה-לנדסהוט, חוץ משטחי רוזנות פפאלץ-נויבורג שנמסרו לנכדו אוטו היינריך.
ב-28 בפברואר 1508 מת פיליפ בגרמרסהיים, ובנו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ עלה לשלטון במקומו.
מחוז ירושלים (משטרה)

מחוז ירושלים הוא המטה במשטרת ישראל, האחראי על שטחו של מחוז ירושלים והסביבה. גבולות המחוז הם גבולותיה המוניציפליים של ירושלים, בית שמש, מבשרת ציון, אבו גוש, קריית יערים, הר אדר, גבעת זאב וגבעון ויישובי המועצה האזורית מטה יהודה. בשטח המחוז 734,000 תושבים. מתוכם כ-68% יהודים, כ-28% מוסלמים וכ-2% נוצרים.

היסטוריה

עם ההערכות של שלטונות המנדט הבריטי לעזיבת ארץ ישראל הוקמה בירושלים היהודית משטרה יהודית עירונית. באוגוסט 1948, לאחר שירושלים סופחה למדינת ישראל, צורפה המשטרה העירונית למשטרת ישראל והייתה למשטרת מחוז ירושלים. משטרת מחוז ירושלים פעלה מעבר לגבולות העיר והשתרעה על כל הנגב עד אילת. חלק משמעותי מעבודתה הייתה הגנה על הגבולות מפני מסתננים. בתוך העיר ירושלים עסק המחוז לא מעט בהפגנות של נטורי קרתא. בשנת 1950 צורפה נפת השפלה למחוז ירושלים, שכלל בנוסף לכך את נפת ירושלים ואת נפת הכפרים. בשנת 1953 הוקמה נפת הנגב של המשטרה והיא הוכפפה למחוז ירושלים. בשנת 1954 הוקם מחוז מרכז, אליו הועברה נפת השפלה. בנוסף, היישובים והשכונות הסמוכים לירושלים, כמו אורה ועמינדב, הועברו לאחריות נפת ירושלים מידי נפת הכפרים.
בשנת 1958 פורק מחוז המרכז והוא הוכלל ברובו במחוז ירושלים, שכונה מעתה גם "המחוז הדרומי" ועם הזמן נודע בלעדית כמחוז דרום. בשנות ה-60 כלל המחוז ארבע נפות: נפת הנגב, נפת ירושלים, נפת פ"ת ונפת רמלה-לוד. בשנת 1981 הוקם מחוז מרכז מחדש ונפותיו נגרעו ממחוז דרום.
בשנת 1991 הופרדה משטרת ירושלים מהמחוז הדרומי, לאור המורכבות של העיר ירושלים, ומחוז ירושלים היה למחוז נפרד של משטרת ישראל.

מפקדי המחוז

מפקד המחוז הנוכחי הוא דורון ידיד שנכנס לתפקידו בפברואר 2019.

מאפייני המחוז

המחוז מתמודד עם מאפיינים ופעילויות ייחודיים כגון טיפול במרקם היחסים העדין בעיר העתיקה ובמקומות הקדושים ביותר לשלוש הדתות המונותאיסטיות (הר הבית וכנסיית הקבר), בשכונות מעורבות בעלות רגישות ברמה הבינלאומית (עיר דוד/סילוואן, שיח' ג'ראח ועוד), ליווי ביקורי אישים רמי דרג מרחבי העולם, חשיפה גדולה לאירועי טרור, אבטחת מוסדות השלטון המרכזיים ומספר רב של נקודות השקה עם שטחי הרשות הפלסטינית וכל זאת תוך התמודדות משטרתית עם חיי עיר גדולה ובהם פשיעה מסוגים שונים הפרות סדר והפגנות.

בתקשורת

בשנת 2019 שודרה בערוץ כאן 11 סדרה בת 9 פרקים בשם מחוז ירושלים על כוחות המשטרה במחוז ירושלים. תוך התמקדות במרחב קדם, מרחב שלם, יס"מ אופנועים, בילוש וימ"ס.
חוק מעמד היהודים

"חוק מעמד היהודים" או תקנון היהודים (בצרפתית: statut des Juifs) שנחקק על ידי ממשל וישי ב-3 באוקטובר 1940, היה השינוי הבולט ביותר במעמד היהודים בצרפת. החוק שנוסח על ידי שר המשפטים של משטר וישי, רפאל אליבר ברוח חוקי נירנברג הנאצים, שלל מיהודים את אזרחותם הצרפתית. כתוצאה ממנו רוכזו, כבר למחרת היום, 4 באוקטובר 1940, יהודים שאינם אזרחי צרפת במחנות, ונשלחו לאחר מכן להשמדה. 
חוק זה נחקק אחרי ניסיון שערכה ממשלת צרפת ב-22 ביולי 1940, כאשר שללה מ-7,000 יהודים שהתאזרחו לאחר 1927 את אזרחותם הצרפתית מבלי לעורר התנגדות בקרב האוכלוסייה.

השלכות חוק

החוק הדיח את היהודים מכל משרה בשירות הציבורי, מניהול מפעלים ציבוריים, מכל תפקיד בעיתונות, ברדיו, בקולנוע, מהקצונה בכל זרועות הצבא. החוק איפשר לממשל לכלוא במחנות אזרחים בני הגזע היהודי, על פי החלטת הממונה על מחוז מגוריהם, או לחלופין לצוות על מגורים כפויים בהוראתו. בנוסף, ביטל החוק את אזרחותם הצרפתית של יהודי אלג'יריה. החריגים היחידים עליהם לא חל החוק היו ותיקי המלחמות נושאי תעודות לוחם מהשנים 1914–1918, או כאלו שזכו בעיטור על לחימתם בשנים 1939–1940, או חברי לגיון הכבוד מטעם הצבא.
ישיבת נהורא

היסטוריה

הישיבה נוסדה בשנת 1995 בתחילה היא שכנה במבשרת ציון. את פתיחת הישיבה ליוותה התנגדות של רבנים חרדים, ובעקבות זאת הישיבה נסגרה לתקופה קצרה מיד לאחר הקמתה. זמן קצר לאחר מכן נפתחה הישיבה בשנית ביישוב מבוא חורון אך רוב הרבנים עדיין לא הסירו את התנגדותם.
בעשור הראשון לקיומה הייתה הישיבה מורכבת בדרך כלל מרוב חרדי מודרני ומיעוט גדול של תלמידים מרקע דתי לאומי, רקע התלמידים היה מגוון ביותר וכלל תלמידים מאזורים גאוגרפיים ורמות סוציו-אקנומיות שונות. בעקבות תמורות והתפתחות בעולם הישיבות התיכוניות, ויצירתן של מסגרות על-יסודיות דומות לישיבת נהורא הפונות למגזר החרדי מודרני ולמגזר החרדי לאומי, החליטה הישיבה בעשור הראשון של המאה ה-21 למקד את פעילותה בציבור החרדי המודרני, וכיום רוב מוחלט של התלמידים הם מרקע חרדי.
חלק ניכר מהתלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות גדולות חרדיות, בהן ישיבת תפארת צבי, ישיבת חברון, ישיבת עטרת ישראל, ישיבת איתרי, ישיבת אור אלחנן, ישיבת דרך חכמה, ישיבת אופקים וישיבת נתיבות יצחק. מיעוט מהתלמידים ממשיכים את לימודיהם בישיבות ציוניות, ובהן ישיבת שיח ידידיה וישיבת כרם ביבנה.
יעקב חורגין

יעקב חורגין (יעקב יהושע חורגין; י' בטבת ה'תרנ"ט, 23 בדצמבר 1898 – י"ז בשבט ה'תש"ן, 12 בפברואר 1990) היה סופר עברי ועורך ספרים ועיתוני ילדים, חוקר תולדות היישוב בתקופת המנדט הבריטי. שימש כפרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1956 זכה בפרס למדן.

תולדותיו

יעקב חורגין נולד בשכונת נווה שלום ליד יפו. למד בתלמוד תורה ובבית ספר עברי. אחר כך, למד בבית מדרש למורים "עזרה" בירושלים, וכן לימד שנה בבית הספר לבנות בעיר. בשנות מלחמת העולם הראשונה גויס כרבים מבני היישוב אל מערך הלחימה של הצבא העות'מאני. תפקידו היה תורגמן השפות: ערבית, טורקית וגרמנית של מפקד יחידת הנדסה צבאית גרמנית, ועמה נדד ברחבי ארץ ישראל וסביבתה. בסתיו 1917 ערב כיבושה על ידי הצבא הבריטי, חזר לירושלים. 
בשנות העשרים עסק בהוראה בטבריה בשנים 1920–1930. 
בשנים 1936–1939 היה יושב ראש ועדת התרבות של התאחדות האיכרים. 
בשנים 1952–1954 היה מרצה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
בשנים 1955–1970 שימש כפרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
בבחירות לכנסת הרביעית בשנת 1959 היה ברשימת המועמדים של מפלגת הציונים הכלליים.
על שמו נקראים רחובות ברמת גן ובכפר סבא.

יצירתו

בראשית שנות העשרים החל לפרסם את שיריו וסיפוריו בכתב העת "השילוח" ו"הפועל הצעיר". 
חורגין כתב ספרות ילדים רבה. הוא ערך וכתב בעיתוני הילדים והנוער: "בוסתנאי לנוער" ו"הבֹקר לילדים". והשפעתו הייתה רבה על ילדים ונוער בעיקר בשנות הארבעים, ובהם הסופר אהוד בן-עזר לפי עדותו, ורבים אחרים.
במרכז יצירתו של חורגין עומדת דמות "היהודי החדש" או "העברי החדש", שהוא בדרך כלל ילידי (native), יליד ארץ ישראל בתקופת היישוב ו"המדינה שבדרך". 
שורשיו התרבותיים של העברי החדש של חורגין יונקים מן התרבות העברית הקדומה בארץ ישראל עד מרד בר כוכבא. אך הוא פועל לפי הנסיבות החברתיות והפוליטיות של תקופת המנדט הבריטי, ובשפת לוחמי השחרור והמהפכנים המודרנית בת זמנו.
מחקריו בספרות העברית החדשה התפרסמו במבחר כתבי עת, ועסקו בעיקר במשוררים ושירה: חיים נחמן ביאליק, אורי צבי גרינברג, שאול טשרניחובסקי ודוד שמעוני.
כמו כן, עסק חורגין בתיעוד, כתיבה ועריכה של פרסומים שעסקו בנופי ילדותו ונערותו, כך למשל בקובץ נווה צדק, שערך עם דוד תדהר.
קבוצת ארמיות F

היסטוריה

הקבוצה נוצרה ב-12 באוגוסט 1943 בעיר ביירוית שבגרמניה. כמפקדה הראשון שימש מקסימיליאן פון וייכס, שהיה גם האוברבפסלהאבר זידאוסט, היינו המפקד העליון של אזור המזרח. קבוצת הארמיות הוצבה בבלקנים, ותפקידה העיקרי היה להילחם בפרטיזנים יוגוסלביים ויוונים שהחלו לצבור כוח. המבצע העיקרי שניהלה היה פינוי הצבא הגרמני מיוון ויוגוסלביה בספטמבר-נובמבר 1944, לנוכח האיום שתנותק בידי הצבא האדום. וייכס שיקר לפיקוד העליון והציג את הנסיגה המחושבת כאילוץ תחת מתקפת אויב כבדה. ב-2 בפברואר 1945 הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל, וב-23 במרץ 1945 פורקה הקבוצה. יומיים לאחר מכן ב-25 במרץ הועבר וייכס סופית לעתודה, ואת תפקיד האוברבפסלהאבר זידאוסט קיבלה קבוצת ארמיות E.
פידיפידס

פֵידִיפִּידֶס (ביוונית: Φειδιππιδης) הוא גיבורה של אגדה עממית על שליח, שהיא ההשראה לאירוע הספורטיבי המוכר, ריצת המרתון. 
על פי האגדה, היה פידיפידס שליח בצבא אתונה במלחמה שבין פרס ויוון בשנת 490 לפנה"ס. לאחר ניצחון היוונים בקרב מרתון רץ השליח מהעיר מרתון ועד אתונה, מרחק של 34.5 ק"מ, על מנת להכריז על ניצחונה של יוון. כאשר הגיעו ליעדו, הוא קרא "Νενικήκαμεν!" (נֵניקָקָמֵן, ניצחנו!) ומת במקום.
האגדה נתמכת בגרסה ההיסטורית המקובלת כי תושבי אתונה, ראו את אנשי העיר ולא את מבניה כחוזקתה, ולכן, אם היה איום ממשי, הם היו נוטשים את העיר, מעלים אותה באש ויורדים בספינות אל הים להתיישב במקום אחר (או לחזור לאחר זמן מה). לכן, הייתה חשיבות מהותית לידיעה האם אתונה ניצחה, ותושביה יכולים לשכון בשקט בבתיהם, או יש לנטוש הכל ולרדת לים לפני בא הצבא הכובש. חיזוק נוסף לטענה - כשאתונה נדרשה לעזרת פוליס נוספות, התושבים איימו כי ינטשו את העיר.
לפי ספרו של ההיסטוריון הרודוטוס, אשר תיעד את היסטוריית מלחמת פרס-יוון בשנת 440 לפנה"ס לערך, פידיפידס נשלח מאתונה לספרטה על מנת להזעיק תגבורת בטרם החל הקרב, אך חזר משם בידיים ריקות. חישוב מרחק הריצה לפי הסיפור של הרודוטוס מראה שפידיפידס עבר כ-450 ק"מ תוך מספר ימים.