google/wiki40b huggingface dataset:
דמוגרפיה של איטליה

פירמידת התפלגות האוכלוסייה לפי גיל

פירמידת הגילאים המוצגת למטה, מדגימה כי ישנה שחיקה גדולה בקצב הגידול בקרב האוכלוסייה הצעירה, בדומה לרוב המדינות המפותחות, ובמקביל, גידול באוכלוסייה המזדקנת. תופעה זו, מתקיימת הודות לירידה בפיריון הילודה ומאידך, עלייה בתוחלת החיים.
קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר באיטליה כיום, היא הקבוצה של ילידי שנות ה-60.
התפלגות גילאים בקרב האוכלוסייה הכללית (באלפים)
גרג מורטינסון

ביוגרפיה

מורטינסון גדל בטנזניה, לא הרחק מהר הקילימנג'רו בצפון טנזניה, שם פעלו הוריו בשליחות מיסיונרית. אביו ייסד את "המרכז הרפואי הנוצרי קילימנג'רו" ושימש מנהל הפיתוח שלו, ואמו ייסדה את בית הספר הבינלאומי מוֹשי.
מורטינסון התנדב לצבא ארצות הברית, ובמסגרת שירותו בשנים 1975–1977 הוצב בגרמניה וזכה בעיטור לשבח. ב-1983הוא סיים תואר ראשון באוניברסיטת דקוטה הדרומית, ולאחר מכן המשיך בלימודים לתואר שני בנירופיזיולוגיה. הוא עבד כאח בחדרי מיון וטראומה בבתי חולים בסן פרנסיסקו כדי לממן את מסעותיו לטיפוס הרים.
ביולי 1992 נפטרה אחותו הצעירה של מורטינסון מהתקף אפילפסיה חריף. ב-1993, כדי להנציח את זכרה, טיפס מורטינסון להר K2, ההר השני בגובהו בעולם, ברכס הקרקוראם שבצפון פקיסטן. אחרי יותר משבעים יום על ההר, גרג ושלושה מטפסים אחרים חילצו מטפס נוסף שהיה בסכנת חיים, בפעולה שנמשכה יותר מ-75 שעות. אחרי החילוץ הוא החל בירידה ממחנה-הבסיס של המטפסים כשהוא חלש ותשוש. שני סבלים באלטיים מקומיים אספו את מורטינסון לבתיהם בקוֹרף, כפר קטן בפקיסטן המצוי בחבל באלטיסטן , כדי לסייע לו להתאושש.
כדי להביע את הוקרתו ואת תודתו לקהילה הבטיח מורטינסון לבנות בית ספר בכפר, אחרי שנוכח כי אין בו מבנה כזה וכי הילדים משרבטים את שיעוריהם בבוץ. אחרי תקופה מתסכלת בניסיון לגייס כספים, התנדב ז'ן הרני, מטפס הרים, מדען ויזם בתחום המוליכים-למחצה, לתרום סכום כסף שיאפשר את הקמת בית הספר. בעקבות הצלחת הניסיון ייסד הרני את מכון מרכז אסיה (CAI) - ארגון ללא כוונת רווח, שמטרתו לקדם את החינוך והאוריינות, בעיקר של ילדות, בכפרי ההרים הנידחים בפקיסטן ובאפגניסטן. הרני מינה את מורטינסון למנכ"ל הראשון של מכון מרכז אסיה.
בעת ניסיון לאתר מיקום לבית ספר חדש נחטף מורטינסון ב-1996 למשך שמונה ימים על ידי ווזירים (בני העם הווזירי) חמושים באזורי השבטים שבמחוז הגבול הצפון-מערבי של פקיסטן, וב-2003 הצליח להיחלץ מקרב יריות בין סוחרי אופיום אפגניים. פתווה שהוצאה נגדו על ידי מולא בשל פעילותו לאפשר לילדות ללמוד, בוטלה על ידי מועצת האייתולות בקוֹם שבאיראן, שחבריה הכירו בחשיבות פעילותו. בעקבות אירועי 11 בספטמבר 2001 הוא קיבל מכתבי שנאה ואיומים מאמריקנים בשל פעולתו להקמת בתי ספר לילדים מוסלמים.
מורטינסון מאמין כי חינוך ואוריינות לילדות הם ההשקעה החשובה ביותר כדי להביא ליציבות ולתיקון סוציו-כלכלי, היות שהבנות באזורים הנחשלים יותר בדרך כלל נשארות בקהילתן ומנצלות את הידע שלהן להנחילו ליתר אנשי הקהילה, בעוד שהבנים עוזבים את הבית למצוא עבודה בערים הגדולות.
מורטינסון ודייוויד אוליבר רלין חיברו ביחד את רב המכר של הניו יורק טיימז 'שלוש כוסות תה' (Three Cups of Tea).
ג'ורג'יזם

ג'ורג'יזם (נקרא גם גיאואיזם או גיאוליברליזם) הוא פילוסופיה כלכלית ואידאולוגיה הטוענת, שלכל אדם ישנה זכות בעלות על הדברים שהוא יוצר, אולם כל הדברים הנמצאים בטבע, ובמיוחד קרקע, שייכים באופן שווה לכולם. היא מבוססת על כתביו של הכלכלן האמריקאי בן המאה ה-19 הנרי ג'ורג'.
הפילוסופיה הג'ורג'יסטית מזוהה בדרך-כלל עם הרעיון של מס יחיד על ערך קרקע. ג'ורג'יסטים טוענים, שמס ערך קרקע הוא יעיל כלכלית, צודק, ושיוויוני, ושהוא יכול ליצור מספיק הכנסות למדינה, כך שיהיה אפשר להקטין או לבטל את כל שאר המיסים, שהם פחות יעילים ופחות צודקים (כגון מיסים על ייצור, מכירות והכנסה). מס על ערך הקרקע תואר על ידי רבים כמס פרוגרסיבי, כי נטל המס יוטל בעיקר על העשירים, ויקטין את אי-השוויון בהכנסות.

עקרונות

(ראו גם מס ערך קרקע).
הג'ורג'יזם מסכים עם הליברליזם על העיקרון, שלכל אדם ישנה זכות לבעלות על מה שהוא יוצר, ולפיכך רוב המיסים שהמדינה מטילה על הפרט (כגון מס הכנסה או מס קניה) אינם צודקים. אולם, הקרקע ומשאבי הטבע לא נוצרו על ידי אף אדם, ולכן הם שייכים באופן שווה לכולם. הערך הכלכלי של קרקע צריך להתחלק שווה בשווה בין האנשים בחברה, ולא להיות שייך לאנשים פרטיים.
ג'ורג' האמין, שאפשר לבחון תאוריות כלכליות, אמנם לא על ידי ניסויים מדעיים, אך על ידי ניסויים מחשבתיים ועל ידי השוואות בין חברות שונות. תוך שימוש בשיטה זו, הסיק ג'ורג' שחלק גדול מהבעיות החברתיות, כגון עוני, אי-שוויון, וכן מחזורי גאות ושפל בכלכלה, נובעים מהבעלות הפרטית על המשאב החיוני ביותר - קרקע.
בחיבורו המפורסם, קידמה ועוני, ג'ורג' טען ש: "אנו חייבים להפוך את הקרקע לרכוש משותף". אף על פי שאפשר לעשות זאת על ידי הלאמת הקרקע והחכרתה לאנשים פרטיים, ג'ורג' העדיף להטיל מס ערך קרקע. מס כזה לא יפגע באנשים שכבר קנו קרקע ושיפרו אותה, כי הם ישלמו רק על הערך הגולמי שלה, ללא שיפורים. מס כזה יגרום פחות זעזועים לכלכלה מהלאמה כוללת של הקרקעות.
The Lady Is a Tramp

וידאו קליפ

הקליפ לשיר מציג את בנט וגאגא שרים יחד את "The Lady Is a Tramp" באולפן הקלטות מול עמדות מוזיקה, כאשר בנט לבוש בחליפה שחורה וגאגא עוטה שמלת ערב בגימור תחרה שחורה חצי-שקופה ושיער בצבע ירוק-טורקיז כמו בעטיפת הסינגל. הקליפ שוחרר ב-3 באוקטובר 2011 בערוץ ה-VEVO הרשמי של בנט ועד להיום צבר מעל ל-25 מיליון צפיות.

ביצועים אחרים

השיר נכתב על ידי רוג'רס והארט ובוצע לראשונה במחזמר "Babes in Arms" בשנת 1937. השיר זכה לביצועים רבים, בין השאר על ידי טומי דורסי, סופי טאקר, לנה הורן, פרנק סינטרה, אלה פיצג'רלד, בינג קרוסבי, שירלי באסי ודיאנה רוס.
דונובן

שנים ראשונות

דונובן נולד בגלאזגו, סקוטלנד. בילדותו חלה דונובן בשיתוק ילדים והחלים, אך נותר עם צליעה קלה.
ב-1956 עברה משפחתו לעיירה סמוכה להרטפורד, אנגליה. דונובן שמע מוזיקת עם אנגלית וסקוטית והחליט ללמוד לנגן מוזיקה זו בגיטרה בגיל 14. מאוחר מעט יותר הכיר את כתבי דור הביט ואת מוזיקת הפולק האמריקאית.

כוכב הפולק

בשנת 1965 פרץ דונובן לתודעת הציבור בבריטניה לאחר מספר הופעות בטלוויזיה. שירים בביצועו הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים (למשל "Catch the Wind", "Colors"), וביצועו לשיר "Universal Soldier" של באפי סיינט-מארי הפך לא רק ללהיט מספר 1, אלא לאחד מהמנוני התנועה נגד מלחמת וייטנאם. תקליטיו "Fairytale" ו-"Catch the Wind" נמכרו במיליוני עותקים. בוב דילן מתייחס אליו בסרט "Don't Look Back" המתעד את מסע ההופעות שלו בבריטניה במאי 1965 כאל אליל הנוער הגדול ביותר בבריטניה של 1965, יותר מלהקת הביטלס. כמו דילן, גם שיריו הושפעו מזמרי פולק אמריקאים כוודי גאת'רי וג'ואן באאז ומהבלוז של מאדי ווטרס ורוברט ג'ונסון וכמו דילן עשה גם הוא שימוש במפוחית בשיריו.

תקופת הפסיכדליה

ב-1966 היה כוכב הרוק הבריטי הראשון שנעצר עקב שימוש בחשיש, עובדה שעוררה הד גדול בשעתה. בשנת 1967 הוציא דונובן שלושה תקליטים פסיכדליים: "Sunshine Superman", "Mellow Yellow" והתקליט הכפול "A Gift from a Flower to a Garden", שהיה בעל האופי הפסיכדלי המובהק ביותר משלושתם, הן באיור שעל גבי העטיפה המציג את דונובן עטוי גלימות ומחזיק פרחים והן באופי הנגינה האופייני, המושפע בחלקו ממוזיקה הודית. תוכני האלבום מדברים על שלום ואהבה ומושפעים מתורת מהרישי מהש יוגי. עם זאת דונובן הטיף נגד שימוש בסמי הזיה של צעירים העתידים להפוך להורים (האלבום מוקדש למעשה לילדיהם של בני "דור ילדי הפרחים").

קשריו עם חברי הביטלס

דונובן יצר קשרים עם חברי הביטלס, הכיר להם את תורת מהרישי מהש יוגי ונסע עמם לרישיקש שבהודו ב-1968 על מנת לפגוש אותו. היה שותף להקלטות Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band ולימד את ג'ון לנון ופול מקרטני את סגנון הפריטה הייחודי שלו. הוא אף מוזכר בשמו בשירו של ג'ון לנון "Give Peace a Chance". בסוף 1968 שיתף פעולה עם פול מקרטני, בתקופה בה הביטלס לא פעלו כלהקה יחד.

תקופת הרוק

ב-1968 הוציא את תקליטו "The Hurdy Gurdy Man" ("איש ההארדי גארדי") שהתאפיין בצליל רוק מחוספס ו"כבד" יותר במטרה לפרוץ לקהלים רחבים יותר, בעיקר בארצות הברית עקב הצלחותיהם של להקת קצפת וג'ימי הנדריקס. דונובן ניסה להשיג את ג'ימי הנדריקס וג'ימי פייג' (גיטריסט להקת לד זפלין) לנגן בתקליט זה, אך הם לא היו זמינים. עם זאת מנגנים בתקליט ג'ון פול ג'ונס, בסיסט לד זפלין, וג'ון בונהם, מתופף הלהקה. בסרט "Sunshine Superman" מ-2008 טוען ג'ימי פייג' שהגרעין ללהקת לד זפלין נזרע בהקלטות אלבומו של דונובן.
בהמשך שנות ה-60 הופיע במספר סרטים והמשיך להקליט ולהופיע בעולם.

דעיכה ושקיעה

בסוף 1969, בעת מסע הופעות בלוס אנג'לס נפרדו בכעס דרכיהם של דונובן ומנהלו האישי מאז 1966, מיקי מוסט. דונובן שקע במשבר, נעלם מעין הציבור לעיתים קרובות והקליט מספר תקליטים שכשלו. הוא נחשב ל"היפי" טיפוסי, עובדה שלא זיכתה אותו באהדה באמצע שנות ה-70.
בשנות ה-80 הוזמן לנגן במופעי צדקה עם אמנים מוערכים כסטינג, בוב גלדוף, פיל קולינס ואחרים, דבר שהחזיר אותו לתודעת הציבור. אלבום מחווה, "Island of Circles", הוקלט לכבודו ב-1991 על ידי אמנים שונים, ביניהם שרה מקלכלן.
חמור חדש

חמור חדש הוא משחק ילדים. 
במהלך המשחק אחד הילדים עומד כפוף, ברכיו ישרות, וידיו נתמכות על ירכיו להשגת יציבות. מטרתו להוות מכשול למעבר יתר המשתתפים. יתר הילדים מנסים לעבור את המכשול על ידי ריצה, זינוק מקו מסומן, הנחת שתי כפות הידיים על גבו של המכשול, ופישוק הרגליים משני עבריו. אופן מעבר המכשול דומה לטכניקה המשמשת בהתעמלות לצורך מעבר חמור הקפיצות. לאחר שכל הקבוצה סיימה לעבור את המכשול, מתרחק החמור מקו הזינוק מעט. כאשר אחד מחברי הקבוצה נכשל במעבר המכשול, הוא מחליף את החמור.
המשחק אינו מתאים לקבוצות מעורבות-גודל, בגלל המעמסה הפיזית המוטלת על ילד קטן המשמש כחמור חדש. כמו כן, הוא אינו מתאים לקבוצה בה יכולותיו הגופניות של אחד המשתתפים פחותות משמעותית משל חבריו, מכיוון שאותו משתתף ימצא עצמו בדרך כלל בתפקיד המכשול, ולא ישפר את יכולותיו.
משחק זה מהווה יחידה בסיסית של המשחק סוס ארוך מבחינה אתלטית. מן הבחינה החברתית, במשחק זה משחק כל יחיד נגד הקבוצה, בעוד שבמשחק סוס ארוך משחקות שתי קבוצות זו נגד זו. יחסים כאלה בין משחקים קיימים בין משחקים נוספים, למשל בין גרסאות משחקי המחניים.
שמות אחרים של המשחק: חמור קצר, סוס קצר, אסומניה אבודניה. המשחק מוזכר ב"שיר השכונה" של חיים חפר בביצועה של להקת התרנגולים בכינוי אָסוּמָנְיָה אָבּוּדָנְיָה.
בירושלים מכונה המשחק סְמֶל, (כנראה שיבוש של "השמאל") ואז גם קוראים המשתתפים "סמל" בעת מעבר המכשול, שכן בתום כל סיבוב מתרחק החמור צעד אחד מנקודת הקפיצה, כדי להקשות את המעבר. המשחק מוזכר בשם זה בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן".

אלימות במשחק

המשחק מלווה ברמת כאב מסוימת ל"חמור", אך יש המוסיפים על כך התעללויות מכוונות, שאינן קשורות לפעילות האתלטית במשחק.
בחלק מהגרסאות ישנו "עונש" על פרישה של החמור מהמשחק: למשל "יום הולדת" שבו שאר המשתתפים מכים את החמור לרקע שירת פזמון.
דייוויד ברקוף

ביוגרפיה

ברקוף נולד באבינגטון, פנסילבניה. הוא למד באוניברסיטת הארוורד משנת 1985. 
באוניברסיאדה שנערכה בזאגרב אז יוגוסלביה ביולי 1987 זכה ברקוף במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב, אחרי דייצ'י סוזוקי מיפן ולפני בן ארצו ג'יי מורטנסון . חודש לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו באינדיאנפוליס, אינדיאנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב .

שיאן עולם

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סיאול שנערכו באוסטין, טקסס ב-12 באוגוסט 1988 קבע ברקוף במשחה ל-100 מטר גב, כבר בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 54.95 שניות, שיפור של 5 מאיות השנייה לשיאו של איגור פוליאנסקי מברית המועצות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-55 שניות. בהמשך היום בשלב הגמר הוא שיפר את השיא והעמידו על 54.91 שניות.

מדליית זהב אולימפית

במשחקים עצמם זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וכסף. הוא שבר את שיאו העולמי במשחה ל-100 מטר גב בשלב המוקדמות והעמיד אותו על 54.51 שניות. לגמר הוא הגיע כמועמד העיקרי לניצחון ואף הוביל ברוב שלבי המשחה, אך נחלש ב-20 המטרים האחרונים, ונעקף על קו הסיום. הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 55.18 שניות, אחרי דייצ'י סוזוקי (55.05 שניות) ולפני איגור פוליאנסקי (55.20 שניות). הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, ביחד עם ריצ'רד שרדר, מאט ביונדי וכריס ג'ייקובס בשיא עולם חדש של 3:36.93 דקות, לפני קנדה (3:39.28 דקות) וברית המועצות (3:39.96 דקות). במשחה השליחים הוא שחה את סגנון הגב ב-5 מאיות השנייה לאט יותר משיאו העולמי הטרי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה ברקוף בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.78 שניות, אחרי מארק טוקסברי מקנדה (53.98 שניות) ובן ארצו שיאן העולם ג'ף ראוס (54.04 שניות). מדליית זהב במשחה שליחים 4X100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות, כחלק מנבחרת ארצות הברית, שזכתה במדליית הזהב.
כיום, עובד ברקוף כעורך דין ומאמן במיסולה, מונטנה.
הנרייטה, נסיכת ליכטנשטיין

ביוגרפיה

הנרייטה נולדה ב-6 ביוני 1843 בטירת ליכטנשטיין, אוסטריה תחתית, לאלויס השני, נסיך ליכטנשטיין ולפרנציסקה קינסקי, רוזנת וצ'יניץ וטטאו, בתם של פרנץ דה פאולה קינסקי, רוזן וצ'יניץ וטטאו ותרזה, רוזנת ורבנה ופרוידנטל.
ב-26 באפריל 1865 התחתנה הנרייטה עם בן דודה אלפרד, נסיך ליכטנשטיין, ממנו נולדו לה 10 ילדים. בשנת 1907 מת בעלה אלפרד, וב-24 בדצמבר 1931 מתה הנרייטה בטירת פרוינטל באוסטריה.
מכיוון שלאחיה יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין ופרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין לא היו ילדים, היה אמור לעבור השלטון לאחר מותם לבנה אלויס, נסיך ליכטנשטיין, אולם הוא ויתר על זכותו בשנת 1923, ומשום כך לאחר מות אחיה פרנץ בשנת 1938, עלה לשלטון נכדה פרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
שכונת המשולשים

שכונת המשולשים, הידועה גם בשם "חוף הזהב", היא שכונה בקיסריה, סמוך לקיבוץ שדות ים ולתחנת הכוח של חדרה. בעבר הוקמו בשכונה בתי קיט שגגותיהם גבוהים ומשולשים בצורתם. בתים אלו הפכו לאורך השנים לוילות נופש בעלות גגות מרובעים, וכיום נותרו בתים משולשים ספורים שעדיין מאוכלסים על ידי תושבי קבע. 
המשולשים נוצרו באמצעות לוחות בטון שהונחו זה על זה בצורת אות A. בכל בית משולש שני מפלסים, המחוברים ביניהם במדרגות. שטחו הכולל של כל בית כ-40 מטר. לכל בית חצר צמודה של כ-300-400 מטר. 
השכונה נבנתה בראשית שנות ה-70 על ידי חברת "דיור לעולה", על האדמות השייכות לברון רוטשילד, ולפיכך הן מנוהלות על ידי החברה לפיתוח קיסריה ולא המועצה האזורית. שמה הרשמי של השכונה היה "קייט ושייט", בהקשר לקרבה למועדון השייט של קיבוץ שדות ים. הבתים נרכשו בתקופה זו ברובם על ידי רופאים, עורכי דין ופרופסורים מהמעמד הגבוה בירושלים, כבתי נופש הסמוכים לים. 
ב-2008 קיבלו בעלי הבתים אישור להרוס את הבתים המשולשים, בעקבות השימוש שהיה בעבר בבניית הבתים באזבסט כחומר חיפוי. במקומם הותר לבנות בתים נמוכים בעלי גג שטוח, בשטח מקסימלי של 80 מטר מרובע.
יצחק ימיני

ביוגרפיה

יצחק ימיני נולד בפרדסיה להורים שעלו לישראל מתימן והיו ממייסדי היישוב. ימיני היה הילד הראשון שנולד ביישוב. הוא נבחר בשנת 1972 לתפקיד ראש המועצה, לאחר שפרש מסיעת המערך וחברי המועצה החליטו להדיח את ראש המועצה המכהן. ימיני כיהן ברצף בתפקיד עד לשנת 2013. 
בבחירות בשנת 2013 התקיים סיבוב שני, לאחר שאף אחד מן המתמודדים לא השיג לפחות 40% מקולות הבוחרים. לסיבוב השני שהתקיים עלו ימיני וטל גורקי. בתום ספירת הקולות התברר כי גורקי נבחר לראשות המועצה, כאשר הפער ביניהם היה 50 קולות.
כחבר מפלגת העבודה הוצב במקומות סמליים ברשימת העבודה לכנסת ה-19 ורשימת המחנה הציוני לכנסת ה-20.
במהלך כהונתו של ימיני כראש המועצה גדלה אוכלוסיית היישוב מ-1500 ל-5000 תושבים, כאשר עיקר הגידול באוכלוסייה היה בתושבים חדשים שהגיעו מחוץ ליישוב.
כלי תל אל-יהודיה

כלי תל אל יהודיה היא קבוצת כלי קרמיקה ייחודית מתקופת הברונזה התיכונה II בארץ ישראל ותקופת הביניים השנייה בהיסטוריה של מצרים העתיקה תקופת החיקסוס. מקור השם של קבוצת הכלים נלקח מהתל בו נמצאו לראשונה תל אל יהודיה במרכז הדלתה של הנילוס במצרים. כלים אלו נמצאו גם באתרים ארכאולוגים בקפריסין ובלבנט.
כלים אלו נתגלו לראשונה בחפירתו של פלינדרס פיטרי בתל בשנים 1905 – 1906. פיטרי היה הראשון שזיהה את ייחודה של קבוצת כלים זו.
הכלים נמצאו לראשונה בשכבות שתוארכו לתקופת הברונזה תיכונה IIA ‏(MBIIA) ( שנים (2000 – 1750 לפנה"ס), הקבוצה הגיעה לשיא הפופולריות בתקופות ברונזה תיכונה IIB-C ‏(MBIIB-C) (שנים (1750 – 1550 לפנה"ס), שבה ניתן לראותה בו זמנית באתרים בכנען ובאתרי הדלתה במצרים. שרידים מעטים של קבוצת כלים זו ניתן למצוא באתרים בתקופת הברונזה המאוחרת.

טכניקה ומרקם

החומר ממנו נעשו הכלים היה בצבע אפור או חום בהיר שהכיל גריסים, מחופה חיפוי אפור, חום-שחור או צהוב וממורק.

עיטור

הייחוד של כלים אלה נובע מהעיטור המיוחד שלהם. סגנון של עיטור מודקר, שנעשה בעזרת כלי חד. העיטור כלל דגמים ממולאים דקירות המוגבלים על ידי חריצים, או שטחים ממולאים בדקירות הנמשכות בקו ישר, או אלכסוני או בזיגזג, ללא הגבלה של השטח הדקור על ידי חריצים. המוטיבים השולטים בדקירות הם משולש, מרובע או מעוין. נתגלו גם כלים בודדים עם מוטיב עיטור של מעגלים כפולים. העיטור נעשה על הכלי לאחר שהוא הוחלק ושויף. פני השטח של הכלים לרוב כהה. החורים שנוצרו מולאו לעיתים קרובות בגיר או סיד, ובכך נוצרה ניגודיות מעניינת יותר בין פני השטח הכהים וחורי הדיקור הבהירים.

צורתם החיצונית של הכלים

משפחת כלי תל יהודיה כוללת בעיקר פכיות (פך קטן), וכן כלים זואומורפיים (כלי המעוצב כבעל חיים). נמצאו מספר דוגמאות נדירות של כלים המעוצבים כפרי.

תפוצה

מקורה של משפחת הכלים הוא בכנען אשר ממנה היא יוצאה לאזורים אחרים. כמות גדולה של כלים נמצאה מעמק הנילוס עד נוביה בדרום. אבל עיקר תפוצתם במצרים העתיקה היה בדלתה של הנילוס באתרים חיקסוסיים. כלים נמצאו בחלקה של כנען. כלים נמצאו לאורך החוף, מחופה הצפוני של כנען, החוף הפיניקי כולל החוף של סוריה. כלים נמצאו בחופה המזרחי של קפריסין (לא נמצאו כלים באזורים הפנימיים של כנען הצפונית וסוריה). תפוצת הכלים מצביעה על קשרי המסחר בתקופה שבה הייתה נפוצה.

חשיבות הכלים בארכאולוגיה

מציאת כלים אלה באתר ארכאולוגי נותנת כלי אבחון חד משמעי לזיהוי תקופת הברונזה התיכונה IIB-C באתרי ארץ ישראל ומצרים. למשל, באתר מנדס אשר נמצא באזור הדלתה של הנילוס, נמצאו שברי כלים אלה בשלבים מוקדמים של החפירה והם אפשרו לארכאולוג הקנדי האחראי פרופסור דונלד ב' רדפורד לקבוע את מציאותה של תקופת הביניים השנייה באתר, ובכך לשער שהיישוב היה תחת כיבוש בתקופה זו.
בית המכס (תל אביב)

בית המכס הוא מבנה מנדטורי, השוכן בין שני מסלוליו של רחוב הרכבת בתל אביב, בין רחוב החשמל ממזרח ורחוב לבונטין ממערב. המבנה שימש כבית המכס של תחנת הרכבת "תל אביב", שפעלה לצד מסילת הרכבת לירושלים בין השנים 1920–1970. המבנה מוכרז כמבנה לשימור, והחל מנובמבר 2016 משמש כמחסן עבור משטרת ישראל.

רקע - מסילת הרכבת לירושלים

בשנת 1920 החלה הרכבת המנדטורית בהפעלת שירותי רכבות נוסעים בארץ ישראל. כחלק מהשירות שוקמה מסילת הרכבת לירושלים שנהרסה במהלך מלחמת העולם הראשונה והורחבה לרוחב התקני, וכן הוקמה תחנת הנוסעים "תל אביב" במרחק של כ-2.5 קילומטר מתחנת הרכבת יפו. ב-7 באוגוסט 1949, לאחר קום המדינה והסכמי שביתת הנשק עם ירדן, חודשה פעילות הרכבות בקו לירושלים ותחנת תל אביב הפכה לתחנת הקצה של קו זה. מעבר הרכבת דרך רחובות תל אביב גרם להפרעות קשות לתנועה, במיוחד בדרך פתח תקווה אותו חצתה המסילה. מסיבה זו הוחלט לבנות תחנה חדשה בנקודה בה יוצאת המסילה מהעיר, כשני ק"מ מהתחנה הישנה. תחנת תל אביב דרום החדשה נחנכה ב-26 בנובמבר 1970 ועם הקמתה נהרסו מבני התחנה הישנה למעט בית המכס, והמסילה שהובילה אליה.

המבנה

בית המכס נבנה על הרציף לצד מסילת הרכבת שחלפה מצפון לו. המבנה באורך של כ-50 מטרים נבנה לצד עיקול מתון במסילה, והוא הותאם לו. הבניין בן הקומה הבודדת נושא גג רעפים המסתיים בקרניז, ובצידו הצפוני צמוד לו סוכך הנשען על מוטות ברזל מקומרים. חלונות ודלתות המבנה רבועים, ובחזיתו הדרומית מתנוסס הכיתוב "בית המכס" בעברית, אנגלית ובערבית. נכון לתחילת המאה ה-21, המבנה נטוש, נעול ומוזנח, ועל קירותיו מתנוססות כתובות גרפיטי.

התקפת האצ"ל

לקראת סוף ימי המנדט הבריטי בארץ ישראל, התכנסו הבריטים באזורי ביטחון במרכזי הערים, ותחנת הרכבת כמו גם בית המכס נכללו באזור הביטחון של בית הדר הסמוך, אשר שימש כבנין המפקדה הצבאית של מחוז לוד וכבית דין צבאי. בעת התקפת האצ"ל על משטרת רמת גן ב-23 באפריל 1946, הותקפו בית המכס ותחנת הרכבת במסגרת פעולת הסחה שנועדה לרתק כוחות בריטים ולמנוע החשת תגבורת מאזור הביטחון אל משטרת רמת גן המותקפת.
איי לנגרהנס

מבנה

כשלושה מיליון "איים" מפוזרים בתוך לבלב של אדם בריא, בקוטר של כ 0.1 מילימטר כל אחד. כל אי עטוף בקופסת רקמת חיבור שארוגה בתוך שאר הלבלב.משקלם הכולל כשני גרם.

היסטולוגיה

תאי אלפא מהווים בין 15 ל 20% מהתאים באיי לנגרהנס מפרישים גלוקגון, תאי בטא (65-80% מהתאים) מפרישים אינסולין ותאי דלתא (3-10% מהתאים) מפרישים סומטוסטטין השולט במנגנון פראקריני בדרך של עיכוב על שני הראשונים. באיי לנגרהנס קיימים נימים לרוב.
ברברה קרוגר

לימודים וקריירה כמעצבת גרפית

ברברה קרוגר נולדה בניוארק, ניו ג'רזי, למשפחה יהודיה מהמעמד הבינוני הנמוך. אביה היה טכנאי כימיה ואמה מזכירה משפטית. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, החלה ללמוד בשנת 1964 באוניברסיטת סירקיוז, ושם החלה לגלות עניין בעיצוב גרפי, בשירה, בכתיבה ובציור. לאחר שנת לימודים אחת בלבד, היא עברה לניו יורק והחלה ללמוד בבית הספר לאמנות ולעיצוב 'פרסונס' - 'Parsons School of Design', שם התוודעה לצלמת דיאן ארבוס ולמעצב הגרפי הנודע מרווין יזראל שהיו ממורי בית הספר. לאחר שנה עזבה שוב את לימודיה והחלה לעבוד כמעצבת בכתב העת 'מדמואזל' – 'Mademoiselle' ותוך זמן קצר הפכה למעצבת הראשית שלו. מאוחר יותר עבדה כמעצבת במשרה חלקית במגזינים נוספים כגון, 'בית וגן' - 'House and Garden', במגזין היוקרתי לצילום 'אפרטיור' (צמצם)- 'Aperture' ובמקביל עצבה גם עטיפות לספרים שעסקו בנושאים פוליטיים. בשנת 1975 חדלה לצייר ובין השנים 1976-1980, גרה בברקלי קליפורניה ולימדה שם. בשנת 1977 חזרה ליצור, תחילה כצלמת שצרפה כיתובים לעבודותיה ומאוחר יותר כמי ששואבת דימויים מעולם התקשורת.

סגנון אמנותי

קרוגר נמנית עם שורה של אמניות פוסטמודרניות פמיניסטיות השואלות טכניקות מעולם התקשורת והפרסום על מנת לחקור נושאים של מגדר וזהות, כגון ג'ני הולצר, שרי לוין, מרתה רוסלר וסינדי שרמן. 

רוב עבודותיה של קרוגר מעוצבות ככרזות פרסומת בצבעי שחור, לבן ואדום, היוצרות קולאז' המורכב מתצלומים הלקוחים ממקורות שונים ומטקסטים בוטים המשרתים את רעיונותיה החברתיים. לדבריה, "עבודתי כמעצבת עיצבה כמעט לחלוטין את עבודתי כאמנית... עבדתי עם תצלומים של אחרים... צירפתי להם כתוביות. אני יודעת לעשות זאת בעיניים עצומות". 
היא נוקטת בטכניקות שיווק אגרסיביות, דהיינו, מסרים ישירים ומתומצתים בסגנון של ססמאות פרסומיות, המוגשות לצופה בדרך כלל ככותרות המורכבות מאותיות לבנות המודגשות על רקע אדום או שחור. על טכניקת העבודה שלה אמרה קרוגר, כי היא מסייעת ליצירותיה להיות נגישות לצופים וכי אין בכך כדי להמעיט ממורכבותן. "הדבר הטוב ביותר הוא היכולת לבטא רעיון מורכב בשפה פשוטה. אני מקווה שאני מצליחה לעשות זאת".
בשנת 1987, יצרה עבודת צילום בטכניקה של הדפס משי, בה נראית כף יד אוחזת בתווית שגודלה כגודל כרטיס אשראי, שבה כתובה הפרפרזה "אני קונה משמע אני קיים", על אמירתו של רנה דקארט "אני חושב משמע אני קיים". בעבודה זו כמו בעבודות רבות נוספות, היא מותחת ביקורת על תרבות הצריכה של החברה המערבית, שבה מעורבים היצרנים ואמצעי התקשורת המסחריים. 
עבודותיה מוצגות במוזיאונים, בגלריות, במרחב הציבורי, בשלטי חוצות, על תיקים ואף על קופסאות גפרורים.
מארז

מארז הוא קופסה המהווה את חלקו החיצוני של מוצר. המארז משמש בראש ובראשונה להגנה על רכיבי המוצר שבתוכו. פעמים רבות יש במארז פתחים לשם חיבורו למוצרים אחרים. כאשר זהו מארז של מכשיר חשמלי כולל המארז כפתור להדלקה וכיבוי של המכשיר, ולעיתים נכללים בו כפתורים נוספים לכוונון פעולת המכשיר. חומרי גלם מקובלים לצירתו של מארז הם פח, פלסטיק, עץ ועוד.
עיצוב המארז משלב שיקולים של פונקציונליות, יופי ותדמית. בהתאם לכך, מארז של מכשיר שנועד לפעול בשדה הקרב נדרש לעמידות גבוהה בתנאי סביבה קשים, ואין חשיבות ליופיו. לעומת זאת, במארז של מכשיר שנועד לפעול בבית או במשרד אין צורך בעמידות גבוהה של המארז, אך יש חשיבות ליופיו. במכשיר שפעולתו יוצרת חום, כגון מקרר, כולל המארז אמצעים לפליטתו של חום זה.
דוגמה: מארז מחשב מכיל בתוכו את כל רכיביו של המחשב (לוח אם, מעבד, ספק כוח וכו'). במארז יש פתחים לשקעים המאפשרים את חיבורו של המחשב לרכיבים פריפריאליים, כגון מדפסת, אוזניות, מקלדת ועוד.
איי וינדוורד

מושבה בריטית

איי וינדוורד היוו בעבר מושבה בריטית הכללה את מרבית האיים הנכללים בקבוצה בו בין השנים 1833–1960. המושבה כללה את האיים גרנדה, סנט לוסיה, סנט וינסנט, הגרנדינס וברבדוס - בו הייתה ממוקמת בירת המושבה ומקום מושבו של המושל עד שנת 1885 עת הפכה ברבדוס למושבה עצמאית. כמו כן האי טובגו היווה חלק מהמושבה עד שנת 1889 עת הצטרף האי לטרינידד, ודומיניקה היוותה חלק מהמושבה החל משנת 1940 עת הפסיקה להיות חלק ממושבת איי ליווארד.
שמה הרשמי של המושבה היה המושבה הפדרלית של איי וינדוורד (Federal Colony of the Windward Islands ) בין השנים 1871–1956. ב-1956 שונה השם לטריטוריית איי וינדוורד (Territory of the Windward Islands). 
בירת המושבה הייתה העיר ברידג'טאון באי ברבדוס בין השנים 1871–1885 ולאחר מכן סנט ג'ורג' באי גרנדה. המושבה לא הייתה מושבה אחת אלא קבוצה של מושבות שלהם מושל אחד, אולם לכל אי היו מוסדות ממשלתיים שונים, חוקים קונים, ואף מיסים שונים.
המושבה הפסיקה להתקיים בשנת 1960 והאיים קיבלו עצמאות.
סמל גרמניה המזרחית

סמל גרמניה המזרחית (הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, בגרמנית: Staatswappen der Deutschen Demokratischen Republik), מורכב מפטיש ומחוגה, המוקפים בצמד אלומות חיטה. הפטיש מסמל את הפועלים, המחוגה מסמלת את המלומדים והחיטה מסמלת את החקלאים. העיצוב הראשוני של הסמל היה ללא המחוגה.
ב-26 בספטמבר 1955 הסמל אומץ כסמלה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באופן רשמי, בשנת 1959 הסמל הוסף לדגל גרמניה המזרחית, השימוש בסמל כסמלה של גרמניה המזרחית בוטל רשמית על ידי הפולקסקאמר ב-31 במאי 1990 אחרי התמוטטות המשטר הקומוניסטי.
הצגתו הפומבית של הסמל בגרמניה המערבית היה אסור על פי חוק עד שנת 1969 שאז בעקבות מדיניות האוסטפוליטיק גרמניה המערבית הקלה את החוקים האנטי-קומוניסטים.
פנריטי

פנריטי (מיוונית "נראה") הוא כינוי לסלעי יסוד גסי גרגר שניתן לראות את הגבישים הבונים אותם בעין בלתי מזוינת. מרקם זה נובע מהתקררות איטית של המגמה מתחת לפני השטח.
אילדיקו אוילקי רייטו

שיאים בקריירה

זכתה בשבע מדליות אולימפיות בחמש אולימפיאדות בשנים 1960–1976: שתי מדליות זהב, שלוש מדליות כסף ושתי מדליות ארד. כגמלאית, זכתה בתחרות הסיוף בתחרות הסיוף העולמית לוותיקים בשנת 1999.
אוילקי רייטו היא יהודיה, וחברה ביד לאיש הספורט היהודי, היכל התהילה הבינלאומי של ספורטאים יהודיים.
קופיף

מאפיינים

אורכם גופם של הקופיפים כ- 10–15 סנטימטרים, ואורך זנבם 13–26 סנטימטרים. משקלם בין 80 ל-160 גרם, והם חיים בטבע 8–13 שנים. אורך ההריון בנקבת הקופיף הוא 178 ימים (ארוך יחסית לקטנם). בדרך כלל נולד צאצא אחד, המגיע לבגרות בגיל שנה.
הקופיפים ניזונים בעיקר מחרקים, עליהם הם מזנקים ממרחק שיכול להגיע עד לפי עשרה מאורך גופם. הם צדים ואוכלים גם נחשים וציפורים. בעבר היו מיני הקופיף מצויים באסיה, אירופה וצפון אמריקה, אולם היום נותרו מהם שרידים רק בכמה איים בדרום-מזרח אסיה: הפיליפינים, בורנאו, סומטרה והאי סולאווסי. מספר הקופיפים החיים בטבע מוערך בכמה אלפים לכל היותר, והם נתונים בסכנת הכחדה.