google/wiki40b huggingface dataset:
לאונטופוליס

לאונטופוליס היא עיר במצרים העתיקה אשר שכנה בחלקה הדרומי של דלתת הנילוס. התל עליו שכנה העיר ידוע גם בשם תל אל-יהודיה. השם ניתן לתל בעקבות הממצאים היהודיים שנמצאו בו. משמעות השם ביוונית הוא: עיר האריות. שמה המצרי של העיר היה: ניי-טה-חות. האתר היה מיושב מתקופת הביניים השנייה (תקופת החיקסוס - שהתקיימה  בין המאות ה-18‏-16 לפנה"ס) ועד התקופה הרומאית.

ארכאולוגיה והיסטוריה

מתקופת הביניים השנייה נמצאו באתר: סוללה גדולה ששימשה למטרות צבאיות או דתיות, בית קברות גדול הכולל קברים של מהגרים וצאצאיהם. בית קברות זה שימש לקבורה גם בתקופת הממלכה החדשה ותקופת הביניים השלישית. כמו כן נמצאו באתר מגוון כלי קרמיקה חרוטים בעיטור מיוחד הכולל דגמים גאומטרים שונים. כלים אלה נמצאו לראשונה באתר זה. משפחת כלים אלו קיבלו את השם כלי תל אל-יהודיה ומתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה II המאה ה-19 לפנה"ס עד המאה ה-16 לפנה"ס. הכלים נמצאו בקברים. מקור הכלים בכנען.
מתקופת הממלכה החדשה נמצאו שרידי פסלים קולוסאליים של רעמסס השני, גדול פרעוני השושלת ה-19 שמוצא משפחתו מאזור הדלתא, וגם ארמון של המלך רעמסס השלישי מהשושלת ה-20, אשר מלך במאה ה-11 לפנה"ס. הארמון מפורסם במיוחד בריצוף הצבעוני העשוי מפיאנס מצרי.
בתקופת השושלת ה-23 שימשה העיר כבירתו של המחוז ה-11 במצרים התחתונה. העיר תחת השם לאונטופוליס, הוזכרה לראשונה על ידי סטראבון גאוגרף ופילוסוף יווני, אזכור זה מצביע על חשיבותה היחסית של העיר. שמה של העיר ניתן לה על שם המקדש שהוקדש לאלות הלביאות באסט ושחמת ובנם. בתקופת השלטון היווני הוחזק אריה חי במקדש.
בתקופת שלטונו של בית תלמי במאה ה-2 לפנה"ס, נבנה מקדש יהודי לאלוהי ישראל אשר נוסד על ידי הכוהן הגדול חוניו הרביעי. מקדש חוניו היה מזבח או מבנה בצורת בית המקדש ובתוכו מזבח. המקדש נהרס בשנת 73 בהוראת הקיסר אספסיאנוס.
האתר נחפר מספר פעמים: אדוארד נוויל – שנים 1886 – 1887, פלינדרס פיטרי – שנים 1905 – 1906, שהתה אדם - 1950.
חסידות מונסטריץ'

חסידות מונסטריץ (בכתב מסורתי: מאניסטערישטשע) היא חסידות שפעלה בפודוליה (כיום בשטח אוקראינה), ענף מחסידות ליניץ. אבי השושלת היה רבי יהושע העשיל רבינוביץ, בן נינו של רבי גדליה מליניץ.
ארגאו

היסטוריה

האזור היה מיושב על ידי הלווטים, עם קלטי קדום עוד משנת 200 לפנה"ס. לאחר מכן האזור נכבש על ידי האימפריה הרומית ובמאה ה-6 על ידי הפרנקים. בימי הביניים סביבת ארגאו הייתה שנויה במחלוקת בין דוכסויות שונות. במהלך המאה ה-15 האזור היה נתון למחלוקת ולמלחמות בין בית הבסבורג אשר שלט בו, לבין הקונפדרציה השווייצרית הישנה אשר כבשה בסופו של דבר את שטח הקנטון. תושבי הקנטון המירו את דתם לפרוטסטנטיות ממש לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית. 
במהלך המאות ה-17 וה-18 הקנטון עבר תהליך תיעוש אשר גרם לעלייה ניכרת במספר התושבים, ובמיוחד בעיר הבירה של הקנטון אראו (שם האוכלוסייה גדלה בכ-35% בשנים 1764-1798). כתוצאה מתהליך התיעוש, אחוז החקלאים באוכלוסייה ירד לכ-34%-40%, כאשר אחוז החקלאים בקנטונים האחרים עמד על כ-46%-57%.
ארגאו נכבש על ידי צרפת במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית בשנת 1798, אשר נסוגה ממנה לאחר מכן. הקנטון במתכונתו הנוכחית הוקם בשנת 1803 כאיחוד בין שני קנטונים שונים.

גאוגרפיה

ארגאו הוא אחד הקנטונים ההרריים ביותר בשווייץ והוא חלק מהשפלה השווייצרית. הוא גובל במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה מצפון (הגבול נעשה על ידי נהר הריין). ממערב ארגאו גובל בקנטונים בזל-לנדשאפט, זולותורן וברן. בדרום, הקנטון גובל בלוצרן וממזרח בקנטונים צוג וציריך.

כלכלה

בשנת 2010 שיעור האבטלה עמד על כ-3.6%.
האדמה בארגאו היא מהפוריות בשווייץ, והחקלאות היא מרכיב חשוב מאוד בכלכלה המקומית. הקנטון מפותח גם מבחינה תעשייתית, והענפים התעשייתים הבולטים הם הנדסת חשמל, פלדה, ברזל וטקסטיל. גם התיירות תורמת רבות לכלכלה.
מתוך חמש תחנות כוח גרעיניות בשווייץ, שלוש נמצאות בארגאו.

דמוגרפיה ואוכלוסייה

נכון לדצמבר 2016, גרים בארגאו כ-663,462 תושבים. בשנת 2010, 21.5% מהאוכלוסייה היו אזרחים זרים. נכון לשנת 2000 השפה המדוברת ביותר בקנטון היא גרמנית המדוברת על ידי כ-87.1% מהאוכלוסייה. השפה השנייה בשכיחותה היא האיטלקית (המדוברת על ידי 3.3% מהאוכלוסייה) ולאחר מכן הסרבו-קרואטית (1.9%).

הקהילה היהודית

בארגאו שוכנות שתי העיירות היחידות שבהן הותר ליהודי שווייץ להתגורר עד האמנסיפציה של 1866, לנגנאו ואנדינגן. למרות היכולת של היהודים להישאר בעיירות אלו, על היהודים הוטלו מגבלות רבות, בהן איסור להיות יחד עם נוצרים תחת אותה גורת גג, איסור לרכוש אדמות ובתים והוטל עליהם מס גבוה משהוטל על הנוצרים. בשנת 1760 הוטלו מגבלות נוספות בנושאי נישואים ותרבות. 
בשנים 1799-1802 החל תהליך אמנציפציה ובוטלו המיסים המיוחדים ומס הגולגולת שהוטלו על היהודים. ב-5 במאי 1809 הם הוכרזו כאזרחים וקיבלו זכויות רחבות בענייני סחר וחקלאות. בשנת 1846 ניתנה ליהודים הזכות לנוע ולהתגורר בכל הקנטון. כעשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1856, השלטון הפדרלי חוקק חוקים ליברלים נוספים אשר קידמו את תהליך האמנציפציה. חלק ניכר מהאוכלוסייה התנגד לחוקים ולא עמד בהם. בשנת 1860 הוצע חוק הנותן זכות הצבעה ליהודים ואף אוטונומיה מסוימת. הצעת חוק זו התבטלה בטרם ההצבעה עליה. בסופו של דבר, ליהודים ניתנו זכויות שוות ומלאות בשנת 1863.
חברת הפרלמנט השווייצרי מטעם הקנטון, קורינה אייכנברגר-וולטר היא יו"ר אגודת הידידות ישראל - שווייץ ויו"ר השדולה הפרו ישראלית האירופית EAI.
בשנת 2000 התגוררו בקנטון כ-342 יהודים.

חינוך

12.9% מהאוכלוסייה הם בעלי השכלה אקדמית.
טורקיז

טורקיז (Turquoise) הוא מינרל אשר צבעו אטום בין כחול לירוק (ראו טורקיז (צבע)). 
נוסחתו היא  Cu(Al.Fe³⁺)₆(PO₄)₄(OH)₈ . 4H₂O
הטורקיז נחשב לאבן חן.
אבני הטורקיז מוכרות מימי קדם והן שובצו בפסלונים כבר בתקופת מצרים העתיקה. אנשי שבט הנאוואחו, מילידי אמריקה, ביטאו הערכה רבה לאבן זו, שסימלה עבורם אושר, בריאות ומזל, והם שיבצו אותה בתכשיטים רבים שיצרו.
הטורקיז יובא לאירופה בעיקר ממרכז אסיה, וכך קיבל את שמו הצרפתי "טורקיז", שמשמעו "טורקי".
בהשאלה משמש המושג "טורקיז" לשמו של צבע שגוונו כשל המינרל.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הטורקיז הוא אבן ההולדת התחליפית של החודשים נובמבר ודצמבר. כמו כן הטורקיז נחשבת לאבן המסמלת את מדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית.
קיימת אמונה שלטורקיז יכולת להגן מפני "עין רעה". אמונה זו נפוצה בעיקר בקרב ארצות האסלאם וחלק מן היהודים.
הנס יואכים מרסיי

היסטורית שירות

מרסיי התגייס ללופטוואפה בשנת 1938 והוכשר כטייס קרב על מטוס Bf 109. הוא סיים את הכשרתו בזמן להשתתף בלחימה בקרב על בריטניה במסגרת הכנף המעורבת 2 (LG 2). בתקופה זו נודע כחייל בעייתי ולא ממושמע, אך עם זאת הצליח להפיל שבעה מטוסי אויב בין סוף אוגוסט לסוף ספטמבר 1940. בתחילת אוקטובר הוא הועבר לטייסת 3 בכנף קרב 52, שם מפקדיו לא הצליחו להשתלט על התנהגותו הפזיזה וחסרת האחריות והוא הועבר לכנף 27.

צפון אפריקה

לאחר שירות קצר ביוגוסלביה, כנף 27 נשלחה לצפון אפריקה באפריל 1941. עם הגעת הכנף לצפון אפריקה, בהמלצתם של מפקדיו שזיהו בו פוטנציאל רב, החל מרסיי באימון עצמי כדי להעלות את יכולותיו בקרב. 
מרסיי חיזק את שרירי הבטן והרגליים כדי להתמודד עם כוחות ג'י רבים, הוא לא לבש משקפי שמש כדי להתאקלם לאור השמש במדבר, הוא החל לשתות חלב במקום אלכוהול והקפיד לקרוא תמיד את דו"חות המודיעין אודות תנועות בעלות הברית בזירה כדי להכיר מקרוב את אויביו. מעבר לכך הוא פיתח טקטיקת תקיפה כנגד מבנה הגנתי של האויב; הוא היה צולל או נוסק לכיוון מרכז מבנה המטוסים ותוך ביצוע פניה חדה היה יורה צרור בן כשתי שניות ומשמיד מטוס אחד, לאחר מכן היה שובר למעלה או למטה ומתרחק מהמבנה. 
בזמנו הפנוי היה מתאמן בירי מהיר תוך כדי פניה כנגד מטרות קרקעיות, בנוסף היה מתאמן בטיסת צלילה ושבירה חדה מעלה. אימוניו העצמיים הרבים לצד הטקטיקה שפיתח הובילו לתוצאות מוצלחות מאוד כנגד מטוסי חיל האוויר המלכותי, כבר בשבוע הראשון שלו בצפון אפריקה הפיל ארבעה מטוסים (שלושה הוריקנים ובריסטול בלנהיים אחד).
שיא ההפלות שלו הגיע במהלך שלושת הימים הראשונים של ספטמבר 1942, כאשר הפיל 27 מטוסי אויב; 17 במהלך שלוש משימות ב-1 בספטמבר, 5 במהלך שתי משימות ב-2 בספטמבר ו-5 במהלך שתי משימות ב-3 בספטמבר. בכל אחד מהימים האלו הוא נחשב ל"אלוף ביום אחד" תואר הניתן לטייס שמפיל חמישה מטוסי אויב או יותר ביום אחד. עד לסוף חודש ספטמבר הפיל מרסיי 26 מטוסים נוספים, מה שהביא אותו להפלתו ה-158 והאחרונה ב-26 בספטמבר (באותו היום הפיל שישה ספיטפיירים והוריקן אחד).
על הישגיו בתחילת ספטמבר הוענק למרסיי עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, הוא היה הרביעי עד אותה העת שזכה בעיטור זה ואחד מבין 27 שזכו בו לאורך כל המלחמה. ב-30 בספטמבר מרסיי והטייסת בפיקודו ליוו טיסה של מפציצי Ju 87, הם נתקלו בכוחות אויב אך לא נכנסו איתם לעימות. הייתה זו הטיסה הראשונה של הטייסת במטוסי Bf 109 מדגם G-2Trop החדיש, בטיסה חזרה מהמשימה תא הטיס של מרסיי התמלא בעשן מהמנוע כתוצאה מתקלה, אך הוא המשיך לטוס בליווי פקודיו אל עבר אזורים בשליטה גרמנית. מרגע שהוא זיהה שהוא כבר לא מאוחרי קוי האויב הוא דיווח בקשר שהוא חייב לנטוש, הוא סובב את מטוסו כלפי מטה ופתח את החופה (לפי הנוהל במקרה זה). משום העשן הוא לא שם לב שהמטוס למעשה נוסק ומהירותו גבוהה מדי (כ-400 קמ"ש), כך כשהוא נטש גופו פגע בזנב המטוס והוא איבד הכרה, כתוצאה מכך הוא לא פתח את מצנחו וצנח ארצה אל מותו.
מותו של מרסיי ביחד עם שני אלופי הפלות נוספים מהכנף שנהרגו שלושה שבועות לפני כן, היה למכה קשה למורל חיילי הכנף. טייסות הכנף הועברו אל מחוץ לאפריקה למשך חודש של התאוששות. מרסיי הוכר על ידי הגרמנים כמו גם בעלות הברית כטייס מאוד מוכשר ומסוכן, מותו ללא ספק השפיע על הביטחון של הגרמנים באוויר ואולי אף הגבירה את המורל של טייסי בעלות הברית.
קצב זניתי לשעה

באסטרונומיה, הקצב הזניתי לשעה (קז"ש) של מטר מטאורים הוא מדד של עוצמת המטר: זהו מספר המציין כמה מטאורים ייראו בשעה אחת בתנאי תצפית מיטביים, כלומר במקום חשוך עם שמיים נקיים. הספירה היא רק של מטאורים הניתנים לצפייה בעין ללא ציוד עזר, כלומר, מטאורים שדרגת הבהירות שלהם קטנה מ־6.5 (שזו בקירוב דרגת הבהירות המרבית שבה יכולים בני אדם להבחין בתנאי תצפית מיטביים) ובהנחה שנקודת הרדיאנט (radiant) של המטר נמצאת בזנית. בפועל מספר המטאורים הנצפים בשעה יהיה קטן יותר, משום שרק לעיתים נדירות (ולזמן מוגבל) נמצאת נקודת הרדיאנט בזנית ממש. ככל שנקודת הרדיאנט קרובה לאופק, וככל שהצופה קרוב למקורות אור (או שהירח נמצא בשמים), כך ייראו פחות מטאורים.
ניתן לחשב את הקצב הזניתי לשעה על ידי תצפית ישירה ואז חישובו באמצעות הנוסחה:
כאשר:
 הוא הקצב שנצפה בפועל (מספר המטאורים שנצפה מחולק בזמן התצפית בשעות).
 הוא גורם תיקון כאשר לא ניתן לצפות בכל השמים (למשל עקב עננים או עצים/בניינים המסתירים חלק משדה הראיה) ו- הוא האחוז משטח השמים שלא ניתן לצפייה. לדוגמה, אם רבע מהשמים מעוננים אז - .
 הוא גורם תיקון כאשר הצופה לא מסוגל להבחין בעצמים עם דרגת בהירות גבוהה מ- ו- הוא גודל המאפיין כמות המטאורים על פי בהירותם. 
לדוגמה, עבור  וצופה שמסוגל להבחין בעצמים עם בהירות מדרגה 6.0 לכל היותר, צריך להכפיל ב-.
‎ הוא גורם התיקון למיקום של נקודת הרדיאנט של המטר ו- הוא הגובה של נקודת המוצא מהאופק במעלות. 
לדוגמה, אם נקודת הרדיאנט נמצאת בגובה של 30° מעל האופק צריך לחלק את תוצאת המדידה ב-.
מירוץ המלכה האדומה (סיפור)

עלילה

הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי סוכן מלשכת המודיעין האמריקאי שאינו מוזכר בשמו. הסוכן חוקר את מותו של פרופסור לפיזיקה גרעינית בשם אלמר טיווד שנמצא מת בלב תחנת כוח אטומי מרוקנת. כשהחקירה מתקדמת, מגלה הסוכן כי טיווד פיתח דרך לשלוח חפצים אחורה בזמן. הפרופסור תכנן לשפר את העולם על ידי הענקת ידע מדעי מתקדם ליוון ההלניסטית.
הסוכנים ומפקדם מבינים כי השינויים בהיסטוריה עשויים, באמצעות אפקט הפרפר, לגרום להשלכות שונות ומשונות, עד להכחדת מין האדם.
בסופו של דבר מתגלה כי ידידו של טייווד שינה את המידע ששלח הפרופסור כך שיתאים לידע שהיה ליוון ההלניסטית בכל מקרה, וכי מאחר שהחפץ נשלח לעבר העולם כבר השתנה בעקבות המעשה. תיק החקירה נסגר תחת הכותרת "?".
הסיפור נקרא על שם הקטע באליס מבעד למראה, בו המלכה האדומה אומרת לאליס שעליה לרוץ מהר ולו רק כדי להישאר במקום. כך גם בסיפור הספר נשלח לעבר רק כדי לתת את המידע שכבר ניתן והוביל לעולם בו הספר נשלח לעבר.
ז'ול ברבה ד'אורביי

ביוגרפיה

ברבה ד'אורביי נולד בעיירה סן-סובה-לה-ויקון במחוז מאנש (כיום בחבל נורמנדי תחתית בצרפת) למשפחה נורמנית עתיקה. מילדותו התחנך ברוח הקתוליות והמונרכיזם, מאוחר יותר עבר להתגורר עם דודו שהיה רופא ושהפיח בו רעיונות ליברליים. ב-1827 עבר לפריז כדי ללמוד ופגש במשורר והסופר הצרפתי מוריס דה גרן שהפך לידידו. לאחר שעבר את בחינות הבגרות החל ללמוד משפטים באוניברסיטה של קאן שבחבל מולדתו ושם ניסה לפרסם כתב עת לספרות (1832.
בהשפעת הסופר והפילוסוף ז'וזף דה מיטר הפך ברבה ד'אורביי מדמוקרט רפובליקני למלוכני חסר מעצורים הבז לקדמה ולערכים הבורגניים של המאה התשע עשרה. הוא קיים אורח חיים ראוותני, נשבע אמונים לכנסייה הקתולית (1846) והפך לאחד מדובריו של האבסולוטיזם.
הרומן הראשון שלו "אהבה לא אפשרית" (1841) לא זכה להצלחה בציבור. הצלחתו הספרותית החלה ב-1852 כאשר כתב מאמרים בכתבי עת שונים שבהם שיבח את יצירותיהם של אונורה דה בלזק, של סטנדל, של גוסטב פלובר ושל שארל בודלר.
ברבה ד'אורביי נחשב לנציג של הרומנטיזם הקיצוני. הוא החזיק בדעות קתוליות ובכל זאת כתב רומנים ונובלות שלא עלו בקנה אחד עם עמדותיה של הכנסייה הקתולית. אנשים לא הבינו כיצד אדם שדגל בקתוליות יכול היה לכתוב סיפורי מסתורין שבהם גיבוריו מבצעים מעשים מנוגדים לחוקים.
בין ספרים אלה ניתן למנות את "המאהבת הזקנה" (1851), "המכשפה" (1854), "הפרש הממשש" (1864), "הכומר הנשוי" (1865), "המרושעים" (1874) ו- "סיפור ללא שם" (1882).
לברבה ד'אורביי נודעה השפעה על סופרים רבים ובהם הנרי ג'יימס ומרסל פרוסט.
ברבה דאורביי נפטר בפריז ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבעיר. ב-1926 הועברו עצמותיו לחצר הכנסייה של עיירת מולדתו, סן-סובה-לה-ויקון.
בית הקברות נחלת יצחק

היסטוריה

שטח בית הקברות נקנה על ידי חברא קדישא במספר שלבים. בתחילה נקנו 32 דונם ולאחר מכן, באפריל 1930, 22 דונם נוספים. המקום נפתח לקבורה בשנת 1932, עת גברה הצפיפות בבית העלמין טרומפלדור, שהיה בית העלמין היחיד באזור באותו זמן. שטחו העיקרי של בית העלמין נמצא בתחום השיפוט של עיריית גבעתיים וחלקו בתחום השיפוט של תל אביב-יפו. 
בית העלמין נחלת יצחק משתרע על פני שטח בן 86 דונם ובו כ-30 אלף קברים, מתוכם כ-7,500 קברים של ילדים. בית העלמין הוכרז על ידי המוסד לביטוח לאומי כבית עלמין סגור לקבורה, והקבורה בו מתאפשרת במשורה ותמורת תשלום גבוה ביותר. האגף המרכזי של בית העלמין בנוי לאורך שדרה ראשית באורך של 700 מטר ובה עצים, פרחים, מדשאות, ספסלי ישיבה ופינות מוצלות. 
בגלל הצפות נחל איילון (הוא ואדי מוסררה) רכשה החברה קדישא בשנות ה-30 של המאה ה-20 שטח אדמה ברוחב 8 מטר מהטמפלרים בשרונה שהיו בעלי הקרקע כדי לבנות גשר ולסלול כביש למעבר. עיריית תל אביב סללה את כביש הגישה ותמכה כספית בבניית הגשר.
רבים מהקבורים בנחלת יצחק הם אישים ידועים בעולם התורה והחסידות, צאצאים של שושלות חסידיות גדולות, כגון אדמו"רי חסידות רוז'ין, הרבי משטפנשט, רבני שכונות ומחלקות ורבנים ראשיים של העיר תל אביב וכן עסקנים, סופרים ואנשים מן היישוב. 
בית העלמין כולל גם ארבע חלקות צבאיות לחללי מלחמת השחרור וחלקה לחללי תנועת המרי העברי והמחתרות, ובהם חללי אלטלנה וכן מפקד הלח"י, אברהם שטרן (יאיר)  (בסך הכל 1,151 חללים). במקום מספר קברי אחים של חללי הפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב במלחמת העולם השנייה, חללי המאורעות וההעפלה.
בדומה לבתי קברות אחרים בישראל, גם בבית הקברות נחלת יצחק הוקמו אנדרטאות לזכר קורבנות השואה. מתחת לחלק מהן נטמנו אפר ועצמות שהובאו ממחנות ההשמדה. באנדרטאות: אנדרטאות לזכר הנספים בטרבלינקה, במיידנק ובבאבי יאר, ואנדרטאות ליהודי ליטא, לבוב ורדומסק.
הסופר א. ז. בן ישי, שנתן את שמם של רחובות רבים באזור תל אביב, הבליע בחן רב מעין "הכנה" לבאי בית הקברות מכיוון מערב. ההולך ברחוב נחלת יצחק מזרחה, רואה את רחוב חפץ חיים, לאחר מכן את רחוב חיי אדם, ולבסוף, לפני הפניה לבית הקברות, את רחוב מעבר יבוק. משחק שמות זה הוא דו-רבדי: שמות הרחובות הללו הם שמות ספרי אחרונים, כאשר ה"סיפור" מתחיל מאדם החפץ חיים, לאחר מכן הוא חי (חיי אדם), ולבסוף הוא מת (מעבר יבוק הוא ספר מנהגי אבלות שכתב ר' אהרן ברכיה ממודנה).
אורנסה

היסטוריה

מקור העיר הוא בהתיישבות רומאית בעלת אותו שם ששכנה באזור המעיינות בורגס בקרבת העיר. אחת התאוריות למקור של השם היא שהוא נובע מהצירוף הלטיני aquae urente (מילולית: "מים צורבים"), המתייחס למעיינות. האזור בו אורנסה נמצאת היה אחד האזורים הקלים ביותר למעבר בנהר המיניו והרומאים הקימו בו גשר שקיים עד היום. הדבר העלה את חשיבותה של אורנסה גם לאחר שהרומאים ירדו מגדולתם והיא הייתה מרכז מסחרי חשוב במשך ימי הביניים. לאחר התקופה הרומית האזור עבר לשליטת הסואבים ולאחריהם לידי הוויזיגותים.
במאות ה-10 וה-11 העיר סבלה מהתקפות של נורמנים וערבים. אחרי כן היא התחילה להשתקם באופן איטי. בסוף המאה ה-12 הבישוף של אורנסה הורה לבנות את מבצר קסטלו רמירו כדי להגן על העיר ולפקח על יציאת וכניסת הסחורות, אך הוא נהרס בפקודת המלכים הקתוליים ב-1486 כדי למעט בעוצמה של אורנסה.
בתחילת המאה ה-19 אורנסה הייתה עיירה קטנה יחסית. המצב השתנה עם הפיכתה לבירת מחוז אורנסה שהוקם ב-1833, והעיר המשיכה לגדול לאחר שקושרה במסילת רכבת לוויגו. לאחר מלחמת האזרחים שהסתיימה ב-1937 החלה הגירה גדולה לעיר שתרמה להפיכתה לאחת הערים החשובות בגליסיה.

כלכלה

כלכלת אורנסה מסתמכת בעיקר על מגזר השירותים. במידה מועטה יותר יש הסתמכות גם על תעשייה ובנייה.

חינוך

בעיר נמצא קמפוס של אוניברסיטת ויגו.

תחבורה

בעיר עוברים שני קווי רכבת מרכזיים: אחד מא קורוניה לסמורה שממשיך לאחר מכן למדריד, ואחר מוויגו לכיוון צפון-מזרח ספרד וצרפת.
מאיר גחטן

קורות חייו

גחטן גדל ולמד ברמת השרון. עם גיוסו לצבא בשנת 1975 שובץ בחיל השריון. בשריון עבר גחטן הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, והשתתף במבצע ליטני. בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים וכמ"פ. לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 71 ולחם במלחמת לבנון. בשנים 1987–1985 שימש גחטן כמפקד גדוד 74 והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון. בתפקידו הבא שימש כסמח"ט חטיבה 188, ולאחר מכן כראש ענף שריון במרכז הלאומי לאימונים ביבשה. לאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ושימש כמפקד חטיבת מרכבות הפלדה. בשנים 1994–1992 שימש גחטן כמפקד חטיבה 188. עם סיום תפקיד זה הועלה גחטן לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת סיני. בשנים 2000–1997 שימש גחטן כקצין שריון ראשי ולאחר מכן כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה. בשנת 2002 מונה לנספח צה"ל בסינגפור. לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ביצע גחטן, בשירות מילואים, את התחקירים המבצעיים אודות מהלכי אוגדה 366 במלחמה, ומתח על מפקדה תא"ל ארז צוקרמן ביקורת קשה.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק גחטן במתן ייעוץ ביטחוני ואימונים צבאיים לכוחות ביטחון בגיאורגיה
שמשון ברויאר

פרופ' הרב שַׁמשון ברויאר (ה'תרנ"א, 1891 - י"ז באייר ה'תשל"ד, 9 במאי 1974) היה אקטואר ומתמטיקאי ישראלי יליד גרמניה. הממונה הראשון על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר (1951–1955), האקטואר והממונה על הביטוח בישראל מקום המדינה ועד הקמת המוסד לביטוח לאומי. והאקטואר הראשי של המוסד בעשור הראשון להקמתו.

ביוגרפיה

נולד בפרנקפורט דמיין, לציפורה (סופי) הירש, בתו של רש"ר הירש, ולרב שלמה זלמן ברויאר שהחל אז בכהונתו בהנהגת הקהילה האורתודוקסית בעיר במקום חמיו ובראשות הישיבה המקומית. הוא נקרא על שם סבו המפורסם. בראשית דרכו למד בישיבתו של אביו, ואף נסמך לרבנות. בגיל צעיר החל להתעניין במתמטיקה, השלים לימודי מתמטיקה וביטוח סוציאלי במספר אוניברסיטאות בגרמניה ואף שימש כמרצה באחדות מהן. במשרתו האחרונה בגרמניה כיהן כפרופסור במכון הטכנולוגי של קרלסרוהה .
עם עליית הנאצים לשלטון, איבד את משרתו ועלה לארץ ישראל עם משפחתו. המשפחה השתקעה בירושלים והתגוררה בשכונת רחביה. בארץ עבד כאקטואר ראשי ב"מגדל חברה לביטוח" (במשך 15 שנה) וכיועץ למוסדות ובנקים בענייני ביטוח. בהמשך החל לעבוד במקביל כאקטואר והממונה על הביטוח בישראל מקום המדינה ועד הקמת המוסד לביטוח לאומי. במחצית הראשונה של שנות ה-50 כיהן כממונה הראשון על שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר, ועם הקמת המוסד לביטוח לאומי ב-1955 עבר אליו ושימש בתפקיד האקטואר הראשי של המוסד בעשור הראשון להקמתו, עד לפרישתו לגמלאות ב-1966. בתפקידו זה התריע שוב ושוב על הגרעונות של ענף ביטוח זקנה ושארים ודרש להעלות את שיעור דמי הביטוח הלאומי. בשנת 1962 הדפיס בהוצאת הביטוח הלאומי את חיבורו הקצר "דרכי ההיוון: לפי חוק הביטוח הלאומי ולפי פקודת הנזיקים".
ברויאר כתב גם חידושי תורה ובירורים בסוגיות התלמוד ובנושאים הלכתיים, אחדים מהם פורסמו על ידו בבמות שונות. מאמר תורני אחד בנושא מתמטי בסוגיית "נתן סאה ונטל סאה", פורסם בכתב העת "המעיין". מאז פטירת אחיו הרב ד"ר יצחק ברויאר ב-1946, העביר במקומו את שיעורו הקבוע בתלמוד בבלי בעיון במשך עשרות שנים עד לפטירתו.
הוא נפטר בירושלים י"ז באייר ה'תשל"ד, 9 במאי 1974, ונקבר בהר המנוחות.
סמכות מקומית

סמכות מקומית היא סוגיה בסדר הדין האזרחי, ואחת הטענות המקדימות, אשר יש להעלות אותן בהזדמנות הראשונה. קביעת הסמכות המקומית עונה על השאלה באיזה מחוז שיפוט יתנהל הדיון. לכל בתי המשפט של אותו המחוז, יש סמכות מקומית מקבילה לאותו תיק.
קיים בלבול בין הסמכות המקומית לבין סמכות עניינית. כאשר בית משפט עורך את המשפט בלא סמכות מקומית, אין לכך כל השפעה על התקפות של פסק הדין שלו, או על עצם ניהול המשפט. אם הדיון נערך בבית משפט השלום בבאר-שבע, למשל, במקום בבית משפט השלום בהרצליה, והסמכות העניינית היא אכן של בית משפט השלום, הרי שאין זה משנה היכן ניתן פסק הדין והיכן נערך הדיון, כל עוד הצדדים לא העלו את הסוגיה בהזדמנות הראשונה.
בית המשפט, בניגוד למצב בסמכות עניינית, אינו חייב לבדוק האם הוא שופט בסמכות מקומית.
אם ישנה הוראה בחוק, אשר מסמיכה בית משפט מקומי ספציפי לצורך עניינים מסוימים, הרי שלא תהיה משמעות לדברים האמורים בתקסד"א לעניין הסמכות המקומית. למשל, קיימים כללים נפרדים לענייני משפחה ירושה ופירוק חברות.

הסכמת הצדדים

בנושא הסמכות המקומית, יש משמעות רבה להסכמת הצדדים טרם המשפט. הנושא קבוע בתקנה 5 לתקסד"א (תקנות סדר הדין האזרחי, התשמ"ד-1984):
"היה קיים הסכם בין בעלי הדין על מקום השיפוט, תוגש התובענה לבית המשפט שבאזור שפוטו מצוי אותו מקום; לא הוסכם בין בעלי הדין שמקום השיפוט המוסכם יהיה מקום שיפוט ייחודי, יכול שתוגש התובענה לבית המשפט שבאותו מקום או לבית משפט אחר לפי תקנות 3 או 4."
כאמור, יש לזכור כי הסכמת הצדדים תיבחן רק אם אין הוראה בחוק, אשר נותנת את הסמכות לבית משפט ספציפי.
בבית משפט לתביעות קטנות, לדוגמה, אין תוקף להסכם שיפוט, והסמכות תיקבע על פי הדין.
בדרך כלל, אם ישנה הסכמה מוקדמת, היא באה לידי ביטוי בתור סעיף בחוזה. ישנם 2 סוגים של סעיפי הסכמי שיפוט:

תובענה במקרקעין

מדובר בתקנה 4 לתקסד"א, והכוונה היא לתובענה שכולה במקרקעין.
תניית שיפוט ייחודית גוברת על קביעה זו, ובמידה ותניית השיפוט היא מקבילה, ניתן להגיש את התובענה גם במחוז השיפוט הקבוע בתניית השיפוט.

מחוזות השיפוט

לבתי משפט שלום באותו מחוז, יש סמכות מקומית מקבילה. כך, אם יש סמכות מקומית לבית משפט השלום בטבריה, ניתן להגיש את התביעה גם בבית משפט השלום בצפת.
גווינת' פאלטרו

ביוגרפיה

פאלטרו נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם של המפיק והבמאי ברוס פאלטרו והשחקנית בליית' דאנר. אמהּ ממשפחה נוצרית-קווייקרית ממוצא גרמני אנגלי ואירי, ואילו אביה יהודי ממוצא אשכנזי, צאצא למשפחת הרבנים פאלטרוביץ' מקרקוב, שהפוסק הרב דוד הלוי סגל נמנה עם אבותיה. פאלטרו גדלה בבית שבו חגגו חגים נוצרים ויהודים ביחד, ואחיה אף חגג בר מצווה. כשהייתה צעירה התגוררה עם משפחתה בסנטה מוניקה ולמדה בבית ספר יוקרתי לנערות בניו יורק. 

החלה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, אך זנחה אותם לטובת קריירת משחק.

קריירה

הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1991 בתפקיד משנה בסרט "בקצב החופש" ("Shout") בכיכובו של ג'ון טרבולטה. בהמשך אותה שנה קבלה תפקיד משנה בסרטו של סטיבן ספילברג "הוק". לאחר מכן הופיעה בתפקידים קטנים ב"זיכרון בדם קר" ו"גברת פארקר והחוג המרושע". פריצת הדרך הקולנועית שלה הייתה ב-1995 כשכיכבה ב"שבעה חטאים" ("Se7en") לצדו של בראד פיט איתו היה לה רומן מתוקשר.
ב-1996 זכתה פאלטרו לשבחים כשגילמה את התפקיד הראשי בסרט "אמה" על פי ספרה של ג'יין אוסטן. הסרט זכה להצלחה קופתית ולשבחי הביקורת וסלל את דרכה לתפקידים ראשיים נוספים; היא הופיעה בסרטו של פול תומאס אנדרסון "שמונה בטוח", בסרט "תקוות גדולות" עיבוד מודרני על פי רומן של דיקנס ובסרט "דלתות מסתובבות" לצדו של ג'ון האנה שצולם באנגליה.
ב-1998 כיכבה בחמישה סרטים ששיאם היה זכייה בפרס האוסקר על תפקידה כוויולה דה לספס בקומדיה הרומנטית "שייקספיר מאוהב". בסרט כיכב גם בן אפלק שהיה בן-זוגה באותה תקופה. ב-1999 הופיעה בסרטו של אנתוני מינגלה "הכישרון של מר ריפלי" (1999) לצד מאט דיימון וקייט בלאנשט. בשנת 2001 שיחקה עם בן סטילר וג'ין הקמן ב"משפחת טננבאום".
פאלטרו כיכבה בקומדיה "דיילת בעננים", שנחל כישלון, דבר שלא פגע בפופולריות שלה. לאחר מכן שיחקה דמות שונה בתכלית בסרט "סילביה", שבו הופיעה לצד אמה השחקנית בליית' דיינר - דמותה של סילביה פלאת'. ב-2004 יצא לאקרנים הסרט "סקיי קפטן" בו שיחקה לצדו של ג'וד לאו, ובשנת 2005 שיחקה בסרט "הוכחה". בשנת 2008 שיחקה בשובר הקופות "איירון מן" לצד רוברט דאוני ג'וניור, ובשנת 2010 שיחקה בתור תפקיד אורח בסדרה "glee" בתור מורה מחליפה, שם שרה את הלהיט של סי לו גרין "Forget You", וגם דואט עם מת'יו מוריסון, מאש אפ של "Singin' In The Rain" והשיר "Umbrella" של ריהאנה.
ב-2011 זכתה פאלטרו על הופעתה בסדרה בפרס אמי על הופעת האורח הטובה ביותר בסדרה קומית.
בשנת 2014 התארחה למספר פרקים בסדרה הקומית "טיפול אונליין" ברשת שואוטיים בכיכובה של ליסה קודרו.
ב-2017 השתתפה בסרט "ספיידרמן: השיבה הביתה" בתור פפר פוטס. ב-2018 וב-2019 גילמה את אותה דמות בסרטים "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק".

חיים אישיים

ניהלה מערכת יחסים רומנטית עם שחקן הקולנוע האמריקאי בראד פיט. השניים התארסו בדצמבר 1996, אך נפרדו לבסוף ביוני 1997. הקשר ביניהם זכה לכיסוי נרחב בעיתונות הצהובה, והופצו אף צילומי עירום של השניים, כפי שנלכדו בעדשתם של צלמי פפראצי כאשר היו בחופשה.
ב-5 בדצמבר 2003 נישאה למוזיקאי האנגלי כריס מרטין, סולן להקת הרוק קולדפליי. ב-14 במאי 2004 נולדה בתם אפל בלונדון, וב-8 באפריל 2006 נולד בנם מוזס בניו יורק. במרץ 2014 הם הודיעו על פרידה, וב-2016 התגרשו.
מאז אוגוסט 2014 פאלטרו במערכת יחסים עם הבמאי האמריקאי-יהודי בראד פלצ'וק. ב-2017 הם התארסו, וב-2018 הם נישאו.
החל משנת 2015 החלה פאלטרו לדגול באורח חיים בריא הכולל ניקוי רעלים דרך הזנה עיקרית משייקים ותזונה טבעית.