וולטרין דה קלייר

חייה

וולטרין דה קלייר נולדה בעיירה לסלי במדינת מישיגן שבארצות הברית. אביה קרא לה על שם הסופר הצרפתי וולטר. בצעירותה עברה עם משפחתה לסנט ג'ונס שבמישיגן ובגיל 12 נשלחה למנזר קתולי, מכיוון שאביה לא השתכר מספיק על מנת לכלכל את כל המשפחה, וקיווה שהמנזר יעניק לה חינוך טוב והיא תהייה לנזירה. חוויה זו דחפה את דה קלייר דווקא לכיוון האתאיזם ולא לכיוון הנצרות. המנזר שכן בעיר סרניה באונטריו שבקנדה על הגבול עם ארצות הברית, ועל הזמן שבילתה בו סיפרה כי "זה היה כגיא צלמוות, וישנן צלקות לבנות על נשמתי, היכן שבורוּת ואמונות טפלות שרפו אותי באש הגיהנום באותם ימים מחניקים". דה קלייר ניסתה לברוח מהמנזר בשחייה לעיר פורט-הורון שבמישיגן, שם צעדה 17 מיילים עד שנתקלה במשפחה שיצרה קשר עם אביה ושלחה אותה חזרה למנזר. דה קלייר ברחה שוב ומעולם לא שבה למנזר]. בגיל 19 היא הגדירה את עצמה כאתיאיסטת וטענה שהדת היא מוסד מאוס ומדכא. באותה התקופה היא שמעה את קלרנס דרו מרצה על סוציאליזם והתרשמה מהרעיון. זו הייתה הפעם הראשונה שהיא נחשפה לתאוריה כלכלית כמערכת לפרשנות של העולם. בהמשך היא העמיקה את הכרותה עם הרעיונות הסוציאליסטים ונחשפה לכתיבתו של בנג'מין טאקר (Benjamin Tucker) שהיה העורך של כתב העת האנרכיסטי חירות. מהומות היימרקט הובילו את דה קלייר להגדיר את עצמה כאנרכיסטית. היא התאכזבה עמוקת ממערכת המשפט האמריקאית שהרשיע שמונה אנרכיסטים על בסיס מידע קלוש שלכאורה שתלו פצצה שהרגה שוטרים בעת ההפגנות. ארבעה מהם הוצאו להורג. דה קלייר כתבה:
עד אז תמיד האמנתי בצדקתו המהותית של החוק ומערכת המשפט האמריקאית וחבר משבעים [שפוסק]. אחר זה לא אוכל יותר
— Till then, I believed in the essential justice of the American law and trial by jury. After that I never could.
עברה דה קלייר לגרנד ראפידס, והתחילה את מעורבותה האינטלקטואלית בתנועת המחשבה החופשית כמרצה וככותבת למגזין התנועה.
בתקופת פעילותה בתנועת המחשבה החופשית, מאמצע שנות השמונים של המאה ה-19, הושפעה דה קלייר בעיקר מתומאס פיין, ממרי וולסטונקראפט ומקלרנס דארו. השפעה נוספת על חייה הייתה להנרי דייוויד תורו, לביל הייווד ובשלב מאוחר יותר גם ליוג'ין דבס. לאחר תליית המפגינים במהומות היימרקט, לעומת זאת, הפכה דה קלייר לאנרכיסטית. "עד אז האמנתי בצדק החיוני של החוק האמריקאי בדבר משפט על ידי חבר מושבעים", כתבה במאמר אוטוביוגרפי, "לאחר מכן כבר לא יכולתי".
דה קלייר הושפעה מאוד גם ממי שבמשך תקופה ארוכה היה בן זוגה, האנרכיסט דייר לם, שהתאבד בשנת 1893. ב-12 ביוני 1890 ילדה בן, הארי, אך הוא נלקח ממנה כאשר סירבה לחיות עם אביו, ג'יימס ב. אליוט.
דה קלייר נודעה כדוברת וככותבת מעולה. לדעתו של כותב הביוגרפיות פול אבריץ היא הייתה "כשרון ספרותי גדול יותר מכל אנרכיסט אמריקאי", וכדוברת נמרצת של האידיאל האנרכיסטי, אשר "קנאותה הדתית", כפי שניסחה זאת גולדמן, "הטביעה חותם בכל מעשיה" (דבריה של גולדמן מתייחסים לתשוקתה של דה קלייר אל אנרכיזם, ולא לאמונה דתית).
בין 1899–1910 מרכז חייה ופעילותה הפוליטית היה בפילדלפיה, שם התגוררה בין מהגרים יהודים עניים, היכן שהאהדה לאידיאלים האנרכיסטים הייתה שכיחה. שם היא לימדה אנגלית ומוזיקה, ולמדה לדבר ולכתוב ביידיש.
לאורך חייה סבלה דה קלייר ממחלות ומדיכאון, ואף עברה שני ניסיונות התאבדות. ב-19 בדצמבר 1902 ניצלה מניסיון התנקשות. המתנקש, הרמן הלשר, היה תלמיד לשעבר אשר יצא מדעתו עקב קדחת, ואשר לו סלחה מיד. "יהיה זה עלבון לציוויליזציה אם יישלח לכלא על מעשה שהוא תוצאה של מוח חולה", כתבה. ניסיון ההתנקשות הותיר את דה קלייר עם כאב כרוני באוזן וזיהום בגרון אשר לעיתים הפריעו ליכולתה לדבר או להתרכז.
ב-1911 שאבה עידוד מהמהפכה המקסיקנית, ובעיקר מפעילותו הפוליטית של האנרכיסט המקסיקני ריקרדו פלורס מגון. השיר האחרון שכתבה הוקדש לפעילים המקסיקנים.
וולטרין דה קלייר נפטרה ב-20 ביוני 1912 בבית החולים סנט מרי בשיקגו מדלקת קרום המוח, ונקברה בפרוור פורסט פארק, מערבית לשיקגו, ב"בית הקברות ולדהיים" יחד עם פעילים רדיקלים נוספים, בסמוך לקבריהם של אלו שהוצאו להורג במהומות היימרקט.

פעולה ישירה

חיבורה של דה קלייר משנת 1912, בדבר תמיכה בפעולה ישירה, מוערך ומצוטט רבות בעולם כיום. במאמר זה מזכירה דה קלייר דוגמאות כמסיבת התה של בוסטון, ומציינת כי "מאז ומעולם נעשה שימוש בפעולה ישירה, וגיבו את השיטה בדיוק אותם אנשים שהיום מגנים אותה".

פמיניזם

בהרצאה שנתנה בשנת 1895, שכותרתה עבדוּת מין, גינתה דה קלייר אידיאלים של יופי חיצוני, וקראה לנשים להתנגד לעיסוק במראה החיצוני ובגידול הילדים אשר יוצרים תפקידי מגדר לא טבעיים. כותרת הנאום מתייחסת לא לסחר בנשים למטרות זנות, אף שגם נושא זה מוזכר שם, כי אם לחוקי נישואים המאפשרים לגברים לאנוס את נשותיהם ללא ענישה או השלכות אחרות. חוקים כאלה הופכים "כל אשה נשואה למה שהיא - שפחה כבולה, הנושאת את שם אדונה, ניזונה משכר אדונה, ממלאה את פקודות אדונה ומשרתת את תשוקות אדונה".

אנטי-מיליטריזם

דה קלייר התנגדה נחרצות לצבא, וטענה כי עצם קיומו גורם לסבירות גבוהה יותר לקיום מלחמות. במאמרה משנת 1909, אנרכיזם ומסורות אמריקאיות, טענה דה קלייר כי על מנת להשיג שלום "על כל החותרים לשלום להפסיק את תמיכתם בצבא, ולדרוש כי כל המעוניין לעסוק בלוחמה יעשה זאת על חשבון עצמו ובמחיר סיכון עצמו בלבד; שאין לשלם משכורת או פנסיה לאלה המבקשים להפוך רצח-אדם למקצוע".

מורשת

אוסף נאומים של דה קלייר, The First Mayday: The Haymarket Speeches, 1895-1910, יצא לאור בשנת 1980 על ידי Libertarian Book Club ובשנת 2004 AK PRESS הוציאה את The Voltairine de Cleyre Reader. בשנת 2005 ראו אור 2 אוספים נוספים של נאומים ומאמרים מאת דה קלייר - אחד על ידי SUNY Press, ששמו Exeuisite Rebel: The Esseys of Voltairine de Cleyre - Anarcihst, Feminist, Genius, והשני על ידי הוצאת אוניברסיטת מישיגן, ושמו Voltairine de Cleyre and the Revolution of the Mind.