google/wiki40b huggingface dataset:
יואו ז'וו

צאצאיו

צאצא דור 72 ליוּאוּ זְ'ווֹ הגן על מורשתו בשנתו ה53 של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג, ובצו קיסרי קיבל את התואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì) מאקדמיית האנלין ואת תואר יורשו. בשנתה השלישית של הרפובליקה בסין, הוחלף התואר ל"פקיד הפולחן ליוּאוּ זְ'ווֹ".
במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של יוּאוּ זְ'ווֹ נמצא שישי מבין תריסר החכמים, במזרח. הוא צורף לרשימת החכמים רק בשנת 1714, בתקופת הקיסר צְ'ייֵנְלונְג משושלת צִ'ינְג, עקב בקשה של פקיד בכיר שפעל על פי הוראות שקיבל בחלום לטענתו. ייתכן כי מניעיו של הפקיד היו להבליט את מעלותיו של יוּאוּ זְ'ווֹ, או להחזיר את הסימטריה ללוחות החכמים, סימטריה שאבדה עם צירופו של דְזוּ שִׂי לרשימה.

תוארי כבוד

במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "רוזן יֵן" (汴伯). במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר מרקיז פִּינְגְיִין (平阴侯). בתקופת שושלת מינג תיקן הקיסר שְׁדְזונְג את כינויו ל"המכובד הקדום החכם יוּאוּ".
התחרות על שם המלכה אליזבט

התחרות על שם המלכה אליזבט (בפלמית: Koningin Elisabethwedstrijd, בצרפתית: Concours Musical International Reine Elisabeth) היא תחרות לנגנים בראשית דרכם, המתקיימת בבריסל, בלגיה. התחרות נקראת על שם אליזבט, מלכת בלגיה. זו תחרות לכנרים (החל ב-1937), לפסנתרנים (החל ב-1938), זמרים (החל ב-1988) ולצ'לנים (בתוכנית מ-2017). 
מאז היווסדה נחשבת התחרות ע"ש המלכה אליזבט לאחת התחרויות המאתגרות והיוקרתיות ביותר לנגנים. בשנת 1957 הייתה תחרות המלכה אליזבט בין החברות המייסדות של הפדרציה הבינלאומית לתחרויות מוזיקה.
אז'ן איזאיי, כנר וירטואוז בלגי, רצה לייסד תחרות מוזיקה בינלאומית לוירטואוזים צעירים, שתשמש חלון-ראווה לכישרונותיהם, אך הוא מת לפני שהספיק להוציא לפועל את כוונתו. המלכה אליזבט, פטרונית אמנויות וידידה קרובה של איזאיי, ייסדה את התחרות לזכרו בשנת 1937. היוקרה של איזאיי והערצת בית המלוכה הבלגי, המלך אלברט הראשון והמלכה אליזבט, כגיבורי מלחמת העולם הראשונה, היו ערובה להצלחת התחרות הראשונה למשוך אליה מספר רב של מתחרים.
מקסימיליאן פון אדלסהיים

קריירה מוקדמת

פון אדלסהיים נולד ב-6 ביולי 1897 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לקצין הפרוסי פרנץ פון אדלסהיים, שהיה בנו של השר הבאדני לודוויג פון אדלסהיים. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון אדלסהיים לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט האולאנים של המשמר ה-2, ולחם עמו במהלך המלחמה. ב-15 בדצמבר 1915 הוא הועלה לדרגת לוטננט, ובתחילת 1917 הוא הועבר לרגימנט הרגלים ה-59. על פעולותיו בקרבות קיבל פון אדלסהיים את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון אדלסהיים לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1931 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר, וב-1 במרץ 1936 הוא הועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1936 הוא מונה לקצין מטה האגד הפרשים ה-4, ובקיץ 1938 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפרשים ה-6. ב-10 בנובמבר 1938 הוא מונה למפקד גדוד האופניים ה-1 בטילזיט, וב-1 באפריל 1939 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.

מלחמת העולם השנייה

בפרוץ המלחמה פיקד פון אדלסהיים על גדוד האופניים ה-1, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין, המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, כחלק מדיוויזיית הפרשים ה-1, וב-30 ביולי 1941 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוקטובר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הפרשים ה-22, אשר היה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-24, ואשר הפך בתחילת ינואר 1942 לרגימנט הרובאים ה-26, ובתחילת יולי 1942 הפך לרגימנט הפאנצרגרנדיר ה-26, ולחם עמו במבצע מקרה כחול ובמהלך קרב סטלינגרד. ב-7 בנובמבר 1942 מונה למפקד חטיבת הפאנצרגרנדיר פאנצר ה-20, אשר הייתה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-20, וב-23 בדצמבר 1942 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במרץ 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-24 שהוקמה מחדש בצרפת, וב-1 ביוני 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. באוגוסט 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, ובנובמבר אותה שנה נשלחה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב דנייפר כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה. בינואר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השישית, ובאפריל לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השמינית במבצע יאשי-קישינב הראשון. ב-1 במרץ 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-20 באוגוסט 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-24. ב-22 בספטמבר 1944 הוא מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-48, וב-23 באוקטובר 1944 הוענק לו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ובתחילת מאי 1945 הוא מונה למפקד היחידות הנכנעות של הארמייה ה-12, עמן נפל בשבי האמריקני ב-7 במאי 1945.

לאחר המלחמה

באביב 1947 שוחרר פון אדלסהיים מהשבי, ולאחר שחרורו הוא התגורר בקונסטנץ, עד למותו ב-26 באפריל 1994.
קנגורו (אי)

גאוגרפיה

אורך האי 150 ק"מ ורוחבו נע בין 900 מ' - 57 ק"מ; כששטחו הכללי הוא 4,405 קמ"ר. היקפו הוא 540 ק"מ והנקודה הגבוהה ביותר בו היא בגובה 307 מ'. בין האי לחצי האי יורק שנמצא צפונית-מזרחית לו עובר "מצר אינבסטיגייטור" (Investigator Strait) ובינו לבין קייפ ג'רביס "מצר בקסטיירס" (Backstairs Passage).

היסטוריה

האי קנגורו התנתק מן היבשת האוסטרלית לפני כ-9,000 שנים בעקבות עלייה בגובה פני הים. כלי אבן שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות באי מעידים כי אבוריג'ינים הגיעו לאי ככל הנראה לפני כ-11,000 שנים ושההתיישבות במקום נפסקה בשנת 200 לפנה"ס לערך. קיימות תאוריות שונות המנסות להסביר את היעלמות ההתיישבות האנושית באי: מגפות, מלחמה, נישואי קרובים שיצרו מומים, שינויי אקלים או הגירה המונית מן האי. 
שמו של האי ניתן לו על ידי מגלה הארצות מתיו פלינדרס על שמו של הקנגורו האפור-מזרחי הנפוץ מאוד באי. האי מופה לראשונה על ידי הצרפתי ניקולס באודין שהגיע למקום זמן קצר אחרי פלינדרס ושהה במקום במקביל. עד היום שמם של אתרים רבים באי הם בצרפתית, כפי שניתן להם בידי באדוין.
בתחילת המאה ה-19 נוסדו באי מספר מושבות של ציידי כלבי ים. בהמשך מושבות אלו הפכו לישובי קבע. מתיישבים ראשונים הגיעו לאי ב-1836, ויסדו את העיר הגדולה באי, קינגסקוט. העיר הייתה הראשונה בדרום אוסטרליה ויועדה בתחילה להיות בירת המחוז. מאוחר יותר נזנחה התוכנית עקב המשאבים המוגבלים באי.

אוכלוסייה וכלכלה

נכון לשנת 2011 מתגוררים באי 4,417 תושבים. כמחצית מהתושבים מתגוררים בקינגסקוט. תושבי האי מתפרנסים בעיקר מחקלאות. בעבר עיקר החקלאות סבבה סביב רעיית כבשים ותעשיית הצמר, אך כיום גדל חלקן של תעשיית גידול הבקר וגידולים שונים כגון תפוחי אדמה, חיטה וענבים. בשנים באחרונות מתפתחת באי תעשיית יין ענפה, הכוללת כ-30 יקבים. בנוסף לכך מהווה תעשיית התיירות גורם כלכלי חשוב באי. כ-140,000 תיירים בשנה פוקדים את האי, כרבע מהם תיירי חוץ.

טבע

כמחצית מהאי מאופיין בשטח מיוער שלא בורא. כרבע משטחי האי מוגדרים כשטחי פארק או שמורת טבע. 
האי קנגורו מפורסם בזכות החי המתקיים בו. מכיוון שכף רגלם של בני אדם לא דרכה באי במשך שנים, התפתחה שם בלא מפריע אוכלוסיית בעלי חיים וצמחים ייחודית. חלק מבעלי החיים נכחדו מאז הגעת בני האדם לאי, כגון אמו אי הקנגורו, שהיה מין אמו ייחודי לאי. באי חיים תת-מינים אנדמים של קנגורו וקיפודן. בנוסף משגשגות באי אוכלוסיות של ברווזן וקואלות שלא חיו באי במקור אך הובאו למקום בידי המתיישבים. לחופי האי מתקיימים מושבות של פינגווין זוטר ואריות ים, ומושבות קינון גדולות מצויות בו. אחת הסיבות לכך שהאי מהווה בית גידול כה משגשג למינים רבים הוא בגלל שבניגוד לשאר היבשת, אל האי קנגורו מעולם לא הגיעו מינים פולשים מזיקים כגון ארנבת, שועל וחתול הבית. בהתאם לכך ננקטים צעדים מחמירים כדי לוודא שמינים פולשים לא יכנסו לאי.
ג'וטו די בונדונה

חייו

ג'וטו נולד למשפחה עניה בכפר ליד פירנצה. אביו, בונדונה, היה חקלאי, והוא עצמו היה רועה צאן. מרבית החוקרים מאמינים כי ג'וטו היה שמו האמיתי, ולא מדובר בקיצור של השם "אמברוג'וטו" או "אנג'לוטו".
האגדה מספרת (כפי שמוסר ג'ורג'ו וזארי בביוגרפיות שלו, מתוך "ההערות" ללורנצו גיברטי) כי בגיל 11, עת היה רועה את הצאן, נהג ג'וטו לצייר בגיר על הסלעים. הצייר צ'ימבואה ראהו מצייר כבשה, כה טבעית ומושלמת עד שמיד ביקש מאביו אם יוכל לקחת את ג'וטו עמו וללמדו אמנות; וכך החלה הקריירה של ג'וטו בבית-המלאכה של צ'ימבואה.
יצירתו של ג'וטו הייתה חדשנית מאוד, והוא נחשב בדרך-כלל למבשר ההתפתחויות שהובילו, זמן קצר לאחר מכן, להתפרצות הרנסאנס. לפני ג'וטו צוירו דמויות כסמלים שטוחים ודקורטיביים; אולם הוא הצליח לאמץ את שפתם הוויזואלית של הפָּסלים, והעניק לדמויות משקל ונפח. מהשוואה בין המדונה, כפי שצוירה בידי מורו ורבו, לבין המדונה ביצירתו, ניתן להבין בקלות מדוע נחשבו ציוריו לנס של נטורליזם.
ג'וטו הפיח רוח חדשה בנושאים הדתיים (שהיו נושאי האמנות היחידים כמעט באותה התקופה), והביע אותם ברעננות נקייה ובחיות בלתי-צפויה. מבקרים רבים מציינים את "הרגש האנושי" כמאפיין הבולט ביותר של יצירתו. המהפכה בציור שיצר ג'וטו כללה לא רק את החלפת הסגנון הביזנטי, את ביסוס הציור כאמנות בפני עצמה לשש המאות הבאות אחריו ואת שחזורה של הגישה הנטורליסטית שהומצאה בעת העתיקה וננטשה בידי אנשי ימי- הביניים. בזכותו נחנכה שיטת אמנותית מוצקה המבוססת על התנסות והתבוננות בעולם. ג'וטו הבין שבכדי להבין את העולם יש קודם כל להתבונן בו. הבנה זו, שלו ושל בני דורו, היא התחלתה של התקופה המדעית המוקדמת שהביאה מאוחר יותר להערכתם של המדעים המדויקים בתקופת הרנסאנס בכלל וליצירת הפרספקטיבה הציורית- שיטה מדעית ייחודית ליצירת אשליה של מרחב תלת- ממדי בפרט. יחד עם זאת לא התנתק מהעבר והושפע ממנו. למשל ביצירתו "האבל על מות ישו" (ראו משמאל) הדמויות מאמצות תנוחה שכבר הוצגה באמנות הביזנטית לדוגמה בפייטה מנרזי (ראו משמאל). 
הוא קיבל הזמנות ליצירות רבות בכל רחבי איטליה, והפך לידיד קרוב של מלך נאפולי, כמו גם של דנטה אליגיירי. ג'ובאני בוקאצ'ו הזכירו ביצירתו "דקאמרון".
כאדריכל, נודע ג'וטו בעיקר בזכות בניית מגדל הפעמונים של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה שבפירנצה הידוע בשם הקמפנילה די ג'וטו.
לפי אחד הסיפורים, רצה האפיפיור בוניפקיוס השמיני להעסיק את ג'וטו, ושלח שליח אל האמן. השליח ביקש מג'וטו ציור שיוכל להציג לאפיפיור, כדי להוכיח את כשרונו. ג'וטו חייך ולקח פיסת נייר, טבל את מברשתו בצבע אדום, הצמיד את זרועו לצידו ובתנועה אחת של פרק כף-ידו צייר עיגול מושלם. ג'וטו נתן ציור זה לשליח, שבהה בו כלא-מאמין. "האם זה הציור היחיד שאקבל?", שאל השליח. ג'וטו ענה, "זה די והותר. שלח ציור זה וראה אם יובן".
על שמו נקראת  הגשושית ג'וטו שנשלחה על ידי סוכנות החלל האירופית לחקור את שביט היילי ב-1986 והתקרבה למרחק של 596 ק"מ מפני השביט.
המלך מתיא הראשון

העלילה

הספר עוסק בילד מתיא, נסיך שבהיותו בן עשר מאבד את הוריו, המלך והמלכה, ונותר לבדו בעולם. בשל חוקי הממלכה הוא הופך למלך בעל-כורחו, מה שמשנה מאוד את חייו. בתחילת שלטונו הוא מחוקק רפורמות נועזות במטרה לשפר את חייהם של תושבי ממלכתו, ובעיקר הילדים שבהם, אך למרות כוונותיו הטובות, המציאות אינה מאפשרת לו לממש אותן.
מתיא מנסה להשיב לכל הדואר ששולחים אליו, אך מגלה כי העבודה רבה מדי עבורו והוא נאלץ להסתמך על עובדים אחרים. הוא דואג לאסור את שרי הממלכה, אך מגלה כי אינו מבין מספיק כדי לשלוט לבדו ונאלץ לשחררם ולכונן מונרכיה חוקתית.
מתיא מתיידד עם "כושים אוכלי אדם", ומנסה לשפר את חיי הילדים בממלכתו על ידי כריתת בריתות של שלום עם שכניו. כאשר פורצת מלחמה, הוא מתנדב לצבא בעילום שם ומשתתף בקרב. מאוחר יותר הוא מנסה לארגן את ילדי העולם למחאה משותפת ודרישה לזכויות, אך כושל. בסופו של דבר הוא מודח על ידי שלושה צבאות זרים הפולשים לממלכה ומוגלה לאי בודד.
בספר ההמשך, "המלך מתיא באי השומם", עובר מתיא תהליך התבגרות והבנה לגבי מהות חייו; הוא נמלט מהאי במטרה לסייע למנהיגת צבא הילדים השחורים "קלו-קלו", ולאחר מכן הוא שב לממלכתו ומוותר על המלוכה ובוחר לעבוד במפעל, שם באחד הימים הוא נפצע מאחת המכונות ולבסוף מת מפצעיו.

פרשנות

עינב בן-דורי מדגישה כי הספר נוגע באחת הבעיות המעסיקות את הילדים, איך זה להיות ילד בעולם של מבוגרים. בנוסף, הוא מייחס למבוגרים את העדר רוח הילדות וההכשלה של רפורמה וכוונה טובה. הספר כתוב בלשון פשוטה, המזכירה את צורת הדיבור של הילדים. הוא מעניק לגיטימציה לבעיות הרגשיות הקיימות אצל כל ילד, ומתייחס לערכי צדק ושוויון בהתייחסות כלפי אנשים בעלי תרבות וצבע אחרים.

יסודות אוטוביוגרפיים

בדומה למתיא, גם קורצ'אק איבד את אביו בגיל צעיר, ובגיל 18 נותר ראש המשפחה ומפרנס יחיד עבור אמו, סבתו ואחותו.
בשנת 1911 החל לנהל את בית היתומים לילדים יהודים בוורשה ובהיותו מחנך בשיטת החינוך הדמוקרטי, הקים בו מעין רפובליקת ילדים, שאף הוציאו עיתון משלהם בשם "סקירה קטנה" (Mały Przegląd).
בדומה למתיא, קורצ'אק שירת בצבא: תחילה שימש רופא צבאי במהלך מלחמת רוסיה-יפן (1904–1905), לאחר מכן שירת בדרגת סגן במלחמת העולם הראשונה, ובדרגת סרן במלחמה הפולנית-סובייטית.

תרגומים

בשנת 1933 (תרצ"ג) ראה הספר אור לראשונה בתרגום עברי פרי עטו של יוסף ליכטנבום, בסדרת "מנחה לנער" של הוצאת א"י שטיבל. בשנת 1979 ראה אור תרגום מאת אורי אורלב, בהוצאת כתר.
כמו כן תורגם הספר לאנגלית, אספרנטו, גרמנית, יפנית, ליטאית ורוסית.

עיבודים

הספר עובד למחזה "המלך מתיא בגטו; מחזה בעשר תמונות: מחזה לגיל הנעורים" בידי חיים טהרלב ולמחזה "המלך מתיא הראשון" (1986) בידי דבורה עומר ובבימויו של אורי פסטר, והועלה לבמה בישראל בשנות השמונים.
פוליפרופילן

פוליפרופילן (Polypropylene) הוא פולימר תרמופלסטי המשמש למגוון יישומים: חומרי עטיפה ותגים, טקסטיל, אריזות וחלקי פלסטיק, ציוד מעבדה, רכיבי מכוניות ועוד. פוליפרופילן מופק מפרופילן בתגובת סיפוח. פוליפרופילן עמיד לממסים, לחומצות ולבסיסים. 
בשנת 2008 הייתה הצריכה העולמית של פוליפרופנול 45.1 מיליון טון ששווים 65 מיליארד דולר. 
החומר סונטז לראשונה על ידי ג'וליו נטה בשנת 1954, ייצור מסחרי של פרופילן איזוטקטי החל ב-1957.

התכה

התכה של פוליפרופילן מתרחשת בטווח טמפרטורות ותלויה במידת הגבישויות והסידור של קבוצות המתיל בשרשרת (Tacticity)לפוליפרופילן בסידור איזוטקטי מושלם נקודת התכה של 171°C, פוליפרופילן איזוטקטי מסחרי ניתך בין 160°C ל-166°C בהתאם לשיעור החומר הא-טקטי (כיוון אקראי של קבוצות המתיל ביחס לשרשרת) והגבישיות. לפוליפרופילן סינדיוטקטי בגבישיות 30% נקודת התכה של 130°C
קופולימרים: פרט לפוליפרופילן נקי (הומופולימר) המכיל רק קבוצות פרופאן מיוצרים חומרים בהם מוחלף חלק מהפרופאן באתילן. כך ניתן לייצר קופולימר אקראי משילוב מונומרים או קופולימר בלוק (Block-Copolymer) בו מורכב החומר משרשראות פוליפרופילן ופוליאתילן.

רגישות לקרינה

פוליפרופילן מתפרק בחשיפה לחום ולקרינה אולטרה סגולה המצויה באור השמש. נוצר רדיקל חופשי על הפחמן השלישוני (הפחמן בשרשרת הקשור ל־3 אטומי פחמן אחרים) המצוי בכל יחידה חוזרת. הרדיקל מגיב עם חמצן ונוצר אלדהיד וחומצה קרבוקסילית. הבלאי נראה כרשת של סדקים דקים המעמיקים עם זמן החשיפה לקרינה. לכן נדרשים תוספים בולעי קרינת UV לחפצים מפוליפרופילן המיועדים לשימוש תחת כיפת השמיים.

עיבוד

עיבוד נתך פוליפרופילן נעשה ביציקה או בשיחול (אקסטרוזיה). שיטה נפוצה היא ייצור של סיבים בגלילים לייצור עתידי של מגוון מוצרים כמסכות פנים, מטליות, מסננים, חיתולים ומגבונים. 
שיטת העיצוב הנפוצה היא יציקה בהזרקה כך מייצרים למשל ספלים, סכו"ם, מכלים, כלי בית וחלקי רכב. 
היישומים הרבים לפוליפרופילן מתאפשרים בשל היכול "לתפור" תכונות מולקולריות ולשלב תוספים בשלב הייצור. כך למשל תוספים המונעים טעינה בחשמל סטטי מאפשרים למנוע הצטברות אבק על פני השטח. 
העמידות בפני עייפות החומר מאפשרת להשתמש בפוליפרופילן בחפצי פלסטיק הדורשים כיפוף כדוגמת קופסאות בניתנות לסגירה ופתיחה. ביישומים אלו יש להקפיד שכיוון השרשראות המולקולריות יהיה לרוחב לציר כדי למקסם את החוזק. 
 
משתמשים בפוליפרופילן לייצור צנרת גם כשנדרשת שמירת הניקיון הכימי בשל העמידות הגבוהה לקורוזיה ומשום שאין דליפת חומר זר וגם כשנדרשת עמידות מכנית (למשל לקפיאה וחבטה) בזכות חוזק והקשיחות. יתרון נוסף לצנרת פוליפרופילן הוא האפשרות לחיבור חלקים בחום ולא באמצעות הדבקה. 
כיוון שפוליפרופילן עמיד לחום של אוטוקלב נפוץ השימוש בו ליישומים מעבדתיים ורפואיים. כלי מטבח מפוליפרופילן ניתנים לשטיפה במדיח כלים ואינם ניתכים גם בתהליכים עשייתיים של מילוי בחום.
יו גריפית'

חייו

גריפית' למד בבית ספר מקומי וניסה להתקבל ללימודים באוניברסיטה, אולם נכשל בבחינה באנגלית. למרות זאת היה נחוש לעשות קריירה בבנקאות. הוא נהייה לפקיד בנק ועבר להתגורר בלונדון כדי להתקרב לאפשרויות בתחום המשחק, שהיו אז דלות ביותר: ב-1939 הופיע בסרט טלוויזיה זניח ובסרט קולנוע ללא קרדיט. בדיוק כשהחל להתקדם והתקבל ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, נקרא לשרת בצבא, בהודו ובמיאנמר בעת מלחמת העולם השנייה. הוא חידש את קריירת המשחק שלו בשנת 1947. מאותה שנה ואילך הופיע גריפית' בשורה ארוכה של תפקידי משנה בסרטים בריטים. ההזדמנות הגדולה שלו לפרוץ לחזית הבמה הגיעה ב-1953 כשכיכב לצד לורנס אוליבייה בסרט "אופרת הקבצן" (The Beggar's Opera). 
יחד עם זאת, גם לאחר מכן המשיך להופיע בסרטים בריטיים בתפקידים משניים בלבד, וכך היה גם בסרט זוכה האוסקר "בן חור", בו גילם גריפית' את השיח' הערבי אידרים, שהשאיל ליהודה בן חור (צ'רלטון הסטון) ארבעה סוסים לקראת מרוץ המרכבות המפורסם. תפקיד זה זיכה את גריפית' בפרס האוסקר לשחקן המשנה, והזניק את הקריירה שלו בן לילה. הוא החל לככב בסרטים הוליוודיים ובהם "אקסודוס" של אוטו פרמינגר, "המרד על הבאונטי" עם מרלון ברנדו, הסרט זוכה האוסקר "טום ג'ונס", בו קיבל מועמדות נוספת לאוסקר במול פלנדרס (1965) ובסרטו של ויליאם ויילר, "איך לגנוב מיליון". ב-1968 כיכב בתפקיד פייגין בסרט נוסף שזכה באוסקר (שלישי במספר), "אוליבר!", על פי הרומן הנודע של צ'ארלס דיקנס. לאחר מכן הופיע בדרמה "יום הדין" (The Fixer), על פי ספרו של ברנרד מלמוד, שעליו קיבל מועמדות לגלובוס הזהב ובסרט "אנקת גבהים" על פי הרומן של אמילי ברונטה.
ב-1972 הופיע לראשונה בחייו בתפקיד הראשי בסרט קולנוע. היה זה בסרטו של הבמאי האיטלקי הנודע פייר פאולו פאזוליני, סיפורי קנטרברי. במאי גדול אחר ביים אותו באותה שנה, רומן פולנסקי בסרטו "מה?", בו הופיע גריפית' לצד מרצ'לו מסטרויאני. שנה אחר כך הופיע בסרטו האחרון של הזמר הבריטי קליף ריצ'רד שנקרא "Take Me High" משנת 1973. 
גריפית', שמרבית חייו התמודד עם בעיות אלכוהוליזם, נפטר ערירי במאי 1980, בלונדון, כתוצאה מהתקף לב. הוא מעולם לא נישא.
דף (תוף)

דף (دف, Daf) הוא תוף פרסי בעל מבנה עגול ושטוח נהוג לנגן בו מוזיקה פופולרית ואתנית מסורתית.

מבנה הכלי ואופן הנגינה

הדף עשוי גליל עץ צר עליו מתוח עור עז. ניתן למצוא את הדף גם עם סלילי ברזל בחלקו הפנימי של גליל העץ כך שיוצר צליל נוסף הנגינה. את הדף אוחזים בשתי הידיים ומתופפים עליו בעדינות.

היסטוריה ומנהגים

הראיות הראשונות לקיומו של הדף נמצאו באזור איראן של ימינו ובעגה האיראנית העתיקה ביטאו את שמו "דפּּ" (Dap). פואמות פרסיות רבות נכתבו לנגינה דווקא בכלי זה.
בפרס נחשב לתוף ייחודי וניגנו בו בחגיגות מיוחדות. בדומה לכך בפקיסטן שמרו את צלילו לחגיגות נישואין בלבד. בארצות רבות נחשב הדף לכלי מסורתי כגון: כורדיסטן, ארמניה, טורקיה, פקיסטן, אפגניסטן מרכז רוסיה ועוד.
אלכסנדר השלישי (אפיפיור)

תולדות חייו וכהונתו

נולד בשם רונלדו בסיינה. ב-1150 התמנה לקרדינל וב-1153 התמנה לתפקיד בחצר האפיפיור והנהיג את הקרדינלים שהתנגדו לקיסרות ברוח הרפורמה של גרגוריוס השביעי והתכתיב האפיפיורי, שביקש להציב את הסמכות האפיפיורת מעל לזו של כל סמכות חילונית. 
לאחר מותו של אדריאנוס הרביעי התכנסה קונקלווה, בה בחרו רוב הקרדינלים ברונלדו, שנטל לעצמו את השם אלכסנדר השלישי. עם זאת, מיעוט של קרדינלים בעלי זיקה לקיסרות הגרמנית סירבה לקבל את הבחירה ומינתה לאפיפיור את אוטאביו דה מונטצ'לי (Ottaviano de Monticelli), כאנטי-אפיפיור שנטל לעצמו את השם ויקטור הרביעי, הקרע התקיים עד לכניעתו של ברברוסה בפני ערי לומברדיה בשנת 1178.
רוב מלכי אירופה, שחששו מעוצמתו של הקיסר, תמכו בויקטור הרביעי. באלכסנדר השלישי תמכו רק פורטוגל, ספרד, ממלכת סיציליה הנורמנית וערי איטליה. ב-1161 הצטרף גם גזה השני, מלך הונגריה לתמיכה באפיפיוריותו של אלכסנדר השלישי. בהמשך גם הנרי השני, מלך אנגליה ולואי השביעי, מלך צרפת הכירו באלכסנדר השלישי כמנהיג הרוחני העליון של העולם הנוצרי. 
ב-1170 גינה אלכסנדר את הנרי השני על רצח תומאס בקט, אותו העלה למעלת קדוש ב-1173. אלכסנדר היה האפיפיור הראשון שהפעיל את מרותו בצפון-מזרח אירופה. ב-1164 ייסד את משרת הארכיבישוף של אופסלה בשוודיה והחל להסדיר את ניצורן של אסטוניה ופינלנד.
מאז בחירתו גיבה אלכסנדר השלישי את הליגה הלומברדית של ערי צפון איטליה שנלחמו כנגד כוחות הקיסרות (תוך יצירת המפלגה הגואלפית). עקב הקרבות נאלץ אלכסנדר לגלות מרומא בין 1162 ל-1165 לקלבריה, ונציה ופריז (כאורחו של לואי השביעי הניח את אבן הפינה לקתדרלת נוטרדאם). בקרב ליינו (Legnano;‏ 29 במאי 1176) הנחיל צבא הליגה הפסד לצבא הקיסר, צעד שהוביל ל"שלום ונציה" במסגרתו הכיר הקיסר באלכסנדר השלישי ולערי לומברדיה הוענקה  אוטונומיה.
עם שוך הקרבות וקבלת מלוא מרותו, כינס אלכסנדר השלישי במרץ 1179 את ועידת לטראנו השלישית, הוועידה האקומנית האחת-עשרה ואחת הוועידות החשובות ביותר בימי הביניים. בין יתר החלטות הוועידה הוחלט שהרוב הדרוש בקונקלווה הוא שני-שלישים מקולות הקרדינלים, ביטול כל החלטות האנטי-אפיפיורים, פטור מלא של הכנסייה מכל סמכות שיפוטית אזרחית ושמירה על רכושה העצמאי ממיסי הריבון החילוני, גינוי ואיסור הסימוניה, גינוי ואיסור נישואי כמרים וביקור שלהם במנזרי נשים ללא סיבה טובה וכן הנחיות אנטישמיות: איסור על יהודים ומוסלמים להעסיק משרתים נוצרים וקבלת כל עדות של נוצרי כנגד יהודי בבית משפט. בשולי הוועידה הכיר אלכסנדר השלישי בלגיטימיות שלטונו של אפונסו הראשון, מלך פורטוגל ובכך קידם את מעמדה של פורטוגל כממלכה עצמאית.
מיד לאחר תום הוועידה הכריחו אנשי הקומונה של רומא את אלכסנדר לגלות מן העיר, אליה שב ב-29 בספטמבר 1179. הוא מת בויטרבו ב-30 באוגוסט 1181.
הממונה על כספי האפיפיור אלכסנדר השלישי, היה יהודי בשם יחיאל בן-אברהם הלוי (על-פי בנימין מטודלה)
מחלף אלוף שדה

היסטוריה

בשנת 1965 הודיע שר התחבורה ישראל בר יהודה שבקרוב תותקן בצומת אלוף שדה תאורה ותתבצע ספירה של כמות הרכבים העוברים בצומת כדי לברר האם יש צורך בהתקנת רמזור בצומת. שר התחבורה טען שהסיבה היחידה לריבוי תאונות בצומת היא "אי שימת לב לחוקי התנועה מצד נהגים". בסוף שנת 1966 הותקן בצומת רמזור חדיש, הראשון שהותקן בישראל, הלוקח בחשבון את עומסי התנועה.
המחלף נפתח לתנועה ביוני 1994, ובדומה לדרך אלוף שדה המתחברת אליו, המחלף נקרא על שמו של אלוף יצחק שדה. המחלף נבנה כחלק מתוכנית רב-שנתית להפיכת חלקו העיקרי של כביש 4 לכביש שמתאפשרת בו נסיעה ללא רמזורים. המחלף מאפשר את כל שמונת כיווני המעבר האפשריים בין הדרכים הנפגשות בו. חלק ממעברים אלה מוכוונים על ידי רמזורים.

מבנה המחלף

מרכיב עיקרי במחלף הוא גשר המאפשר לדרך אלוף שדה ולדרך שיבא הנמצאת בהמשכה לעבור מעל לכביש 4, כך שהתנועה בכביש 4 תזרום ללא רמזורים.
סמוך למחלף נמצא מסוף אוטובוסים גדול, ובמקום אף נבנתה מערכת כבישים המאפשרת לאוטובוסים העוברים במחלף לרדת למסוף על מנת להעלות ולהוריד נוסעים, ולאחר מכן לחזור למחלף בלא להפריע לשאר כלי הרכב הנוסעים במחלף.
מחלף אלוף שדה מחובר למחלף בר-אילן הנמצא מעט צפונית לו: הנוסעים בכביש 4 מצפון לדרום וחפצים לפנות ימינה או שמאלה במחלף אלוף שדה, חייבים להיכנס כבר במחלף בר-אילן לנתיב מיוחד שיאפשר להם פנייה זו. גם מי שנוסעים בדרך אלוף שדה או בדרך שיבא, ופונים צפונה, ישתלבו בכביש 4 רק במחלף בר-אילן.

תוכניות עתידיות

גשר זה יורחב במפלס העליון על מנת שיעבור בו הקו הסגול של הרכבת הקלה, בשנת 2024 לפי הצפי. יוקם גשר נפרד צפונית לקיים עבור הרכבת וביניהם יוקם גשר מעבר להולכי רגל.
נסיכות נסאו-ויילבורג

היסטוריה

בשנת 1247 מת היינריך השני, רוזן נסאו, ובניו ואלראם השני, רוזן נסאו ואוטו הראשון, רוזן נסאו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1255 הם חילקו את הנחלות; ואלראם השני, רוזן נסאו הקים את ה "קו הוואלראמיאני", וצאצאיו שלטו ברוזנות נסאו ובלוקסמבורג. ואילו אוטו הראשון, רוזן נסאו הקים את ה"קו האוטוניאני", וצאצאיו שלטו בחלקים מנסאו, ומאוחר יותר תפסו את השלטון בהולנד.
בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291-1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1344 חילקו בניו של גרלאך הראשון, רוזן נסאו את הנחלות: יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין.
בשנת 1442 חילקו בניו של פיליפ הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג את נחלותיו: פיליפ השני, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו יוהאן השני, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן.
בשנת 1605 איחד לודוויג השני, רוזן נסאו-וילבורג מחדש את רוזנות נסאו-ויילבורג עם רוזנות נסאו-זארבריקן ורוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין, ובמהלך שלטונו הוא שיפר מאוד את ניהול הרוזנות ואת החינוך במדינה, אולם מלחמת שלושים השנים בלמה את השגשוג ברוזנות. לאחר מותו של לודוויג השני בשנת 1627 ירשו בניו את נחלותיו, ובשנת 1629 הם חילקו את הנחלות: וילהלם לודוויג, רוזן נסאו-זארבריקן קיבל את רוזנות נסאו-זארבריקן, יוהאן הרביעי, רוזן נסאו-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-אידשטיין, ואילו ארנסט קזימיר, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג.
בשנת 1688 קיבל יוהאן ארנסט, רוזן נסאו-ויילבורג את התואר "נסיך האימפריה" מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, יחד עם הרוזנים האחרים מבית נסאו, אולם מכיוון שלא שילם את עלות האישור הנוטריוני, הוא לא היה יכול להשתמש בתוארו, ורק בשנת 1737 קיבל בנו קרל אוגוסט, נסיך נסאו-ויילבורג את התואר באופן רשמי. בשנת 1783 חתם קרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג יחד עם שאר ראשי הענפים השונים של בית נסאו, על אמנה ולפיה במקרה של היכחדות אחד מענפי המשפחה, תעבור הנחלה לענפים האחרים.

לאחר מכן

ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו בנים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816 ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו בנו של פרידריך וילהלם. בשנת 1839 מת וילהלם, דוכס נסאו, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף, דוכס נסאו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נאסאו.