סטבאן מוקרניאץ

רקע משפחתי ושנות ילדותו וצעירותו

סטבאן סטויאנוביץ' נולד בשנת 1856 בעיר נגוטין, אז בנסיכות סרביה. קרובה לגבול עם ולאכיה ובולגריה, נגוטין הייתה אז עיירה בת מעל 3,000 תושבים. בני סטויאנוביץ' קיבלו את הכינוי "מוקרניאץ" לפי הכפר מוקראניה (Mokranje) שבו חיו אבותיהם. "מוקרניאץ" - משמעותו - "בן היישוב מוקראניה". האב, בעל מסעדה שבנה בשנת 1850 את בית משפחתו בנגוטין, נפטר יומיים אחרי לידת בנו. מוקרניאץ גודל על ידי אמו, יחד עם שלושת אחיו. בגיל 10 קיבל את כינורו הראשון כמתנה מאחד מדודיו.את רוב ילדותו ונעוריו בילה בעיירת הולדתו, נגוטין, בזאייצ'אר ובבלגרד. 
בגיל 15 המשפחה עברה לגור בבלגרד. שם סיים סטבאן את לימודי ה"גימנסיה" ונרשם לבית הספר הגבוה, לפקולטה למדעי הטבע ולמתמטיקה, מפני שלא הייתה קיימת עדיין אקדמיה למוזיקה. עם זאת משיכתו למוזיקה וכשרונותיו הביאו אותו עוד כתלמיד תיכון לשורות החברה הכוראלית (מקהלתית) של בלגרד. הוא הפך לחברה הצעיר ביותר. סופו של דבר זכה למלגה מטעם הממשלה הסרבית שאיפשרה לו לנסוע ללימודים בחו"ל.
עם זאת הכסף שעמד לרשותו היה מוגבל ולא יכול היה לזכות בדיפלומה של האקדמיה למוזיקה. בשנים 1883-1879 למד מוקרניאץ באקדמיה למוזיקה במינכן אצל יוזף ריינברגר עם מלגה מטעם החברה המקהלתית של בלגרד. אחרי שב-1883 בעקבות תקרית מסוימת הופסקה לו המלגה, בשנים 1885-1884 למד מוקרניאץ אצל מורים אצל אלסנדרו פאריזוטי ברומא. לאחר מכן למד עוד שנתיים (1887-1885) בקונסרבטוריון בלייפציג אצל סלומון יאדאסון ואצל קארל ריינקה.

הקריירה המוזיקלית

בשנת 1878 מוקרניאץ אירגן קונצרט לכבוד מלאת 25 שנה לחברה הכוראלית (מקהלתית) של בלגרד. אחרי שנת 1884 ניצח בבלגרד את מקהלת האגודה הכוראלית על שם "קורנליה סטנקוביץ'" ובשובו הסופי למולדת בתום הלימודים, בשנת 1887 התמנה למנצח החברה הכוראלית בבלגרד, תפקיד אותו מילא עד סוף ימיו. הוא לימד מוזיקה בגמנסיה מס.1 בבלגרד ואחר כך בסמינר לכמרים. 
מקהלתו זכתה בהצלחה רבה במדינה ומחוצה לה, בעת סיורי הופעות במרכז אירופה, ברוסיה (סנט פטרסבורג, מוסקבה, ניז'ני נובגורוד וקייב, 1896), בורשץ, סובוטיצה), סרייבו מוסטר, דוברובניק (1893),ספליט, סיבניק (בבאנאט, וויבודינה, בוסניה-הרצגובינה, קרואטיה אז חלקי ממלכת אוסטרו-הונגריה),בצטיניה במונטנגרו (1893) ובאימפריה העות'מאנית (בסקופיה, סלוניקי ב-1894 ובחצר הסולטן עבדול חמיד השני) ב-1895. זאת הודות לרמה הגבוהה של הביצוע ולרפרטואר המיוחד שלה, המורכב, בין השאר, משירי עם סרבים ויצירות של מוקרניאץ עצמו. בשנת 1899 סייר המקהלה מבלגרד גם בברלין. מוקרניאץ ניצח גם על מקהלות מקומיות נוספות, למשל על מקהלת יאקשיץ' של פועלי הדפוס ועל המקהלה היהודית-סרבית. 
בתקופה זו נשא מוקרניאץ לאשה זמרת בשם מריה "מיצה" פרדיץ', חברה במקהלתו וב-20 שנה צעירה ממנו, אחייניתו של הצייר אורוש פרדיץ'.לזוג נולד בן, מומצ'ילו. שלא הביא לעולם צאצאים.
דוד אשתו צייר דיוקן של המוזיקאי.
בשנת 1899 מוקרניאץ הקים יחד עם צבטקו מנוילוביץ' ועם סטניסלב ביניצ'קי את "בית הספר הסרבי למוזיקה",בה לימד את המקצועות העיוניים והיה מנהלה הראשון עד שנת 1913 . באותה שנה ייסד גם את הרביעייה הסרבית הראשונה יחד עם פ. מלהר, סט. סראם וי. סבובודה. מוקרניאץ ניגן בה בכינור השני. בשנים 1893-1889 שיחקה רביעייה זו תפקיד חלוצי במוזיקה הקאמרית במדינה.
בשנים 1910 וב-1911 בערוב מלחמות הבלקן, ערך מוקרניאץ ומקהלתו סיורי הופעות נוספים, האחרון בריאקה, טריאסטה וזאגרב.
את רוב יצירותיו הידועות הלחין מוקרניאץ בשלהי המאה ה-19, אך המשיך להלחין גם בתחילת המאה ה-20.
בשנת 1912 בגלל מחלה נאלץ להפסיק בהדרגה את פעילותו כמנהל החברה המקהלתית בבלגרד.
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט המלחין עם משפחתו מבלגרד לסקופיה. באותה שנה, בספטמבר 1914 הוא הלך לעולמו.

יצירתו

בהתחלת פעילותו המוזיקלית, העלה מוקרניאץ שירים של הכנסייה הסרבית האורתודוקסית על תווים בחמשה. הוא עצמו הלחין שירים כנסייתיים. קובץ ראשון פרסם בשנת 1908 בבלגרד תחת הכותרת "שמונה טונים" (" Osmoglasnik"). קובץ זה הפך לספר לימוד יסודי בסמינרים האורתודוקסים לכמרים סרבים אחרי מלחמת העולם הראשונה. שירי מוקרניאץ היו ייחודיים, מפני שהוא הסיר את היסודות הקישוטיים והמיקרוטונליים שלהם ויצר להם הרמוניות, מה שהבדיל אותם מהשירה הכנסייתית אורתודוקסית האחרת. עם הזמן המסורת שביסס התקבעה בתודעה הציבורית והשכיחה את הגרסאות הישנות יותר של השירה הכנסייתית הסרבית.
אחרי מותו פורסמו שירים נוספים השאובים מהפולקלור הסרבי.
מוקרניאץ הלחין גם קטעי מוזיקה דתית בסגנון פוליפוני דומה לשירי ג'ובאני פיירלואיג'י דה פלסטרינה. במסעותיו ללבאץ' ולקוסובו, ברחבי בוסניה והרצגובינה ומקדוניה, על מנת לאסוף ולרשום לפי האוזן שירים עממיים, מוקרניאץ שיחק תפקיד חשוב בקידומה והפצתה של המוזיקה מן האזורים הכפריים של סרביה ושל האזורים השכנים (קוסובו, מונטנגרו, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה, החוף הדלמטי, בולגריה). בסך הכל אסף כ-300 שירי עם . בשנים 1883–1913 הוא הלחין 15 סויטות למקהלה אותן כינה "זרי פרחים" (Rukoveti) הכוללים 82 שירים. אחד השיאים באמנותו נחשב העיבוד ב"רוקובט" מס.10 לפי השיר העממי המקדוני "Biljana platno beleše“ (ביליאנה מלבינה פשתן) . מוקרניאץ הלחין גם "ליטורגיה של יוחנן כריסוסטומוס ו"האדרתו של איבקו" (1901). בשנת 1906 הוא יצר גרסה מקהלתית מעורבת של "ההאדרה של סאבה הקדוש", שנכתבה במקור למקהלת גברים בשנת 1893. 
בשנת 1913 מוקרניאץ הלחין את קטע הסיום השמונים ושניים של "זרי פרחים", תחת הכותרת "ימי חורף" ( Zimski dani ) ושנועד למקהלת ילדים. כתב גם יצירות רבות אחרות למקהלות ילדים

מורשתו

גם אחרי מותו זוכה מוקרנאיץ בסרביה להוקרה רבה. יצירותיו נחשבות לנכסי צאן ברזל של המוזיקה הסרבית. השירים הכנסיתיים שהקליט ועיבד מוקרניאץ ומלחינים אחרים מהווים את היסוד של הזמרה המונופונית הכנסייתית הסרבית בימינו.
הסויטות הקוליות שלו השפיעו על היצירות של המלחינים הסרבים מן הדורות הבאים - פטר קוניוביץ' וסטבאן חריסטיץ' (למשל, בבלט שלו "אגדה מאוחריד").