עמירה הס

ביוגרפיה

הס נולדה בירושלים להורים ניצולי השואה שהיו חברים בתנועה הקומוניסטית. אביה אברהם, יליד רומניה, היה פעיל במק"י ונבחר מאוחר יותר לוועד המרכזי של המפלגה. אמהּ, חנה לבית לוי, ילידת סרייבו הייתה גם היא פעילה קומוניסטית שהצטרפה לפרטיזנים של טיטו. לאחר מלחמת העולם השנייה עלו הוריה לארץ וגרו תחילה בירושלים.
עמירה הס החלה לעבוד כעיתונאית ב-1989. היא הייתה כתבת ברומניה בימים שלאחר המהפכה הרומנית. ב-1991 מונתה לכתבת לענייני פלסטינים מטעם עיתון "הארץ". היא למדה ערבית והחליטה לעבור להתגורר ברצועת עזה כדי לסקר מקרוב את ענייני הרשות והחברה הפלסטינית. היא הצליחה ליצור קשרים קרובים עם פעילים באש"ף, בפרט עם מחמוד עבאס (אבו מאזן) שהתמנה לימים לראש הרשות. בתקופה מאוחרת יותר עברה להתגורר ברמאללה. היא מחלקת את זמנה בין דירתה שברמאללה לבין דירתה שבתל אביב.
הס זכתה במספר פרסים מטעם ארגונים בינלאומיים על פעילותה למען זכויות האדם: פרס ברונו קרייסקי לזכויות אדם (2002), פרס אונסק"ו לחופש העיתונות (2003) ופרס מהקרן לזכר אנה לינד ב-2004. בשנת 2009 זכתה בפרס על מפעל חיים מטעם ארגון תקשורת הנשים הבינלאומי (International Women's Media Foundation). באותה שנה זכתה בפרס "חופש העיתונות" מטעם ארגון עיתונאים ללא גבולות על סיקורה את מבצע עופרת יצוקה מרצועת עזה. עמי אילון, שהיה ראש השב"כ בשנים 1996–2000, אמר כי מאמריה שימשו עבורו מקור מידע חשוב על מצב החברה הפלסטינית: "המאמר של עמירה הס נותן תמונה מאוד מדויקת ואותנטית של מצבה של החברה הפלסטינית בעיניה, בעיני החברה הפלסטינית. מאחר שאמרתי שאני חייב לשקלל גם את מה שהם חושבים ואיך הם מתנהגים, כחלק מהגדרת או הבנת המציאות, אז מאמר אחד של עמירה הס נותן לי תמונה הרבה יותר טובה מאשר דיווח של סוכן שמנסה להתמודד עם אותה שאלה"
במאית הקולנוע יפעת קידר והמפיק יוסי ליאון תיעדו את חייה ועבודתה של עמירה הס בסרט "לאן את נוסעת?", שצולם בשנת 2000, זמן קצר לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה, והופץ בסוף שנת 2001 ואף זכה בפרס "ברוח החופש" בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ביוני 2001 בית משפט השלום בירושלים פסק שאמירה הס הכפישה את שם הקהילה היהודית בחברון תוך האשמות שקר אשר טענו כי תושבים חיללו את גופתו של מחבל פלסטיני. קטע וידאו הוכיח כי הפעולות לא יצאו לפועל. הס הגינה על עצמה על ידי טענתה כי ציטטה ממקורות פלסטיניים שנלקחו מתוך כתבה בעיתון 'הארץ'. בית המשפט פסק שעליה לשלם 250,000 שקל בעבור הנזק.
בשנת 2008 הסתננה לרצועת עזה מעל סיפון ספינת פעילי שמאל, אך גורשה מהרצועה לאחר שמתחה ביקורת במאמר שכתבה על חמאס.

עמדותיה

הס מחזיקה בדעה כי הסכמי אוסלו לא סיימו את שליטתה של ישראל בגדה המערבית וברצועת עזה, וכי ההסכמים יוצרים למעשה מנגנון להמשך הכיבוש בדרכים אחרות. בכתיבתה על הסכסוך הישראלי-פלסטיני היא מפגינה הזדהות עם הצד הפלסטיני, מתמקדת בסבלם של הפלסטינים ומותחת ביקורת נוקבת על מדיניות ישראל בשטחים. דעותיה אלו הפכו אותה לא אחת למטרה להתקפות מילוליות מצד ישראלים. היא מתחה ביקורת קשה על השחיתות ברשות הפלסטינית, על כך שהיא אינה דואגת בראש ובראשונה לאינטרסים של התושבים הפלסטינים, ושהיא מדכאת את פעילותם של אנשי תנועת חמאס בגדה המערבית.
ב-3 באפריל 2013 פרסמה מאמר ב"הארץ" שפתח במילים: "יידוי אבנים הוא זכות וחובה מולדות של מי שנמצא תחת שלטון זר", ואולם בהמשך ציינה שלזכות זו יש סייגים כמו "הבחנה בין אזרחים לנושאי נשק, ובין ילדים ללובשי מדים".
בספטמבר 2014 סולקה הס, בשל היותה יהודייה-ישראלית, מכנס באוניברסיטת ביר זית. הס כתבה בתגובה: "אני מבינה את הצורך הנפשי של פלסטינים ליצור מרחב ללא דריסת רגל לאזרחי המדינה ששוללת את זכויותיהם ומנשלת מאדמתם. כאשת שמאל אני מפקפקת בהיגיון האנטי-קולוניאליסטי של החרמת פעילי שמאל יהודים-ישראלים. בכל מקרה, אלה האחרונים לא מחפשים תו הכשר כדי להתנגד לכיבוש ולמשטר הפריבילגיות היהודי ולפעול למיגורו".
הס חושבת שהמאבק המזוין הפלסטיני הוא לגיטימי בשטחים הכבושים, אך סבורה שאיננו יעיל ואיננו מקדם את האינטרס הפלסטיני. בהרצאה בחו"ל ב-2015 היא אמרה: "כאשר הפלסטינים תקפו ישראלים בתוך שטח ישראל, ההסברים שלהם 'זה היה בגלל מדיניות ההתנחלות שלכם' לא עזרו, והייתה רק פרשנות אחת, והיא שהפלסטינים שמו אותנו למטרה בכל מקום. בתוך הגדה המערבית השימוש בנשק (use of arms) הוא לגיטימי, אבל הוא לא הצליח להביא לשינוי אמיתי במציאות. הוא מעולם לא עצר את הפרויקט הקולוניאליסטי הישראל בגדה המערבית".