עין דארה (אתר ארכאולוגי)

ארכאולוגיה

החפירות באתר החלו בעקבות גילויו של פסל אריה גדול במהלך עבודות תשתית באזור. בשנים 1956, 1962, ו-1964 נחפר האקרופוליס בידי הארכאולוגים מוריס דונאנד (Maurice Dunand) הצרפתי ופייסל סייראפי מרשות העתיקות הסורית. בחפירות אלה נחשף המקדש ושכבות נוספות מתקופת הברונזה המאוחרת עד לתקופת הברזל.
בין השנים 1975–1992 ניהל עלי אבו אסף מרשות החפירות הסורית 16 עונות חפירה באקרופוליס והתמקד בחשיפת המקדש באתר. ממצאי חפירותיו התפרסמו רק ב-1990 בהוצאה בגרמנית.
בין השנים 1982–1984 בוצעו חפירות של התל הנמוך והמקדש גם בידי פול זמנסקי ואליזבת' סטון מארצות הברית. בחפירות אלה התמקדו שני החוקרים האמריקניים בניסיון לזהות את שכבות האתר ולתארכן, וכן ללמוד על הקשר בין הממצאים באתר לתרבויות האזור. חפירות אלה הופסקו טרם השלמתן מסיבות שאינן ברורות, אולם הניבו תובנות משמעותיות לגבי תושבי העיר ומאפייני המקדש.

היסטוריה

מסך הממצאים, נראה שהאתר יושב מאז התקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפנה"ס) ועד לתקופה הסלג'וקית (המאות ה-11–14 לספירה).
באקרופוליס זוהו שכבות מהתקופה הכלקוליתית, דרך תקופת הברונזה המאוחרת, תקופות ברזל א' וב', שכבות מהתקופה ההלניסטית והרומית, התקופה הביזנטית והתקופה האסלאמית, עד לסלג'וקית. בתל הנמוך נמצאו כ-20 שכבות מתקופת הברונזה המאוחרת (1,300 לפנה"ס), דרך תקופות הברזל א' וב', התקופה ההלניסטית ובתקופה הביזנטית. עיקר היישוב היה בתקופת הברזל ב' (עד כ-740 לפנה"ס). כלומר, האקרופוליס הגבוה יושב בכל התקופות למשך כ-5,000 שנה בעוד שהעיר התחתונה יושבה בתקופת הברונזה המאוחרת, אך פרחה בעיקר בתקופת הברזל ב'.
ממצאים אלה מתיישבים עם הידוע על קורות האזור: שליטה של האימפריה החתית למשך כ-100–150 שנה, עד אמצע המאה ה-12 לפנה"ס, והתקיימותה של הממלכה הסורו-חתית פתין/בית עוּנְקי/פלשתין למשך תקופת הברזל, עד לכיבושה בידי הצבא האשורי ב-738 לפנה"ס. כנראה, אז ננטשה העיר והוקמה מחדש באקרופוליס רק בתקופה ההלניסטית.
ממצאי תקופת הברזל הראו מגוון רחב של סגנונות קרמיקה, המצביעים על השפעות בינלאומיות אזוריות על העיר, בדגש על קרמיקה קפריסאית וקרמיקה אגאית בעלת מאפיינים דומים לאלה שנמצאו בערים הפלשתיות בדרום כנען בתקופה זו. בכך מצטרפים ממצאי האתר לממצאים אחרים בעמק אמוק, מערבית לו, ומחזקים את השערת הקשר בין תושבי המקום לגויי הים לאחר התמוטטות הממלכות בסוף תקופת הברונזה. בניגוד לסגנון העיטור החתי של המקדש באתר, באופן בלתי מוסבר, בחפירות מדגמיות של התל התחתון לא נמצאו כל ממצאים חתיים.
גודלו של האתר בשיא פריחתו, כ-240 דונם מצביעים על עיר גדולה ושוקקת חיים. על פי מקדמים דמוגרפיים מקובלים לאותה תקופה ביישוב עירוני (20–30 נפש לדונם), מוערכת האוכלוסייה שם בכ-4,000-6,000 תושבים. לאור גודלה, ובעיקר בהשוואה לעיר מרכזית אחרת באותה תקופה באתר תל-טאיינאט (138 דונם), הציעו חלק מחוקרי התקופה לזהות את האתר כעיר הבירה של ממלכת פתין – קינאולה, אולם אין בנושא זה אחדות דעים ותל טאיינאט עדיין נחשב לזיהוי המוערך של העיר.

המקדש

חזות המקדש נראית כשילוב בין אדריכלות אופיינית למקדשים במרחב הסורו-כנעני בתקופת הברונזה והברזל, לבין סגנון עיטור חתי בולט.
בדו"ח החפירה הסופי של אבו אסף, העריך הלה שהמקדש הוקדש לאלה אשתר – אלת פריון וזוגתו של בכיר האלים בתרבויות הכנענית, הסורו-חתיות, וגם בתרבות החתית עצמה (כ"יבוא" מהדרום). זיהוי זה מבוסס על תבלית אלה שנמצא בחלל השני במקדש וריבוי דימויי האריות בתבליטים המתקשרים לפולחן של אלה זו.

מבנה המקדש

המקדש, הוא מבנה מלבני, עשוי קירות בזלת, בעל שלושה חללים עוקבים לאורכו. אורכו 38 מטר ורוחבו 28 מטר. חזיתו, הפונה לצפון, מצופה פסלי כרובים בעלי ראשי נשים, אריות בעלי ציפורניים בולטות ותשליבים דמויי מקלעת. גם מחיצת הקיר בין החלל הראשון לשני מצופה בפסלי אריות ותשליבי מקלעות, וקירות הצד הפנימיים בו מעוטרים בתבליטי מקלעות קצרים, כמעיין חלונות. החלל השלישי הוא חלק אינטגרלי מהחלל השני, אולם הוא מוגבה כבמה וייתכן שבצדו כבש לעליה אליו.
באתר נמצא בשימוש משני אדן בזלת מעוטר בתבליטי אלי הרים, אנשי ציפור ואנשי ליש העומדים בשורה עם ידיים מורמות, כמחזיקים את הבמה. חופרי האתר העריכו שהוא הוצב מסביב לבמת החלל השלישי וייתכן שתמך ב"חלל צף" ששימש כדביר, או בסמלי האלוהות בחלל זה.
המבנה המרכזי מוקף בקירות נוספים אשר יוצרים מסדרון היקפי מסביב למבנה. בחזית המבנה שתי כניסות, משמאל ומימין למסדרונות.
המבנה מרוצף, כנראה באבני גיר ובזלת. על אבני מרצפות אחדות (שנהפכו במקרה, על ידי החופרים) נמצאו חריטות בלתי ברורות. רובן נראות כמספר קוים אנכיים וחריטות שחוקות שייתכן והיוו ציור כלשהו. עד כה לא הצליחו החופרים לפענח את מהות החריטות הללו, אולם שללו אפשרות שמדובר בסימני הירוגליפים לווים (שהיו נפוצים בתקופה החתית והסורו-חתית). פול זמנסקי שחפר באתר העלה אפשרות שאלו הם סימונים לצורכי הבניה או לוגו לסימון זהות הסתת/בנאי שעיצב את האבן.
אף שהמקדש בנוי על אדמה שטוחה, מבנהו בנוי למעשה על הגבהה מדורגת שניכרת בשלושת מדרגות הכניסה, שלושת מדרגות המעבר מהחלל הראשון לשני וממנו לבמה. מרצפות הגיר לפני הכניסה הראשית מדרגות הכניסה הראשית מעוטרות בזוג טביעות רגל יחפות ענקיות. מרצפת אבן הגיר בפתח, לאחר המדרגות, מעוטרת גם בטביעת רגל שמאל באותו גודל, ומרצפת אבן הגיר בכניסה לחלל השני מעוטרת בטביעה דומה, של רגל ימין. בחזית הבניין, משני צידי הכניסה, שני עמודי בזלת, ככל הנראה לתמיכה בגג אכסדרת כניסה. ליד המקדש נמצאו פסלי אריות מונומנטליים, אולם לא ברור היכן אלה היו ביחס למבנה, או בתוכו.
חלק מהארכאולוגים שחקרו אתה המבנה העריכו, כי יש אפשרות לקומה שנייה בו, אם כי לא נמצאו בפועל מדרגות לקומה כזו.