google/wiki40b huggingface dataset:
קרן אדמונד דה רוטשילד

קרן אדמונד דה רוטשילד (ישראל) היא קרן פילנתרופית מיסודה של משפחת רוטשילד הפועלת בישראל.

היסטוריה

קרן אדמונד דה רוטשילד נוסדה על ידי הברון אדמונד דה רוטשילד, נכדו של "הנדיב הידוע". בעוד סבו טבע את חותמו ברכישת אדמות ויישובם, ייזכר הברון אדמונד דה רוטשילד בזכות תרומתו לתיעושה של ארץ ישראל ותרומותיו הנדיבות למוסדות חינוך ותרבות.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, העבירה משפחת רוטשילד את אדמות קיסריה (כ-30,000 דונם), לקרן אדמונד דה רוטשילד והזמינה את המדינה להיות שותפה בקרן.
המודל על פיו פועלת הקרן הוא מודל ייחודי לפיו, כל ההכנסות מפיתוח היישוב קיסריה, עוברות מהחברות הבנות של קרן אדמונד דה רוטשילד - החברה לפיתוח קיסריה אדמונד דה רוטשילד והחברה לנכסי קיסריה אדמונד דה רוטשילד, לקרן, וזו תורמת את רווחיה לקידום החינוך וההשכלה הגבוהה בישראל.
כאשר נפטר הברון אדמונד דה רוטשילד בשנת 1997, עברו הקבוצה הבנקאית ורשת הקרנות הפילנתרופיות של המשפחה לידי בנו - הברון בנימין דה רוטשילד. הברון בנימין דה רוטשילד ורעייתו הברונית אריאן דה רוטשילד, מעורבים ומובילים את פעילות קרן אדמונד דה רוטשילד בישראל כחלק מרשת קרנות אדמונד דה רוטשילד הפועלות בתחום החינוך ברחבי העולם.
ב-1 ביוני 2019 החליף מיכאל קליגר את גיא סברסקי כסגן וממלא-מקום יו"ר קרן אדמונד דה רוטשילד.
מועצת הנגידים של הקרן מורכבת מנציגי משפחת רוטשילד ומנציגי נבחרת הדירקטורים.

היקף התרומות

היקף התרומות שהעניקה הקרן גדל לאורך השנים, כך בשנת 2015 היקף התרומות עמד על כ-32 מיליון ₪ ובשנת 2018 היקף התרומות גדל לכדי 86 מיליון ₪.

הסכם מול המדינה

בחודש יוני 2018 נחתם הסכם בין מדינת ישראל, בית רוטשילד וקרן אדמונד דה רוטשילד לפיו הסכימו הצדדים להאריך את הסכם שיתוף הפעולה ביניהן עד לשנת 2032, עשר שנים מתום תקופת ההסכם הקודם. במסגרת ההסכם תתרום קרן אדמונד דה רוטשילד כ-1 מיליארד ש"ח בשלוש השנים הקרובות לקידום פרויקטים לאומיים משותפים לקרן ולמדינת ישראל, בתחום ההשכלה הגבוהה.

החברה לפיתוח קיסריה אדמונד בנימין דה רוטשילד

החברה לפיתוח קיסריה היא הזרוע המבצעת של קרן אדמונד דה רוטשילד. בשנות ה-60 של המאה ה-20 הופקדה החברה על מימוש חזונו של הברון אדמונד בנימין דה רוטשילד להפוך את קיסריה ליישוב ייחודי ולמרכז תיירות, בילוי ונופש מהיפים בארץ וזאת על ידי השקעה בפיתוח, השבחת קרקעות הקרן למטרות מגורים, תעשייה ותיירות. חלק ניכר מהרווחים הכספיים עוברים לקרן אדמונד דה רוטשילד.

החברה לנכסי קיסריה אדמונד בנימין דה רוטשילד

החברה לנכסי קיסריה פועלת למען השבחת ומימוש קרקעות והנכסים של הקרן, בהם ניתן למצוא את פארק תעשיה קיסריה.
החברה לנכסי קיסריה אדמונד בנימין דה רוטשילד שמה לעצמה מטרה לבנות, להשכיר ולנהל נדל"ן מניב בפארק התעשייה והעסקים שבקיסריה. במשך השנים החברה הקימה ובנתה נכסים בשטח של מעל ל-80,000 מ"ר הנמצאים בבעלותה.
פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין

ילדותו

פרידריך פרנץ נולד ב-28 בפברואר 1823 בלודוויגסלוסט שהשתייכה להדוכסות הגדולה של מקלנבורג-שוורין, לפאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואלכסנדרינה, נסיכת פרוסיה. בצעירותו התחנך פרידריך פרנץ באופן פרטי, ובשנת 1838 הלך ללמוד באוניברסיטת בון.

שלטונו

ב-7 במרץ 1842 מת אביו פאול פרידריך, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין, ופרידריך פרנץ עלה לשלטון במקומו. במהלך מהפכות 1848 התעוררה תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובאוקטובר 1849 חוקק פרידריך פרנץ חוקה יותר ליברלית. בד בבד הכניס גם גאורג, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שטרליץ אף הוא חוקה יותר ליברלית במדינתו.
במלחמת שלזוויג השנייה שירת פרידריך פרנץ במטה של פרידריך פון וראנגל, ובשנת 1866 הצטרפה הדוכסות בראשותו לפרוסיה במלחמת אוסטריה-פרוסיה, תוך שהוא מפקד על כוח מילואים שנפרס בבוואריה, ובשנת 1867 הצטרפה הדוכסות בראשותו לקונפדרציה הצפון-גרמנית. בשנת 1870 לחמו כוחות הדוכסות לצד פרוסיה במלחמת פרוסיה-צרפת, ופרידריך פרנץ מונה למושל ריימס, ולאחר מכן מונה למפקד הקורפוס ה-13 (וירטמברג). בשנת 1871 הצטרפה הדוכסות בראשותו לאימפריה הגרמנית, ובשנת 1873 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט בצבא הקיסרות הגרמנית, וקיבל דרגת כבוד של גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הרוסית.
פרידריך פרנץ נפטר בשוורין ב-15 באפריל 1883, ובנו פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין עלה לשלטון במקומו.
דייוויד דנבאר ביואיק

ביוגרפיה

ביואיק נולד בארברוט , מחוז אנגוס , סקוטלנד ועבר לדטרויט בגיל שנתיים עם הוריו (אביו: אלכסנדר).
בשנת 1869, בגיל 15 ביואיק עזב את בית הספר ןהועסק בחברה ששבנתה מוצרי אינסטלציה. בשנת 1982 החברה נתקלה בבעיות פיננסיות וביואיק ושותף רכשו את החברה. בשלב זה החל ביואיק להראות את הבטחתו כממציא, לייצר חידושים רבים, כולל ממטרה דשא, ושיטה לצבוע ברזל יצוק לצמיתות עם אמייל זגוגית אשר אפשרה את הייצור של אמבטיות "לבן" במחיר נמוך יותר. עם השילוב של החדשנות של ביואיק החברה הפכה רווחית למדי.
במהלך 1890, פיתח ביואיק עניין במנועי בעירה פנימית והחל ניסויים איתם. ביואיק לא הקדיש זמן רב לעסקי הצנרת, השותפות פורקה והחברה נמכרה.
בשנת 1899 ביואיק הקים חברה חדשה: "Buick Auto-Vim and Power Company". מטרתה המוצהרת של החברה הייתה לשווק את המנועים לשימוש חקלאי. ביואיק פנה במהרה להתפתחות של מכונית שלמה, ולא רק מנוע. בנוסף, ביואיק התרכז במחקר ופיתוח על חשבון ייצור ומכירות.
בתחילת 1902, ביואיק הקים את חברת הייצור של ביואיק, בכוונה לשווק את מנועיו לחברות רכב אחרות, ובנוסף ייצור ומכירה של מכוניות משלו.
בעיות הייצור והפיתוח התפתחו, ובסוף 1902, ביואיק נותר ללא תזרים מזומנים, עם מכונית אחת בלבד. ההתמקדות בפיתוח גרמה לפיתוח מנוע השסתום המהיר "Valve in-Head" . שיטה זו של בניית מנוע מייצרת חזק יותר מהמנועים שבנו היצרנים האחרים באותה עת. מנועי "Overhead valve engine" משמשים את רוב יצרני הרכב כיום.
אפשר לסווג כמעט את כל המנועים המודרניים כמו נגזרות של ההמצאה של ביואיק.
בשנת 1903 לאחר שנותר פעם נוספת ללא תזרים מזומנים, נאלץ ביואיק לגייס יותר כסף באמצעות הלוואה בסך 5,000 דולר. בעזרת סיוע פיננסי זה, ביואיק הקים את "ביואיק מוטור קומפני" ב-19 במאי 1903.
באותה שנה נקלעה החברה לקשיים כספיים והשתלט עליה איש העסקים ג'יימס ה. וייטינג, שהעבירה לעירו פלינט. בשנת 1904 שכר וייטינג את ויליאם דוראנט שינהל את ביואיק.
בשנת 1904 נטל חלק בבניית דגם ביואיק מודל B.
בשנת 1906 קיבל ביואיק חבילה לפיצויים ועזב את החברה שהקים. נשיא ביואיק, ויליאם דוראנט, קנה את המניה מביואיק תמורת 100,000 דולר.
לאחר השקעות לא מוצלחות בנפט בקליפורניה ובפלורידה, וניסיון (עם בנו טום) לייצר קרבורטורים, ביואיק חזר לעסקי הרכב בשנת 1921, כנשיא חברת "לוריין מוטורס" ("Lorraine Motors") קצרת הימים, ובשנת 1923 עיצוב של "דנבר", אב טיפוס של רכב.
בערוב ימיו עבד כמורה ב"בית הספר לעסקאות בדטרויט".
בשנת 1929 נפטר מסרטן המעי הגס. נקבר בבית הקברות וודמיר בדטרויט, מישיגן.
בשנת 1974 צורף ביואיק למוזיאון האמריקני "היכל התהילה של הרכב" .
ביואיק ייצרה יותר מ-35,000,000 כלי רכב.
האימפריה הגאלית

מקורות

בימי משבר המאה השלישית, הפלישות הברבריות שתקפו את האימפריה הרומית גרמו לכך, שבזמן שכל האימפריה הותקפה קשות השלטון המרכזי עסק בעיקר במהומות החמורות ביותר. כלומר, במזרח עם הסאסאנים ובחזית הדנובה. כתוצאה מכך, הכוח שנשלח להגן על גאליה (צרפת דהיום) היה קטן ולא מצויד. לאחר שהצבא הצליח להביס שבט גרמאני שחזר מבזיזה החליט המפקד של הכוח בגאליה-פוסטומוס לחלק את השלל בין חייליו ולא להחזיר אותו לבעליו המקוריים. כתוצאה מכן, דרש הקיסר גליאנוס שהשלל יוחזר לבעליו המקוריים. החיילים הכריזו על מפקדם פוסטומוס קיסר והוא הכריז על יסוד האימפריה בשנת 260. אצילי האזורים הסמוכים (בעיקר צרפת, בריטניה וחלקים מסוימים של ספרד), הכירו באימפריה החדשה בתמורה לכך שכל מעיינו של הקיסר יהיה הגנה על המקום.

שלטונו של פוסטומוס

פוסטומוס, קיסרה הראשון של האימפריה קבע את בירתו ב-קולוניה קלאודיה (כיום קלן) והקים שם מבנה שלטוני זהה לזה של רומא. הוא יסד סנאט מהמשפחות האצילות של האזורים שבשליטתו, הקים אספת עם ומינה שני קונסולים כל שנה. הוא הדף את הניסיון של הקיסר גליאנוס לאחד את האימפריה ב-263. ב-268, אחד ממפקדיו מרד נגדו והכריז על עצמו קיסר בעיר מוגונטיאקום (דהיום מיינץ). פוסטומוס הצליח לנצחו אבל נרצח בידי חייליו ייתכן שבגלל שלא נתן להם להחריב את העיר.

לאחר פוסטומוס

לאחר פוסטומוס האימפריה איבדה את כוחה והידרדרה למלחמות אזרחים. ספרד ולאחריה גם בריטניה פרשו מאימפריה והשלטון הפנימי היה לא יציב. מכת המוות ניתנה על ידי קיסר רומא אורלנוס בשנת 274 כחלק ממאמציו (המוצלחים) לאחד את האימפריה.
ראש מילין

ראש מילין (נקרא: רֵיש מִילִין), ספר במחשבת ישראל של הרב אברהם יצחק הכהן קוק שבו ישנן דרשות על טנת"א, כלומר על טעמי המקרא, הניקוד, התגים והאותיות.

כתיבתו ופרסומו

את הספר כתב הרב קוק, כאשר שהה בלונדון בתחילת שנת תרע"ז 1917, תוך שהוא מסתיר את הדבר מבנו - הרב צבי יהודה קוק, אשר חשש תמיד מפרסום כתבי אביו, שלהערכתו הדור לא היה מוכן להפצתם הרחבה. ואכן, כאשר נודע לבנו על פרסום הספר, הוא הביע את התנגדותו לפרסום לאחר מעשה, ומאותו רגע והלאה הקפיד להיות מעורב תמיד בעריכתם ופרסומם של כתבי אביו - אחריות שהוא לקח על עצמו עד יום מותו, בהתאם לצוואת הרב קוק.
בשתי המהדורות הראשונות של הספר, הוא נדפס כספר בפני עצמו. במהדורה השלישית (בהוצאת מוסד הרב קוק) הוא נדפס יחד עם מספר כתבים נוספים של הראי"ה.
במהדורה הרביעית של הספר (בהוצאת מכון הרצי"ה) נוספו חלקים מכתב יד המחבר, שלא נכללו במהדורות הקודמות. במהדורה החמישית (בהוצאת מכון הרצי"ה) נדפס גם פירושו של הראי"ה לתחילת הספר.

המניעים לכתיבתו

הספר, כפי הנראה, נכתב בשעת מלחמת העולם הראשונה. הדבר היווה אצל הראי"ה מניע להיכנס בכתיבתו לתחום הנסתר. כך כותב הראי"ה כותב בהערות שבסוף הספר: 
"כשהעולם הולך במהלכו הרגיל, כשאין פרעות ומהומות בחיים, יכול גם הרעיון האצילי של האדם לקחת את פרנסתו מההסתכלות בתנועות החיים, מחיי החברה... ומובטח הוא שמתוך הרכוש הזה יתעשר עושר פנימי. לא כן הדבר בזמן שהחיים נופלים הם במהמורות המלאות מחשכי רשע ותוהו... ואז, כדי להחזיק את המעמד יבא התור של הצמאון הבוער אל התוכן הנעלם..."

תוכן הספר

הספר נחשב לאחד המורכבים ביותר ללימוד מכל כתבי הראי"ה, ולא ניתן להבינו ללא רקע מקדים רחב בתורת הקבלה.
בספר עוסק הרב קוק בשיטתיות ברעיונות מתחומי הפסיכולוגיה ותורת ההכרה, תוך שהוא דורש את מרכיבי הטנת"א השונים. ניסיון זה עשוי להזכיר במקצת דרשות שונות על האותיות, דוגמת מדרש "אותיות דרבי עקיבא".
כך לדוגמה, כאשר כותב הראי"ה על האות א, הוא דן במשמעויות שונות של שם האות, בגימטריה שלה, ובצורתה. בהמשך הספר מדבר הרב קוק באותו האופן על הניקוד ועל טעמי המקרא, ומביא רעיונות מיסטים הקשורים אליהם. לאחר הרצאת הדברים בנושא זה חוזר הספר בתמצות על עקרי הדברים בכל הספר בפרק הנקרא "הברקה".

פירושים לספר

מלבד פירושו של הראי"ה עצמו לספרו, שהוזכר לעיל, חוברו לספר לפחות שני ביאורים מקיפים שלא יצאו עדיין לאור: אחד עוד בחיי הרב קוק בידי הרב שמריה מנשה הכהן אדלר מלונדון, והשני בידי הרב חיים יעקב לוין, בנו הבכור של הרב אריה לוין שהיה מגדולי תלמידי הרב קוק. פירושו של הרב אדלר מכיל 300 דפים, והרב קוק שהכיר את החיבור אמר שהפירוש הזה הוא רק על דרך הקבלה ולא מתייחס לצד המחשבתי-פילוסופי.
בשנת תשע"ה הוציא הרב עודד דוד את "ריש מילין המבואר".
כן יצא, ראש מילין עם ביאור מילין חדתין - ביאור על חלקים נגלים מהספר ראש מילין, מאת הרב יוסף אלנקוה, בהוצאת ישיבת ההסדר ראשון לציון.
כביש ללא מוצא

פרטי העלילה

אליס, זונה היושבת במעצר מקבלת הזדמנות לחיים חדשים כאשר צוות טלוויזיה מחליט לעשות סרט תיעודי על הזנות בתל אביב. אליס, היא עליזה, נערה בת 17 מעיירת פיתוח, נחשפת לעולם חדש ומופלא והעולם הזה, כמובן, קוסם לה מאוד.
אליס מוזמנת לשהות בביתם המשותף של יורם, במאי הסרט, ושל מירי המפיקה עד תום הצילומים. שיתוף הפעולה של אליס עולה על כל הציפיות, והיא שוטחת בפני המצלמה את סיפור חייה העגמומי. כאשר מירי, המפיקה, מבחינה כי אליס ויורם מתקרבים זה לזו מאוד, היא מאיצה את הצילומים ומסיימת את ההפקה במהירות האפשרית. 
אליס לא רוצה לחזור אל עולם הזנות אך העולם "המהוגן" נעול בפניה. אליס מוצאת את עצמה מהלכת בכביש ללא מוצא. לבסוף מתאבדת אליס, שעות לפני מועד הקרנת הסרט בטלוויזיה.
שאול לדני

ביוגרפיה

לדני נולד בבלגרד שביוגוסלביה ב-1936 להורים ילידי הונגריה. עם כיבוש יוגוסלביה בידי הנאצים ב-1941 נמלטה המשפחה להונגריה. לדני ומשפחתו הם מניצולי "רכבת קסטנר" שבאמצעותה הגיעו בדצמבר 1944 לשווייץ. משפחתו עלתה לישראל ב-1948, כשהיה בן 12, והתיישבה בלוד. למד בגימנסיה גאולה, ושירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים. למד הנדסת מכונות בטכניון. כן למד באוניברסיטה העברית ומנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה. בשנת 1969 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב וב-1975 החל ללמד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. 
במהלך התקפת הטרור על המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן ניצל לדני ממוות פעם נוספת. הוא הצליח להימלט מחדר מס' 2 שבו לן. לדני ו-4 שותפיו לדירה יצאו מדלת המובילה לחצר המרפסת. שותפיו של לדני לחדר הצליחו להימלט, ולדני עצמו, לפני שנמלט, הלך דרך החצרות שמחוץ לבניין אל חדר מס' 5 כדי להזהיר את חברי המשלחת האולימפית הישראלית שישנו בחדר זה.
לדני חיבר מאמרים מדעיים רבים ומספר ספרים מקצועיים. הוא עוסק בין היתר ביישומים של תורת הניהול וחקר ביצועים בעולם הספורט ופעילויות הפנאי. כן פרסם אוטוביוגרפיה.
לדני חובב אספנות, ובין היתר מחזיק אוסף של אותות ועיטורים צבאיים ואזרחיים היסטוריים שהוענקו בארץ ישראל מאז 1840.
מגיל צעיר מקפיד לדני על תזונה צמחונית. מתגורר בעומר. נשוי, אב לבת וסב לשלושה נכדים.

קריירה ספורטיבית

לדני החל לעסוק בריצה למרחקים ארוכים ב-1951, ובהמשך השתתף לעיתים בצעדות. בפעם השלישית שבה השתתף בצעדת ארבעת הימים לירושלים סיים במקום הראשון, ולאחר מכן החל להתאמן בקביעות בהליכה למרחקים ארוכים. הישגיו השתפרו מאוד בתקופה שבה למד באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית, והוא זכה באותה תקופה מספר פעמים באליפות ארצות הברית.
לדני, שמעולם לא היה ספורטאי מקצועי, היה אלוף ישראל בהליכה במשך שנים רבות, וקבע שיאים לאומיים בכל המרחקים, מ-3 ק"מ ועד 50 ק"מ. בחלק מהמרחקים החזיק בשיא במשך עשרות שנים. בשנת 1969 זכה במקום הראשון בהליכה במכביה בשוברו את שיאו של הנרי לסקאו.
ייצג את ישראל באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), שבה סיים במקום ה-24 במרחק 50 ק"מ בתוצאה של 5:01:06.0 שעות.
באולימפיאדת מינכן (1972), בה סיים במקום ה-19 במרחק 50 ק"מ בתוצאה של 4:24:38.6 שעות (תחרות ההליכה נערכה לפני טבח הספורטאים). באותה שנה קבע את שיאו האישי בהליכה למרחק 50 ק"מ, 4:17:06 שעות.
חודשיים לאחר אולימפיאדת מינכן, באליפות העולם בהליכה ל-100 ק"מ, שנערכה בלוגאנו שבשווייץ זכה לדני במדליית זהב בתוצאה של 9:31:00 שעות.
לדני קבע גם שיאים בינלאומיים אחדים במרחקים פחות מקובלים. השיא שקבע ב-1972 בהליכה למרחק 50 מייל (כ-81 ק"מ), 7:23:50 שעות, לא נשבר עד היום (2018). הוא מתמיד בפעילות ספורטיבית נמרצת גם בגיל מבוגר, וב-2006 קבע שיא עולם בהליכה למרחק 100 מייל (כ-160 ק"מ) לבני 70 ומעלה - 21:45:34 שעות. (כ-4 שעות יותר מן השיא העולמי ללא הגבלת גיל). 
ב-2011 נבחר לדני להיות מונצח ביד לאיש הספורט היהודי. הטקס נערך ב-17 ביולי 2013, במסגרת אירועי המכביה ה-19.
לדני הוא מוותיקי המשתתפים בצליחת הכנרת העממית, והשתתף יותר מ-50 פעמים במפעל זה.
השתתף במרתון תל אביב 2017 במקצה המרתון.
לפי השקפתו, העקשנות היא התכונה החשובה ביותר להלך: "ההליכה דורשת מאמץ ואינה בהכרח כרוכה בהנאה. אני אוהב לסיים, לא ללכת".
אהרן ישעיה שפירא

הרב אהרן ישעיה שפירא (נפטר בכ"ה בסיוון תשמ"א, 1981) היה מראשי ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.

ביוגרפיה

נולד בפינסק לרב יעקב יצחק חסיד קרלין. למד בישיבת מיר ולאחר מכן נסע לישיבת גרודנה ללמוד מרבי שמעון שקופ. רבי שמעון העריכו ומסר לו את כתביו להגהה ובראשית ספרו שערי יושר כותב: "ואפריון נמטיה להבחור הנעלה חו״ב מר אהרן ישעי׳ נ״י, אשר עבד עבודה תמה להעתיק אח הכתב־יד בכתב נקי כיד ה׳ הטובה עליו, ולא היה קורא בו כקורא להגיה — ויגע ושנן כל ענין היטב עם בני גילו..."". במספר מקומות מביא רבי שמעון מדברי תורתו. לאחר שלוש שנים חזר לישיבת מיר. רבי ברוך בר ליבוביץ' שלח לו שיבוא לערוך את כתביו אך ראשי ישיבת מיר לא אישרו לו לצאת שוב מהישיבה. 
בזמן מלחמת העולם השנייה נמלט מרוסיה ובשנת תש"א היגר לארצות הברית, שם התקבל לכהן כר"מ בישיבת תורה ודעת. בתפקיד זה (בהמשך בתואר "מראשי הישיבה") כיהן למעלה מ-40 שנה. חלק מחידושו תורתו ושיעוריו יצאו לאור.
היה ממנהיגי חסידות קרלין-סטולין בארצות הברית, והיה מקורב לאדמו"רים מקרלין רבי יעקב חיים ורבי יוחנן. כמו כן, העביר מסורות וניגונים מחסידות קרלין ברוסיה.
השאיר בן וחמש בנות. מחתניו: הרב צבי שכטר, ראש הכולל בישיבת רבי יצחק אלחנן והרב ירוחם גיפטר, בנו של הרב מרדכי.
אני פרו

ביוגרפיה

פרו נולדה בשם עדנה אן פרו בנורוויץ', קונטיקט, לאם לויס נלי (לבית גיל) וג'ורג' נפוליאון פרו. היא ממוצא אנגלי וקנדי-צרפתי. מצד אמא, המשפחה הגיעה לחופי אמריקה מספר שנים אחרי המייפלאואר, בשנת 1635. היא סיימה את לימודי התיכון בפורטלנד, מיין, ולאחר מכן למדה בקולבי קולג' למשך תקופה קצרה בשנות החמישים, שם פגשה את בעלה הראשון, ה. רידג'לי בולוק, ג'וניור. לאחר הפסקה בלימודים, היא חזרה ללימודי התואר באוניברסיטת ורמונט משנת 1966 עד 1969, וסיימה בהצטיינות, ואף התקבלה לארגון המצטיינים, פי בטא קפא, תואר ראשון בהיסטוריה. את התואר השני השלימה באוניברסיטת סר ג'ורג' ויליאמס (כיום אוניברסיטת קונקורדיה) ב מונטריאול, קוויבק בשנת 1973. היא התחילה, אך לא השלימה, לימודי דוקטורט. בשנת 1999, קונקורדיה העניקה לה תואר דוקטור לשם כבוד.
פרו חייתה במשך יותר מ-30 שנה בורמונט, נישאה והתגרשה שלוש פעמים, ויש לה שלושה בנים ובת (ג'ונתן, גיליס, מורגן, וסילביה). ב-1994, היא עברה לגור בסרטוגה, ויומינג, ובילתה חלק מזמנה בצפון ניו-פאונדלנד על שפת מפרץ קטן הסמוך לל'אנס או מדוז. נכון ל-2017, פרו מתגוררת בסיאטל, וושינגטון.

קריירה

פרו החלה את הקריירה שלה כעיתונאית. בשנת 1963 פרסמה את הסיפור הקצר הראשון שלה, "The Customs Lounge" במגזין למדע בדיוני If. כעבור שנה התפרסם הסיפור "All the Pretty Little Horses", גם הוא מדע בדיוני, במגזין Seventeen, ובמשך שנות ה-70 הופיעו סיפורים נוספים, כולל אחד במגזין אסקווייר. אוסף הסיפורים הראשון שלה יצא בשנת 1988, והרומן הראשון, Postcards, בשנת 1992. באותה שנה היא קבלה מענק מהקרן הלאומית לאמנויות ובשנת 1993 זכתה במלגת גוגנהיים.
לאחר שפרסמה את ספרה "חדשות הספנות" (1993), עבורו זכתה בפרס פוליצר, היא זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, וכתבה את הדברים הבאים על המעמד החדש שלה כסופרת ידועה:
זה לא מועיל להשקפה שלך לגבי הטבע האנושי, זה בטוח. את מתחילה לראות, כאשר ההזמנות מגיעות מפסטיבלים וממכללות לבוא ולערוך הקראות (למשך שעה ועבור סכום גדול של כסף), שהמוסדות צדים סופרים בעלי הילה. רובם, לא ממש אכפת להם מהכתיבה שלך או ממה שאת מנסה לומר. את שם בתור חפץ אנושי, כזה שזכה בפרס. זה מקנה לך תחושות מסוג מוזר וזהיר מאוד.
ב-1997, פרו זכתה בפרס דוס פאסוס לספרות. היא זכתה פעמיים באפרס או. הנרי לסיפור הקצר. ב-1998 היא זכתה עבור "הר ברוקבק", אשר הופיע במקור ב"הניו יורקר" ב-13 באוקטובר 1997, ופעם שנייה עבור "The Mud Below" (הבוץ מתחת), אשר הופיע גם הוא ב"הניו יורקר", ב-22 וב-29 ביוני 1999. שניהם כלולים באוסף הסיפורים של פרו משנת 1999, Close Range: Wyoming Stories. הסיפור הפותח באוסף זה, "The Half-Skinned Steer" (פר בחצי עורו), נבחר על ידי הסופר גאריסון קיילור להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר 1998", ומאוחר יותר על ידי הסופר ג'ון אפדייק להכללה באוסף "הסיפור הקצר האמריקאי הטוב ביותר של המאה", שיצא ב-1999.
ב-2007, המלחין צ'ארלס וואורינן הציע לפרו להפוך את "הר ברוקבק" לאופרה. האופרה, שכללה לברית מאת פרו עצמה, עלתה להופעת בבכורה ב-28 בינואר 2014 בתיאטרון המלכותי במדריד.
סנורקה

סנורקה (בשוודית: Snorkfröken, בפינית: Niiskuneiti) היא דמות ספרותית ואחת מהדמויות המרכזיות בסדרת ספרי "המומינים" מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טובה ינסן.
אנו פוגשים לראשונה את סנורקה בספר המומינים השני שנקרא "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" והיא מופיעה כמעט בכל הספרים הבאים.
בגרסה העברית של סדרת האנימציה "המומינים", אשר זכתה לפופולריות רבה בישראל, ליליאן ברטו, חני נחמיאס, אורנה לביא-פלינט ואיריס זינגר דיבבו את קולה של סנורקה.

אישיות

סנורקה היא נערה שמחה ומלאת מרץ, למרות שהרגלה לשנות את דעתה תכופות מרגיז לעיתים את הסובבים אותה.
סנורקה נהנית לחלום בהקיץ, ולעיתים קרובות מדמיינת איך נראה נסיך החלומות שלה. היא גם קצת גאוותנית ופלרטטנית, אך יכולה להיות מאוד יצירתית במצבים קשים. למשל בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים", סנורקה מוצאת דרך להיפטר מתמנון שאיים על חיי מומינטרול על ידי סנוורו בעזרת מראה.

מראה חיצוני

מראה החיצוני של סנורקה דומה לזה של יתר המומינים - דמותה כשל טרול לבן וקטן בעל אף גדול המזכיר היפופוטם. צורתה עדינה ועגלגלה. כמו אצל שאר המומינים - עיניה גדולות ואוזניה קטנות, וציצית בקצה זנבה.
על מצחה של סנורקה פוני, שתמיד מסורק ומסודר בקפידה. על רגלה, היא עונדת אצעדה זהובה.

משפחת המוצא

סנורקה היא אחותו של סנורק. סנורקה ואחיה הם סנורקים (Snorks), זן שונה במקצת מהמומינים. תכונה מיוחדת של סנורקים היא שהם משנים את גוון עורם לפי מצב רוחם. כאשר סנורקה עצובה או מאוכזבת, צבע עורה נעשה ירוק בהיר. בסדרת הספרים לא מוצגים קרובי משפחתם או הוריהם של סנורק וסנורקה.
פובדה

רקע

מפעל כלי הרכב בניז'ני נובגורוד קיבל במהלך שנת 1943 הנחיה ממשלתית לתכנן מכונית נוסעים חדשה, שכונתה "גא"ז - מ-20" (קיצור של מולוטוב-20). תחילה תוכננו שתי גרסאות של המכונית - עם מנועים בעלי 6 ו-4 צילינדרים, אולם בהמשך הוחלט לייצר מכונית עם 4 צילינדרים בלבד. כתוצאה מכך הייתה הפובדה כבדה יחסית להספק המנוע שלה. נפח המנוע היה 2100 סמ"ק.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפלו בידי הסובייטים מכוניות גרמניות רבות, ובתכנון המכונית החדשה ניצלו המתכננים מספר פיתוחים טכנולוגיים ממכוניות "אופל קפיטן" הגרמניות.
הפובדה הייתה המכונית הראשונה שתוכננה לייצור המוני בברית המועצות. תחילה נקראה "מולדת", אולם במהלך הצגת המכונית ליוסיף סטלין, שאל סטלין "באיזה מחיר תמכרו את המולדת?" והשם הוחלף ל"פובדה" (ניצחון).

נתונים טכניים

המנוע שהותקן בפובדה יוצר במפעל כבר משנת 1937, בהתבסס על מנוע Dodge D5. הספק המנוע (2100 סמ"ק) היה 50 כוח סוס.
תיבת ההילוכים הייתה בעלת 3 הילוכים. גלגלי המכונית היו רחבים לאותה תקופה. מערכת הבלמים הייתה הידראולית, לראשונה בברית המועצות.
מערכת החשמל פעלה במתח של 12 וולט. לראשונה בברית המועצות הותקן במכונית מחמם פנימי. בהמשך התווסף איתות חשמלי ומגב לניקוי שמשות.
מונטנגרו באירוויזיון

היסטוריה

בין התחרויות בשנים 1961-1991, מונטנגרו הייתה מיוצגת תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה פעמיים מתוך עשרים ושבע פעמים בהן יוגוסלביה נטלה חלק בתחרות, כאשר הישגה הטוב ביותר בתחרות היה המקום הרביעי עם 125 נקודות בתחרות ב-1983, שהוא גם המיקום הטוב ביותר בתחרות של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה חוץ מהמקום הראשון ב-1989 עם השיר "Rock Me" של להקת "ריווה".
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ב-1992, מונטנגרו הייתה מיוצגת ב-1992 תחת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
לאחר התפרקותה של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ב-2003 והיעדרות בין 1993-2003, מונטנגרו הייתה מיוצגת תחת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו בתחרויות בין השנים 2004-2006.
לאחר התפרקותו של האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו ב-2006 מונטנגרו וסרביה הצטרפו לשורות התחרות כמדינות עצמאיות.

היעדרויות

מונטנגרו נעדרה משתי תחרויות אירוויזיון לאורך השנים:
היעדרותה הראשונה של מונטנגרו התרחשה לאחר שרשות השידור המונטנגרית הודיעה בנובמבר 2009, כי מונטנגרו לא תיטול חלק בתחרות ב-2010 בשל קשיים כלכליים של הרשות המונטנגרית.
בדצמבר 2010, מספר חודשים לאחר קיומה של התחרות ב-2010, רשות השידור המונטנגרית הודיעה כי מונטנגרו לא תשוב לתחרות בדיסלדורף בשל קשיים כלכליים של רשות השידור המונטנגרית וכן מחסור בחסויות מסחריות. אולם, רשות השידור המונטנגרית הודיעה כי ישנן תוכניות לשוב לתחרות ב-2012 ומונטנגרו אכן שבה לתחרות באותה שנה.
בו שאנג

כתלמיד של קונפוציוס

לא ברור מאיזו מדינה הגיע בּוּ שָׁאנְג. מקורות עתיקים שונים העלו טענות כי הגיע מאחת המדינות הנקראות וֵיי (衞 ו魏), או ממדינת וֶן (溫). מלומדים בעת החדשה, ובכללם צְ'ייֵן מוּ, האמינו כי הגיע מוֵיי (溫). הוא היה צעיר מקונפוציוס ב44 שנים.
התכונה המאוזכרת ביותר של בּוּ שָׁאנְג היא אהבתו ללימוד מספרים, והוא אכן התמצא היטב בקלאסיקות. הוא עודד למידה רחבה ומחויבת, וגם אלף שנים לאחר מותו, האימרה המיוחסת לו: "הרהור בדברים שבהישג יד" הפך לכותרתה של אחת היצירות החשובות בניאו קונפוציאניזם. ועם זאת הייתה לו נטייה לקפדנות, ולעיתים התייחס ללימוד כמטרה בפני עצמה. קונפוציוס, למרות שהרעיף עליו שבחים על לימודיו בתחום התרבות, גם ביקר קלות את שָׁאנְג על הקפדנות שלו, והזכיר לו את החשיבות הגדולה שיש לבסוף לעשיה ראויה על פני למידה.
ספרי המאמרות והקלאסיקה של הטקסים מזכירים מספר אמרות של בּוּ שָׁאנְג, והידועה שבהן "החיים והמוות מידי הגורל, העושר והכבוד מידי שמיים".

כמורה, ובשלהי חייו

בּוּ שָׁאנְג, יֵן יֵן, דְזֶנְג שֶׁן, יוּאוּ זְ'ווֹ, גְ'ווָאנְסוּן שְׁה וטָאנְטָאי מִיאֶנְמִינְג הם תלמידי קונפוציוס אשר המשיכו ללמדו אחרי מותו של המורה. בּוּ שָׁאנְג הקים את תלמודו בשִׂיחֶה (מערבית לנהר הצהוב) במדינת וֵיי, שם לימד תלמידים רבים, כולל המרקיז וֶן מוֵיי (שלט בשנים 445-369 לפנה"ס), שליט המדינה. תלמידים אחרים שלו שהיו בעלי השפעה כללו את טְייֵן דְזְה-פָאנְג (田子方), גָ'אי חְוָאנְג (翟璜), דְווָאנְגָאן מוּ (段干木) ווֵיי צָ'אנְג (魏成), כולם שרים בכירים במדינת וֵיי.
על פי המסורת, גם גונְגְיָאנְג גָאו, מחבר ה"גונְגְיָאנְג גְ'ווָאן" וגם גוּלְיָאנְג צְ'ה, מחבר ה"גוּלְיָאנְג גְ'ווָאן", שתיים משלוש הפרשנויות המפורסמות של "האביבים והסתוים", למדו את "האביבים והסתוים" אצל בּוּ שָׁאנְג.
בּוּ שָׁאנְג זכה לחיים ארוכים. כאשר בנו מת לפניו, הוא בכה ללא הרף, ונעשה עיוור.

פולחן

במקדשי קונפוציוס, לוח רוחו של בּוּ שָׁאנְג נמצא חמישי מבין תריסר החכמים, במזרח.

תוארי כבוד

במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "מרקיז וֵיי" (魏侯). במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס חֶדונְג (東平公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס וֵיי (魏公).
צאצאים של בּוּ שָׁאנְג החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).