קולנוע אוריון

היסטוריה

בית הקולנוע, שפתח לקהל ביולי 1938, נבנה על ידי שותפות בין דאוד דג'אני, משפחת דבאח ומשה יוסף מזרחי והיה בבעלות משפחת מזרחי ששלטה גם בקולנוע אדיסון. בתקופת המנדט הבריטי קולנוע אוריון היה מבנה רחב ממדים, בעל אולם אחד ענק, שתפס את המבנה כולו. המבנה נמשך מרחוב שמאי ועד לרחוב הלל המקביל לו. חלק מהנציבים העליונים נהגו לצפות שם בסרטים ומשפחת מזרחי הייתה שומרת להם את היציע כולו. פנים בית הקולנוע תוכנן בהשראת אולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, הוא כלל בשיאו 1,400 מושבים.
בעקבות הפיגוע בקולנוע רקס שהיה בבעלות ערבית התקבלה התרעה על תוכנית לפיגוע נקמה בקולנוע אוריון. הניסיונות להגן על קולנוע אוריון מפני הפיגוע כשלו. אולם כאשר התרחש בו הפיגוע, לא נכח במקום איש והנזק למבנה היה מינימלי.
בית הקולנוע המשיך לפעול במתכונת בה הוא פעל בתקופת המנדט עד לשנות השבעים. עם מות אבי המשפחה, מ. י. מזרחי, חולק רכושו, כולל מתחם הקולנוע, בין בניו. חלקו של קולנוע אוריון הקרוב לרחוב הלל הופרד ממנו והפך לקולנוע עצמאי בשם "אורנע". אורנע עבר לבעלותו של משה (מוזי) מזרחי ונוהל עד סוף שנות השמונים בידי עזרא מזרחי. לעומת זאת, חלק הארי של קולנוע אוריון עבר לבעלות שלום יעקב (סלי) מזרחי.
במהלך שנות השמונים, עם הגעתם של מכשירי הווידאו לארץ, עם הקמתן של תחנות טלוויזיה פירטיות בכבלים ועם פתיחת שידורי הניסיון של הערוץ השני, הלכה וירדה רווחיות בתי הקולנוע בישראל. כבר במהלך שנות השמונים נמכרו חלק מבתי הקולנוע למפיצי הסרטים ולא פרנסו יותר את הגורמים המתווכים בין המפיצים לקהל. בתי הקולנוע גם החלו להתחלק לאולמות קטנים ולצאת ממרכזי הערים. 
על רקע זה, קולנוע אוריון פוצל באמצע שנות השמונים לחמישה אולמות קולנוע ולמסעדה בשם "גן אוריון." האיכות הטכנית של הקולנוע ירדה והוא זכה לביקורות קשות במקומונים. הבידוד האקוסטי של בית הקולנוע לקה בחסר, חלק מצוות ההקרנה היה בלתי מיומן וכלל תלמידי בית ספר תיכון, המקרנות סבלו מעייפות החומר ומתיקונים זולים ומכיוון שצוות המקרינים והמכונות שחקו את עותקי הסרטים, המפיצים החלו לשלוח לאוריון את העותקים הבלויים ביותר של סרטיהם. מעבר לזאת, בשנים מהאולמות שבמתחם אוריון, אולמות "אור 4" ו-"אור 5", מבנה האולם פגם באיכות התמונה (הקרנה בתיווך מראה אלכסונית שאפשרה מיקוד חד רק במרכז המסך) וממדיו הקטנים של אולם "אור 5" הדביקו לו את הכינוי "קופסת נעליים."
בשנת 1987 הוביל ארנן יקותיאלי מאבק למען פתיחת בתי קולנוע בשבת בירושלים. יקותיאלי ארגן הפגנות גדולות למען פתיחת בתי הקולנוע ודיבר אל לבם של בעלי בתי הקולנוע שינצלו את המומנט הפרסומי של ההפגנות כדי לפתוח את בתי הקולנוע בשבת. בתי הקולנוע אוריון, אורנע ובית אגרון אכן נפתחו בשבתות, אך כדי לא להפר את צו העירייה, הפתיחה הוגדרה כפעילות של מועדון חברים. הראשון ביניהם להיפתח בשבת היה בית אגרון. כדי לשמור על מתכונת "מועדון חברים" ניתנה במקום הרצאה של עשר דקות מתחום הקולנוע לפני הקרנתו של כל סרט בשבת. בית אגרון התמיד בנוהל זה במשך כמה חודשים עד שלבסוף נזנחה ההרצאה. השני מבין בתי הקולנוע שנפתח בשבתות היה אורנע. גם באורנע היו הרצאות לפני הסרט ובפעם הראשונה שהוא נפתח קוני הכרטיסים מילאו גם טופס חברות. אולם, נהלים אלה נזנחו באורנע כעבור שבועות בודדים. באוריון ניתנה רק בשבוע ההקרנות הראשון הרצאה לפני הסרט. ההרצאה עסקה בכפייה דתית וניתנה על ידי ארנן יקותיאלי.
בסוף שנות השמונים חולק גם קולנוע אורנע לשניים וחציו הפך למזנון ומאפייה בשם "קורסונט". צופי אורנע נאלצו לשבת באולם צר וארוך ולראות את המסך מרחוק כאשר במהלך כל הסרט בא לאפם ריח מאפה עז. בהמשך חולק גם חציו של אורנע שעדיין נותר אולם קולנוע לשני אולמות וגם חלק מהאולמות של אוריון חולקו לאולמות קטנים יותר. באמצע שנות התשעים, אזור מרכז העיר ירושלים שבו נמצא קומפלקס הקולנועים אוריון-אורנע איבד מיוקרתו לטובת קניון ירושלים, מתחם הקולנעים נסגר וחלקו הפך לסניף של מקדונלד'ס.
בשנת 2003 החל מיזם לפתיחה מחודשת של בית הקולנוע, אך הדבר לא יצא אל הפועל.

בתרבות

קולנוע אוריון מוזכר בשיר "ירושלים שלי" מאת דן אלמגור.