google/wiki40b huggingface dataset:
דוארטה, מלך פורטוגל

חייו

דוארטה נולד בליסבון ב-31 באוקטובר 1391, לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ובלאנש מלנקסטר. לאחר כיבוש העיר סאוטה בשנת 1415, קיבל דוארטה מאביו את התואר "לורד סאוטה".
בשנת 1433 מת אביו ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, ודוארטה עלה במקומו לשלטון. דוארטה דאג ליצור קונצנזוס בממלכה, ולפיכך כינס את הקורטס 5 פעמים במהלך שלטונו.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגזים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה. במקום להיות מקור הכנסה, הפכה סאוטה לנטל כלכלי עבור הפורטוגלים, ומרכז המסחר עבר לעיר טנג'יר (Tangier) שנמצאת בשטח מרוקו של היום. בעצת אחיו אנריקה הספן ופרננדו החליט דוארטה לכבוש אף אותה, על אף התנגדות האפיפיור ואחיו פדרו, דוכס קוימברה וז'ואאו, מושל פורטוגל, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגלי לעבר העיר. פעולה זו לא תוכננה היטב, וניסיונות ההתקפה כשלו עד כי לפורטוגלים לא נותרה ברירה אלא להיכנע. במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגזים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירב לכך דוארטה בעצת אחיו אנריקה, ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מכן מת דוארטה ב-9 בספטמבר 1438, ובנו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
יחסי אסוואטיני–ישראל

היסטוריה

שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1968, היחסים בין שתי המדינות נותקו בשנת 1973 וחודשו בשנת 1993 (ככל הנראה בעקבות החרם על ישראל של מדינות אפריקה רבות לאחר מלחמת יום הכיפורים).
עד לשנת 1996 החזיקה ישראל בשגרירות במבבנה, אשר נסגרה עקב סיבות תקציביות. כיום, ישראל מיוצגת באסוואטיני באמצעות שגרירותה בפרטוריה, שבדרום אפריקה.
בית הכנסת הגדול באדירנה

המבנה

בניית המבנה החלה ב-1907 בסגנון אדריכלי נאו-מורי. למבנה שלוש חזיתות ושני צריחים. באולם התפילה מקום ל-900 גברים ובעזרת הנשים מקום ל-300 נשים. בית הכנסת נבנה בהתאם לתוכניותיו של האדריכל הצרפתי פראנס דפרה, והוא ככל הנראה תכנן אותו בדומה לבית הכנסת טמפלגאסה בווינה. בית הכנסת נחנך בערב פסח, 5 באפריל 1909, פעל עד 1969 וננטש לחלוטין ב-1983. ב-1995 הולאם המבנה והועבר לבעלות הממשלה. ב-1997 קרסה תקרת בית הכנסת.
ב-2010 החליטה ממשלת טורקיה לשפץ את המבנה, להופכו למוזיאון ולשמר בתוכו אולם תפילה. במהלך השיפוצים, בשל המתיחות ביחסי טורקיה-ישראל הכריז מושל אדירנה כי המבנה ישמש רק כמוזיאון והוא אוסר על הקמת אולם תפילה וקיום תפילות בו. ההכרזה עוררה סערה ובעקבותיה הכריז נציג ממשלת טורקיה כי ייעודו המקורי של המבנה יישמר והוא ישמש גם כבית כנסת. ב-26 במרץ 2015 נפתח בית הכנסת בטקס חגיגי שכלל תפילת שחרית בראשות הרב הראשי של טורקיה יצחק חליבה. בטקס הפתיחה נכח סגן ראש ממשלת טורקיה בולנט ארינץ' וראשי יהדות טורקיה.
פאסיינס דבאני

תחילת דרכה

היא נולדה בשם מארי ז'וזפין קאמה בברזוויל, קונגו, לז'וזף קאמה וז'נבייב אוקוטה, שמקורם מעם הבאטקה במחוז הוט-אוגואה, במה שעכשיו חלק מדרום-מזרח גבון. דבאני גדלה בבית מוזיקלי, והחלה לשיר בגיל מוקדם, כשאביה מלווה אותה באקורדיון, ואחיה בגיטרה. אחרי זה הצטרפה למקהלת הכנסייה בברזוויל ומשם התקדמה להופעות של מוזיקה מסורתית. גם אמה הייתה זמרת של מוזיקה מסורתית.

הגברת הראשונה

בשנת 1958, היא פגשה את אלבר-ברנאר בונגו, סטודנט גבונזי צעיר. השניים נישאו ב-31 באוקטובר 1959, כשהיא בת 15 בלבד. היו להם שני ילדים: בן אלן ברנאר בונגו (9 בפברואר 1959) ובת, אלברטין אמיסה בונגו (1964–1993).
מארי ז'וזפין קאמה, שמאוחר יותר נודעה בשם ז'וזפין בונגו, הייתה פעילה פוליטית יחד עם בעלה, שזכה לקידום מהיר בתפקידים ממשלתיים אחרי קבלת עצמאותה של גבון מצרפת. בשנת 1964, הוא נחטף על ידי מורדים בעת ניסיון להפיכה צבאית, יחד עם נשיא המדינה מ'בה, שמינה אותו לאחר שחרורם לסגן נשיא. כשמ'בה מת באופן פתאומי בשנת 1967, הפך בונגו לנשיא, תפקיד בו אחז למשך 40 שנה.
כך נהייתה קאמה, כעת ז'וזפין בונגו, לגברת הראשונה של גבון. יחד עם בעלה הקימה את המפלגה הדמוקרטית הגבונזית, אשר הפכה תחת שלטונו למפלגה החוקית היחידה במדינה. דבאני החלה להיות מעורבת בפרויקטים חברתיים, בעיקר מוזיקליים וכוריאוגרפיים, אשר שימשו לתמיכה בפעילות המפלגה.

קריירה מוזיקלית

דבאני שימשה בתור הגברת הראשונה של המדינה למשך 18 שנים, שבמהלכם נאלצה להתעלם מבגידותיו הרבות של בעלה. אך כשלא יכלה יותר, היא עזבה אותו, והשניים התגרשו ב-1986. דבאני אז פתחה בקריירה כאמנית מקצועית, גם עם שם חדש - פאסיינס דבאני. היא נסעה ללוס אנג'לס, והוציא את האלבום הראשון שלה שנקרא Levekisha, ואלבומים נוספים לא איחרו לצאת, ביניהם Cheri Ton Disque Est Rayé, Associé, ו-Patience Dabany ב-1994. ב-1997 חזרה דבאני למולדתה, והשתקעה בליברוויל והמשיכה להופיע ולהקליט אלבומים. ב-2004 הוציא אלבום מוזיקת עולם Obomiyia, ויצאה לסיבוב הופעות באירופה יחד עם ג ' יימס בראון. היא הקליטה אלבום עם קונבלי ב-2005; השיר La Connaissance מאלבום הזה שימש כאחד ההמנונים של בעלה לשעבר במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2005.
דבאני יצרה שיתופי פעולה עם אמנים רבים, ביניהם אל דה-בארג', טאבו ליי רושרו, טשאלה מואנה, וקווינסי ג'ונס.
דבאני ממשיכה להקליט, לצלם ולהופיע, ברחבי העולם. היא מכונית "אמא" על ידי הגבונזים, כי היא אמו של נשיאם, עלי בונגו, והיא נחשבת לאחת משגרירות המוזיקה הבולטות של אפריקה.
בנוסף לעבודתה כמוזיקאית, דבאני גם כתבה מספר תסריטים לסרטים, והלחינה מוזיקה עבורם.
גיסטרו

גאוגרפיה

העיר גיסטרו ממוקמת במרחק של 45 ק"מ מדרום לרוסטוק על גדות הנהר נבל (Nebel), יובל של נהר הווארנו (Warnow). תעלת ביצו-גיסטרו (Bützow-Güstrow-Kanal) היא נתיב מים המקושר לנהר הווארנו והיא משמשת לשייט תיירותי. העיר מוקפת בחמישה אגמים ובכמה יערות.

היסטוריה

מקור השם גיסטרו הוא מהשם "Guščerov" בשפתם של השבטים הפולאבים ומשמעותו הוא "מקומן של הלטאות".
ב-1219 נבנתה מצודה על ידי הוונדים במקום בו ניצב כיום הארמון מתקופת הרנסאנס. גיסטרו נוסדה כנראה על ידי היינריך בורווין השני, נכדו של היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה בין השנים 1219-1226. העיר מוזכרת לראשונה ב-1228 במגילת הזכויות של העיר שוורין, שאושרה על ידי בניו של היינריך בורווין השני, שמימנו את בניית הקתדרלה ב-1226. גיסטרו הייתה מקום מושבם של האדונים של הפייף של ורלה (Werle) בין השנים 1229-1436. ב-1441 נוסדה אגודת הצייד החוקית הראשונה של גיסטרו.
בעקבות משפט הנוגע לחילול לחם הקודש שהתקיים ב-1330, הועלו למוקד 23 יהודים ובית הכנסת המקומי נהרס. באתר בו עמד בית הכנסת נבנתה "הקפלה של הדם הקדוש" (Kapelle des heiligen Bluts). ב-1503, ב-1508 וב-1512 אירעו שריפות רחבות היקף בעיר וב-1556 עלה באש הארמון.
לאחר חלוקתה של מקלנבורג ב-1621 הפכה גיסטרו להיות בירתה של הדוכסות הקטנה של מקלנבורג-גיסטרו והמצביא הגדול של מלחמת שלושים השנה, אלברכט פון ולנשטיין היה הדוכס של מקלנבורג-גיסטרו.
ב-1695 מת גוסטב אדולף, הדוכס האחרון, והדוכסות חדלה מלהתקיים. לאחר מכן נעשתה גיסטרו לחלק מהדוכסות של מקלנבורג-שוורין.
ג'וני שב משדה הקרב

עלילה

הספר מחולק לשני חלקים: "המת" ו-"החי".

המת

ג'וני בונהם מתעורר בבית חולים לאחר שנפגע מפגז בזמן קרב במלחמת העולם הראשונה. הוא מבין אט-אט את מלוא חומרת מצבו, (הוא איבד את ידיו, את רגליו, את חוש הריח שלו, את חוש הראייה שלו, את חוש השמיעה שלו, ואת יכולת הדיבור) ומנסה לשווא ליצור קשר עם העולם החיצון. 
חלק זה מציג לחלופין את חייו של ג'וני לפני המלחמה, ואת מצבו הנוכחי בבית החולים. תיאוריו של העבר מלאים געגועים, אך יחד עם זאת רוויים סרקזם. בנוסף לתיאורים אלו, יש בחלק זה ביקורת נוקבת על מלחמת העולם הראשונה, ועל מלחמות באופן כללי.
בסיום חלק זה, ג'וני מסביר לעצמו שאין שוב הבדל בינו לבין אדם מת, כי שום מחשבה שעוברת בראשו לא תשותף עם אחרים, וכולן ימותו יחד איתו.

החי

החלק השני של הספר מתאר את החלטתו של ג'וני "לחזור לחיים". כצעד ראשון, מחליט ג'וני להצליח לעקוב אחרי הזמן, להבדיל בין יום ולילה וכך הלאה. הוא סופר את החלפות הסדינים במיטתו, ומנסה לספור בליבו את הזמן שחולף. לבסוף מצליח ג'וני למנות את הזמן, ולחזות בדיוק את הזריחה. 
לאחר מכן ג'וני מחליט ליצור קשר עם העולם החיצון. הוא עושה זאת על ידי הטחת גופו במיטה, ושליחת מסרים באמצעות קוד מורס.

ביקורות והמחלוקת סביב הספר

הספר זכה לפרסום בינלאומי, ולביקורות חיוביות. בשנת 1940 הוא זכה בפרס ה-"american booksellers award".
עם יציאתו הוא עורר הדים רבים בארצות הברית, והיווה חלק מהביקורת על מלחמת העולם הראשונה. בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובתחילת המלחמה הספר הפך מעין "מניפסט" של המתנגדים להצטרפות ארצות הברית למלחמה והתומכים במדיניות הפיוס. לאחר תחילת מבצע ברברוסה החליט טרמבו להפסיק את הפצת הספר עד לסיום המלחמה, כדי שלא לעודד סרבנות.
בשנת 2002 החליט קצין חינוך ראשי של צה"ל דאז, תא"ל אלעזר שטרן, שלא להמשיך לכלול הצגה זו בסל "תרבות יום א'" של צוערי צה"ל, בשל "תגובות קשות" מצד צוערים בקורס.
חיבוק כלולות

חיבוק כלולות (באנגלית: Amplexus) הוא תהליך בו זכר חסר זנב אוחז בנקבה בעזרת רגליו הקדמיות בזמן שהיא מטילה את ביציה. בו בזמן הזכר מפרה אותן בעזרת נוזל המכיל זרע. מכאן כי ההפריה המתרחשת בתהליך חיבוק כלולות היא הפריה חיצונית, ולא הפריה פנימית. חיבוק הכלולות מתרחש בעיקר בסביבה מימית, אולם קיימים חסרי זנב שחיים בסביבה יבשתית ומקיימים את התהליך על היבשה. דוגמה לכך היא הפרטים במשפחת העגולשוניים. קיימים הבדלים בין חסרי הזנב במקום האחיזה של הזכר בנקבה. כך, אצל חסרי זנב מפותחים יחסית, כמו הצפרדעים, האילניתיים והקרפדיים, אחיזת חיבוק הכלולות מתרחשת באזור בית השחי. לעומת זאת, אצל חסרי זנב מפותחים פחות (אצל בני תת-סדרת הארכאובטרכיה), הזכר אוחז בנקבה בבטן ליד הרגליים האחוריות.
הרוב הגדול של חסרי הזנב משתמש באסטרטגיית התרבות זו, בהפריה חיצונית - רק כ-12 מינים מכלל הסדרה משתמשים באסטרטגיה של הפריה פנימית, ואינם מבצעים את חיבוק הכלולות. חיבוק הכלולות הוא אחד מההבדלים המרכזיים בין חסרי הזנב ליתר הסדרות במחלקת הדו-חיים.
פאול בדורה-סקודה

חייו

בדורה-סקודה נולד בווינה ולמד נגינה בפסנתר וניצוח בקונסרבטוריון הווינאי מ-1945 עד 1948 ואחר בכיתות אמן של אדווין פישר, שהשפיע עליו מאוד. בשנת 1948 ניגן לראשונה בקונצרט ומכאן ואילך המשיך ויצא לסיורי הופעות ברחבי העולם. בשנים 71–1966 שהה בארצות הברית כאמן הבית באוניברסיטת ויסקונסין. תוכניות הרסיטלים שלו התמקדו במלחינים אוסטרים מן המאה ה-18, אך הוא ניגן גם מוזיקה עכשווית; פרנק מרטין הקדיש לו את הקונצ'רטו השני שלו.
בדורה-סקודה אסף כלי מקלדת היסטוריים ובאמצעות מחקריו הוא השתדל להגיע בביצועיו לדיוק רב ככל האפשר בהוראות הביצוע ובגוני הצליל המקוריים. הוא הרבה להקליט, בפסנתרים תקופתיים ומודרניים; בין היתר הקליט את מכלול הסונאטות של בטהובן ושוברט. בנוסף לנגינה, בדורה-סקודה עסק גם בהלחנה. הוא חיבר מספר רב של קדנצות לקונצ'רטי מן התקופה הקלאסית.
נפטר ב-25 בספטמבר 2019.

מבחר מכתביו

with E. Badura-Skoda: Mozart-Interpretation (Vienna and Stuttgart, 1957; Eng. trans., 1962/R as Interpreting Mozart on the Keyboard)
‘Chopin’s Influence’, Frederic Chopin: Profiles of the Man and the Musician, ed. A. Walker (London, 1966, 2/1973 as The Chopin Companion), 258–76
with J. Demus: Die Klaviersonaten von Ludwig van Beethoven (Wiesbaden, 1970, 2/1974)
‘Eine ungedruckte Brahms-Kadenz zu Mozarts D-Moll-Konzert KV 466’, ÖMz, xxxv (1980), 153–6
‘Von der Vieldeutigkeit der musikalischen Notation’, Logos musicae: Festschrift für Albert Palm, ed. R. Görner (Wiesbaden, 1982), 3–7
‘A propos de l’interprétation des oeuvres de Frédéric Chopin’, Sur les traces Frédéric Chopin, ed. D. Pistone (Paris, 1984), 113–30
Bach-Interpretation: die Klavierwerke Johann Sebastian Bachs (Laaber, 1990; Eng. trans., 1993, as Interpreting Bach at the Keyboard)
‘Mozart’s Trills’, Perspectives on Mozart Performance, ed. R.L. Todd and P.F. Williams (Cambridge, 1991), 1–26
Rudolf Klein/Martin Elste
אלכס קלייר

תולדות חיים וקריירה

נולד בלונדון. מגיל צעיר האזין לג'אז, בלוז ומוזיקת נשמה, סגנונות שהיו אהובים על אביו. בנעוריו הופיע עם חומר מקורי שכתב, תוך שהוא מלווה עצמו בגיטרה בבמות פתוחות בלונדון. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 היה קלייר בן זוגה של איימי ויינהאוס. לאחר שנפרד ממנה החל בחזרה בתשובה ואימץ אורח חיים חרדי-מודרני.
אלבום הבכורה שלו, The Lateness of the Hour יצא ב-2011 בחברת איילנד רקורדס ובהפקת חברי מייג'ור לייזר. כל הקטעים בתקליט, למעט גירסת כיסוי של קלייר לשיר When Doves Cry של פרינס, היו מקוריים. האלבום לא זכה להצלחה והסינגלים מתוכו, Up All Night ,Too Close ו-Treading Water זכו להשמעות בודדות ברדיו (בעיקר בגרמניה ובהולנד) ולכמיליון צפיות ביו-טיוב, שלא סימנו הצלחה. כיוון שאינו מופיע בשבתות וחגי ישראל, בוטלו מספר סיבובי הופעות מתוכננים של קלייר, בהם סיבוב הופעות שתוכנן עם אדל. חברת איילנד החליטה לוותר עליו וקלייר שקל ברצינות לוותר על קריירה מוזיקלית ולעבור לישראל. במרץ 2012, עת שהה בישיבת חב"ד בשכונת שערי חסד בירושלים, קיבל הודעה מחברת מיקרוסופט לפיה בדעת החברה לשלב את השיר Too Close בפרסומת לאקספלורר 9. לאחר שידור הפרסומת הגיע השיר, שהפך ללהיט, למקומות ראשונים במצעדים בגרמניה, ארצות הברית (Alternative Songs), בריטניה (Hot Rock Songs) ולמקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי. כן הגיע השיר למקום ה-18 במצעד השנתי בבריטניה וה-11 במצעד השנתי בגרמניה. גם מספר הצפיות ביוטיוב עלה ל-50 מיליון ומתקליטו נמכרו 600 אלף עותקים. האלבום זכה להצלחה מאוחרת, הוא הגיע למקום ה-17 במצעד האלבומים הבריטי, למקום השמיני במצעד הגרמני ולמקום ה-48 במצעד בילבורד 200 האמריקאי. קלייר הפך לידוען מבוקש הן בשל ההצלחה "בן לילה", הן בשל עברו כחברה לשעבר של איימי ויינהאוס והן בשל אורח חייו החרדי, דבר שהקנה לו את הכינוי "מתיסיהו הבריטי". באוקטובר 2014 זכה קלייר לפרס ASCAP על חיבור השיר.
ב-2012 השתתף בהפקה מחודשת של מלחמת העולמות.
באוגוסט 2014 ראה אור תקליטו Three Hearts, גם הוא באיילנד רקורדס. הסינגלים מתוכו היו War Rages On ושיר הנושא, Three Hearts.
בנובמבר 2016 ראה אור תקליטו השלישי, Tail of Lions ("זנב לאריות").
ביולי 2018 ראה אור תקליט בשם Three Days at Greenmount המכיל גרסאות אקוסטיות ("Unplugged") של שירים קודמים שלו ושירים חדשים. התקליט הוקלט במשך שלושה ימים בעיר לידס.

חיים אישיים

בשנת 2012 התחתן קלייר, ולו ולאשתו שלושה ילדים. מתגורר בשכונת נחלאות בירושלים.
דמביה

היסטוריה

במסורת האתיופית נחשב האזור לחלק משטחי גדעון וביתא ישראל ישבו בו מימי קדם. האתיופים החלו לפלוש ולכבוש את האזור החל מן המאה ה-14 והחלו ליישב בו מתיישבים וכן לעודד פעולות מיסיון. בתקופת הקיסר סרצה דנגל המחוז היה לאזור לחימה בין האתיופים לממלכת הגדעונים. בתחילת המאה ה-17 הוקמה במחוז העיר גונדר שהייתה לבירה הקיסרית ודמביה כולה הפכה למרכז האימפריה. מאמצע המאה ה-19 ואילך ירדה קרנה של דמביה עם העברת המרכז השלטוני ממנה.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 הייתה דמביה לנפה בתוך מחוז בגמדר וכיום היא נפה בתוך מחוז צפון גונדר שבאמהרה.

סטטיסטיקה

על פי נתוני הסוכנות המרכזית לסטטיסטיקה האתיופית לשנת 2007 האוכלוסייה מנתה 271,053 נפשות שרק 8.62% מהם חיים בערים. שטחה של הנפה היא 1,261.96 קמ"ר וצפיפות האוכלוסייה עומדת על 214.79 נפש לקמ"ר.
בנתונים הסטטיסטים משנת 1994 האוכלוסייה מנתה 218,014 נפש כאשר הרוב המכריע (89.12%) הוא אמהרי ולצידו מיעוט כמנתי (2.15%).
זמן מעוף

המונח זמן מעוף, או TOF (ראשי תיבות של: Time Of Flight) מתאר מגוון רחב של שיטות למדוד את הזמן שנדרש לאובייקט, חלקיקי או אקוסטי, אלקטרומגנטי או גל אחר כדי לעבור מרחק בתווך מסוים. מדידה זו יכולה להיות בשימוש כזמן סטנדרטי (כגון ביצוע "מזרקת אטומים"), כדרך למדוד מהירות או אורך נתיב דרך תווך נתון, או כדרך ללמוד על החלקיקים עצמם או הצווך עצמו (כגון קומפוזיציה או קצב הזרימה). נסיעה חפץ עשוי להיות מזוהה באופן ישיר (למשל, יון בגלאי ספקטרומטריית מסה) או בעקיפין (למשל, אור מפוזר מתוך אובייקט בוולוסימטריית דופלר לייזר).
מועצת הרבנים המתקדמים בישראל

מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם) מאגדת את הרבות והרבנים הרפורמים בישראל. במר"ם חברים כיום כ-100 רבות ורבנים רפורמים, מרביתם בישראל ומיעוטם בתפוצות, כולל בפולין, בהולנד, בדרום אפריקה ובארצות הברית. הארגון הוקם בשנת 1964 וסימן את תחילת דרכה של התנועה הרפורמית בישראל ואת התארגנות רבניה וקהילותיה תחת גג ארצי משותף. מייסדי מר"ם היו משה זמר, ראובן (בוב) סמואלס ויעקב כהן, תלמידו של מרדכי קפלן שלא המשיך בפעילות בגוף זה. סמוך לאחר מכן הצטרף למייסדים חיים (הנק) סקריבל. מר"ם הוא ארגון אח של התנועה הרפורמית בישראל ושל ועידת הרבנים הרפורמים המרכזית בצפון אמריקה (Central Conference of American Rabbis - CCAR). המועצה מקיימת בית דין העוסק, ללא סמכות אזרחית, בנושאי המעמד האישי (כגון גירושין וגיור). כמו כן מופקדת מר"ם על פיתוח השיח התאולוגי, הרעיוני והמצוותי ביהדות הרפורמית בישראל, שותפה בייזום ובפרסום של ספרים ומאמרים בתחומים רלוונטיים, ושותפה בספריית היהדות המתקדמת. הרבות והרבנים החברים במר"ם משיאים מדי שנה מאות זוגות, המבקשים לבוא בברית הנישואין בטקס דתי ובשוויון מגדרי.
בשונה מהמסורת הרפורמית בעולם, מר"ם רואה את עצמה מופקדת על קביעת מדיניות מחייבת בנושאי ליבה מרכזיים, כגון הקפדה על השאת זוגות של שני יהודים בלבד והימנעות מעריכת חופות במועדים שאינם ראויים (בנוסף למועדים כתשעה באב, שבתות וכיוצא בזה, מדובר במועדים כגון יום השואה, יום הזיכרון לרצח רבין). למר"ם מחויבות עמוקה לתלמוד תורה, תוך נכונות לחדשנות, פשרנות ולביקורת. כמו כן, היא מחויבת לצדק ולסולידריות חברתית, ולהעמקת צביונה הדמוקרטי של החברה היהודית בישראל, ולאחריות כלפי העם היהודי בישראל ובתפוצות. עמדותיה הרעיוניות של מר"ם כוללות אי-הכרה בתוקפן של הלכות ממזרות בימינו, השאת זוגות בני אותו מין, אחריות קהילתית ואוטונומיה של הפרט.
את המועצה מנהלת מזכירות נבחרת בראשות יושב ראש המועצה. יו"ר מר"ם הוא אופק מאיר, מנכ"ל מרכז חינוך ליאו באק, ובעבר ראש בית המדרש הישראלי לרבנות רפורמית בהיברו יוניון קולג' בירושלים. לפיו כיהן בתפקיד יהוידע עמיר. על ענייניה השוטפים של המועצה מופקדת רכזת. הרכזת הנוכחית היא הרבה חן בן אור צפוני, רבת קהילת "רענן". אב בית הדין הנוכחי הוא יהורם מזור ומזכיר בית הדין הוא גרגורי קוטלר, ראשון המוסמכים לרבנות רפורמית בישראל מקרב עולי  חבר המדינות העצמאיות.
מר"ם מופקדת על עריכתם, פיתוחם ועיצובם של סידורי התפילה והמחזורים הנוהגים ביהדות הרפורמית בישראל. 
מר"ם קולטת אל שורותיה את מוסמכי בתי המדרש לרבנים המוכרים על ידי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ובראשם ההיברו יוניון קולג' – מכון למדעי היהדות הרפורמית.
מר"ם והתנועה הרפורמית מקיימות מערך נישואים וגירושין שלא דרך הרישום האזרחי במדינת ישראל (מעמד של ידועים בציבור). במסגרת זו הן מקיימות מאגר מרכזי של זוגות הנישאים על ידי אנשי המועצה, ומנפיקות תעודות זוגיות.
אלכסנדר מנשיקוב

ילדות ותחילת הקריירה

אלכסנדר היה בנו של אציל ליטאי שירד מנכסיו ושירת בבית לגידול סוסים של הצאר. בשנת 1686 התפרנס ממכירת עוגות ברוכלות. פרנץ לפורט הכיר במקרה את הילד החד לשון ולקח אותו להיות משרת בביתו. בגיל 14 עבר להיות השרת האישי של פיוטר הגדול. תוך זמן קצר היחסים בין הצאר לבין אלכסנדר התחממו מאוד. הוא השתתף במערכות אזוב ובנסיעת פיוטר לאירופה. לאחר פטירת פרנץ לפורט התקרב עוד יותר לפיוטר הגדול ונעשה בן סודו. הוא היה בעל זיכרון ויכולות ביצוע יוצאים מן הכלל. הוא היה מסוגל לבצע את כל הבקשות של הצאר, לשמור את סודותיו ולהרגיע אותו במצבי משבר.

השרות בצבא

עם תחילת מלחמת הצפון הגדולה השתתף במערכה בתפקידי פיקוד שונות. בשנת 1702 השתתף במצור על מבצר ורק לאחר התערבות יחידה שבפיקודו המבצר נכבש. באביב 1703 הצליח להשתלט על 2 ספינות שוודיות. על הישג זה קיבל עיטור אנדריי הקדוש שהוא האות הגבוה ביותר באימפריה הרוסית.
בשנת 1703 התמנה מנשיקוב למושל סנקט פטרבורג הראשון והיה בתפקיד זה עד לשנת 1727. הוא ניהל את בניית העיר ומפעלי נשק וספינות בסביבתו.
יחידות בפיקודו השתתפו בכיבוש נרבה, דרפט ומבצרים נוספים. השתתף בפעולות צבאיות בפולין וליטא. על כך קיבל עיטור הנשר הלבן הפולני.
בשנת 1706 הכוח בפיקודו ניצח את השוודים בקרב חשוב ליד קאליש. בשנת 1708 ניצח בקרב לסנאיה. בהיוודע על כך שהטמן איוואן מזפה ערק לצד השוודי, כבש את מקום מושבו של הטמן אוקראינה עיר בטורין והרס אותה.
במהלך קרב פולטבה ליחידה בפיקודו היה תפקיד חשוב בכל שלבי הקרב החל מהשלבים המקדימים. לאחר הקרב, הצליח לשבות אלפי שוודים ליד המעבר של הדנייפר. לאחר הקרב קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל. בטקס שנערך בחזרת פיוטר הגדול למוסקבה היה לידו לאות חשיבותו.
לאחר קרב פולטבה השתתף בקרבות שונות, כולל פעילויות לחיזוק הצי הצעיר.

מעשי שחיתות שלטונית

למרות ההטבות ומתנות כספיות שקיבל מפיוטר הגדול היה ידוע כפקיד מושחת. רק לאור קרבתו לצאר הצליח לסיים את הפרשיות הרבות על ידי תשלום קנסות. פיוטר הגדול היה מודע למצב היטב, אך העריך מאוד את פעילותו של מנשיקוב ליישום מדיניות הצאר.
רוב הנכסים שהיו בבעלותו התקבלו בדרך לא חוקית.

לאחר פטירת פיוטר הגדול

עם סיום תקופת שלטונו של פיוטר הגדול, בינואר 1725 הביא למצב שאשתו של הקיסר יקטרינה הראשונה ירשה אותו. בתקופת שלטונה הוא היה למעשה השליט הבלעדי של האימפריה תוך שליטה במועצה הסודית העליונה.
עם תחילת שלטונו של פיוטר השני התקדם לדרגת אדמירל וגנרליסימו. סוכם שביתו של מנשיקוב, מריה תתחתן עם הקיסר הצעיר.
בתקופת מחלתו, מתנגדיו הרבים הצליחו לשכנע את פיוטר השני להרחיק את מנשיקוב מתפקידי מפתח.

גלות

לאחר תקופת מאבקי כוח בחצר, ללא משפט ורק על סמך וועדת חקירה של המועצה הסודית העליונה ובהתאם לצו של הקיסר שהיה בן 13 בלבד, נשלח למעצר בית באחוזתו במחוז ליפצק. תוך זמן קצר נלקחו ממנו כל תפקידיו, תואריו ורכושו והוא נשלח לגלות לעיירה נידחת בסביבת טובולסק. אשתו נפטרה בדרך בקאזאן. הוא עצמו הגיע ליעד עם 8 משרתים ובנה לעצמו בית וכנסייה.
לפי העדויות באותה תקופה הוא היה אומר "נולדתי כאיש פשוט וכך אסיים". הוא עצמו ורוב בני משפחתו נפטרו במהלך מגפה.
בין צאצאיו ידוע אלכסנדר מנשיקוב הצעיר, שהיה מפקד עליון בצבא הרוסי במלחמת קרים.
מריה גורוחובסקי

ביוגרפיה

גורוחובסקי נולדה ביבפטוריה שבחצי האי קרים, שבאוקראינה.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1947 זכתה גורוחובסקי לראשונה, במדליית כסף בקרב רב. 
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1948 זכתה גורוחובסקי לראשונה במדליית זהב, בתרגיל על הקורה ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים המדורגים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הייתה גורוחובסקי המצטיינת בתחרות ההתעמלות לנשים, כשזכתה בשיא במספר המדליות שספורטאי זכה באולימפיאדה אחת, 7 מדליות מהן 2 זהב ו-5 כסף. מדליות זהב, בתחרות היוקרתית קרב רב אישי (76.780 נקודות) לפני בת ארצה נינה בוצ'רובה (76.780 נקודות) ומרגיט קורונדי מהונגריה (75.820 נקודות) ובתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות). מדליות כסף בכל 4 התרגילים האפשריים: קורה (19.130 נקודות) אחרי בוצ'רובה (19.220 נקודות) ולפני קורונדי (19.020 נקודות), מקבילים מדורגים (19.260 נקודות) אחרי קורונדי (19.400 נקודות) ולפני אגנס קלטי מהונגריה (19.160 נקודות), סוס קפיצות (19.190 נקודות) אחרי יקטרינה קלינצ'וק (19.200 נקודות) ולפני גלינה מינאייצ'בה (19.160 נקודות) חברותיה לנבחרת וקרקע (19.200 נקודות) אחרי קלטי (19.360 נקודות) ולפני קורונדי (19.000 נקודות). בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות).
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכתה גורוחובסקי בשתי מדליות. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (524.310 נקודות), לפני הונגריה (518.280 נקודות) וצ'כוסלובקיה (511.750 נקודות) ומדליית ארד בתרגיל הקרקע (19.120 נקודות), אחרי טמרה מנינה בת ארצה (19.390 נקודות) ואווה בוסקובה מצ'כוסלובקיה (19.160 נקודות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות (18.860 נקודות) ובמקום שביעי בתחרות הקרב רב  אישי (74.140 נקודות).
לאחר האליפות היא פרשה מתחרויות. היא המשיכה בתור שופטת בתחרויות התעמלות ומשנת 1964 כשופטת בינלאומית.
גורוחובסקי עלתה לישראל בשנת 1990 ורק אז נודע על היותה יהודייה. ביחד עם אגנס קלטי עסקה בחינוך גופני לילדים. היא נפטרה בתל אביב בשנת 2001.
ג'ון ברנט

ג'ון ברנט (באנגלית: John Burnet;‏ 9 בדצמבר 1863 - 26 במאי 1928) היה קלסיקאי סקוטי.

חייו ומחקריו

ברנט התחנך בבית הספר התיכון המלכותי באדינבורו (Royal High School), באוניברסיטת אדינבורו ובבייליול קולג' השייך לאוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים תואר שני ב-1887. בשנים 1915-1890 עבד כעמית מחקר בקולג' מרטון באוניברסיטת אוקספורד; הוא היה פרופסור ללטינית באדינבורו; בין השנים 1892 ל-1926 הועסק כפרופסור ליוונית באוניברסיטת סנט אנדרוז. בשנת 1916 נבחר כחבר האקדמיה הבריטית. ב-1909 הוצע לברנט לקבל את הקתדרה ליוונית באוניברסיטת אוקספורד, אולם הוא לא נענה להצעה.
ב-1894 הוא נשא לאישה את מארי פארמר, בתו של ג'ון פארמר, שכתב את ההקדמה לאסופת המסות של ברנט Essays and Addresses, שראתה אור אחרי מותו.
ברנט נודע בשל מחקריו על אפלטון, בייחוד התזה שלו שלפיה הצורה שבה אפלטון מתאר את דמותו של סוקרטס בדיאלוגים שלו היא מדויקת מבחינה היסטורית וכי את ההשקפות הפילוסופיות המיוחדות לאפלטון ניתן למצוא רק במה שקרויים כיום הדיאלוגים המאוחרים. ברנט גם החזיק בדעה שסוקרטס היה קרוב מאוד בהשקפתו למסורת הפילוסופית היוונית הקדומה, שכיום נודעת באופן כללי כפילוסופיה קדם-סוקרטית; ברנט האמין שסוקרטס היה בצעירותו תלמידו של ארכלאוס, שהשתייך לאסכולה של אנכסגורס (Burnet 1924, vi).
בימינו עדיין מרבים לקרוא את עבודתו הפילולוגית של ברנט על אפלטון ומהדורותיו נחשבו לאוטוריטטיביות במשך מאה שנים. מלומדים עדיין מוקירים ונעזרים בפרשנויותיו לדיאלוגים האפלטוניים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון, ופיידון. מיילס ברנייט (Myles Burnyeat), למשל, קורא לספרו של ברנט Plato: Euthyphro, Apology of Socrates, Crito "המהדורה הטובה ביותר שמצויה בידינו כיום".