google/wiki40b huggingface dataset:
הספרייה הלורנציאנית

הספרייה הלורנציאנית (באיטלקית: Biblioteca Medicea Laurenziana) היא ספרייה בפירנצה, חלק ממתחם בזיליקת סן לורנצו במרכז העיר. הספרייה אוצרת כ-11,000 כתבי יד וכ-4,500 ספרים בדפוס מוקדם (רבים מהם אינקונבולה) מן האוסף הפרטי של בית מדיצ'י. הספרייה נבנתה ביוזמת האפיפיור קלמנס השביעי ותוכננה על ידי מיכלאנג'לו ב-1523. כיום הספרייה פעילה, ממוחשבת ומציעה שירותי ספרנות מודרניים לסטודנטים, לחוקרים ולקהל הרחב. החלקים ההיסטוריים במבנה מהווים מוזיאון אדריכלי וחלק מהחדרים משמשים באופן שוטף להרצאות ולכנסים.

המבנה

המבנה תוכנן על ידי מיכלאנג'לו והקמתו החלה ב-1525, אך כאשר עזב מיכלאנג'לו את פירנצה ב-1534 בדרכו לרומא, הוקם רק אולם הקריאה. ההקמה נמשכה תוך הנחיה מרחוק של מיכלאנג'לו. הספרייה נחנכה בשנת 1571 על ידי קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, שפתח אותה למלומדים, כחלק ממאמצי משפחות מדיצ'י להצטייר לא רק כבנקאים וסוחרים אלא כפטרונים של האמנות, המדע והתרבות האינטלקטואלית. לדברי ג'ורג'ו וזארי הייתה הספרייה בעיני מיכלאנג'לו ההישג האדריכלי הגדול ביותר שלו. לפני מיכלאנג'לו ניצב אתגר להקים חלק מקירות המבנה על גבי הקירות הקיימים של הקלויסטר של בזיליקת סן לורנצו, דבר שחייב פתרונות הנדסיים והתחשבות פרופורציונלית.

אולם הכניסה

אולם הכניסה (ה-ricetto, באיטלקית), נבנה על ידי מיכלאנג'לו על גבי מגורי הנזירים. זהו חלל גדול (בגובה 19.50 מטרים, ברוחב 14.60 מטרים ובאורך 20.3 מטרים), מואר באמצעות חלונות גדולים ושממנו עולה גרם-מדרגות אל חלל הספרייה. מיכלאנג'לו תיכנן חלונות בתקרה, אך האפיפיור חשש שהדבר יגרום לדליפות גשם ולפיכך נקבעו החלונות בקיר.

גרם המדרגות

אחד המאפיינים המרשימים של המבנה הוא גרם המדרגות העולה מאולם הכניסה אל חדר הקריאה, שנקרא "מדרגות מיכלאנג'לו". בתכנון מ-1524 תכנן מיכלאנג'לו שני גרמי מדרגות לאורך הקירות, הנפגשים בכעין גשר לפני דלת אולם הקריאה. שנה מאוחר יותר הזיז את המדרגות למרכז החלל, כאשר שני גרמי מדרגות צרים יחסית במרווחים שווים חובקים גרם מדרגות מרכזי רחב, המכיל רחבות מדי מספר מדרגות.
רק ב-1550 נעשה ניסיון ראשון, כושל, לבנות את גרם המדרגות. המדרגות נבנו לבסוף על ידי אמנטי לאחר מספר שנים.

אולם הקריאה

אולם הקריאה הארוך (אורכו 46.20 מטרים, רוחבו 10.50 מטרים וגובהו 8.40) מורכב משתי שורות ספסלי קריאה ובניהן מעבר מרכזי רחב. החלק האחורי של כל ספסל משמש כמדף-קריאה עבור הספסל שמאחוריו. חלונות גדולים בצידי כל שורה שופכים אור טבעי על שורת המושבים. החלונות הגדולים נעשו גם על מנת לצמצם את משקלם של קירות חדר הקריאה, כיוון שאלו נבנו על בסיס קירות קיימים.
באופן מקורי האולם רוצף באריחי טרה קוטה בצבע לבן-אדום בגודל 2.6‏X‏2.6 מטרים. כיום רצפה זו מכוסה על ידי רצפת עץ.

טריבונה ד'אלצי

הטריבונה ד'אלצי היא מבנה עגול (רוטונדה), מחופה בכיפה שנוסף למבנה העיקרי בראשית מאה ה-19 לצורך איכסון אוספו של הביבליופיל והאספן אנג'לו מריה ד'אלצי (Angelo Maria D'Elci ;‏ 1754–1824), שהוריש את אוספו לספרייה ב-1818. באוסף זה ספרים מן המאה ה-15 ועד המאה ה-18, כולל כתבי יד מקוריים ואינקונבולה.
המבנה העגול מנצל חללים במבנה המקורי, תוך חסימת חלק מהחלונות המקוריים ובנוי בסגנון נאו-קלאסי. עם זאת הוא משמר אלמנטים ממבנה הספרייה כגון עמודים קורינתיים, רצפת טרה קוטה ושימוש בגווני לבן-שחור ולבן-אדום. עד 1970 שימש אולם זה כאולם הקריאה הראשי של הספרייה, כיום הוא משמש לכנסים. אוסף ד'אלצי מאוכסן כיום במקום אחר.
הלוח הערבי

הלוח הערבי הוא אחד הלוחות הטקטוניים על פני כדור הארץ. ההתנגשות שלו עם הלוח האירואסייתי גרמה להיווצרות רכסי ההרים באזור טורקיה ואיראן.

השתרעות וגבולות

חלקו היבשתי של הלוח הערבי כולל בתוכו את חצי האי ערב בתחומן של ערב הסעודית, תימן, עומאן, איחוד האמירויות הערביות, קטר, כווית, בחריין, ירדן וסוריה, ומגיע עד לדרום טורקיה. חלקו הימי מתבטא ברצועה המקיפה את חצי האי ערב לאורך מפרץ אילת, ים סוף, הים הערבי והמפרץ הפרסי.
הלוח הערבי גובל בצפונו בטורקיה המצויה על לוח האנטולי; בצפון-מזרח – בלוח האירואסייתי; במזרח – בלוח ההודי; בדרום-מזרח – בלוח הסומלי ובדרום – בלוח האפריקני לאורך הבקע הסורי-אפריקני.

לוח הזמנים

הלוח הערבי היה חלק מהלוח האפריקאי בתור הפרוטרוזואיקון, התור השלישי והאחרון בעידן הפרקמבריון, שהחל לפני כ-2.5 מיליארד שנים ונמשך עד לסיומו של העידן לפני כ-540 מיליון שנים. השניים נפרדו בתקופת האוליגוקן, שהסתיימה לפני 23 מיליוני שנים, ומאז נע הלוח הערבי באיטיות לכיוון הלוח האירו-אסיאתי, דבר שהביא להתרוממות רכס הרי זגרוס באיראן. שקע בקעת הירדן החל להתפתח בתקופת האאוקן לפני כ-38 מיליון שנה.

הלוח הערבי וארץ ישראל

הפעילות הטקטונית הביאה למגע בין שכבות קרקע של הלוח הערבי והלוח הלבנטיני. נקודות המגע בין שני הלוחות מסוג גבול חילוף, מתחילה בים סוף ומסתיימת בהרי הטאורוס שבדרום טורקיה. הקרום שממזרח להעתק, רובו בעבר הירדן, נע צפונה ביחס לקרום שממערב לו המשתרע בתחומי ארץ ישראל. לאורך קו ההעתק בין הלוחות נוצרו מספר אגני פתיחה, שקעים עמוקים יותר, אליהם התנקזו ים המלח והכנרת. 
תזוזות הלוחות הטקטונים והיפרדותם, גורמים לרעידות אדמה רדודות אשר חלקן רבות עוצמה. עם זאת, ברוב המקרים אין הן גורמות להתפרצות געשית, אך תיתכן נביעת מעיינות חמים.
חלום החדר האדום

תקציר העלילה

הסברה הרווחת במחקר היא כי מדובר ברומן אוטוביוגרפי למחצה, המשקף את קורותיה של משפחתו של צאו סו'אה-צ'ין. כוונתו הייתה להקדישו לכל אותן נשים ששאו הכיר בצעירותו: חברות, קרובות, ומשרתות, כפי שהמספר מפרט בפרק הראשון. 
הרומן עצמו הוא תיעוד אירועים מפורט ביותר של חיי שבט ג'יה המורחב, המסתעף לשני ענפים, בית נינג-גואו ובית רונג-גואו, אשר מאכלסים שני מבני מגורים סמוכים בבייג'ינג, שהייתה בירת ממלכת צ'ינג. אבות אבותיהם מונו לדוכסים, ובפתיחתו של הרומן עדיין היוו שני הבתים את אחת מהמשפחות הידועות ביותר בבירה. במקור היו עשירות ורבות השפעה ביותר, עם נשים בנות השבט אשר נעשו פילגשים בחצר המלכות, לבסוף סר חינו של השבט מעיני הקיסר, שפשט על אחוזותיו והחרימן. הרומן איפוא משרטט את נפילת הג'יה מאיגרא רמא של היוקרה, ונסוב על סיפורן של שלושים דמויות עיקריות וארבע מאות משניות.
ראשית הסיפור מתאפיין באלמנטים דאואיסטים ובודהיסטים. אבן פלאים, שננטשה על ידי האלה נו' ואה, נועדה להעפיל לשחקים, אולם במקום זאת היא מגיעה לפתחה של ממלכת החיים לאחר שהיא מפצירה בנזיר טאואיסטי ובנזיר בודהיסטי להביאה להתבונן בעולם.
הגיבור הראשי, ג'יה באו-יו' הוא היורש הבכיר במשפחתו, ככל הנראה גלגול נשמות של האבן (אם כי כתב היד האמין ביותר של משפחת ג'יה, מתאר את האבן ואת ג'יה באו-יו' כשתי ישויות נפרדות, אם כי קשורות זו לזו). בחיים הקודמים הללו הוא קיים מערכת יחסים עם פרח, שהתגלגל כיום להיות דודניתו החולנית של באו-יו', לין דאי-יו' הרגשנית. על כל פנים, גורלו בימי חייו נגזר מראש, חרף אהבתו לדאי-יו' הוא נאלץ לשאת דודנית אחרת, סו'אה באו-צ'אי. הרומן מתחקה אחר משולש האוהבים הזה כשברקע מתרחשת ירידתה של המשפחה מגדולתה.
הרומן הוא יוצא דופן לא רק במספרן הרב של הדמויות המתוארות בו - ארבע מאות בסך הכול, אשר חלק הארי שלהן הוא נשים - ובעומק הפסיכולוגי המובא בו - כי אם גם בתיאורים המדויקים והמפורטים של מבנה החיים והחברה בסין במאה ה-18.
נקודת בייקאל

גילוי הנקודה

הנקודה מופתה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1980 ובשנת 2008.

מקור השם

לשון היבשה נקראת על שמו של הכפר בייקל שבצפון בולגריה, ועל שם הכפר בייקלסקו (Байкалско) שבדרום מערב בולגריה.
בליגרוד

תולדות היישוב

התיעוד הראשון ליישוב הוא מראשית המאה ה-17, אך נראה שהמקום היה מיושב עוד מאות בשנים קודם לכן. בשנת 1634 הוענקו ליישוב זכויות מגדבורג. היישוב נודע בשל הירידים שהתקיימו בו, בהיותו על נתיב מסחר מרכזי בין הונגריה ופולין.
מספר מתושבי היישוב נודעו בפעילותם במרד ינואר בשנת 1863, ובהמשך, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד במרץ 1915, נערכו קרבות קשים בסביבת היישוב, אשר גרמו לו לנזקים כבדים.
באוגוסט 1944 נרצחו ביישוב 42 תושבים פולנים בידי מיליציה אוקראינית.

תולדות הקהילה

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבליגרוד הוא מראשית המאה ה-17. בשנת 1765 חיו ביישוב 144 יהודים, ובשנת 1870 הפכה הקהילה ביישוב לעצמאית, כאשר עד אז הייתה כפופה לקהילת לסקו. יהודי המקום, שהיו חסידים, התפרנסו ממלאכה ומרוכלות.
בסוף המאה ה-19 כיהן במקום הרב יהושע רובין, בנו של הרב מנחם-מנדל רובין מלינסק. באותה עת התקיימו בכפר שלושה בתי תפילה, וכן חצרות של חסידות סאדיגורה ושל חסידות דינוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה הקהילה בכפר בשל הרס היישוב, ובשל פרעות כפריי הסביבה בשלהי 1918, ורבים מיהודי היישוב עזבוהו. בשנת 1921 נמנו בבליגרוד 515 יהודים. בשנות העשרים השתקמה הקהילה במקום בסיוע הג'וינט, וקמו ביישוב סניפים של חלק מהמפלגות הציוניות, וקן של תנועת הנוער עקיבא.
בשנת 1939 נמנו בכפר 990 יהודים, קרוב למחצית מכלל תושביו.

בשואה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו יהודים מהכפר להימלט מזרחה. עם הכיבוש הגרמני של האזור, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, וחובת עבודות כפייה בבניית ביצורים בגבול הסובייטי. מעת לעת הגיעו למקום אנשי הגסטאפו והמשטרה הגרמנית, והיו מתעללים ביהודים, ובוזזים את רכושם.
בשנת 1941 הוחרם רכוש ועד הקהילה בכפר, והוטלו על יהודי הכפר תשלומי כופר, ובהמשך, שולחו יהודים מהכפר למחנה העבודה זאסלאב שבנפת סאנוק. בחורף 1942-1941 נפטרו יהודים רבים בכפר כתוצאה מרעב וממגיפות.
בקיץ 1942 גורשו כל יהודי הכפר למחנה זאסלאב, אשר שימש באותה עת כמחנה ריכוז ליהודי הסביבה. במחנה זה שוכנו בצריפים, והועסקו בעבודה במנסרות, תוך הוצאה להורג של יהודים שנמצאו בלתי כשירים לעבודה.
בשלהי 1942 ובראשית 1943 שולחו יהודי בליגרוד, יחד עם יתר יושבי מחנה הריכוז, למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מתאן

מתאן בכדור הארץ

רוב המתאן הקיים כיום בכדור הארץ נוצר כתוצאה מריקבון של חומרים אורגניים בתנאים אנאירוביים (תנאים של חוסר חמצן). לתהליך זה (הנקרא מתאנוגנזה) אחראיים חלק מהחיידקים הקדומים. הללו מפרקים את החומר האורגני במעמקי האדמה; פירוק זה, אשר מתרחש מזה מיליוני שנים, הוא זה שהביא להיווצרות מרבצי הגז הטבעי. החיידקים המייצרים מתאן כחלק מתהליך הפקת האנרגיה בתאיהם נקראים מתאנוגניים. לעומתם, חיידקים מתאנוטרופיים צורכים מתאן ומשתמשים בו להפקת אנרגיה בתאיהם. בין שני סוגי החיידקים אין כל קשר.
מקור מרכזי לפליטת מתאן לאטמוספירה  (שהיא אחד הגורמים לאפקט החממה) הוא גידול בעלי חיים בחקלאות המודרנית. יונקים מעלי גרה מסוגלים לאכול מזון צמחי ולפרק ביעילות את התאית בעזרת החיידקים הקדומים במערכת העיכול שלהם; בתהליך העיכול נוצר מתאן אשר נפלט דרך הפה (בדומה לגיהוק). כמות המתאן המיוצרת על ידי מעלי גירה מהווה כנראה עשרות אחוזים מפליטת המתאן העולמית, אך היא משתנה ממין למין ותלויה בפרמטרים כגון תזונה, גיל ומשקל, ולכן קשה להעריך את הכמות הנפלטת בכל מדינה. פליטת נוספת של מתאן מתרחשת כתוצאה מפירוק אנאורגני של צואת בהמות, בעיקר בשדות אורז המוצפים במים  .

מתאן במערכת השמש

מתאן נמצא בכמויות גדולות באטמוספירות של כוכבי הלכת הגדולים, המכונים גם ענקי הגזים: צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון. בנוסף, על פני טיטאן, אחד מירחי שבתאי, מתקיים מתאן במצב נוזלי, אשר יוצר מערכת אקלימית הכוללת עננים, משקעים ונהרות, בדומה למים על פני כדור הארץ.
נגזרות המתאן המצויות בשביטים ובאסטרואידים מעידות על היותו של המתאן חלק מחומרי המוצא של מערכת השמש . המתאן היה נפוץ גם באטמוספירה הראשונית של כדור הארץ אך הומר כמעט לחלוטין לפחמן דו חמצני ולתרכובות אורגניות כבדות יותר.
אשמורות הלילה

אשמורות הלילה כלשון המקרא, או משמרות הלילה כלשון המשנה, הן חטיבות זמן אליהן מתחלק הלילה על פי היהדות. אשמורה אחת היא כשיעור זמן עמידתם של אנשי משמרת לילה עד בוא המשמרת הבאה. להלכה הלילה נחלק ל-3 אשמורות שוות.

משמעות המושג

רבי חזקיה בר מנוח מחבר ספר החזקוני סובר כי השם אשמורה מקורו מלשון ציפיה והמתנה, שכן בלילה ישנן משמרות מלאכים האומרים שירה לפני האלוהים על פי חלוקת משמרות, כשכל משמר מצפה ומייחל לבוא תורו.

חלוקת הלילה לאשמורות

ישנן דעות בהלכה הסוברות כי ראשיתן של האשמורות בשקיעת החמה וסופן בהנץ החמה, אולם רש"י ותוספות סוברים כי ראשיתן בצאת הכוכבים וסופן בעלות השחר. בספר הזוהר נכתב כי משכן של שלוש האשמורות בכל ימות השנה שווה - 12 שעות שוות, וישנן דעות שונות להבנת דברי הזוהר.
בתלמוד בבלי, מסכת ברכות (ג, א) נאמר:
תניא, רבי אליעזר אומר: שלוש משמרות הוי הלילה, ועל כל משמר ומשמר יושב הקדוש ברוך הוא ושואג כארי, שנאמר: ה' ממרום ישאג וממעון קדשו יתן קולו, שאוג ישאג על נוהו. וסימן לדבר – משמרה ראשונה, חמור נוער; שנייה, כלבים צועקים; שלישית, תינוק יונק משדי אמו ואשה מספרת עם בעלה.
לאחר מכן מובאת ברייתא בה מוצגת דעתו של רבי שהלילה נחלק לארבע אשמורות, ודעתו של רבי נתן שהלילה נחלק לשלוש אשמורות. החוקר חיים יחיאל בורנשטיין מציין כי הבבלים חילקו את הלילה ל-3 בעוד שהיוונים והרומים חילקו את הלילה ל-4. בורנשטיין אף שיער שרבי, שחי בארץ ישראל בתקופה שזו הייתה תחת שלטון רומי, מתאר את החלוקה הרווחת בסביבתו, בעוד שרבי נתן, שחי בבבל, תיאר מצידו את החלוקה הרווחת בסביבתו. 
להלכה הלילה נחלק ל-3 אשמורות שוות. כך למשל, בקשר למשנה במסכת יומא, פרק א משנה ח, "בְּכָל יוֹם תּוֹרְמִין אֶת הַמִּזְבֵּחַ בִּקְרִיאַת הַגֶּבֶר אוֹ סָמוּךְ לוֹ, בֵּין לְפָנָיו בֵּין לְאַחֲרָיו. בְּיוֹם הַכִּפּוּרִים מֵחֲצוֹת, וּבָרְגָלִים מֵאַשְׁמוּרָה הָרִאשׁוֹנָה, וְלֹא הָיְתָה קְרִיאַת הַגֶּבֶר מַגַּעַת עַד שֶׁהָיְתָה עֲזָרָה מְלֵאָה מִיִּשְׂרָאֵל.",  פוסק הרמב"ם: "אימתיי תורמין הדשן--בכל יום, משיעלה עמוד השחר; וברגלים, משליש אחרון של לילה; וביום הכיפורים, מחצות הלילה."
מנואל גארסיה השני

חייו

מנואל גארסיה השני, בנו של הזמר והמורה מנואל דל פופולו ויסנטה גארסיה (מנואל גארסיה הראשון), נולד בסאפרה שבספרד.
אחרי שנטש קריירה בימתית (הוא היה טנור-בריטון), החל גארסיה ללמד בקונסרבטואר של פריז משנת 1830 עד 1848 ובאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון משנת 1848 עד 1895. ג'ני לינד, מתילדה מרקזי, מרי טמפסט, יוליוס שטוקהאוזן והנרי ווד היו בין תלמידיו.
גארסיה היה אחיהן של הזמרות מריה מאליברן ופולין גארסיה-ויארדו.
גארסיה פרסם את המסה Traité complet de l'Art du Chant.
לפי כמה מקורות, בשנת 1854 גארסיה המציא את הלארינגוסקופ, מכשיר המאפשר התבוננות בתוך גרון. בשנה שלאחר מכן פרסם תצפיות על הגרון ומיתרי הקול שלו עצמו, שנערכו בעזרת מראה דנטאלית קטנה שהוכנסה לתוך הגרון ובשימוש באור שמש, המוחזר מראי אחר. גארסיה גילה עניין בתנועות הקשורות בהפקת קול שירה ולא צפה את חשיבות הלארינגוסקופ לרפואה. עם זאת, האוניברסיטה של קניגסברג העניקה לו תואר דוקטור לרפואה לשם כבוד.
גארסיה מת ב-1906 בלונדון, בגיל 101.
יונתן סאגיס

רבי יונתן סאגיס (או סאגיש. נפטר בשנת 1622) היה מקובל צפתי מתלמידיו של האר"י שכונו "גורי האר"י".

פעילותו

ר' יונתן סאגיס נמנה עם 10 - 12 חברי ה"כת הראשונה" של תלמידי האר"י, והוא מוזכר ב"סדר ישיבת החברים העיקריים" שסידר האר"י, מיד אחרי ר' חיים ויטאל שישב בראש. גם בשנת 1575, בעת החתימה על שטר ההתקשרות של תלמידי האר"י, הוא חתום שני, מיד לאחר חתימת ר' חיים ויטאל.
ר' חיים ויטאל כתב על ר' יונתן סאגיס, שנשמתו משורש אהרון וחור, ובאותה הקדמה מפרט ר' חיים ויטאל את שורש נפשו של כל אחד מחברי הכת על פי תורת הקבלה, כשר' יונתן סאגיס בספירת הגבורה השנייה. בהמשך באותה הקדמה כותב ר' חיים ויטאל, על ר' יונתן סאגיס (בשם רבו האר"י) שרובו טוב ואין בו חשש שיטה לצד הרע. סאגיס גם פעל בכיתתו של ר' חיים ויטאל שפעלה לאחר חצות הלילה.
ר' משה גלנטי נשא את בתו של סאגיס, ועל שמו נקרא בנו ר' יונתן גאלנטי שהיה רב ודיין בצפת.
ר' יונתן סאגיס נפטר כפי הנראה בשנת ה'שפ"ב (1622) בצפת. סתירה לתאריך פטירתו היא מכך שר' חיים ויטאל מוסיף לשמו של סאגיס "ז"ל" בספרו "שער הגלגולים" - דבר שאינו ייתכן משום שר' חיים ויטאל נפטר בשנת 1620 - שנתיים לפני סאגיס.

חיבוריו

דרוש מר' יונתן סאגיס על "ג' כדים יש לשכינה", נמצא במכון לכתבי יד שבספרייה הלאומית נמצאים גם ליקוטים שלו מקבלת האר"י (175- 8). באנציקלופדיה לתולדות חכמי ישראל, ליעקב גליס נכתב עליו כי כתב הגהות ל "עץ חיים" והם במכון.
G.I.T.: Get It Together

הפקה

במהלך השנים האחרונות של "חמישיית הג'קסונים" ב"מוטאון" התאצמה החברה עם יצירת חומרים חדשים ללהקה. בשנים 1973 - 1974 לא הצליחה הלהקה להכניס אף שיר לעשרת הגדולים במצעדים. הדבר הוביל לביקורת קולנית של מרבית חברי הלהקה ואביהם, ג'ו ג'קסון. המבקר הבולט ביותר היה מייקל. החברה היחיד בלהקה שלא השמיע ביקורת היה ג'רמיין, ששלושה חודשים לאחר יציאת האלבום נשא לאישה את הייזל, בתו של ברי גורדי.
קולו של מייקל, שהיה בן 15 בעת יציאת האלבום, הפך לטנור עמוק ומלא, דבר שהשפיע על סגנון השירה של הלהקה. באלבום הוא ביצע לראשונה את מה, שלימים יוכר כ"שיהוק קולי" (Vocal Hiccup), שבוצע לראשונה בשיר "It's Too Late to Change the Time". הנהלת החברה לא ראתה את הדבר בעין יפה ומייקל הפסיק לעשות בכך שימוש עד לאלבום הסולו הראשון שלו בחברת אפיק רקורדס "Off the Wall", שיצא בשנת 1979.
באלבום נעשו מספר ניסיונות בסגנון הדיסקו המוקדם, שבאותו הזמן עדיין לא היה עדיין חלק מהמיינסטרים המוזיקלי. הסגנון המוזיקלי הכללי של הלהקה השתנה והלך לכיון הפאנק, בדומה לשינוי בסגנון של להקת "The Temptations" שהופק בידי נורמן וויטפילד. שניים משיריו של וויטפילד "You Need Love Like I Do (Don't You)" ו-"Hum Along and Dance" נכללו באלבום.
בין השירים באלבום לא הייתה הפסקה, דבר שנתן תחושה של רציפות לאורך כל האלבום, בדומה לאלבום "Music of My Mind" של סטיבי וונדר שיצא שנה קודם לכן.
אלבום זה היה הראשון בו כל חמשת חברי הלהקה לקחו חלק כזמרים מובילים. מרלון היה הסולן בשיר "Mama, I Got A Brand New Thing" וג'קי וטיטו בשיר "Hum Along and Dance". בנוסף, היה זה האלבום הראשון בו לא היו מעורבים כלל אף אחד מחברי התאגיד (ברי גורדי, פרדי פרן, אלפונסו מיצל ודקה ריצ'רדס).

הוצאה מחודשת

חברת מוטאון הוציאה בשנת 2001 גרסה דיגיטלית מחודשת של אלבומי הלהקה בסדרת "2 אלבומים על תקליטור אחד". האלבום "G.I.T.: Get It Together" יצא על תקליטור יחד עם האלבום "Skywriter". בגרסה המחודשת נוספות שלושה שירים: "Pride and Joy", "Love's Gone Bad" ו-"Love Is the Thing You Need".
ארקסילאוס

חייו

ארקסילאוס נולד בפיטאנה שבאיוליה, הוכשר בידי אוטוליקוס המתמטיקאי ומאוחר יותר חונך באתונה בידי תאופרסטוס וקראנטור, אשר על ידם הובל להצטרף אל האקדמיה האפלטונית. הוא התחבר לפולמון מאתונה ולקראטס מאתונה, שמהם ירש את ראשות האקדמיה (σχολάρχης) ב-264 לפנה"ס.
דיוגנס לארטיוס אומר שבדומה ליורשו לאסידס, הוא נפטר בעקבות שתיית יתר, אולם עדויותיהם של מכריו ואחרים שוללות גרסה זו של סיפור מותו, וידוע שהיה לו כבוד רב מאוד בקרב האוכלוסייה האתונאית. הדוקטרינה שלו, שכנראה רובה קיבלה את השראתה בעקבות כתביהם של אחרים, מציגה התקפה על האסכולה הסטואית (φαντασία καταληπτική) שלפיה קיימת אמת ודאית שהיא התבונה האלוהית המונחת ביסודו של הסדר שביקום. השקפתו של ארקסילאוס הייתה מונחית על ידי אלמנט הספקנות החבוי בכתביו האחרונים של אפלטון.
הוא חשב שכוחה של אמונה אינטלקטואלית איננה יכולה להיחשב כבת-תוקף, כמו שזה מאפיין שוויון סותר באמונות. אי הוודאות של מידע הגיוני נראית במידה שווה למסקנות הסיבה, ולכן אדם חייב להסתפק בהסתברות שיש בה כדי להיות מדריך מעשי. "אין אנו יודעים דבר, אפילו לא את הבורות שלנו". לכן, האדם הנבון חייב להסתפק בגישה האגנוסטית. הוא השתמש בשיטה של סוקרטס להדרכה ולא השאיר אחריו כתבים. עימותיו כללו הומור עוקצני ורעיונות פוריים.
טווס ירוק

מאפיינים

בית הגידול המועדף עליו הוא יער פתוח עם צפיפות נמוכה של עצים, והוא לא נראה בדרך כלל ביערות גשם. הטווס נמצא בדרך כלל בגבהים שבין 900-1000 מטרים מעל גובה פני הים. זהו מין מאוד חששן, אך קריאותיו של הזכר נשמעות לעיתים קרובות לקראת הזריחה והשקיעה, ובבוקר המוקדם. זנבו של הטווס הירוק, כמו של הטווס המצוי, ארוך במיוחד, למרות שהנוצות הירוקת והמרהיבות שלו, שמשמשות אותו בתצוגת החיזור, אינן אלא "נוצות סיכוך" (נוצות שמכסות נוצות אחרות ומסייעות לתעופה) מוארכות במיוחד.
הטווס ניזון בעיקר מחומרים צמחיים כגון זרעים, עלים, ניצנים ופירות, אך גם מחרקים כגון טרמיטים, חגבים, צרצרים ועשים. הם אף צדים לעיתים נחשים. הטווס מרבה לשוטט בחיפוש אחר מזון, אך אינו נודד. קבוצות של נקבות וגוזלים מורכבות בדרך כלל מ-2 עד 6 פרטים.
עונת החיזור מתרחשת בין אפריל ליוני. הנקבות אינן מתקבצות להרמונות, אלא הזכר מנסה לחזר אחרי כל נקבה שמגיעה לטריטוריה שלו בזירת חיזור. הוא מרים את זנבו הארוך ומרטיט אותו. הנקבה מטילה 4-6 ביצים, והיא דוגרת עליהן במשך 26-28 ימים, עד הבקיעה. הגוזלים גדולים יותר ואפורים יותר מאשר אלה של הטווס המצוי. למרות שהגוזלים יכולים לעוף כבר בגיל שבועיים, הם נשארים עם הוריהם למשך שנה נוספת.
מצוי בבורמה, תאילנד, סין, וייטנאם, קמבודיה ובאי ג'אווה; ייתכן שהוא נכחד בצפון הודו ובבנגלדש, והוא נכחד במלזיה. כיום יש בין כ-5,000 עד 10,000 טווסים ירוקים בטבע, המין הוכרז כנמצא בסכנת הכחדה בגלל ציד ואיבוד בתי גידול, ואוכלוסייתו כעת נמצאת בירידה.
שער ציון

שער ציון (ערבית: باب النبي داود - בָּאבּ א-נֵבּי דָאוּד) הוא אחד משערי ירושלים, הנקרא גם "שער דוד", "שער הרובע היהודי" או "שער היהודים" והוא משמש לכניסה לרובע היהודי. זהו שער תפנית, כלומר הכניסה דרכו היא ב-90 מעלות ימינה, כדי להקשות על התקפת אויב (בדומה לרוב שערי החומה).
אבני החומה מסביב לשער מנוקבות בחורי כדורים, שריד לקרבות העזים שהתחוללו במקום במלחמת העצמאות.

שם השער

השם 'שער ציון' לקוח משם ההר אליו הוא מוביל, ומופיע לראשונה במפות מימי הביניים. הראשונה שבהן היא מפת קמברה הצלבנית משנת 1150, השמורה בספריית העיר קמברה (Cambrai) שבצרפת, בה נקרא השער בשם Porta Montis Syon ('שער הר ציון'). בספריית המוזיאון הבריטי שמורה מפה מתחילת המאה ה-13, ובה כבר מופיע השם שער ציון (Porta Syon).
שמו הערבי של השער, בָּאבּ א-נֵבּי דָאוּד, נובע מקרבתו לקבר דוד המלך שעל הר ציון. בספר 'ירושלים, העיר העתיקה', ציטט חוקר ארץ ישראל, זאב וילנאי, רב שביקר בירושלים במאה ה-17, ואשר סיפר על "שער ציון, הוא השער אל קברות בית דוד". באותו מקור מצוין כי באיגרת שנשלחה מירושלים בשנת  1495 נכתב: "ויש שער מהעיר שהוא קרוב אל מקום היהודים העניים, ומפתח השער ההוא יחזיקו אותו היהודים". כמו כן מצוטט תייר יהודי מהמאה ה-16 המספר: "וג' שערים מצד ציון, ואחד מהם יהודי שומר עליה פותח וסוגר". נראה כי מדובר בשער ציון, שכן הוא הקרוב ביותר לרובע היהודי בתקופות אלו.

שער ציון במלחמות ישראל

ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות, בלילה שבין ה-17 ל-18 במאי 1948, כבשה מחלקה מגדוד "הפורצים" של חטיבת הראל הפלמ"חית את הר ציון, ובעקבות כך הוחלט לפרוץ אל הרובע היהודי הנצור דרך שער ציון. בליל המחרת, בשעה שתיים בלילה, פרץ כוח של החטיבה שמנה 24 לוחמים, בפיקודו של דוד אלעזר ("דדו") את השער, אך אז גילה דדו כי חייליו המותשים מימי לחימה ארוכים ללא מנוח, נרדמו בעת ההמתנה לפיצוץ, ואפילו הרעש הנורא לא הצליח להעירם. לאחר שהעירם, נכנסו הלוחמים לעיר העתיקה, וחברו לכוחות ההגנה ברובע היהודי. הכוח לא הצליח להחזיק במקום והשער נכבש בידי הלגיון הירדני. ב - 17 ביולי 1948 נעשה ניסיון נוסף לפרוץ לעיר העתיקה  ( מבצע קדם ). המשימה לפריצה דרך שער ציון הוטלה על גדוד "בית חורון" מחטיבת עציוני, בפיקוד מאיר זורע. שיטת פריצת החומה הייתה באמצעות מתקן נפץ מתוחכם בצורת קונוס.לפנות בוקר הקונוס הופעל אך השאיר רק סימני פיח במקום. אי לכך בוטל המבצע. לאחר שביתת הנשק הר ציון, ללא שער ציון, הפך לחזית מדינת ישראל למשך 19 שנים שבהן חצה את ירושלים הקו העירוני, עד איחוד ירושלים העתיקה במלחמת ששת הימים. 
אחרי 1967 הוצב בתוך השער לוח זיכרון לזכר לוחמי הפלמ"ח והפריצה לרובע, וזה לשונו:
"אור ליום ג' ט"ו באייר תש"ח כבשו אנשי הפלמ"ח הראל את הר ציון. למחרת, טרם עלות השחר, פרצו את שער ציון עשרים ושנים לוחמים, חשים לעזרת מגיניו האמיצים של הרובע היהודי. במו גופם בלא שריון ותותח, חרפו את נפשם על חומות ירושלים. העובר בשער הזה יזכרם."
כן הוצב לצד השער לוח זיכרון לציון מבצע חיל ההנדסה לפינוי המוקשים שהטמינו הירדנים בעיר העתיקה ואזור שער ציון.
אלכסיי סורוקין

ביוגרפיה

בשנת 1994 הוא סיים לימודיו באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה לימודי בלשנות ומיד לאחר מכן התקבל לעבוד במשרד החוץ של הפדרציה הרוסית, שם הוא עבד עד שנת 2000.
בשנת 2002 הוא סיים את לימודי האקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ (בפקולטה למשפט בינלאומי). באפריל 2004 הוא מונה לתפקיד סגן יושב ראש הוועדה (מאוחר יותר מחלקה) לתרבות גוף וספורט של עיריית מוסקבה. תפקיד שמילא עד אוגוסט 2008.
בשל תרומתו האישית להכנות לקראת אירוח גמר ליגת האלופות במוסקבה ב-18 ביולי 2008 אלכסיי סורוקין קיבל תודות והוקרה רבה מראש העיר. ב-23 ביולי 2008 הוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הרוסית מינתה את סורוקין לתפקיד מנכ"ל ההתאחדות. הוא ניהל את עבודת וועדת "רוסיה-2018", אשר הגישה את ההצעה לאירוח אליפות העולם בכדורגל ברוסיה בשנת 2018; הוא אף נטל חלק במצגת הסופית של רוסיה שהוצגה בציריך ב-2 בדצמבר 2010. ב-30 דצמבר אותה שנה הוא עזב את ההתאחדות לכדורגל ומונה לעמוד בראש הוועדה המארגנת של גביע העולם בכדורגל "רוסיה-2018". בספטמבר 2017 נבחר כחבר במועצת פיפ"א מטעם אופ"א.
בדצמבר 2018 עבר למגזר הפרטי והוא עובד בבנק ונשאקונומבנק.
וייטנאמים

מוצא

לפי האגדה, הוייטנאמים הראשונים היו צאצאיו של הדרקון השליט לׇאק לְאוּנְגְם קְוְן ואשתו, הפיה נסיכת אְוּ ("אְוּ קְה"). לאחר נישואיהם נולדו להם מאה ילדים שבקעו ממאה ביצים. בנם הבכור, הוּנְגְם וִיְינְג (Hùng Vương) היה המלך הוייטנאמי הראשון. היסטורית, העם הוייטנאמי היגר מדרום סין של היום אל הדלתא של הנהר האדום והתערבב עם האוכלוסייה המקומית.
בשנת 258 לפני הספירה המלך אׇן דִיְינְג וִיְינְג ייסד את ממלכת אְוּ לָאק במה שהיום נחשב לצפון וייטנאם. ב-208 לפני הספירה הגנרל גַ'אוֹ טוּאוֹ מבני האן בסין התאחד עם מנהיגי בני יוּ, שישבו בדרום סין, הביס את אן אׇן דִיְינְג וִיְינְג, איחד את ממלכת אְוּ לָאק עם שטחים בדרום סין וקרא לממלכתו החדשה "נאם וייט" או "דרום יוּ".

תפוצה

במקור מאזורי צפון וייטנאם ודרום סין, הווייטנאמים כבשו שטחים רבים שהיו שייכים לממלכת צ'אמפה ולאימפריית חמר. הם הקבוצה האתנית השלטת ברוב מחוזות וייטנאם, ומהווים חלק משמעותי מאוכלוסיית קמבודיה. תחת שלטון הקמר רוז' בקמבודיה הם היו הקבוצה הנרדפת ביותר. עשרות אלפי וייטנאמים נרצחו בטבחים שאורגנו על ידי השלטון, ורוב הניצולים ברחו לוייטנאם.
במהלך המאה ה-16 וייטנאמים רבים היגרו לתאילנד וסין. בתאילנד הם נמצאים כיום בעיקר במחוז איסאן ובסין הם נמצאים בעיקר באזור מחוז גואנגשי, שם הם נקראים עמי גין (Gin). הגין הם אחת מ-56 קבוצות אתניות המוכרות רשמית על ידי ממשלת סין. הם מדברים וייטנאמית מעורבבת עם ניב קנטונזי ומונים כ-20,000 איש.
כשהצרפתים עזבו את וייטנאם בשנת 1954 היו וייטנאמים שהיגרו לצרפת, אולם בצרפת הייתה קיימת קהילה וייטנאמית מאז סיום מלחמת העולם השנייה. בעקבות החלוקה בין צפון לדרום וייטנאם כמיליון וייטנאמים ברחו מהצפון אל הדרום כדי להימלט מרדיפות, ומספר קטן של וייטנאמים עזבו את הדרום כדי להצטרף לצבא הצפון.
לאחר סיומה של מלחמת וייטנאם וייטנאמים רבים  ברחו מהמדינה – הרוב הגדול אל ארצות הברית, קנדה, בריטניה, צרפת, מערב גרמניה ואוסטרליה.