גורה הומורולוי

גאוגרפיה

גרעין העיירה הוקם בשפך הנחל הומור לתוך נהר המולדובה בגובה שבין 600 ל-800 מטרים מעל פני האדמה, מוקפת ביערות מסביב. 
בקיץ הטמפרטורה הממוצעת 30 מעלות צלזיוס ואילו בחורף צונחת הטמפרטורה עד כדי 30 מעלות מתחת לאפס.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית 800 מילימטר.

היסטוריה

העיירה נוסדה ב-26 בפברואר 1490 על ידי שטפן הגדול. עדות לכך היא המסמך המשפטי אותו העניק השליט שטפן הגדול למנזר וורונץ, בו הוא העניק את היישוב והקרקעות שעל שפך נהר ההומור למנזר.

השלטון האוסטרי

בשנת 1774 נכבש אזור בוקובינה על ידי ממלכת הבסבורג, מפאת חשיבותו האסטרטגית של המקום כצומת דרכים הוקמה במקום בשנת 1782 מצודה והוצב בה חיל מצב אוסטרי. מטבע הדברים קיומו של חיל המצב במקום גרם להאצת התפתחות העיירה סביב המצודה.
בתחילת המאה ה-19, בעקבות יוזמת השלטונות ליישוב בוקובינה מגיעים לעיירה גרמנים, פולנים, יהודים ואוקראינים. בשנת 1835 מקימים מהגרים מעמים שונים אזור מגורים חדש בשם בורי Bori.
באותה השנה חוברה העיירה בקשר טלגרפי עם וינה.
ב-1866 הגיעה הרכבת לעיירה והוקמה במקום תחנה דבר אשר גרם להאצת ההתפתחות של האזור. ב-1877 נוסד בית הדואר במקום.
בשנת 1869 מנתה האוכלוסייה היהודית 800 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה.
ב-11 במאי 1899 כילתה שריפה גדולה חלק ניכר מבתי העיירה. שיקום הבתים נעשה בחלקו במימון יהודים מארצות הברית.
השפעת האוכלוסייה היהודית הייתה ניכרת עד כדי כך שמונו לראש העיר סגנים יהודים.
משנת 1893 ניתן לעיירה מעמד של בירת נפה ובשנת 1904 הוכרה רשמית כעיירה.

השלטון הרומני

בעקבות התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית עברה העיירה, כחלק מבוקווינה, לשלטון רומניה.
בשנת 1925, בתקופת השלטון הרומני, שימשה העיירה כבירת נפה במחוז קמפולונג.
משנת 1950, בעקבות רפורמה מנהלית, חזרה הנפה למחוז סוצ'אבה.
הכביש האירופי E58 המקשר בין וינה לרוסטוב על הדון עובר בעיירה.
העיסוק העיקרי של תושבי המקום הוא בתעשיית העץ, תעשיית המזון והתיירות. כמו כן עוסקים תושבי המקום ביצור נעליים, כלים מכניים וכימיקלים וכ 8% עוסקים בחקלאות.
מתוך כלל העובדים: 61% עוסקים במסחר, 20% בייצור, 15% בשירותים ו4% בבנייה.
ההכנסה הכללית עולה בהתמדה מ-454 מיליון ליי בשנת 1993 ל-730 מיליון ליי בשנת 2000.
אולם בייחס הפוך לגידול בהכנסה, מספר המועסקים יורד כל שנה.

תיירות

אזור דרום בוקובינה ידוע במנזרים המצוירים ולכן זהו אזור מתויר.
מנזר וורונץ הידוע שוכן בשכונה בדרום-מערב העיירה (בעבר היה זה הכפר וורונץ).
מכיוון שגורה הומורולוי משמשת כ"שער" לדרום בוקובינה, התיירות תופסת מקום נכבד בכלכלת המקום.
בעיר ישנו בית מלון מפואר, וכן מספר מוטלים ובתי הארחה.

תולדות הקהילה היהודית

אזכור ראשון של יהודים בגורה הומורה מופיע במסמך משנת 1782. ובשנת 1790 כבר התגוררה משפחה יהודית במקום. ב-1835 התגוררו ביישוב כמה משפחות יהודיות בלבד.
ב-1848 הקהילה היהודית החלה להתארגן, ביישוב היו כ-20 משפחות והוקם בית כנסת. משנת 1856 החלה הקהילה לנהל פנקסי מרשם תושבים. לראש הקהילה היהודית הראשון מונה שלום שיבר. בשנת 1869 מנתה האוכלוסייה היהודית 800 נפש, כשליש מכלל האוכלוסייה. הכנסות הקהילה היהודית הגיעו בעיקר מאגרות שחיטה. 
הקהילה שיגשגה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם עקב מתן שוויון זכויות ליהודים כליתר האזרחים. המסחר ברובו הגדול היה בידי היהודים, עד כדי כך שבשבת למעשה רוב חנויות העיר היו סגורות. בעיר היו קיימות מספר רב של תנועות נוער, ולמעשה היו היהודים מעורים בכל חיי העיר. מצב אידיאלי זה הסתיים ערב מלחמת העולם השנייה בעקבות עליית הנאצים והשפעת רעיונותיהם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוגלתה האוכלוסייה היהודית ב-10 באוקטובר 1941 לטרנסניסטריה בהוראה של הממשל הרומני ושל המרשל יון אנטונסקו. רבים מהיהודים שהוגלו לטרנסניסטריה ניספו בגלל מחלות, רעב, ורצח.

לאחר מלחמת העולם השנייה

לאחר מלחמת העולם השנייה ועם קום מדינת ישראל עלו רוב יהודי גורה חומורולוי ארצה, ולאחר גלי עלייה נוספים נשארו בעיירה רק יהודים בודדים.
בשנת 2004 הלך לעולמו ראש הקהילה היהודית האחרון דון יוני ובכך חדלה הקהילה היהודית להתקיים.
כיום ידוע על יהודייה קשישה שגרה במקום, למעשה מלבדה אין יותר יהודים במקום.

עמותת יוצאי גורה חומורולוי

תושבי גורה חומורולוי וצאצאיהם הקימו בישראל ב-1986 את עמותת יוצאי גורה חומורולוי והסביבה. עמותה שעיקר עיסוקה מתן עזרה ליוצאי העיירה הנזקקים, וארגון כנסים לשם זיכרון ומפגש.
בראש העמותה עמד יעקב יורגראו (ז'קי), (נפטר ב-7 ביוני 2008) ולצדו חבריו שלמה אפטר (נפטר 2011), לאה לאופר (נפטרה ב-2003), שרגא ישורון דוד ארז (נפטר ב-1999) ואחרים.
פרויקט גדול שהעמותה עסקה בו היה הוצאת ספר הזיכרון "גורה-הומורה עיירה בדרום בוקובינה" ספר מקיף המתעד את תולדות הקהילה היהודית בעיירה. הספר יצא לאור בשנת 1990. פרויקטים נוספים היו שיפוץ בית העלמין של גורה הומורולוי והקמת אתר אינטרנט המתעד את תולדות הקהילה וכולל רשימת משפחות.