google/wiki40b huggingface dataset:
יהדות מלזיה

יהדות מלזיה היא קהילה יהודית קטנה, שהתקיימה בעבר במיוחד בפננג. כיום לא חיים יהודים במלזיה.

היסטוריה

מעט מאוד ידוע על היהודים שחיו במלאיה (מלזיה של היום) לפני המאה ה-18. נוכחות מוגברת החלה עם פתיחת הנמל הבריטי בג'ורג' טאון בתחילת המאה ה-19; פתיחת הנמל העניקה הזדמנויות מסחר חדשות למהגרים יהודים מכל רחבי העולם. מרבית היהודים שהיגרו למושבה הבריטית החדשה היו מעיראק; באותה תקופה יהודי עיראק סבלו מהמושל דאוד פאשה ונמלטו בהמוניהם לארצות זרות. מיעוט מיהודי מלזיה היו אשכנזים והייתה אף קהילה קטנה של יוצאי ארמניה. למרות זאת, אחד המהגרים העיד שבמשך שלושים שנה היה רק יהודי שומר תורה ומצוות אחד במלזיה. משהתבססה קהילה משמעותית במלזיה, היה זה רק בפננג, שהיה מחוז חשוב עם נוכחות בריטית בולטת. אך ניתן היה למצוא יהודים בודדים גם בקואלה לומפור, כיום בירת מלזיה, וגם באיפוה, סרמבן ומלאקה, בקצה הצפוני של חצי האי המלאי. הקהילה היהודית הגיעה לשיאה בשנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20, בעקבות מלחמת העולם הראשונה. ועדיין, במשך כל שנות קיומה של הקהילה, מעולם לא גרו במלזיה יותר מ-180 יהודים. המקומיים התייחסו בסובלנות אל היהודים ומנהיגיהם, והקהילה לא סבלה מאנטישמיות.
בשנת 1929, נבנה בית הכנסת הראשון בפננג. במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשו היפנים למלזיה. הבריטים נסוגו מהארץ, ועמם מרבית היהודים. היהודים המעטים שנותרו במלזיה הוכרחו בידי היפני ללבוש טלאי צהוב על בגדם, אולם מלבד זאת לא סבלו הרבה. בשנת 1943, הפכה פננג לבסיסה של קבוצת המונסון, שייטת צוללות של הקריגסמרינה, שלחמה בשיתוף פעולה עם היפנים. הגרמנים התעללו בתחילה ביהודים מקומיים, אולם הפסיקו בעקבות הוראה מהמושל היפני. 
לאחר המלחמה היגרו מרבית היהודים לארצות זרות כמו סינגפור, אוסטרליה, ארצות הברית וישראל. ב-1963 נותרו רק 20 משפחות יהודיות במלזיה, ב-1969 ירד המספר ל-3. ב-1976 נסגר בית הכנסת בפננג. כיום מבין בתי הכנסת המעטים שנבנו במלזיה עומדים רק שניים על תילם: האחד בפננג, והשני בקואלה לומפור. הבניינים המקוריים עדיין עומדים, אך השימוש בהם שונה. בניין בית הכנסת הישן בפננג, השמור טוב יותר מבין השניים, משמש כיום כמשכנה של חברה פרטית, אולם בעליו התחייב לשמור על חיצוניותו היהודית. בניין בית הכנסת הישן בקואלה לומפור נמצא במצב פחות טוב, וכיום יש בו מסעדה ואכסניית תרמילאים. הסמלים היהודיים שהיו בחזיתו הוסרו, ובמקומם הוכנסו סמלים מוסלמיים. אחרוני היהודים עזבו את מלזיה עקב חשש להתנכלות מצד המוסלמים שהשתלטו על המדינה.
אוניברסיטת סאו פאולו

אוניברסיטת סאו פאולו (בפורטוגזית: Universidade de São Paulo בר"ת: USP) היא אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה החשובים בברזיל ובאמריקה הלטינית. האוניברסיטה פעילה במחקר ובהוראה בכל תחומי מדעי הרוח, מדעי החברה, מדעי הטבע, המדעים המדויקים, רפואה והנדסה. מוצעות בה גם תוכניות לימודי-חוץ לקהל הרחב. 
רשומים בה כ-75,000 סטודנטים לתארים בוגר, מוסמך ודוקטור. לאוניברסיטה 11 קמפוסים, 4 מהם ממוקמים בעיר סאו פאולו (הקמפוס הראשי מכונה "קמפוס אָרְמָנְדוֹ דֶה סָלֶס אולִיבֶירָה" ושטחו 7,443,770 מ"ר). שאר הקמפוסים מפוזרים בערים אחרות במדינת סאו פאולו (באורו, לורנה, פירסיקאבה, פירסונונגה, ריביירו פרטו, סאו קרלוס, סנטוס וסאו פאולו). המבנה האקדמי של USP מאורגן ב- 42 בתי ספר, 6 מכונים מתמחים וארבעה מוזיאונים חשובים. היא השיגה במהירות תפקיד מוביל בתחומים רבים ושונים כמרכז מחקר והיא אחראית לכ- 20% מכלל התפוקות האקדמיות בברזיל.  
היא נחשבת למוסד האקדמי המחקרי הטוב בברזיל. בעבר היא דורגה במקום ה-94 בפריון מחקרי בין האוניברסיטאות בעולם. לפי אותו דירוג, מדורגת USP ראשונה בין האוניברסיטאות באמריקה הלטינית. מאידך, על פי הדירוג של טיימס לשנת 2007 מדורגת USP במקום ה-176 בין האוניברסיטאות הטובות בעולם. על פי דירוג השוואתי אחר עבור פריון מחקרי, מוקמה USP במקום ה-45 בעולם.
מעמדה כאוניברסיטה הוכר ב-25 בינואר 1934, כאשר חברו יחד מספר פקולטות שפעלו מזה מספר שנים כמוסדות עצמאיים, ביניהן הפקולטה למשפטים שהוקמה עוד ב-11 באוגוסט 1827, הפקולטה לרפואה ובית הספר הפוליטכני. לאלה הצטרפו פקולטות חדשות לפילוסופיה, מדעי הרוח ומדעים, אשר קלטו פרופסורים מצרפת, איטליה, גרמניה ומדינות אחרות באירופה. בית הספר הפוליטכני כלל מחלקות להנדסה אזרחית, הנדסת חשמל, הנדסת מחצבים, הנדסה מטלורגית, הנדסה ימית והנדסה כימית. מאז נוספו עוד פקולטות ומחלקות לאוניברסיטה. 
USP היא אוניברסיטה ציבורית והלימודים בה מוצעים בחינם. על פי החוק הברזילאי, אסור על אוניברסיטה ציבורית בברזיל לגבות תשלום עבור קורסים אקדמים. כל אדם שסיים לימודים תיכוניים זכאי להשתתף בבחינות הכניסה של האוניברסיטה. קיימת תחרות רבה על כל מקום ובכל שנה מתמודדים 150,000 מועמדים על כ-10,000 מקומות.
המוטו של האוניברסיטה הוא "Scientia Vinces" (מלטינית: "באמצעות המדע תנצח").
אריה פולונסקי

ראשית חייו

אריה פולונסקי נולד בשנת 1910 בעיר קוברין (ברוסית Ко́брин) בבלארוס, שנכללה אז בתחום פולין. אביו היה יושב ראש ההסתדרות הציונית בעיר והילד חונך לאהבת ארץ ישראל ולשאיפה לעלות לארץ. כילד למד בחדר ולאחר מכן בגימנסיה תרבות והצטרף לתנועת השומר הצעיר. כהכנה לעלייתו לארץ ישראל הפסיק את לימודיו, למד נגרות. ויצא להכשרה מטעם תנועת החלוץ.

בארץ ישראל

אריה פולונסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1929 לאחר מאורעות תרפ"ט. הוא החל את דרכו בארץ ישראל בקיבוצה של אחותו, רמת הכובש, ובהמשך היה לחבר גדוד העבודה ברמת רחל ועבד כחלוץ בפרדסים ובסלילת כבישים. הוא הצטרף לארגון ההגנה ועל פי קריאת המוסדות הלאומיים וביוזמת ארגון ההגנה, במטרה שינצל את תפקידו להעברת מידע על הבולשת הבריטית ובמיוחד על פעולותיה כנגד מעפילים, הצטרף בשנת 1931 למשטרת המנדט. יצחק בן צבי, יו"ר הוועד הלאומי ולימים נשיא מדינת ישראל היה האיש ששלח את אריה פולונסקי להצטרף לשורות המשטרה וכדי לעזור לו להקלט בתפקידו במשטרה שרוב שוטריה היו אנגלים וערבים מינה לו שני מורים, האחד לאנגלית והאחר לערבית. בשנת 1932 היה בין עדי התביעה במשפט של מספר נאשמים מחוגי בית"ר, בראשות אבא אחימאיר, על הפרעה להרצאה של נורמן בנטוויץ' באוניברסיטה העברית. במשפט של סטאבסקי על רצח ארלוזורוב העיד אריה ורובל שפולונסקי איים עליו שהוא ישב במאסר יחד עם סטאבסקי.
אריה פולונסקי הצליח בתפקידו והגיע לדרגת רב-טוראי – קורפורל, ועם זאת שימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית. מלבד העברת מידע על פעולות הבולשת נגד המעפילים יהודים, עזר אריה פולונסקי לאסירים יהודיים חברי הגנה וגם לאסירים אחרים שנכלאו בבתי הכלא אותם פקד במסגרת תפקידו במשטרה. הוא ראה בתפקידו משימה לאומית והתמיד בו במשך שמונה שנים.

הרצח

כאיש משטרת המנדט, הקשור אף עם הבולשת הבריטית, נראה אריה פולונסקי בעיני האצ"ל כמשתף פעולה וכחשוד בהסגרת חבריהם לבריטים והאצ"ל החליט להוציאו להורג. 
בשעות הערב של ה-29 במאי 1939, ליד "בית המעלות" בירושלים בו התגורר, נורה אריה פולונסקי על ידי אנשי האצ"ל. ארבעה קליעים פגעו בו והוא נפצע אנושות ולמחרת מת מפצעיו בבית החולים שערי צדק. עובר אורח תמים, עולה חדש צעיר ממשהד בשם אשר נאמדאר, שהזדמן למקום האירוע, נהרג גם הוא מאש התוקפים.
לאחר שבועיים, נטל האצ"ל בשידור רדיו, אחריות על הרצח. לפי הודעה רשמית של מפקדת הארגון, 'גזר דינו נחרץ למוות על שהלשין על אנשינו'.

טיהור שמו והנצחתו

רק בתקופת מדינת ישראל, עשרות שנים לאחר הרצח, ועדה מיוחדת של וותיקי המחתרות : יצחק אבינועם, מי שהיה מפקד האצ"ל בירושלים, שייצג את האצ"ל; אל"ם במיל' גרשון ריבלין, מבכירי ארגון ה"הגנה" ואנשל שפילמן, יו"ר האגודה להנצחת חללי לח"י, טיהרה את שמו והוא נכלל בין חללי מערכות ישראל והונצח בספר "יזכור: פרשיות חייהם ומותם של הנופלים במערכות צה"ל" שבהוצאת משרד הביטחון. שמו ותמונתו מונצחים גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
דמויי כריש

מאפיינים כלליים

דמויי הכריש (להלן ייקראו פשוט כרישים כדי למנוע סרבול) הם דגי סחוס, כלומר: השלד שלהם עשוי מסחוס ולא מעצם גרמית. הגוף של רובם בנוי בצורה הידרודינמית ורבים מהם הם שחיינים טובים. רבים ממיני הכרישים הם טורפים פעילים שתוקפים דגים ויצורים ימיים אחרים, כולל יונקים ימיים, אך יש ביניהם גם מסנני פלנקטון הניזונים מסינון הפלנקטון שנסחף במים. הכרישים נמצאים בדרך כלל בראש מארג המזון הימי, הן בשל גודלם והן בשל היותם ציידים קטלניים. לגדולים שבהם אין אויבים טבעיים מלבד האדם, הלווייתן הקטלן, תנין הים, הראשתן ומיני כרישים אחרים.
לרוב הכרישים חושים חדים מאוד עם דגש על ריח וראייה, ולחלקם יש גם איברים הנקראים אמפולות לורנציני המאפשרים להם לחוש בשינויים בשדה אלקטרומגנטי וזרמים חשמליים. הזימים שלהם אינם מכוסים וחריצי הזימים בולטים בצידי ראשם, מעל סנפירי החזה. מספר החריצים במינים השונים של דמויי הכריש נע בדרך כלל בין 5 ל-6. לעומת זאת, בבטאים הזימים נמצאים בגחון, לצד הפה ומתחת לסנפירי החזה.
הגיוגרפיה

הַגְיוֹגְרַפְיָה (במקור מיוונית: ἁγιογραφία (אַגְיוֹגְרַפְיָה), מהמילים ἅγιος (אַגְיוֹס, קדוש) ו-γράφειν (גְרַפֶאִין, לכתוב); על פי האקדמיה ללשון העברית: קוֹרוֹת קְדוֹשִׁים) היא סיפור תולדות הקדושים, בתרבות של דתות שונות. הגיוגרפיה, מילולית, פירושה חומר כתוב על אנשים קדושים, ובאופן ספציפי יותר היא מתייחסת לביוגרפיות של קדושי דת. משמעות המונח מורחבת לעיתים לביוגרפיה של מנהיגים דתיים וגם חילוניים, ויש שהיא משמשת ככינוי שלילי לביוגרפיות הסוגדות לדמויות שהן מתארות.
המונח הגיולוגיה עוסק בחקר קדושים באופן כללי, ללא התמקדות בחייו של קדוש מסוים.

ביהדות

ביהדות אמנם לא התגבשה מסורת של קאנוניזציה ותיעוד ביוגרפי של חכמי היהדות, אך הן במקרא והן בתלמוד מופיעים קטעים המשלבים תיאורים היסטוריים רבים לצד אגדות בעלות מסר חינוכי וסיפורים מעוררי השראה. סוגה ספרותית זו מכונה "ספרות שבחים". דוגמה לעירוב בין היסטוריה לאגדה, המאפיין סוגה זו, היא בסיפור עשרת הרוגי מלכות, שהיה לסמל של מסירות נפש. לפי קינת "אלה אזכרה" הוצאו להורג עשרה תנאים בבת אחת על קידוש השם, על אף שהם לא היו בני אותו דור ונהרגו בזמנים שונים.
החיבורים השלמים המוקדמים בז'אנר זה שנכתבו על ידי יהודים, נמצאים בכתביו של פילון האלכסנדרוני שכתב חיבורים בשמות "על חיי משה", "על יוסף" ו"על אברהם" ובהם תיאור את הדמויות המקראיות באופן הגיוגרפי.
בניגוד לעיסוק הספרותי והתורני הענף בספרות ההלכה, לא התקיימה מסורת יהודית רציפה של עיסוק בספרות שבחים, ומשלהי תקופת התלמוד ועד לאחר גירוש ספרד לא נמצאו ספרים שלמים שעוסקים בשבחי הגאונים או חכמי ימי הביניים. עם זאת, סיפורים מסוג זה הופיעו כסיפורים בודדים, כגון סיפור ארבעת השבויים שבאמצעותו מתאר אברהם אבן דאוד את ראשיתו של מרכז הלימוד היהודי בספרד, וכן אגדת ר' אמנון ממגנצא באשכנז. במאה ה-15 אך בעיקר במאה ה-16 החלו להופיע קובצי סיפורי שבחים במקביל הן במזרח והן במערב, כאשר הקובץ הקדום ביותר מתקופה זו הידוע לנו כיום הוא הספר "מעשה בוך". הספר, שנדפס ביידיש במאה ה-17, אך הועלה על הכתב כבר במאה ה-15, כלל פרק שעוסק בעיקר בסיפורי כבוד והערצה לחסידי אשכנז מימי הביניים כגון: שמואל החסיד, בנו רבי יהודה החסיד ורבי אלעזר מוורמייזא.
הקובץ הראשון שמתרכז כמעט כולו בדמות ידועה אחת מצוי בספר שלשלת הקבלה, שחיבר רבי גדליה אבן יחיא באיטליה במאה ה-16. בסיפורים המופיעים בו מצטייר הרמב"ן כדמות משוחררת ממוגבלויות פיזיולוגיות כגון זמן ומקום, ואשר ניתן לייחס לה כמעט כל מעשייה. במהלך מאות השנים הבאות פורסמו אוספי סיפורים דומים שנסובו בדרך כלל סביב דמות היסטורית או עכשווית מרכזית ביהדות, "בעל שם", שהפרסום הרב סביב גדולתה הקלו במידה רבה על התקבלות הסיפורים כאמינים. עם קובצי הסיפורים הידועים מסוג זה נמנים בין היתר הספר "שבחי האר"י" שמקורו באגרות מהמאה ה-17, שבחי הבעש"ט (ברדיצ'ב, 1815), וכן סיפורי הגולם מפראג שהופצו במאה ה-20. בעקבות "שבחי הבעש"ט" התפתחה הסוגה של סיפורי חסידים וכיום ניתן למצוא אוסף הגיוגרפי כמעט בכל חסידות גדולה. בד בבד, התחזקה במהלך המאה ה-20 המגמה לפרסם בציבור החרדי הגיוגרפיות על "גדולי הדור" באשר הם, חסידים, ספרדים וליטאים כאחד. כמו כן עובדו חלק מהסיפורים על חכמי התלמוד והופצו לילדים כפי שנעשה בין היתר בסדרת הספרים הפופולרית כה עשו חכמינו. בתחילת המאה ה-21 פורסם הספר עשייתו של גדול על ידי הרב נתן קמינצקי, שלא נמנע מלהזכיר אפיזודות פחות מחמיאות בחיי הדמויות הרוחניות המתוארות בו, לפחות מנקודת מבט חרדית מחמירה, ונתקל בחרמות של אחדים מגדולי הרבנים החרדיים הליטאים בני זמננו.
שיטת השחרור הרגשי

שיטת השחרור הרגשי (באנגלית: Emotional Freedom Technique - EFT) היא שיטת רפואה אלטרנטיבית שפותחה בשנות ה-80 בארצות הברית. השיטה מסתמכת על אזכורים ברפואה הסינית אודות "חסימות אנרגטיות" כסיבה למחלות ולבעיות, בשילוב עם שיטות פסבדו-מדעיות מערביות. בשיטת השחרור הרגשי המטופל מתופף באצבעותיו על נקודות בגופו שבהם עוברים לכאורה המרידיאנים, תוך אמירה מילולית המתארת את הבעיה, על מנת "לשחרר את זרימת האנרגיה" בגופו. קיימות מספר שיטות טיפול אלטרנטיביות המתייחסות למרידיאנים או "זרימת אנרגיה", אולם מעולם לא הוכח קיומם של ערוצי אנרגיה כאלה, ולא הוגדר טבעה של אותה אנרגיה לכאורה.
שתי סקירות מדעיות עדכניות העלו כי שיטת השחרור הרגשי אינה יעילה כלל. הסקירה הראשונה הזהירה מטפלים מפני שימוש בשיטה וקראה להם ליידע את הציבור אודות חוסר יעילותה. הסקירה השנייה הבהירה כי הממצאים המדעיים שנאספו עד כה מעלים בבירור כי השיטה חסרת תועלת ואין צורך במחקר נוסף בנושא.

תיאור השיטה

הוגי השחרור הרגשי הניחו כי כל הבעיות בגוף האדם - המחלות והתסמינים הגופניים והנפשיים - נובעות מחסימות בזרימה האנרגטית דרך המרידיאנים בגוף. מטרת השיטה היא לשחרור חסימות אלו ולהפחית את רמות החרדה והמתח. העוסקים בשיטה מציעים את השימוש בה למגוון רחב של מצבים, ביניהם פוסט-טראומה, כעסים, הפרעות אכילה (בולמיה ואנורקסיה), חרדות ופוביות, כאבים כרוניים, תסמינים פסיכוסומטיים, קשיים בשינה, מחסומים רגשיים, התנהגויות אובססיביות, ועוד. חלק מהטיפול מוקדש ללימוד טיפול עצמי על ידי המטופל.

האנרגיות בגוף

על פי הרפואה המזרח-אסיאתית, גוף האדם מתקיים תמיד בין ההרמוניה לדיסהרמוניה של אנרגיית הצ'י; כשהאיזון במערכת האנרגטית מתערער ונוצרות חסימות בזרימת האנרגיה לאורך המרידאנים, בא הדבר לידי ביטוי בצורת מחלות ובעיות גופניות או נפשיות. שיטות הטיפול המזרחיות המוכרות, כגון טאי צ'י, אקופונקטורה, צ'י גונג, ורייקי מוגדרות היום בתחום הרפואה המשלימה האנרגטית, ופועלות גם הן לשחרר ולשפר את זרימת האנרגיה. לעומתן, EFT מוגדרת בתחום הפסיכו-אנרגטי, שבה יש לשחרר את החסימות האנרגטיות וכן את החסמים הנפשיים והגופניים של המטופל.

אופן הטיפול

EFT מתבססת על האמונות הקיימות ברפואה הסינית לגבי מיקומם של המרידיאנים ושל נתיבי זרימת האנרגיה. המטופל, בהדרכת המטפל, מתופף באמצעות אצבעותיו על מיקומי המרידיאנים בגופו. עוצמת התיפוף ומהירותו משתנות לפי המטופל ואופי הבעיה שמצריכה פתרון. התיפוף נעשה תוך כדי אמירה של משפטים שמתארים את הבעיה וגורמים למטופל להתמקד ולהתרכז בה. ההתמקדות של המטופל בבעיה נועדה להביא להקלה ורגיעה. על פי השיטה, בסופו של התהליך אמורה להשתפר זרימת האנרגיה לאורך המרידיאנים, ומצבו של המטופל משתפר בהדרגה. בפועל השיטה אינה מועילה למטופלים.
טכניקת אקופרסורה טאפאס מהווה דוגמה לטיפול מזוג זה.
מיני-מחשב

מיני-מחשב הוא מחשב הממוקם באמצע הספקטרום המחשובי, בין מחשבים מרובי משתמשים גדולים (מסורתית מדובר במחשבים מרכזיים) לבין מחשבים קטנים (מיקרו-מחשבים או מחשבים אישיים). מושג זה היה בשימוש מסוף שנות ה-60 ועד אמצע שנות ה-80 של המאה העשרים. כאשר הופיעו המחשבים הקטנים יותר שונה שמם למחשבי ביניים או באנגלית Midrange. כיום מקובל יותר המושג שרת.

ההתחלה בשנות ה-60 וההתבססות בשנות ה-70

המונח "מיני-מחשב" התהווה בסוף שנות ה-60 על מנת לתאר מחשבים קטנים מהדור השלישי שעשו שימוש במעגלים משולבים ובזיכרון מגנטי. עד לתקופה זו היה המחשב המרכזי סוג המחשב המסחרי היחיד. בסוף שנות ה-60 החלו להימכר מחשבים קטנים יותר ומסובכים פחות, כדוגמת מחשבי ה-PDP של חברת דיגיטל, שקיבלו את הכינוי "מיני-מחשבים". בעקבות מחשבים אלה הופיעו מיני מחשבים נוספים של חברות כמו HP ו-Data General. 
המיני-מחשב הוכל בדרך כלל בארון גדול או בכמה המחוברים ביחד. בהשוואה אליו מחשב מרכזי היה מורכב ממספר רב של ארונות, הפרוסים באולם גדול, כאשר כל יחידה (מעבד, זיכרון או דיסק קשיח) תפסה ארון משלה. בעוד שמחיר מחשב מרכזי היה עצום, לעיתים כמה מיליוני דולר, מחשבי המיני היו זולים יחסית: מכ-5,000 דולר ועד לכמה עשרות אלפי דולר. 
האתגר במיני מחשבים הראשונים היה פיתוח תוכנה עבורם. זאת משום שלא היה להם די זיכרון להכיל מהדרים מורכבים. המשוכללים יותר הכילו מהדר לפורטרן והפשוטים לאסמבלר בלבד. גם תכנות בשפת מכונה היה מקובל עבורם. המאמר מ-1968, כולל גם מפרט טכני ומחירים של המיני מחשבים הראשונים, ביניהם גם האלביט 100 מתוצרת ישראל.
בשנת 1977 הכריזה חברת דיגיטל על סדרת מחשבי ה-VAX שהיה מחשב ה-"סופר מיני" המובהק ביותר, עם זיכרון וירטואלי ואפיק נתונים של 32 סיביות. יצורם המשיך עד שנת 2000 והיוו את הדור האחרון של מחשבי המיני.

אמצע שנות ה-80: מחשבי המיני מפנים את מקומם עבור מחשבי המיקרו

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מורשת המיני-מחשב והשפעתו התעשייתית

המיני מחשב שימש גשר חשוב בין המחשבים הראשונים שהיו נדירים ונחלת מתי מעט לבין המחשבים הזולים והנפוצים כפי שהם כיום.
מערכת ההפעלה Unix שמהווה אבן פינה בעולם התוכנה, ונמצאת בשימוש נרחב גם כיום, פותחה עבור המיני מחשב מסוג PDP. מערכת ההפעלה Unix חייבת את היעילות והרזון שלה לצורך להתאימה למחשב מיני שהיה אז בעל יכולות מועטות יחסית למחשבים המרכזיים של אותה תקופה. באותה נשימה כדאי להזכיר גם את שפת התיכנות C שפותחה באופן צמוד ל-Unix ומצטיינת אף היא ביעילות ובפשטות. רוב תשתיות התוכנה שפותחו אחר כך למיקרו מחשב ולמחשב האישי, כולל Microsoft Windows עצמה, נכתבו בשפת התיכנות C וכך איפשרו למצות את המיטב מהחומרה שהייתה בראשיתה בעלת יכולות מוגבלות.
איריס האן

ביוגרפיה

איריס האן למדה בבית ספר התיכון פלך בירושלים, בית הספר הדתי-פמיניסטי הראשון בישראל. בשירותה הצבאי הייתה מורה חיילת. בוגרת תואר ראשון במדעי החקלאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים (בשנת 1991) ובמשפטים, מהמרכז הבינתחומי הרצליה (2009) ומוסמכת בתכנון ערים ואזורים, מהטכניון (2002). התזה שלה, בהנחיית פרופסור רחל אלתרמן, עסקה בזכויות במקרקעין והכושר לשמר שטחים פתוחים בישראל. השתיים פרסמו בשנת 2004 מחקר במסגרת קרן קיימת לישראל והמרכז לחקר העיר והאזור בטכניון בשם: "הכלים לשמירה על שטחים פתוחים: מה ניתן ללמוד ממדינות אחרות וליישם בישראל?".
בשנים 1986–1996 הועסקה בחברה להגנת הטבע כמדריכה בבית ספר שדה שקמים ורכזת חוגי טבע והעשרה בבית ספר שדה מעגן מיכאל. בין השנים 1997–2012 הייתה מתכננת אגף שימור סביבה וטבע בחברה להגנת הטבע ומנהלת תחום תכנון ומחקר במכון דש"א/ בשנים 2012–2013 שימשה כממלאת מקום ראש אגף תכנון במשרד להגנת הסביבה. עסקה בגיבוש תוכניות מתאר ובייעוץ סביבתי. בין השנים 2014–2016 והייתה יועצת עצמאית בתחום התכנון הסביבתי ויועצת סביבתית לתוכניות מתאר ומסמכי מדיניות. החל מספטמבר 2016 היא מכהנת כמנכ"לית החברה להגנת הטבע.
מרצה בתחום תכנון סביבתי, תכנון מרחב ימי ומדיניות סביבתית באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת חיפה, בטכניון ובהמרכז האקדמי רופין. מתמחה בתכנון והבנייה והיא מרבה לכתוב בנושא.
בשנת 2008 נבחרה למקום השלישי בתנועה הירוקה.
האן מתגוררת בחיפה.
מגה-עיר

מגה-עיר (Megacity), או: עיר-ענק, הוא מונח המשמש להגדרת מטרופולין גדולה, בעלת אוכלוסייה כוללת העולה על עשרה מיליון (10,000,000) בני אדם. גם אגד-ערים או אגד-מטרופולינים יכולים להיכלל בהגדרה זו.
נכון ל־2016 קיימות ברחבי העולם 30 מגה-ערים, בהן אזורי מטרופולין כמו אלה של טוקיו, דלהי, מקסיקו סיטי וניו יורק, וערי-ענק כמו גואנגג'ואו ושנגחאי.

היסטוריה

בראשית המאה ה-19, רק 3 אחוזים מכלל אוכלוסיית העולם, חיה בערים. עד 1850, עלה אחוז העירוניים באוכלוסיית העולם ל-6.4%, ועד סוף המאה (1900) לכדי 13.6%. ב־1950 התגוררו בערים כ־743 מיליון איש (29% מכלל אוכלוסיית העולם). ב־1970 הגיע נתח זה לכדי 38.6% מאוכלוסיית העולם וב־1985 התגוררו בערים 1.98 מיליארד תושבים (41% מכלל אוכלוסיית העולם). אוכלוסיית הערים העולמית בשנת 2008 כללה כ־3.4 מיליארד בני-אדם, המהווים כחצי מאוכלוסיית העולם. תהליך העיור מואץ משנה לשנה, ואם המגמה תמשך, צופים גורמי מחקר של האו"ם, כי בסביבות שנת 2030 שלושה מתוך חמישה בני אדם יגורו בערים. האוכלוסייה העירונית שעמדה במפנה המאות ה-20 וה-21 על כ-3 מיליארד בני אדם, תגדל, ותעמוד על כ-5 מיליארד.
סקרים ותחזיות מצביעים על כך שהצמיחה העירונית הגדולה במהלך 25 השנים הבאות, תהיה במדינות מתפתחות. תופעה זו תורמת להיווצרותן של מגה-ערים, גם במדינות בהן הכלכלה המקומית מתקשה לעמוד בנטל ניהולן של ערים מסדר גודל כזה, על אוכלוסייתן. מיליארד אנשים, כמעט שביעית מאוכלוסיית העולם, חיו בראשית העשור השני של המאה ה-21 בתנאי עוני בערים. מעל 90% מהאוכלוסייה העירונית של אתיופיה, מלאווי ואוגנדה, כבר חי בשכונות עוני.
מירון (מושב)

גאוגרפיה

היישוב שוכן למרגלות הר מירון בגובה של 700 מ', בסמוך לאפיקו של נחל מירון (יובל של נחל עמוד המנקז את המורדות המזרחיים של הר מירון) ולמעיינות 'עין מירון' ו'עין בר יוחאי'. בסמוך ליישוב עמק קטן, המאפשר גידולי חקלאות במקום. בקרבת היישוב צומת דרכים חשובה ('צומת מירון') המחברת את כביש 866 עם כביש 89, ומקשרת בין בקעת בית הכרם, צפת, והגליל המערבי.
המסלע באזור הוא בעיקרו אבן גיר קשה מתקופות הטורון והקנומן, והתצורות העיקריות הם: תצורה דיר חנא, תצורה ירכא ותצורת בענה.

כלכלה

כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות של מטעי פרי נשירים, ייבוש פירות יבשים וייצור יינות וכן על תיירות, בעיקר חרדית, של קבוצות ויחידים המתארחים ביישוב בשבתות ובחופשות, ובפרט סביב הילולת הרשב"י. פוטנציאל התיירות הגדול הביא לפתיחת צימרים רבים במקום כמו גם כפר אוהלים ובית מלון.
במקום פועלות גם ישיבה תיכונית טכנולוגית ואולפנה לבנות המשויכות למרכז ישיבות בני עקיבא. בשנת 2014 הפכה הישיבה התיכונית לשלוחה של המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר (שלוחת מירון).
אנטוניוס ניקופולידס

קריירת מועדונים

ניקופולידס עשה את צעדיו הראשונים בכדורגל במועדון המקומי של עיר הולדתו, אנאגניסי ארטאס. אחרי עונה אחת בלבד בקבוצה הבוגרת, עבר לשחק במועדון הפאר היווני, פנאתינייקוס, בקיץ 1989. בקבוצתו החדשה, שימש בשנותיו הראשונות כמחליפו של השוער הפולני יוזף וואנדזיק. ניקופולידס ערך את הופעת הבכורה שלו בפנאתינייקוס, במהלך עונת 1990–1991, במשחק הדרבי החם נגד אולימפיאקוס. בשנת 1995, הוא עמד בשערה של פנאתינייקוס חמש פעמים כאשר הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל היוונית, ובעונה שלאחריה שיחק 3 פעמים בשער, כשקבוצתו שמרה על התואר. למרות כל זאת, רק בעונת 1997–1998, הוא קנה לעצמו מעמד של שחקן הרכב קבוע בקבוצה בגיל יחסית מבוגר, כשהיה בן 26. בשנת 2002, היה שותף להעפלתו של מועדונו עד לרבע הגמר של ליגת האלופות. בעונת 2003–2004, ניקופולידיס איבד את מקומו בהרכב לקונסטנטינוס חלקיאס לאחר שהמשא ומתן שלו עם המועדון על חידוש חוזהו נכשל.
פנאתינייקוס הציעה לניקופולידס 400,000 אירו לעונה, הצעה שעל אף שנחשבה להעלאה, ניקופולידס הרגיש שההצעה לא משקפת ומפצה על התרומה שלו למועדון במשך 15 השנים שלפני כן. אחרי שסירב להצעת החוזה, מאמנו כעס עליו והוריד אותו לשחק בקבוצת המילואים של המועדון עד לסוף העונה. התקשורת ביוון, כמו גם אוהדי הקבוצה, תמכו כל העת בדעותיו של ניקופולידיס והטיחו האשמות בטיפול בנושא בפני נשיא המועדון.
קצת לפני טורניר יורו 2004, נפוצו שמועות ביוון שניקופולידס נמצא על סף חתימה במועדון היריב אולימפיאקוס. יותר מאוחר אושר, שאכן חתם ביריבה העירונית לפני היורו, תמורת 600,000 אירו לעונה למשך שלוש שנים. הוא אכן הצטרף לאולימפיאקוס רשמית, זמן קצר אחרי שזכה עם נבחרת יוון ביורו 2004. בקבוצתו החדשה זכה בשני דאבלים רצופים, וגם הצליח לשמור על שער נקי במשחק הדרבי הראשון שלו במדי אולימפיאקוס נגד קבוצתו הקודמת. שתי האליפויות שלו באולימפיאקוס, הפכו אותו לשחקן היווני היחיד שזכה בשלוש אליפויות רצופות במדי שני מועדונים שונים. ניקופולידס ידוע בשל יכולתו המדהימה לעצור בעיטות פנדל, ובעונת 2007–2008, הוא השווה את השיא היווני בעצירת פנדלים בעונה.

קריירה בינלאומית

ניקופולידס ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת היוונית ב-18 באוגוסט 1999 מול אל סלוודור. הוא שיחק בסיבובי המוקדמות של מונדיאל 2002, וזכה עם יוון ביורו 2004. ניקופולידיס הצטיין בשערה של יוון במהלך הטורניר בפורטוגל, בו שמר על שער נקי 6 פעמים, ולא ספג אף שער בשלושה משחקי הכרעה. הוא גם נכלל בסגל המצטיין של הטורניר ולשוער המצטיין בו.
אחרי שלא הצליח להעפיל עם יוון למונדיאל 2006, ניקופולידס מונה לקפטן הנבחרת לאחר פרישתו של תיאודורוס זגורקיס. אך אחרי תקופה קצרה, איבד את סרט הקפטן לאנגלוס באסינאס, עקב יכולתו החלשה בתבוסה 1–4 לטורקיה במרץ 2007, שהובילה להורדתו לספסל המחליפים. במשחק הבתים במהלך טורניר יורו 2008 נגד רוסיה, ניקופולידיס שגה שגיאה חמורה וספג שער בעקבותיה, ויוון הפסידה במשחק 0–1 ובשל כך הודחה מן הטורניר. ב-15 ביוני 2008, ניקופולידיס הכריז על פרישתו מן הנבחרת לאחר יורו 2008, ועד היום הוא מחזיק בתואר השוער בעל המספר הרב ביותר של הופעות בנבחרת הלאומית היוונית.
אנדרטת הכוחות המזוינים

הקמת האנדרטה

ממשלת בריטניה הכריזה על יוזמת הקמת האנדרטה בשנת 2000. עלות הקמתה, שהגיעה ל-6 מיליון לירות שטרלינג, מומנה בעיקר ממכירתו לציבור של מטבע זיכרון שטבעה המטבעה המלכותית, וכן ממענק שנתקבל מנציבות המילניום של בריטניה.
תחרות בינלאומית נערכה לתכנון האנדרטה, ובה זכו משרד האדריכלים ליאם אוקונור והפסל איאן רנק-ברודלי, יוצר הפסלים באתר. אליהם הצטרף ריצ'רד קינדרסלי, שתכנן את האותיות שנחרתו על גבי האנדרטה. תוכנית האנדרטה פורסמה לציבור במוזיאון המלחמה האימפריאלי באפריל 2005. 
האנדרטה נחנכה ב-12 באוקטובר 2007 ונפתחה לציבור בהמשך אותו חודש. בטקס החנוכה נכחו אליזבת השנייה, מלכת בריטניה ובנה הנסיך צ'ארלס, ראש הממשלה גורדון בראון והארכיבישוף מקנטרברי רואן ויליאמס.

האנדרטה

האנדרטה ניצבת בתחומי משתלת הזיכרון הלאומית שליד ליצ'פילד בחבל סטפורדשייר. אתר זה נבחר בכוונה לתת לאנדרטה מיקום גאוגרפי מרכזי שיהיה נוח יותר לגישה מכל חלקי האי הבריטי.
האנדרטה שוכנת על גבי תל אדמה עגול, שהוקם בהשראת תילי קבורה עתיקים. היא כוללת חומת אבן גיר מעגלית גבוהה, שקוטרה 43 מטרים. פתחים רחבים פעורים בעברה המזרחי ובעברה המערבי של החומה. טור מדרגות מעפיל אל הפתח המערבי. מול הפתח המזרחי, מחוץ לחומה, ניצב אובליסק אבן. שביל לולייני, שעצים נטועים לאורכו, מקיף את מורדות התל, מעפיל אל שני הפתחים ומנגיש את האנדרטה למוגבלים בתנועה.
מעבר מרכזי רחב מתמשך בין שני הפתחים בתוך מתחם החומה. משני צידיו מתמשכים שני כותלי אבן מקבילים. על גבי הכתלים נחרתו שמות החללים. הם כוללים בין היתר את שמות חללי בריטניה בארץ ישראל, קוריאה, מלאיה, צפון אירלנד, איי פוקלנד, עיראק ואפגניסטן.
מול מרכזי שני הכתלים ולצידם, בתוך המעבר הרחב, ניצבים שני פסלי ארד. הם מסמלים את האבדן והצער הכרוכים במות החיילים. הפסל שליד הכותל הצפוני כולל דמויות של ארבעה חיילים המניפים אל על אלונקה שעליה חייל, כשלצידם חמישה בני משפחה אבלים. הפסל שליד הכותל הדרומי מציג חייל וחיילת המרימים את גופת חברם. לידם חורת חייל שבידו מפסלת ופטיש כתובת בכותל: "נזכור אותם. היום. מחר. תמיד". מעברם השני מצביע חייל רביעי על פתח בין שתי דלתות, המוליך אל הנצח. 
שטח האנדרטה זרוע חצץ, וקבועים בו ערוגות דשא מסוגננות ושלושה פסלי ארד של זרי עלי דפנה, סמל הניצחון. הפתח בין שתי הדלתות שבכותל הדרומי עוצב כך שקרני השמש המאירות דרכו ינוחו פעם אחת בשנה על פסל זר עלי הדפנה הממוקם במרכז שטח האנדרטה; המועד לכך הוא השעה 11:00 ביום ה-11 לחודש נובמבר - זיכרון ליום שביתת הנשק במלחמת העולם הראשונה, שבהשראתו נקבע מועד יום הזיכרון בבריטניה.
טקס זיכרון ממלכתי במעמד המלכה נערך באנדרטה בחודש יולי מדי שנה. במהלך הטקס נקראים שמות אנשי הכוחות המזוינים הבריטים שנפלו בשנה שקדמה לו, ואשר שמותיהם הוספו לאנדרטה.