google/wiki40b huggingface dataset:
אקוצנטריות

אֶקוֹצֶנטְרִיוּת - גישת ערך היקום בסביבתנות. (מיוונית: οἶκος, 'אויקוס' - בית, וκέντρον, 'קנטרון' מרכז) היא גישה במדעי הסביבה ובהגות המדינאית שביסודה של מערכת ערכים מוסרית, המדגישה את הטבע כולו, על נופיו, והקיים בו, בין אם הוא חי או צומח ובין אם הוא דומם.
גישה זו שונה מעט מהגישה הביוצנטרית - גישת ערך החיים, המדגישה את החיים כבסיס למחויבות מוסרית, שלפיה יש לשמר בתי גידול ואת מגוון המינים, מכיוון שיש ערך לחיים - לחי ולצומח.
שתי הגישות, האקוצנרית והביוצנטרית מנוגדות לגישה האנתרופוצנטרית - גישת ערך האדם, על פיה המוסר צריך להתחשב באדם ובצרכיו בלבד, ורק כנגזרת מכך לשמר את הטבע או להגן עליו.

מקורות המושג

רעיון ה'אקוצנטריות' בשם זה, גישת המוסר על פי ערך היקום, נהגה לראשונה בידי אלדו ליאופולד בשנת 1949, במאמר בירחון מאוניברסיטת אוקספורד. תפישה זו מכירה בכך שכל המינים כולל האדם הם תוצר של תהליך התפתחותי ארוך, וקשורים זה בזה בתהליכי חייהם. כתבי אלדו ליאופולד מרכזיים לגישה זו, ומושגי יסוד בה הם הרעיונות שלו בעניין מוסר האדמה וניהול סביבתי מוצלח.
אקוצנטריות - גישת ערך היקום - מתמקדת ב"קהילה הביוטית" - כלומר קהילת חומרי החיים - כשלמות אחת, ומנסה לשמר את הרכב מערכת הסביבה, כולל אפילו נופים, ואת התהליכים הסביבתיים.
המושג מתבטא גם בעקרון הראשון של תנועת האקולוגיה העמוקה, כפי שהוגדרו בידי ארן נאס וג'ורג' סשונז ב-1984, שם הדגישו שגישה על פיה האדם במרכז היקום, אנטרופוצנטריות, אותה גישה לפיה האדם הוא בחיר היצירה ומטרת הבריאה, היא גישה המהווה אויב קשה לתפישת המוסר של ערך היקום.

טכנוצנטריות - שליטת האדם בסביבה על ידי המדע והטכנולוגיה

מרבים גם להשוות את גישת 'ערך היקום' מול הגישה הטכנוצנטרית - שבמרכזה היכולת לטפל בסביבה באופן מלאכותי.
לרוב רואים בהן שתי גישות מנוגדות, הנתונות במחלוקת לגבי יחסם ליכולת הטכנולוגיה האנושית לשלוט בסביבה, להשפיע עליה לטובה לאורך זמן ואף להגן עליה. סוברי גישת 'ערך היקום', כולל תנועת "ירוק עמוק" (אקולוגיה עמוקה) רואים עצמם בדרך כלל כנתונים לחסדי הטבע ומשועבדים לו, ולא כשליטים על טבע. אין להם אמון בטכנולוגיה המודרנית, ולא במוסדות הקשורים בה. לטענתם, יש להעדיף ולכבד תהליכים ותוצרים טבעיים, ולדעתם, השימוש בתצרוכת עצמית וטבעית ובטכנולוגיה מעוטת השפעה רצוי יותר, על פני שליטה טכנולוגית בטבע.
לעומתם, לטכנוצנטרים אמון מלא בטכנולוגיה ובתעשייה, והם מאמינים בכך שהאנושות מסוגלת ואולי אף שולטת כעת בטבע. אף שייתכן שהם מקבלים את קיומם של בעיות סביבתיות כתוצאה מהתעשייה והטכנולוגיה, אין הם רואים את הפתרון בהצרת השימוש בטכנולוגיה ובצמצום התעשייה, להפך, לדעתם רק על ידי המדע והטכנולוגיה ניתן לפתור את הבעיות הללו, וזוהי הדרך הנכונה לפיתוחן של המדינות המתפתחות והמפותחות כאחד.

ביוצנטריות - גישת ערך החיים (החיים במרכז)

הבדל דק קיים בין גישת 'ערך החיים' - ביוצנטריות, לגישת 'ערך היקום' - האקוצנטריות. גישת ערך היקום מכירה בחשיבותן של מערכות סביבה שאינן חיות בנוסף על מערכות החיים בהן מכירה גישת 'ערך החיים' הביוצנטרית.
המונח שימש בעבר בידי תומכי גישת "השמאל הביוצנטרי" - המשלב אקולוגיה עמוקה עם גישות המתנגדות לתעשייה ולכלכלת שוק חופשי, כמו דויד אורטון.
איבנז

איבנז (Ibanez) היא חברה יפנית המייצרת גיטרות וציוד לגיטרות. החברה בבעלות הושינו גאקי.
החברה מייצרת גיטרות חשמליות, גיטרות בס וגיטרות אקוסטיות, בנוסף היא מייצרת ציוד לגיטרות כגון מגברים ואפקטים. רוב הגיטרות המיוצרות על ידי החברה משמשות עבור סגנונות הרוק והמטאל.

היסטוריה

בשנת 1929 החל הושינו גאקי לייבא גיטרות תוצרת סלוודור איבאנייס (Ibáñez) מספרד. במלחמת האזרחים הספרדית נהרסה סדנתו של איבאנייס, והופסק ייצור הגיטרות. הושינו גאקי קנה את שם המותג, ובשנת 1935 החל לייצר גיטרות אקוסטיות ספרדיות, תחת השם איבנז (Ibanez). המפיץ של גיטרות איבנז בארצות הברית היה הארי רוזנבלום, יצרן גיטרות אמריקאי.
בשנת 1975 החלה איבנז, שייצרה עד אז העתקים של גיטרות אמריקאיות מפורסמות, לייצר דגמים מקוריים (במקביל להעתקים). דגמים אלו זכו לפופולריות בקרב הנגנים החובבים והמקצועיים כאחד. במקביל למכירת הגיטרות החלה החברה לייצר מכשירי אפקטים שכמו הגיטרות זכו להצלחה מרובה בקרב הנגנים, במיוחד הפדאל Tubescreamer שבמקור תוכנן ונבנה על ידי מאקסון, חברת פדאלים איכותית שהייתה בבעלותה של איבנז בזמנים אלו ואיבנז הפיצה את הפדאל תחת שמה.
כשנה לאחר שהחלה לייצר דגמים מקוריים, נתבעה החברה על ידי חברת Norlin Corporation שהחזיקה בבעלותה את יצרנית הגיטרות גיבסון על העתקה של עיצוב ראש הגיטרה. התביעה הסתיימה מחוץ לבית המשפט, ואיבנז הפסיקה את ייצור כל הדגמים הנדונים ועברה לייצר דגמים חדשים.
איוואן אנטונוביץ'

תחומי מחקר

אנתרופולוגיה פילוסופית, היסטוריה של הסוציולוגיה מחוץ לרוסיה. במאמריו נתן דגש למחקר בעיות העתיד של הציוויליזציה האנושית.
אנטונוביץ' כתב יותר מ-300 מאמרים שהבולטים ביניהם: "אנתרופולוגיה פילוסופית מודרנית" (1970), "המחלה החברתית של הקפיטליזם" (1974), "הסוציולוגיה בארצות הברית - הבעיות ופתרונן" (1976), "התפתחות חברתית ובעיית הקידמה" (1977) ועוד.
עבדאללה עבדאללה

ביוגרפיה

עבדאללה נולד בקאבול בשנת 1960. כשהיה צעיר, גדל עבדאללה במזרח המדינה ובקנדהאר, משם אביו (שהיה עובד ממשלתי) הגיע ועבד. אמו הייתה ממוצא טג'יקי. יש לו שבע אחיות ושני אחים. בשנת 1976 סיים את השכלתו התיכונית. לאחר מכן הוא למד רפואה באוניברסיטת קאבול, וסיים את לימודיו בשנת 1983. בשנים 1984-1985 הוא עבד כאופתלמולוג בעיר. בשנים 1985-1986, בזמן מלחמת אפגניסטן, עבד עבדאללה כרופא בבית חולים לפליטים אפגנים.
בזמן המלחמה עבדאללה התקרב אל המוג'אהדין ואף היה יועצו הקרוב של אחמד שאה מסעוד. לאחר נפילת הממשלה הקומוניסטית ב-1992 מונה עבדאללה לרמטכ"ל ולדובר משרד הביטחון על ידי הנשיא בורהנודין רבאני.
ב-27 בספטמבר 1996 תפס הטליבאן את השלטון בקאבול ו-90% מהמדינה בתמיכה צבאית של פקיסטן ותמיכה כספית קודמת של ארצות הברית, והקימו את האמירות האסלאמית באפגניסטן. בעקבות כיבוש זה, הוקמה "הברית הצפונית" שנתמכה על ידי רוסיה, איראן והודו. עבדאללה הפך לשר החוץ של ברית זו אשר הפכה לממשלה האפגנית המוכרת בקהילה הבינלאומית. זאת בעוד שאמירות הטאליבן קיבלה הכרה דיפלומטית חלקית ביותר מהקהילה הבינלאומית (בעיקר מסעודיה, פקיסטן ואיחוד האמירויות הערביות). בתחילת שנת 2001 נסע עבדאללה עם מסעוד לבריסל שבלגיה, שם פנה מסעוד אל הפרלמנט האירופי וביקש מהקהילה הבינלאומית לספק סיוע הומניטארי לאפגניסטן.
כתוצאה מפריצת מלחמת אפגניסטן בשנת 2001 וכיבוש המדינה בידי המערב (שכלל בעיקר את ארצות הברית וכוחות נאט"ו), מונה עבדאללה לשר החוץ בממשלת אפגניסטן הזמנית. בבחירות הראשונות שהתקיימו באפגניסטן בשנת 2004 היה עבדאללה מבין האנשים היחידים ששמרו על כוחם והתמנה שנית לשר החוץ. הוא התפטר כשנה לאחר מכן.
ב-6 במאי 2009 הכריז עבדאללה על כוונתו להתמודד לנשיאות אפגניסטן מול הנשיא המכהן חאמיד כרזאי בבחירות שיתקיימו ב-20 באוגוסט. עבדאללה הגיע למקום השני עם כ-30.5% ואינו נבחר לתפקיד. כרזאי לא הצליח להשיג רוב מוחלט של הקולות, ולכן (על פי החוק האפגני) נדרש סיבוב שני. לאחר טענות רבות על זיופים, הוחלט על בחירות חוזרות ב-7 בנובמבר. ב-1 בנובמבר הודיע עבדאללה על פרישה מהמירוץ, ובכך סלל את הדרך לכרזאי אל הנשיאות.
בשנת 2010 הוא הקים את "הקואליציה למען שינוי ותקווה" (שמשנת 2011 נקראת "הקואליציה הלאומית של אפגניסטן"), שהפכה במהרה לאחת מתנועות האופוזיציה הדמוקרטיות המובילות באפגניסטן. בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-18 בספטמבר 2010 הצליחה הקואליציה לקבל כ-90 מושבים בפרלמנט (מתוך כ-249 מושבים) ובכך הפכה למפלגת האופוזיציה הגדולה במדינה.
ב-1 באוקטובר 2013 הודיע ​​עבדאללה רשמית על מועמדותו לנשיאות בבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-5 באפריל 2014. עבדאללה הגיע לסיבוב השני עם 45% מכלל הקולות. יריבו הקרוב ביותר, אשרף גאני אחמדזאי, קיבל כ-35% מהקולות. חשדות להונאות הובילו את תוצאות הסיבוב השני למבוי סתום. לפי ועדת הבחירות, אחמדזאי קיבל כ-55.3% מהקולות, לעומת 44.7% שקיבל עבדאללה. לאחר חודשים של שיחות ותיווך אמריקני, הקימו שני המועמדים ב-19 בספטמבר ממשלת אחדות לאומית שבה עבדאללה מכהן כראש הממשלה ואחמדזאי כנשיא.
עבדאללה נשוי, ויש לו שלוש בנות ובן.
איוואן קליימיונוב

חייו

בשנת 1928 סיים קליימיונוב את לימודיו ב"אקדמיית זוקובסקי לההנדסה של חיל האוויר" (Военно-воздушная инженерная академия имени профессора Н. Е. Жуковского) ובשנים 1932–1933 עמד בראשה של "מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory). לאחר שאוחדה המעבדה עם ארגוני מחקר אחרים והפכה ל"מכון המחקר להנעה סילונית" (Jet Propulsion Research Institute)  הועמד קליימיונוב בראש המכון החדש.
בשנים 1929 עד 1933 השתתף יחד עם עמיתו סרגיי קורוליוב בתכנונו של משגר הרקטות קטיושה, בו נעשה שימוש רב במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים, הודח קליימיונוב והושם במאסר יחד עם מספר חוקרים אחרים במכון, כגון סגנו גאורגי לנגמק ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות. קליימיונוב ולנגמק עברו מסכת עינויים בסופה הועמדו למשפט כוזב והוצאו להורג. 
לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו במסגרת המדיניות החדשה לאחר מותו של יוסיף סטלין ובשנת 1991 הוענק לו אות גיבור העבודה הסובייטית (Герой Социалистического Труда), שהוא האות הגבוה ביותר עבור הישגים יוצאי דופן בכלכלה לאומית ובתרבותה. שמו של קליימיונוב הונצח בקריאת מכתש על פני הירח על שמו, מכתש קליימיונוב.
מפלגות בפרלמנט האירופי

ארגון

המפלגות הפוליטיות האירופאיות, הן למעשה התאגדויות אידאולוגיות של מפלגות שונות מהפרלמנטים הלאומיים של המדינות החברות האיחוד האירופי. על-מנת להריץ מפלגה לפרלמנט האירופי, יש להשיג תמיכה של לפחות 25 חברי פרלמנט מלפחות שבע ממדינות האיחוד.

אומות החירות האירופאיות

"אומות החירות האירופאיות (ENF)"  היא מפלגה ימנית רדיקלית. המרכיב המרכזי בה הוא מפלגת החזית הלאומית, ומפלגות ימין רדיקליות אירוסקפטיות אחרות כמו מפלגת החירות האוסטרית והמפלגה למען החירות. המפלגה מתנגדת לקיום האיחוד האירופי ולהגירה.
קאשגאר

חשיבות אסטרטגית וכלכלית

העיר מהווה נקודה חשובה בדרכי המשי והיא נמצאת על מספר דרכים החוצות את אסיה: היא מחברת את הנתיבים העוקפים את מדבר טאקלמקן מצפון (למרגלות הרי השמיים), ומדרום (למרגלות הרי קונלון), עם הנתיבים המוליכים למרכז אסיה ותת-היבשת ההודית דרך למעבר טורוגרט לקירגיזסטן. היא עומדת בדרך בין חרחורין (קאראקורם), דרך מעבר חונג'ראב לאיסלמבאד. העיר מהווה את הקצה הצפוני של כביש קארקוראם, הכביש הבינלאומי הגבוה ביותר בעולם.
העיר מהווה את הסמל האויגורי ולכן גם מרכז התנגדות לשלטון הסיני. למרות הצהרת הסינים על המצאות כוחות סיניים מהמאה הראשונה לפני הספירה, על נוכחות סינית בתקופת שושלות האן וטאנג ולמרות כיבוש המחוז על ידי קיסר צ'ינג צ'יינלונג במאה ה-18, קאשגאר שולבה ברפובליקה העממית של סין רק בשנת 1949. במהלך המהפכה התרבותית, אחד הפסלים הגדולים ביותר של מאו בסין נבנה בקאשגאר, ליד כיכר העם. העיר העתיקה בעלת המאפיינים המקומיים, בה חיו כמחצית מאנשי העיר, כמעט נהרסה כולה בשנת 2012 על ידי השלטון הסיני, בתואנה שלקחי רעידת האדמה של סצ'ואן 2008 מחייבים הרס בתים מסוכנים, והיא נבנתה מחדש כרפרודוקציה בסגנון מקומי. מאז מהומות 2009 ועליית הלאומנות האויגורית, החל פיתוח מואץ של העיר והזרמת תקציבים, כדי למתן את המתחים האתניים באזור. קאשגאר הפכה לאזור כלכלי מיוחד בשנת 2010, הדוגמה הראשונה במערב הרחוק של סין לכלכלה אוטונומית.

אוכלוסייה

מרבית תושבי העיר הם אויגורים ודתם אסלאם סוני ובעיר נמצא המסגד הגדול ביותר בסין - מסגד עיד-קח. מאידך גיסא, מולות רבים נעצרו ובשנת 2014 נרצח האימם של מסגד עיד-קח - ג'ומעה טאייר. כעיר שוק קוסמופוליטית חיים לצד האויגורים כ-18% סינים האנים וכן מיעוטים רבים ומהגרים מכל מדינות הסביבה. בעיר נמצא אחד השווקים העתיקים, הגדולים והצבעוניים בסין, שלמרות שמו - "שוק יום ראשון" פעיל כל השבוע. בעיר יש גם שוק חיות ענק (מאל-באזאר), הפעיל רק בימי ראשון.

יהודים בקאשגאר

קיים מידע היסטורי גם על יהודים בקאשגאר. ב-1811 קיבל סוחר יהודי משה רפאילוב, אות כבוד מן המשטר הרוסי על תרומתו להתרחבות האימפריה הרוסית. נוסע מתחילת המאה ה-20 מדווח על שני יהודים, עניים מאוד, שהוא פגש בעיר.

קאשגאר במדיה

הסרט "רודף העפיפונים" (2007) צולם בקאשגאר. עלילת הסרט מתרחשת בקאבול שבאפגניסטן, אולם קאשגאר הדומה נבחרה לצילום מכיוון שהצילומים באפגניסטן לא היו אפשריים בשל סיבות בטיחותיות וביטחוניות.
ספר הברית (ביקורת המקרא)

ספר הברית הוא מקבץ פרקים ב
ספר שמות; פרק כ', פסוק כ"ב-פרק כ"ג, כפי שנכתב, "וַיִּקַּח סֵפֶר הַבְּרִית, וַיִּקְרָא בְּאָזְנֵי הָעָם;" (ספר שמות, פרק כ"ד, פסוק ז') והוא מיוחס בביקורת המקרא למסורת האלוהיסטית. קיים ספר נוסף, הנקרא בידי חוקרים "ספר הברית הקטן", פרק פרק ל"ד, פסוקים י"א-כ"ו בלבד, ומיוחס במחקר למקור היהוויסטי (J). שני ספרי הברית מכילים קטעים מקבילים עם שינויים מהותיים בחוקים וענייני מוסר ופולחן.
צחור (עמותה)

צחור - צדק, חופש, חינוך ורווחה בירושלים היא עמותה רשומה אשר הוקמה על ידי עו"ד יוסי חביליו בשנת 2014, ופועלת לקידום עקרונות של שוויון, צדק חברתי ומשפטי, זכויות אדם ומנהל תקין בירושלים, וכן שואפת לייצר מנהיגות אזרחית מקומית אשר תפעל לקידום עקרונות אלה. העמותה מסייעת לכלל המגזרים בירושלים.

הקמה ופעילות

צחור נוסדה על ידי תושבים מירושלים שמטרתם לקדם מטרות בעיר בשני ערוצים עיקריים: הגשת עתירות בנושאים עקרוניים בסוגיות הקשורות לירושלים, שוויון, מנהל תקין ושמירה על טוהר המידות בנוסף מעניקה שירותי ייעוץ וסיוע משפטי בחינם לתושבי ירושלים בשלל תחומים. העמותה ממקדת את מרב פעולותיה בעיר ירושלים אולם לעיתים פועלת גם בנושאים כלל ארציים.
אלכסנדר אייזנשטט

ביוגרפיה

אייזנשטט נולד במוסקבה שברוסיה בשנת 1951 בנם היחיד של יעקב ורעיה אייזנשטט, משפחה יהודית ממוצא אוסטרי. יעקב אביו היה עורך דין ואמו הייתה מורה לדקדוק לשוני ומורה לגרמנית. אלכסנדר למד ציור בבית ספר לאמנות על שם סרוב בסוף שנות ה-60, ובהמשך למד בסטודיו של ס.פ. סקולסקי בתחילת שנות ה-70. בשנת 1974 עלה לישראל, שם התגורר תקופה בצפת ועסק בלימודי קבלה ובהמשך עבר לקיבוץ מחניים, שם המשיך לצייר. לאחר ששירת בצבא החל ללמוד בישיבות בירושלים. אלכסנדר החליט לעזוב את מוסקבה ועלה לישראל בשנת 1974. כשהוא הגיע לישראל הוא שהה בצפת שם למד את תורת הקבלה אחר כך עבר לקיבוץ מחניים. הפרברים הציוריים השרו עליו השראה והוא המשיך לצייר. אחרי שהוא שירת בצבא הוא הדגיש את עצמו לדת, והוא התחיל ללמוד תלמוד ותורה בישיבות בירושלים. ב-1980 אלכסנדר התחתן בצרפת ועבר לפריז. ב-1989 הקים יחד עם הרב משה סולובייצ'יק והרב יצחק זילבר את ישיבת תורת חיים במוסקבה.

תערוכות

כצייר צעיר עבודותיו הוצגו במספר תערוכות פרטיות בפריז, מוסקבה, לונדון וניו יורק. העובדות נמכרו במכירות פרטיות.
החל משנת 2010 הצייר החל לקבל הכרה וציוריו הוצגו במוסקבה, בין היתר הציורים הוצגו במוזיאון מוסקבה לאמנות מודרנית, גלריית טריומף ובמוזיאון בולגקוב.
ב 2016, עבודותיו של הצייר הוצגו במוזיאון פושקין שבמוסקבה על ידי האוצרת, נשיאת המוזיאון אירינה אנטונבה ואנדריי טולסטוי (דירקטור מכון למחקר לתאוריה והיסטוריה של האמנויות של האקדמיה הרוסית לאמנויות). באותה שנה הציורים הוצגו בגלריית טרטיאקוב על ידי האוצרת זלפירה טרגולובה (מומחית לאמנות ומנהלת גלריית טרטיאקוב)l
בינואר 2017, סדרת ציוריו "ספקטרום החיים" הוצגה בכריסטי'ס במוסקבה. בקיץ של אותה שנה הסדרה הוצגה בקרן של פרויקט פרידה בשיתוף פעולה של סברבנק. אוצר התערוכה היה מייקל סלובודינסקי. בשנת 2018 הוצגה הסדרה במוזיאון היהודי בעיר אייזנשטט שבאוסטריה.

תגובות וביקורות

בין אוצרים ואספני אמנות, עבודותיו של אייזנשטט קיבלו תגובות חיוביות
אירינה אנטונבה Irina Antonova נשיאת מוזיאון פושקין Pushkin Museum היא מעריצה גדולה של אייזנשטט ומחשיבה אותו לגאון, היא טוענת, שבהיסטוריה של אמנות בכל שלב היה צייר בולט אחד שלא היה בר השוואה לאחרים. אייזנשטט לא הולך בעקבות זרם או סכולה מסוים אלא יותר "עולם משל עצמו"
דוקטור וחוקר לאמנות באקדמיה לאמנות RAKH, אלכסנדר יאקומוביץ, טוען שעבודותיו של אלכסנדר אייזנשטט דומות לאלה של רמברנדט בכוח של ההשפעה והעומק של הדימויים האמנותיים, במאמרו »אוסף מגזינים. אמנות ותרבות» כתב שאלכסנדר הוא "צייר חידתי שאף פעם לא נכשל להדהים"
אנדריי טולסטוי, מנהל מכון המחקר לתאוריה והיסטוריה של האמנות היפה של האקדמיה הרוסית לאמנויות (RAKh) , ציין כי "אלכסנדר הוא אדם שזכה במתנה של גאונות, בעל יכולות וכישרון לצייר, לצבוע ולהרכיב קומפוזיציה".
פרופ 'אנדריי לבוביץ' יורגנוב מחשיב את אלכסנדר אייזנשטט כמייסד של תנועה חדשה באמנות- אקספרסיוניזם מטפיסי.

עיסוקים נוספים

במקביל לעיסוקו באמנות, הוא ידוע כפעיל בתחום הפצת היהדות. והוא משמש כמנהלה בפועל של ישיבת "תורת חיים" בפרברי מוסקבה, שכאמור, היה בין מייסדיה.
אייזנשטט הוא מצאצאיו של הרב מאיר אייזנשטט - רבה הראשון של העיר אייזנשטט, בירת המדינה הפדרלית בורגנלנד באוסטריה. הוא גם נינו של הרב איצלה מפונביץ' שהיה רבה של פוניבז'.
עבודות דחק

עבודות דחק (באנגלית: Workfare) הן עבודות ציבוריות היזומות על ידי הממשלה על מנת לספק תעסוקה למובטלים.

סוגי עבודות דחק

בתקופת העלייה ההמונית שאפיינה את שנות ה-50, של המאה ה-20 הופנו העולים לעבודות פיזיות ומשרדיות לצורך פרנסתם. לדוגמה: קטיף, עבודות סיקול אבנים מגבעות טרשים, חקלאות, בנייה, סיור, עבודות משרדיות, עבודות פחחות ועבודות צילום.

עבודות דחק בישראל

ההתמודדות עם בעיות התעסוקה של העולים החלה כאשר נאסר על יציאתם מהמחנות לעבודה, בטענה כי צורכיהם מסופקים על ידי "הסוכנות היהודית". עבודות הדחק החלו בישראל בשנת 1950, כדרך להעסיק עולים חדשים שלא השתלבו בעבודות הרגילות במשק. עבודות הדחק שלטו במשך שני העשורים הראשונים של מדינת ישראל כשיטה של התמודדות עם האבטלה, עובדה זו הביאה לכך שהן יושמו גם לפתרון האבטלה בקרב הערבים אזרחי ישראל. עבודות אלה בעיקרן היו עבודות פיזיות קשות בשטחים פתוחים, והשכר עליהן היה מועט.
עבודות הדחק סופקו במשורה, רק כמחצית החודש או מעט יותר, ועשרות אלפי מפרנסים, משך רוב חייהם בארץ מצאו במסגרתן רק תעסוקה חלקית.
מקורן ההיסטורי של עבודות הדחק הוא באנגליה בתקופה הוויקטוריאנית, הן היו דרך לסייע למובטלים ושכרן שימש תחליף לקצבת סעד, בתקופה בה לא הייתה עדיין קצבת אבטלה. גם במדינת ישראל, עבודות הדחק הופעלו כתחליף לתמיכה כספית במובטלים, בהתחשב בעובדה שרבים מהם היו בעלי משפחות גדולות ולא הייתה קצבת אבטלה .
העולים החדשים חיו בתנאים קשים ביותר. כאשר מספר העולים במחנות הגיע ל־100 אלף, ביניהם אלפי רווקים, נוצרה תסיסה מסוכנת.

צירוף נשים לעבודות הדחק

בעבודות הדחק הועסקו בעיקר גברים. עבודות אלה התקיימו ברשויות המקומיות ובדרך כלל היו אלה עבודות ניקיון. הנשים שעסקו בעבודות אלה היו לרוב מוגבלות ביכולתן, נשים קשות יום שאולצו לפרנס את עצמן ולעיתים קרובות גם את בני משפחתן בעבודות מפרכות ובשכר נמוך מאוד.

עבודות דחק במגזר הערבי

בשנות החמישים והשישים למגזר הערבי היו מספר בעיות ייחודיות בכמה מישורים. המגזר הערבי היה ברובו כפרי שעסק בחקלאות כתוצאה כך לא התפתחה בו תעשייה שתוכל לקלוט את שאר העובדים שלא נדרשו לחקלאות. אוכלוסייתו ובעיקר הגברים שבה שהיו ברובם המפרנסים, נחשדה בעוינות ובחוסר נאמנות למדינה, ולכן היא הייתה נתונה תחת ממשל צבאי. הממשל הצבאי הגביל את חופש התנועה של ערביי ישראל, דבר שהקטין עוד יותר את אפשרויות התעסוקה שלהם, ולכן נדרשה התערבות של השלטון להקלת המצב התעסוקתי וצירופם של יותר בעלי המגזר הערבי לשוק העבודה.

הביקורת על עבודות הדחק בעולם

עבודות הדחק שנויות במחלוקת בעולם, לדוגמה בארצות הברית, טוענים המבקרים כי העבודות המבוצעות הן ברוב המקרים דומות לעבודות קהילתיות שבוצעו על ידי עברייניים פלילים בעבודות שירות והן לא מקצועיות.
ארגוני צדקה רבים וארגוני עובדים העבירו ביקורת על עבודות הדחק והן פועלים על מנת להפסיקן.
יהודה אטלס

חקר וכתיבה על הנושא: ילדים בסיכון

כיום (2017) עוסק יהודה אטלס בחיבור נוסף על נוער בסיכון.
אטלס מספר שהחל לכתוב על ילדים בסיכון אחרי הרצאה שנתן לעובדים סוציאליים במרכז הקהילתי בית דני בשכונת התקווה.
דיברתי על החצר האחורית של 'הילד הזה הוא אני', הרקע מאחורי הספר. בסוף שאלתי את הקהל אם יש שאלות. מתוך הקהל קמה אישה, שלימים הסתבר לי שהיא פסיכולוגית, ואמרה לי 'תשמע, כל האנשים שיושבים פה זה אנשים שעובדים עם ילדים בסיכון. חלק מהם עובדים עם ילדים בסיכון הכי גבוה שיש. אין לנו בדל של טקסט שבאמצעותו אנחנו יכולים לטפל בילדים האלה. אנחנו לא יכולים לקרוא יחד איתם שיר או סיפור שיגרום להם לשתף דרכו, מה ששיר יכול לעשות לילד. כל מה שאתם כותבים זה על משפחה עם אבא, אמא ושני ילדים בצפון תל־אביב. כל הבעיות שלהם הן בעיות 'מפונקות'. ואז היא שאלה 'אולי אתה מוכן לכתוב על זה?' ואני לתמהוני אמרתי 'אני מתחייב'. מאז שלוש שנים אני מתעסק בזה, בין השאר בעזרת אותה אישה ששמה שלומית, שלקחה אותי לבתים של הילדים האלה. אני לא בטוח שאני עושה את מה שהיא התכוונה. אולי היא התכוונה 'תכתוב שירים שמכילים אלמנטים מחיי הילדים האלה', שהרקע יהיה מוכר להם. אבל אני לקחתי את זה לקיצון.
— מתוך הכתבה: "והילד הזה הוא ילד בסיכון", מתוך מוסף 24 שעות של "ידיעות אחרונות"• 19.02.2017
אטלס מספר כי מטרת הפרויקט היא לעורר מודעות לתחום הילדים ונוער בסיכון. מטרתו היא בעזרת השירים שנכתבים לעורר פעולה בנושא.
לא כל דבר יש לו מטרה. אבל פה יש, המטרה פה היא לעורר מודעות. שכל מורה, כל חבר כנסת וכל אדם שעוסק בחינוך יקבל את הספר הזה כשיצא ואולי יבין ילדים מסוימים שהוא לא הבין לפני. הילדים האלה הולכים לבתי ספר רגילים ולפעמים לא באמת יודעים מה קורה להם בבית. אולי יפנו יותר תקציבים, אולי יותר תקנים לעובדים סוציאלים. יש מאות אלפי ילדים בסיכון, יחד עם ההורים והמשפחות מדובר על 20 אחוז מהאוכלוסיה (...). השירים האלה מזיזים דברים. איך אנחנו יכולים להתנהג כאילו כלום? צריך להתעורר, וזה חלקי הצנוע לעניין הזה".
— מתוך הכתבה: "והילד הזה הוא ילד בסיכון", מתוך מוסף 24 שעות של "ידיעות אחרונות"• 19.02.2017

ארכיון

ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
שנות ה-40 של המאה ה-18

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

טבע ואיכות הסביבה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מנהיגי עולם בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
BDO

BDO (ראשי התיבות של "Binder Dijker Otte") היא רשת של משרדי רואי חשבון וייעוץ אסטרטגי, שחברים בה משרדי רואי חשבון במעל ל-160 מדינות.
רשת BDO נוסדה בשנת 1964 ונושאת את שמה הנוכחי מאז 1973. היא נמנית עם חמש הרשתות המובילות בעולם בתחומי ראיית חשבון וייעוץ עסקי והמטה שלה ממוקם בזבנטם, בלגיה. ל-BDO נציגויות בלמעלה מ-139 מדינות והיא מעסיקה כ-55,000 עובדים בכל רחבי תבל.  
Bdo bank שנוסד בשנת 2015 על ידי ברוקר זאב שאכפיל את כל העסקים של הבורסה העולמית
פאג

היסטוריה

מקורו של הגזע בסין, שם פותח לפני מאות שנים, ככלב שעשועים לקיסרים משושלת צ'אנג, והוכר כגזע בשנת 400 לפני הספירה. לאחר מכן הגיע לאירופה בערך במאה ה-15 והפופולריות שלו רק עלתה. רבים מבני האצולה ואף אנשים ידועים כמו מרי אנטואנט, וז'וזפין דה בוארנה, אשתו של נפוליאון, גידלו להנאתם פאג.

טיפול בפאג

פרוותו של הפאג קצרה ועורו מלא בקמטים וקפלים ולכן יש לנקות פעם בשבוע את הקפלים בעזרת צמר גפן. ללא טיפול זה, הפאג יסבול מבעיות עור.
הטיולים עם הפאג צריכים להיות קצרים במיוחד בימים חמים ויש לשים לב לקצב הנשימה של הפאג. במהלך הטיול כאשר הפאג נושם מהר מידי יש להרגיע את קצב הטיול. לפאג יש קושי בלהוציא את הלשון החוצה ולנשום מהר ולכן בימים חמים חובה לסדר לפאג מקום מוצל וקריר. לפאג יש עיניים בולטות מה שגורם לדלקות ומחלות עיניים שונות.
הפאג אף ידוע בנטייתו לעודף משקל ולהשמנה, זאת ניתן לראות על פי רוב הכלבים מגזע זה, אשר נראים בעלי עודף משקל, זאת בגלל תשוקתם העזה לאוכל. על מנת לשמור על בריאות הפאג יש להקציבו מנת אוכל קבועה ולא לחרוג ממנה על מנת לשמור על בריאותו ולמנוע מחלות ואירועים נוספים בעתיד.
גורליצה

תולדות היישוב

בשנת 1401 הוענקו לגורליצה זכויות עיר, ופרנסתה התבססה בעיקר על סחר בתבואות. בשנת 1689 פגעה בעיר דליקה קשה.
במאה ה-19 הוקמו בעיר מפעלים לזיקוק נפט. במהלך מלחמת העולם הראשונה, במאי 1915, העיר הייתה המוקד של מתקפת גורליצה-טרנוב.

יהודי גורליצה

בתחילה נאסר על יהודים להתיישב בעיר, אך החל מראשית המאה ה-18 החלה להתפתח בעיר קהילה יהודית, ובמחצית השנייה של המאה ה-18 הוקם בה בית כנסת.
במחצית השנייה של המאה ה-19 קיימו יהודי העיר יחסי מסחר עם הונגריה, וייסדו בעיר מספר בתי זיקוק לנפט. בשנים 1874 ו-1898 נערכו פרעות ביהודי העיר על ידי איכרים פולנים.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו בעיר מספר תלמודי תורה ובתי ספר יהודיים, בעיקר של חסידות באבוב, וכן פעלו בה חוגים ציוניים ותנועות נוער ציוניות, ובהן השומר הצעיר, בני עקיבא ובית"ר.
בין מלחמות העולם סבלו יהודי העיר מאנטישמיות גוברת מצד שכניהם הפולנים, שכללה מספר מקרים של הכאת יהודים, וכן גילויי חרם והצבת משמרות לפני חנויות של יהודים. בתקופה זו מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-6,000 איש, כמחצית מתושבי העיר.

בשואה

בימים הראשונים של ספטמבר 1939 עזבו את העיר כשליש מיהודיה, ונסו מזרחה. מנגד, הגיעו אליה פליטים יהודים ממערב פולין.
ב-7 בספטמבר נכבשה העיר על ידי הגרמנים, ואלו החלו בלקיחת יהודים לעבודות פרך ובמעשי התעללות פומביים, כגון גזיזת זקנים. כמו כן, בתי הכנסת של העיר חוללו ונשרפו, ומצבות בית העלמין של העיר נעקרו ממקומן, ושימשו לאבני מדרכות בעיר.
בינואר 1940 צוו היהודים בעיר לשאת על ידם השמאלית סרט עם מגן דוד, והוקם בה יודנראט בראשות עורך הדין הציוני הנריק ארנולד, אשר הוכה ונורה על ידי הגרמנים במשרדו בשנת 1941 לאחר שסירב למלא את הוראותיהם.
באוקטובר 1941 הוקם בעיר גטו, אשר הפך בפברואר 1942 לגטו סגור, בו שררה צפיפות גדולה (כעשרה עד חמישה עשר איש בחדר), והיהודים אולצו למסור את דברי הערך שלהם, כאשר משפחות שלא עשו כן נרצחו בשלמותן.
ביום 22 ביולי 1942, ערב תשעה באב, ציוו הגרמנים על כל הגברים היהודים להתייצב בכיכר העיר (כיכר דבוז'יסקו), וכ-300 צעירים נשלחו למחנה פלאשוב.
ביום 14 באוגוסט 1942, לפנות בוקר, כותר הגטו בעיר על ידי הגרמנים ואנשי המשטרה הפולנית והאוקראינית, והיהודים צוו להתייצב בכיכר דבוז'יסקו. שטח הגטו נסרק, ומי שנמצא בו נרצח במקום. מבין היהודים שהתייצבו בכיכר, כ-200 צעירים נשלחו למחנה פלאשוב וכ-700 זקנים וילדים נשלחו במשאיות לאתר "גארבץ" שליד הכפר אומנישונקה, ושם נרצחו. אנשי היודנראט ומשפחותיהם נרצחו ליד בניין הגסטאפו.
הנותרים בכיכר הועברו לצריפים מול תחנת הרכבת בעיר, שם הוחזקו בצפיפות גדולה, ללא מזון או שתייה, כשלושה ימים, עד שליחתם בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
מעט היהודים שנותרו בעיר ובכפרי המחוז שלה, והועסקו בעבודות כפייה, הוכנסו לגטו חדש שהוקם בעיר, בו שוכנו כ-700 איש. ביום 14 בספטמבר 1942 חוסל גטו זה, ויהודיו שולחו לבלז'ץ.
ביום 17 בינואר 1945 שוחררה העיר, כ-200 יהודים חזרו אליה, אך עזבוה במהרה ולא נותרו בה יהודים.