נדיה אל פאני

עד 2011

אל פאני נולדה לאם צרפתייה ואב תוניסאי. אביה, בכיר אל פאני, היה אחד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית התוניסאית אחרי עצמאות המדינה מהקולוניאליזם הצרפתי. הוא הופיע בסרט שלה Ouled Lenine. אחיה הוא צלם הקולנוע סופיאן אל פאני.
היא החלה לעבוד בתחום הקולנוע בתור מתמחה ב-1982, בסרט Misunderstood של ג'רי שצברג, אשר צולם בתוניסיה. אחרי זה היא הפכה לעוזרת הבמאי, ועבדה, בין השאר, עם רומן פולנסקי, נורי בוזיד, רומן גופיל, ופרנקו זפירלי. ב-1990, היא ביימה את הסרט הקצר הראשון שלה, והקימה חברת הפקה בתוניסיה, Z’Yeux Noirs Movies, כדי להפיק ולביים סרטים משלה. מכיוון שהייתה קרובה או מעורבת בארגונים פמיניסטיים תוניסאים, היא החלה ליצור סרטים דוקומנטרים ב-1993 עם Femmes Leader du Maghreb ו-Tanitez-moi.
אל פאני עברה לפריז בשנת 2002, במהלך פוסט-פרודקשן של סרטה העלילתי הראשון, Bedwin Hacker. היא רצתה לברוח ממשטרו של זין אל-עאבדין בן עלי, והחברה התוניסאית אשר היא הרגישה נעשית יותר שמרנית בשל הלחץ של האיסלאמיסטים, וכן בשל איומים שהיא קיבלה בגין מספר סצנות מעוררות מחלוקת בסרטה. בפריז, היא ביימה מספר סרטים תיעודיים, כולל את Ouled Lenine ב-2008. בסתיו של 2009, אל פאני אובחנה עם סרטן השד, והחל טיפול כימותרפיה.

סוגיית Ni Allah ni Maître

בסרטה התיעודי משנת 2011, Ni Allah ni Maître (לא אלוהים ולא אדון) כותרת שהיא משחק מילים על הממרה שטבע הסוציאליסטית הצרפתי לואי אוגוסט Blanqui בשנת 1880, Ni dieu ni maître. בצרפת יצא הסרט בכותרת Laïcité, Inch'Allah ! ("חילוניות, אם ירצה השם!"), והוא מתאר את האירועים שהובילו לתוניסאי המהפכה ולאלה שבאו בעקבותיה, תוך התמקדות בתפקיד של האסלאם במרחב הציבורי. בסרט, אל פאני טוענת שנפילתו של בן עלי לא רק צריך להביא חופש פוליטי, אלא גם חופש הדת. היא מגנה על laïcité (החילוניות), ומזהירה מפני אסלאמיזם.
בסוף אפריל 2011, אל פאני אמרה בראיון טלוויזיוני שהסרט שלה הוא לא אנטי דתי, אלא מגן על הפרדת הדת מהמדינה.
אך כשגרסה ערוכה של הראיון הפך לוויראלי באינטרנט, הייתה תגובת נגד חריפה אסלאמית. במהלך הבכורה של הסרט באפריל 2011 בתוניס, עשרות מוסלמים תקפו את בית הקולנוע, שברו את הדלתות, בצעקות "אללהו אכבר!" וכשהם מניפים דגלים שחורים, ומנעו את ההקרנה. עורכי דין אסלאמיסטים הגישו תלונות נגד הסרט. אל פאני קיבלה מספר איומים על חייה בשל היותה אתאיסטית וקירחת (מהכימותרפיה), ועברה מתקפה מאסיבית ברשתות החברתיות. אדם אחד הבטיח במדיה חברתית 200 מיליון דינרים למי שיהרוג אותה. היא החליטה לברוח מתוניסיה ולחזור שוב לצרפת כדי להימלט מרדיפות ומאסר.
הסרט שלה הוקרן לראשונה בצרפת ב-21 בספטמבר 2011, והיא זכתה עבורו בפרס internationale de la laïcité. היא גם הייתה בהתאוששת מהסרטן, וצחקה ש"המהפכה היא התרופה הטובה ביותר".

מאז 2011

אל פאני ביימה את הסרטן Même pas mal ב-2012. בסרט, היא משווה את המאבק האישי שלה עם סרטן השד למאבק הפוליטי נגד הפונדמנטליזם האסלאמי.
אחרי שהפעילה התוניסאית מ-FEMEN אמינה טיילר נעצרה על פרסום תמונה של עצמה באינטרנט עם שדיים חשופים ב-2013, אל פאני הייתה אחת מתומכותיה הרבות. היא שיתפה תמונה של עצמה בפייסבוק עם הצהרה על החזה שלה: "הגוף שלי שייך לי, היא לא מקור של הכבוד של אף אחד". ב-2013, היא ביימה בשיתוף את Nos seins, nos armes !, סרט תיעודי על תונעת FEMEN בערוץ צרפת 2.
ב-2 ביוני 2017, שש התלונות שהוגשו נגדה ב-2011 בעקבות הקרנת הסרט Ni Allah ni Maître בוטלו. בנובמבר 2017, היא חזרה לתוניס להציג את הסרט שלה Même pas mal. זו הייתה הפעם הראשונה מזה שש שנים שהיא הייתה בתוניסיה וראתה את אביה. במהלך כל תקופה זו, כל עבודותיה הוחרמו על ידי המדינה.

פרסים

ב-2011, אל פאני זכתה בפרס Prix de la laïcité ("פרס החילוניות") מטעם Comité Laïcité Lyon בצרפת. ב-2013, היא זכתה בפרס FESPACO לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר עבור Même Pas Mal.