google/wiki40b huggingface dataset:
מדד השלום העולמי

מדד השלום העולמי או מדד השלווה הגלובלי הוא ניסיון למדוד ולכמת את רמת השלום והשלווה בין מדינות העולם ולדרג אותן על פי תוצאותיו. המדד מחושב על ידי "המכון לכלכלה ושלום" ((Institute for Economics and Peace (IEP), לאחר שעקרונותיו גובשו על ידי מומחים וצוותי חשיבה מרחבי העולם.
המדד פורסם לראשונה בשנת 2007 ביוזמת יזם הטכנולוגיה האוסטרלי סטיב קיללי (Steve Killelea) והוא הראשון המדרג 162 מדינות בעולם על פי מידת השלום והשלווה השוררים בהן. פרסום מדד השלום העולמי נתמך בידי דמויות ציבוריות בעלות שם עולמי כגון קופי ענאן, הדלאי למה, דזמונד טוטו, מוחמד יונוס, ג'ימי קרטר ואחרים. 
הגורמים העיקריים המשפיעים על המדד הם רמת האלימות והפשע בתוך גבולות המדינה, ורמת האיום החיצוני עליה מפני מדינות וגורמים אחרים.

מתודולוגיה

הנסיון למדוד ולכמת את רמת השלום והשלווה של מדינה כלשהי קשור בעיקר לרמת האלימות והקונפליקטים הפנימיים והחיצוניים שבהם היא מעורבת. בנוסף לכך מתבצעת הערכה של רמת ההרמוניה והלכידות החברתית הפנימית שלה. הפרמטרים השונים מעריכים את רמת הביטחון האישי בקרב האזרחים בחברה כאשר הנחת המוצא היא שרמת פשע ואלימות נמוכה, מיעוט תקריות טרור, הפגנות אלימות ומבנה פוליטי יציב, משקפות היטב את ההרמוניה החברתית והשלווה.
איסוף הנתונים מתבסס על עבודתם של מספר גופי מחקר והערכה ביניהם "מרכז הערכת הקונפליקטים" באוניברסיטת אופסלה בשוודיה, "מרכז המידע של האו"ם לעניין פשיעה ופעילות פלילית", "מכון המחקר לאסירים של קינגס קולג'" בלונדון, "מכון המחקר הבינלאומי לשלום" בסטוקהולם ו"מכון המחקר לאזרוח מתקנים צבאיים" בבון.

ביקורת

לטענת האקונומיסט, המדד מוטה לטובת מדינות אשר רמת ההוצאה הצבאית שלהן נמוכה מאוד או לא קיימת כלל, וזאת מכיוון שמדינות אחרות כדוגמת ארצות הברית וישראל דואגות לביטחונן, ולשם כך מקיימות רמת הוצאה צבאית גבוהה יותר. האקונומיסט טוען עוד יש לתת משקל בעיקר למגמות המדד בהקשר של רמת השלווה במדינה כלשהי.
העיתון כריסצ'ן סיינס מוניטור מבקר את המדד אשר אינו משקלל את רמת האלימות המופגנת כלפי נשים וילדים ובכך מטה כלפי מעלה את מיקומן של מדינות דוגמת מצרים וסין.
לעומת זאת פרופסור ג'פרי זאקס משבח את פרסום המדד אשר מסב את תשומת לב העולם לבזבוז המשאבים הנובע מניהול ותחזוק של עימותים אלימים אשר יכלו להיות מופנים לקידום החינוך, הבריאות, מניעת העוני, ושמירה על משאבי הטבע והסביבה.
ניל סטוק

ביוגרפיה

סטוק נולד בעיר דובר שבמחוז קנט. הוא גילם את מתיו בעונה השנייה והשלישית של הסיטקום "משחק פעיל". עוד שיחק בתפקיד הפקיד במשרד עורכי הדין, בילי לם, בסדרת הדרמה "הגלימה" של ה-BBC. תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה היו בסדרות "בין השורות", "אמון", "Reggie Perrin", הדרמה הקומית "At Home with the Braithwaites", הסיטקום "Office Gossip", "שעת שינה", "A Touch of Frost", ובתוכנית "המופע של קתרין טייט". ב-1997 שיחק בתפקיד כדורגלן/שוטר אלכוהוליסט בפרק בסדרה "Pie in the Sky".
ב-2006 כיכב בתפקיד אורח בסדרה "The Bill" בתפקיד ג'יימס טננט בסיפורה של ילדה נעדרת, איימי טננט.
בקיץ 2010 התארח סטוק בתוכנית מאסטר שף לידוענים. הוא השתתף פעמים אחדות בתוכנית האירות "The Wright Stuff".
באוגוסט 2014 היה סטוק אחד מ-200 אנשי ציבור שחתמו על עצומה לעיתון הגרדיאן כנגד עצמאות סקוטלנד  לפני משאל העם על עצמאות סקוטלנד שנערך בספטמבר אותה שנה.
יצחק ירון

ביוגרפיה

נולד בחדרה בשם יצחק פייפר. למד בבית הספר החקלאי בנהלל, בוגר בית המדרש למורים בגבעת השלושה והאוניברסיטה העברית בירושלים. 
בשנים 1968-1970 עבד כמנהל בית הספר היהודי באורוגוואי. בין השנים 1973-1974 ירון עבד כמורה וכמנהל בית הספר היסודי אופקים בגבעתיים. היה חבר הסתדרות המורים. 
בשנת 1977 הצטרף לחברי מפלגת העבודה, שדרשו את התפטרותו של ראש עיריית גבעתיים, יעקב קרייזמן, בגלל ביקורת של היועץ המשפטי לממשלה על טוהר המידות בעיריית גבעתיים. בדצמבר 1977 הוא זכה למועמדות מפלגת העבודה לראשות העיר וב-1978 זכה בבחירות לראשות העיר גבעתיים ברוב של 48% מהקולות וכיהן כראש העיר השלישי של גבעתיים עד 1993. בבחירות בשנים 1983 ו-1989 זכה במעל 70% מהקולות.  
בין השנים 1993-1995 כיהן ירון כיו"ר הרשות לחינוך ותרבות במרכז השלטון המקומי בישראל.
יצחק ירון נפטר בגיל 80. נטמן בבית עלמין בקיבוץ תל יצחק. הותיר אחריו את רעייתו, ניצה, שלושה ילדים ונכדים.
בסוף שנת 2016 החליטה עיריית גבעתיים לקרוא את התיאטרון העירוני על שמו.
יחסי ישראל–מאוריטניה

היסטוריה

המגע הראשון בין שתי המדינות החל בשנת 1967, בעקבות פרוץ מלחמת ששת הימים, כאשר מאוריטניה הכריזה מלחמה על ישראל ], וזאת כהבעת הזדהות עם שאר מדינות ערב, ובהיענות לקריאתה של הליגה הערבית. באופן רשמי, מצב המלחמה בין שתי המדינות נמשך ברצף עד לשנת 1999, אך בפועל להכרזה הפורמלית הייתה השפעה מועטה על המצב בשטח, ובין השנים הנ"ל מספר אנשי עסקים מישראל אף נסעו למאוריטניה וקיימו מגעים עם נציגי השלטון.
החל משנת 1995, זמן קצר לאחר החתימה על הסכמי אוסלו והשיפור ביחסים בין ישראל למדינות העולם הערבי, ולאורכה של שנת 1996, התקיימו מספר פגישות חשאיות בין בכירים במשטר הישראלי למקביליהם במשטר המאוריטני. במסגרת הפגישות, אשר לפי הסברה היוזם העיקרי שלהן היה נשיא מאוריטניה מעאוויה ולד סידאחמד טאייע, נידונו נושאים אשר היוו מוקד עניין עבור שתי המדינות, וכן נבחנו אפשרויות לסיום מצב המלחמה בין שתי המדינות, וכינון יחסי מסחר הדדיים, ברמה זו או אחרת.
בשנת 1996, במסגרת הדיונים החשאיים, הוחלט לראשונה לקיים מגע פומבי ישיר בין שתי המדינות, וזאת על ידי פתיחת "משרדי אינטרסים" של שתי המדינות, בחסות שגרירויות ספרד בשתי המדינות. במהלך שנת 1999 הוחלט לכונן יחסים רשמיים בין שתי המדינות, ובאותה השנה נשלחו נציגים דיפלומטיים רשמים מטעם שתי המדינות לבירת המדינה השנייה, צעד שגרר בפועל את ביטול הכרזת המלחמה של מאוריטניה משנת 1967, ואת ההכרה ההדדית של כל מדינה בעצמאותה של המדינה השנייה. היחסים מוסדו רשמית בתאריך 28 באוקטובר 1999, עם חתימת נציגי שתי המדינות, במסגרת פגישה בוושינגטון, על הסכם בדבר כינון יחסים דיפלומטיים מלאים ביניהן. בשלב זה מאוריטניה הייתה המדינה השלישית מבין חברות הליגה הערבית אשר הכירה בישראל כמדינה ריבונית (יחד עם מצרים וירדן, איתן חתמה ישראל הסכמי שלום מלאים). היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות המשיכו להתקיים בין השנים 2009-1999, וזאת חרף זעזועים מדיניים, כדוגמת פרוץ האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000, וההפיכה הצבאית במאוריטניה באוגוסט 2005. 
עם זאת, מבצע עופרת יצוקה הוביל למשבר חמור ביחסי שתי המדינות, בדומה ליחסיה של ישראל עם מדינות רבות במרחב הערבי-אסלאמי, כאשר עם תחילתו של המבצע מאוריטניה הודיעה על השעיית היחסים עם ישראל. בהמשך, במהלך חודש פברואר 2009, מאוריטניה החזירה את שגרירה מישראל, ובתחילת מרץ 2009 גירשה את סגל השגרירות הישראלית בנואקשוט, בהעניקה להם 48 שעות לצאת מגבולות מאוריטניה. 
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות הגיעו לסופם הרשמי בתאריך 21 במרץ 2010, עם הכרזת מאוריטניה על ניתוקם המוחלט של היחסים בין שתי המדינות.
קניגס ווסטרהאוזן

היסטוריה

אזור העיר והארמון שלידה מוזכרים לראשונה בשנת 1320, ועד שנת 1718 נקראה פשוט "ווסטרהאוזן", אז קיבלה את שמה הנוכחי. 
בשנת 1920 הוקם בעיר מגדל שידור הרדיו הראשון בגרמניה. בשנת 1935 קיבלה קניגס ווסטרהאוזן מעמד של עיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבנה באזור תחנת הרכבת של העיר מחנה ריכוז, אשר איכלס יהודים ופולנים.
מסוף המלחמה ועד שנת 1990 העיר הייתה בשטח גרמניה המזרחית. בעיר ממוקם מטה של חברת אופנה גרמנית ת'ור שטיינר.

יהודים

טרם השואה מנתה הקהילה היהודית מספר אלפי נפשות. בזמן השואה נשלחו כל יהודי העיר למחנות ההשמדה. כיום מונה הקהילה היהודית כ- 40 נפשות.

תחבורה

בעיר קיימת תחנה סופית של קו S46 של הרכבת העירונית המהירה של ברלין, וכמו כן תחנה של הרכבת הפרברית.
הבוגד

העלילה

סופי וג'וש נפרדים. סופי נשארת עם פרנל וניקולס וג'וש הולך בעקבות ג'ון די וורג'יניה דייר - לדי יש תוכנית חדשה לחסל את הקדמונים והיא לחזור לעבר בעזרת חרבות הכח לדנו טליס כשהקדמונים היו חלשים יותר ולחסל את כל הקדמונים ביחד אך קודם כל הם בורחים לאלקטרז ששם נמצאים בילי הנער ומקיאבלי. די רוצה להעיר את הלוטן (דרקון ים ששואב הילות) ולשלוח אותו לעורר מהומה בעיר. בינתיים סופי נמצאת בבית של דודה אגנס ומגלה שהיא סוגוגללא המשגיחה.
שם נמצאים פרנל, פרומתאוס, ניטן ופלמל שגוסס. פרנל מעניקה לפלמל עוד יום אחד מחייה בעזרת סופי וסוגוגללא (דודה אגנס). סוגוגללא היא אשתו של אברהם הרב מג והיא נמנית עם "האנשים הראשונים" שנוצרו מהילתו של פרומותאוס, תפקידה של סוגוגללא הוא לשמור על כל דורות משפחת ניומן (צד האמא) ביחד עם אחיה המלך גילגמש (צד האבא) כדי שבסופו של דבר סופי וג'וש ייולדו. מרס קם מקברו שבקטקומבות בפריז ונשלח על ידי מכשפת עין דור להרוג את די, שתוכניתו ההרסנית הולכת להרוס את העולם, לפני זה הוא צריך ללכת לביתה של סוגוגללא ובדרך הוא פוגש את אודין ואת הל הקדמונים שגם בדרך להרוג את די.
כולם נאספים בבית של סוגוגללא והיא מוסרת להם לוחות אזמרגד מבעלה אברהם הרב מג. הלוחות הם בעצם מכתבים מאברהם שיש בהם הוראות כדי שהמין האנושי ישרוד. כל לוח אומר לכל אחד מהם בדיוק מה לעשות: פרנל, ניקולס, ניטן ופרומותאוס נשלחים להגן על העיר מפני הלוטן שדי הולך לשסות בעיר, אודין מרס והל הולכים לאלקטרז כדי להרוג את די וסופי נשארת עם סוגוגללא כדי ללמוד את קסם האדמה. לבכירי הקדמונים יש תוכנית שתשנה את העבר, האי דנו טליס יינצל וכתוצאה מכך המין האנושי ייכחד, ולכן שלח מרתיו (מוות) האיש המסתורי את בני החבורה: סקתך הצללית, פלמדס, שייקספיר, סן ז'רמן וז'אן ד'ארק לעזור בהפלת דנו טליס. סופי רואה את ג'וש דרך לוח האיזמרגד ומשגרת את עצמה אליו לאלקטרז. די יוצר שער דרך ארבע חרבות הכח לדנו טליס בעבר. בסוף הספר בדנו טליס מגלים סופי וג'וש שהם הבנים של איזיס ואוסיריס דגולי הקדמונים שהם האדונים המסתוריים של דוקטור ג'ון די.
חוק פאראדיי

חוק פאראדיי הוא אחד מן החשובים שבחוקי הפיזיקה בתחום תורת האלקטרומגנטיות. החוק נוסח על ידי מייקל פאראדיי ב-1831 כחוק אמפירי, בהסתמך על ניסויים שביצע בחשמל ומגנטיות.
חוק פאראדיי קובע, שהשתנות בזמן של השטף המגנטי דרך תיל מוליך, גורמת להשראת מתח חשמלי (מתח זה נקרא "כוח אלקטרו-מניע" או כא"מ) במוליך.
על עקרון זה מתבססות פעולתם של מכשירי חשמל רבים, שהחשובים שבהם הם כנראה הגנרטור (ואחיו הקטן, הדינמו) והמנוע החשמלי. הגנרטור משתמש בסליל מוליך, שמסתובב סביב מגנט, על מנת להפיק מתח חשמלי, כלומר לייצר אנרגיית חשמל. לעומתו, מנוע חשמלי משתמש באנרגיה חשמלית, והופך אותה לאנרגיה קינטית, על פי אותו עיקרון, ולמעשה מבצע את הפעולה ההפוכה לזו של הגנרטור.

חוק לנץ

חוק לנץ הוא חוק הקובע את כיוון הכא"מ המושרה. חוק זה קובע שכוח אלקטרו-מניע מושרה תמיד ינגוד את סיבת היווצרותו, כלומר "ישאף" להקטין ולהעלים את עצמו (שהרי זרם חשמלי יוצר שדה מגנטי). שאם לא כן, הזרם המושרה יוסיף לשדה המגנטי הקיים ויגדיל את השטף המגנטי עוד יותר, וכך יושרה עוד זרם, וכך עוד ועוד ללא הפסק (משוב חיובי); במצב כזה מתקבלת אנרגיה יש מאין, דבר הנוגד את חוק שימור האנרגיה.
מנשייה (עכו)

בית אבו עתבי

בית אבו עתבי הוא מבנה בעל כיפה על גבול מנשייה שנשאר על כנו. אבו עתבי הוא קדוש מוסלמי הקבור בחדר בתוך המבנה. פירוש השם הוא "אבי המפתן", והשם ניתן לו על שם עמוד שהיה בו דרומית למפתן ואשר יוחסו לו סגולות רבות. על פי האגדה, כאשר נסוג צבא נפוליאון מעכו לאחר תבוסתו, לקח הצבא הצרפתי את העמוד איתו, אבל העמוד התעופף מידיהם וחזר אל מקומו הראשון. ליד החדר בו נמצא הקבר היה מסגד קטן. כיום מתגוררת במבנה משפחה מוסלמית שנכנסה למבנה בשנת 1949 לאחר קבלת אישור לכך מהווקף המוסלמי. חדר הקבר שמור בתוך הבית הרצפה מכוסה מחצלות ועל הקבר מונחות שמיכות מעוטרות מתנת המבקרים במקום. לחדר נכנסים דרך החדר שהיה מסגד ואשר משמש היום לחדר שינה של דיירי הבית. מעל לדלת הכניסה אל הקבר כתובת עתיקה, המספרת כי הוצבה בשנת 1140 להיג'רה, היא 1727–1728 לספירת הנוצרים.
עין אל-חילווה

מלחמת לבנון הראשונה

ביוני 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, התנהלו במחנה עין אל-חילווה קרבות בין לוחמי צה"ל ומאות מחבלים שנלחמו מאחורי אוכלוסייה אזרחית במחנה וסירבו להיכנע. הקרבות סביב המחנה היו קשים וארוכים. המחבלים היו מצוידים באמצעי לחימה רבים. על הקרב בעין אל-חילווה אמר תא"ל יצחק מרדכי, שתחת פיקודו כמפקד עוצבת הגליל פעלו הכוחות שלחמו וכבשו את המחנה: "מחנה עין אל-חילווה היה המעוז המרכזי של המחבלים בדרום לבנון. מאות מחבלים התבצרו בו בבניינים, בצמתים המרכזיים, בבונקרים ובמחסומים הרבים שהוקמו שם [...] עשינו מאמצים רבים להוציא את האזרחים מתוך מחנה הפליטים, אבל מפקדי המחבלים לא איפשרו את הפינוי. הקרב לכיבושו של מחנה הפליטים עין אל-חילווה היה עיקש ואכזרי [...] "

לאחר המלחמה

במהלך התקופה שלאחר המלחמה עברו למחנה פליטים ממחנה נבטיה (نبطية), שנפגע קשות בקרבות ומאוחר יותר נחרב. במהלך תקופה זו היוו את הכוח הדומיננטי במחנה ארגונים שנתמכו על ידי סוריה, ובייחוד ארגונו של אבו נידאל. בסוף שנות ה-80 עלה בידי פת"ח להשתלט על מוקדי הכוח במחנה. ב-1993 הצליח כוח בראשותו של מוניר אל-מקדח, המקורב לחזבאללה ולאיראן, להשתלט על המחנה. אל-מקדח השתלב מאז מחדש בפת"ח.
מכיוון שצבא לבנון אינו מורשה להיכנס לשטח המחנה, הוא מכונה לעיתים בתקשורת הלבנונית "אזור עברייני" על ידי התקשורת הלבנונית, ונמלטו אליו מספר רב של מבוקשים על ידי השלטונות הלבנוניים. עיתונאי לבנוני כינה את המתרחש במחנה ב-2004 כ"אנרכיה".
ב-2007 התפתחו עימותים בין הרשויות הלבנוניות לבין גורמים בארגון הטרור הסוני-פונדמטליסטי "פתח אל-אסלאם" (המקורב לסוריה אך גם לאל-קאעידה) אשר פועלים מתוך מחנות הפליטים וארגון טרור אסלאמיסטי-ג'יהאדיסטי נוסף, "ג'נד א-שאם" (جند الشام) פועל בלא מפריע מן המחנה.
ב-2007 פרסם היומון הערבי "א-שרק אל-אווסט" כתבה שתיארה את התנאים הקשים במחנה, שהפכו פעילים בתנועות שמאל חילוניות לפעילי ג'יהאד.
מדי פעם ישנם קרבות בין חמושים במחנה ובעימותים בין אנשי פתח וקבוצות איסלאמיות נהרגו 10 אנשים באפריל 2017. ב-18 באוגוסט החלו בעיר עימותים חריפים בין קבוצות חמושות יריבות, ביניהן- פתח, חמאס, הג'יהאד, דאעש, ג'בהת אלנוסרא ועוד.
עלי משפט

עלי משפט הוא אחד מכתבי העת משפטיים של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן.
כתב העת נוסד בשנת 1998 במרכז האקדמי למשפט ולעסקים, שבשעתו נקרא "המכללה למשפטים רמת גן". העורך הראשי והמייסד הוא השופט רחמים כהן.
כתב העת מעודד שיח משפטי ומחקרי ומשמש פלטפורמה אקדמית לאנשי מחקר ואקדמיה מתחום המשפטים. בכתב העת פורסמו מאמרים ודברי הגות של מרצים וחוקרים ידועים, בהם אהרן ברק, מרדכי קרמניצר, ש"ז פלר, מרים גור אריה, ודורית ביניש.
כתב העת יוצא לאור פעם בשנה, וחברי המערכת הם סטודנטים מצטיינים למשפטים. המאמרים המתפרסמים עוברים הליך שיפוט וביקורת עמיתים, עריכה לשונית ומבנית, כדי להתאים לסטנדרטים אקדמיים.
עלי משפט מופץ חינם מדי שנה למרצים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות ובמכללות בארץ, לשופטים בכל הערכאות ולמשרדי עורכי דין. מאמרים מלאים מתוך עלי משפט זמינים לקריאה גם באופן מקוון, באתר האינטרנט של המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, וכן במאגרים "פדאור" ו"נבו".

גיליונות מיוחדים

כרך ז' שיצא לאור בשנת 2009 הוקדש לראיונות עם שופטיה הבולטים של ישראל בדימוס: מאיר שמגר, צבי טל, יצחק זמיר, אליעזר גולדברג, יצחק אנגלרד, דליה דורנר, יעקב טירקל ומישאל חשין.
כרך ט' שיצא לאור בשנת 2011 הוקדש לזכרו של פרופ' סטיב גולדשטיין, מדקאני הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית ועורך Israel Law Review, אשר הרצה במרכז האקדמי למשפט ולעסקים בין השנים 2003-1996.
כרך י' שיצא לאור בשנת 2012 הוקדש בחלקו לראיונות עם חוקרי משפט בולטים אשר פרשו לגמלאות. הראיונות עסקו בתחומי המחקר וההוראה כמו גם על תפיסת עולמם בנושאים מגוונים. התראיינו: פרופ' יוסף גרוס, פרופ' יצחק הדרי, פרופ' יהושע ויסמן, פרופ' ש"ז פלר, פרופ' שמואל שילה ופרופ' עמוס שפירא.
רות ברמן

ביוגרפיה

רות אהרונסון נולדה וגדלה בקייפטאון שבדרום אפריקה. סיימה את לימודי התואר הראשון בשפות ובספרות באוניברסיטת קייפטאון, סיימה תואר שני בבלשנות כללית ושימושית באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק בשנת 1964 ואת עבודת הדוקטורט בתחביר העברית החדשה הגישה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1973.
ברמן עלתה לישראל בשנת 1954. בשנות ה-50 וה-60 התמקדה בהוראת האנגלית כשפה שנייה, תחילה כמורה בבית הספר התיכון הראשון בבאר שבע ובהמשך כמדריכת מורים לאנגלית בנגב ובאוניברסיטה העברית בירושלים. את לימודי הבלשנות החלה באוניברסיטת אדינבורו על יסוד מענק מטעם המועצה הבריטית (1959-1958), לימודים אשר מצאו את ביטויים בעריכת מחקר רחב-היקף בנושא הוראת האנגלית בישראל באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' גינה אורטר. בשנת 1965, עברה לאוניברסיטת תל אביב, בה ריכזה חיבור סדרת ספרי לימוד "אנגלית לדוברי עברית" על יסוד עקרונות הבלשנות הקונטרסטיבית עברית-אנגלית. פרויקט זה נערך במסגרת החוג לאנגלית, שבה הקימה את המגמה ללימודי לשון בהשראת הבלשנות האמריקנית החדשה. לימים הפכה מגמה זו לחוג עצמאי - החוג לבלשנות. 
משנות ה-70 עבר מוקד עיסוקה האקדמי לחקר העברית החדשה – במורפולוגיה, בתחביר ובלקסיקון. בעבודת הדוקטורט חקרה את מגוון השמות הפעליים מנקודת מבט מבנית צרופה. עבודה זו שימשה יסוד לספר בשפה האנגלית על מבנה העברית החדשה (1978) המשמש עד היום מקור חשוב לחוקרים בתחום. כן פירסמה שורה של מאמרים בעברית ובאנגלית על היבטים שונים של העברית החדשה. 
עיסוק זה בשפה העברית קיבל תפנית בשנות ה-80, עת החלה לעסוק בחקר רכישת העברית כשפת אם, תחום שייסדה כענף מחקר בארץ ובעולם. במסגרת זו חקרה את יסודות הדקדוק והלקסיקון המתפתחים בפי פעוטות דוברי עברית כשפת אם, עבודה שאת יסודותיה פרסמה במונוגרפיה שראתה אור ב-1985. מחקר זה הוביל לפרויקטים בין-לשוניים המשווים את רכישת העברית והתפתחותה למגמות מקבילות בקרב ילדים דוברי שפות אחרות במדינות שונות בעולם. כך, לדוגמה ערכה סדרת השוואות בין רכישת הלקסיקון בעברית ובאנגלית (עם פרופ' איב קלארק מאוניברסיטת סטנפורד). כן ערכה מחקר רחב-היקף בשיתוף עם הפסיכו-בלשן דן סלובין מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במסגרתו חקרו כיצד ילדים דוברי שפות שונות, לרבות העברית, מספרים סיפור על סמך ספרון תמונות (1994). עבודה זו שימשה יסוד לבדיקת יכולות הנרטיב כענף מחקר חדש ומרכזי עבור רות ברמן. בהמשך שימשה חוקרת ראשית של פרויקט בינלאומי במימון קרן ספנסר (בשיקגו), ובו נחקרו יכולת הפקת טקסטים סיפוריים ועיוניים בכתב ובע"פ של תלמידים מגיל בית הספר היסודי ועד לתיכון התיכון בשבע ארצות שונות. פרויקט זה שימש בסיס לפיתוח המחקר ב"התפתחות שפה מאוחרת" מנקודת מבט פסיכו-בלשנית צרופה. מגמה זו מצאה ביטוי גם בעריכת ספר בנושא זה בסדרת "טילר" (Trends in Language Acquisition Research ) בשנת 2004. כיום שוקדת ברמן על עריכת אוסף נוסף בסדרה זו שיוקדש כולו לרכישת העברית כשפת אם לאורך שנות הילדות וההתבגרות.
בשנת 1983 הועלתה לדרגת פרופסור חבר, וב-1989 התמנתה לפרופסור מן המניין. ב-2004 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
רות ברמן הייתה נשואה ליצחק ברמן ממושב בית חרות עד מותו, וכיום היא מתגוררת בתל אביב עם בן-זוגה האדריכל יעקב יער, חתן פרס ישראל ופרס א.מ.ת. היא אם לבת.
הנרי ראולי בישופ

יצירתו

האופרה הראשונה שלו, "הכלה הצ'רקסית" (1809) זכתה להצגה אחת ב"דרורי ליין", שאחריה נשרף התיאטרון והפרטיטורה אבדה. האופרות של בישופ נושאות דמיון רב יותר לסוגה המוקדמת, האנגלית במקורה, של האופרה באלאדה, או למחזות הזמר המודרניים מאשר לאופרה הקלאסית של אירופה הקונטיננטלית, המכילה רצ'יטטיבים. הסגנון והמתכונת שבהם כתב בישופ היו לטעמם של הקהל בתקופתו. "אלאדין" שלו (1827) מתואר לעיתים כיצירה המשמעותית ביותר שלו. היא נכתבה בהזמנת "דרורי ליין" כדי להתחרות ב"אוברון" של ובר בקובנט גארדן ותואמת יותר את הסגנון האירופאי הקלאסי - אם כי לא זכתה להצלחה בשעתה.
בישופ היה פרופסור למוזיקה, תחילה באוניברסיטת אדינבורו (1841) ואחר באוניברסיטת אוקספורד (1848); הוא היה בין מנהליה המקוריים של האגודה הפילהרמונית כשזו נוסדה ב-1813. הוא ניצח בקובנט גארדן ובקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית של לונדון. 
בישופ התחתן פעמיים; הן הוא והן הנשים שנשא בזו אחר זו היו זמרים. כמה משיריו של בישופ ויצירות דומות שלו נמצאים עדיין ברפרטואר הווקאלי ואילו יצירותיו הגדולות יותר נשכחו מלב.
בישופ חיבר את המוזיקה לשורה של אופרות שייקספיריות בבימוי פרדריק ריינולדס בשנים שבין 1816 ל-1828. 
בשנותיו המאוחרות פקדה אותו שערורייה, הוא נשא את אשתו השנייה, הזמרת אנה ריבייר שהייתה צעירה ממנו בעשרים וארבע שנים, בשנת 1831. ב-1839 נטשה ריבייר את בעלה ואת שלושת ילדיהם והסתלקה עם מי שהיה לה מאהב, נבלן ומלווה ניקולא-שארל בוקסה. (1789 - 1859). 
ריבייר עזבה את אנגליה ויצאה לסיור קונצרטים קבוע ברחבי העולם.
בישופ קיבל תואר אבירות בשנת 1842, המוזיקאי הראשון שזכה בכבוד זה. אף כי במהלך חייו נהנה מהכנסות בלתי מבוטלות, במותו היה עני אביון. הנרי ראולי בישופ נולד ומת בלונדון ושם גם נקבר, בבית הקברות פינצ'לי.
חומת ויסבי

היסטוריה

החלק העתיק ביותר של החומה, שמהווה גם את המבנה העתיק ביותר (שאינו מבנה דת) ששרד בכל המדינות הנורדיות, הוא מגדל אבק-השריפה (Kruttornet), שהוקם בכניסה לנמל במאה ה-12. רק במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-13 החלה להיבנות חומת ויסבי שפנתה לפנים-הארץ. חומה עתיקה זו התנשאה לגובה של כ-5 או 6 מטרים. מצידה הפנימי של החומה נבנה חרכי ירי (חלון-קשתים - Arrowslit). על פי תיארוך באמצעות טבעות עצים, נבנה השער המזרחי (Österport) לכל המוקדם ב-1286, כשבעקבותיו נבנו גם השער הצפוני (Norderport) ושער סנקגארדס (Snäckgärdsporten). עד תחילת המאה ה-14, נבנו כ-20 מגדלים גדולים בין השערים.
הסיבה לבניית החומה הייתה, ככל הנראה, שורת-סכסוכים שפרצו בין העיר ויסבי לתושבי האי, שהובילו לבסוף למלחמת אזרחים באי ב-1288. חלק מהחומה מזרחית למגדל טחנת-הרוח (Kvarntornet) נהרסה כשהעיר נכבשה ונבזזה בתחילת המלחמה.
בנייה של חומת-אבן הייתה נדירה במדינות הנורדיות במהלך ימי הביניים, ועל כן בניית החומה מעידה על החשיבות הכלכלית הרבה של ויסבי באותה תקופה. בשוודיה של ימי הביניים, רק סטוקהולם, קאלמאר וויסבי הוקפו בחומה.
השלב האחרון של שיפוץ וביצור החומה התרחש במחצית המאה ה-14, כאשר היא חוזקה והוגבהה בכ-3–4 מטרים. ביצוריה חוזקו גם בבנייה של 20 מגדלים חדשים בצדה המזרחי (הצד הפונה לאי). כאשר מלך דנמרק ולדמר הרביעי כבש את העיר ב-1361, הוא ציווה להשמיד חלק מחומת העיר כמעשה סמלי. ההריסה נעשתה כסמל לכניעת העיר, מעשה שמקורותיו בעת העתיקה. החלק ההרוס נבנה מחדש ב-1363. המגדל הפינתי הידוע בשם מגדל הכובע-הכסוף (Silverhättan) נבנה, ככל הנראה, בתקופת שלטון המסדר הטבטוני בעיר (1398–1408), וייתכן שגם המגדלים הקטנים בצד המערבי (הפונה אל הים הבלטי) נבנו בתקופה זו. המתקפה הגדולה האחרונה על ויסבי התרחשה ב-1525, כאשר כוחות של צבא ליבק תקפו את העיר. פרצת-ליבק (Lübeckerbräschen) משויכת באופן מסורתי להתקפה זו, אך נראה כי היא נבעה מהתמוטטות חלק זה של החומה בתקופה מאוחרת יותר. כך או אחרת, זהו החלק אותו תקפו חיילי ליבק.
במהלך המאה ה-17 וה-18 הוספו שני ביצורים נוספים מסוג קפונייר (Caponier) בצדה המזרחי של החומה. תפקידה ההגנתי של החומה חדל מלהתקיים באותה עת, והיא שרדה בזכות השימוש בה כמחסום מכס. כאשר בוטל המכס על משקי-הבית בשוודיה ב-1810, חומות העיר כבר נודעו כציון-דרך (Landmark) וכך הובטח שימורן.
חומות העיר שוקמו על ידי האדריכל השוודי אמיל ויקטור לנגלט (Emil Victor Langlet) בין השנים 1884–1886.
בשנת 2002, התמוטטו כ-10 מטרים מהחלק החיצוני של החומה. שיפוץ המקטע החל ב-2013.
יום הקוסמונאוטיקה

יום הקוסמונאוטיקה (ברוסית: День Космонавтики) הוא חג בו מציינים את טיסתו הראשונה של הקוסמונאוט יורי גגארין, האדם הראשון בחלל. את החג מציינים בעיקר ברוסיה ובארצות ברית המועצות לשעבר. יום הקוסמונאוטיקה נקבע רשמית כיום חג ואזכור ממלכתי בברית המועצות ב-12 באפריל 1962.
מסור עגול

מסור עגול הוא מסור הפועל עם להב עגול שחותך על ידי סיבובו במהירות.

היסטוריה

המצאת המסור הסובב מיוחסת לטביתא באביט. לבאביט מיוחסת התובנה שלהב עגול יהא יעיל יותר מלהב ישר, והמצאת המסור הסובב הראשון, אשר שימש במנסרה החל משנת 1813. המסור היה מחובר למנוע שהופעל בכוח מים, כדי להקל על ניסור עצים. ככל הנראה, צפתה באביט בגברים מנסרים עץ, ועלה בדעתה שמחצית התנועה שלהם מבוזבזת. המסור הסובב הראשון שייצרה מצוי באולבני במדינת ניו יורק. בהיותה שייקרית, לא ניסתה לרשום פטנט על אף אחת מהמצאותיה. שלוש שנים לאחר המצאת המסור הסובב, רשמו שני צרפתים פטנט על ההמצאה, עליה למדו מקריאת עיתונות שייקרית.
ההיסטוריון מ' סטיבן מילר גורס שבאביט לא הייתה הממציאה הראשונה של המסור הסובב, לפי מועד הצטרפותה לשייקרים. לדבריו, המסור הסובב הומצא בכפר השייקרים מאונט לבנון, בידי איימוס בישופ או בנג'מין ברוס, בשנת 1793, או לחלופין שלא היה המצאה שייקרית כלל.

כיום

המסור העגול נכנס לשימוש במהלך המאה ה-19, ובמהלך המאה ה-20 השתכלל מאד, וכיום ישנם סוגים רבים של מסורים עגולים: מסור עגול לחיתוך עץ בצורות שונות כמו מסור עגול ידני, מסור עגול שולחני, מסור זווית (המכונה תכופות "גרונג/פנדל"); דיסק חיתוך, מסור לחיתוך מתכת (מכונה תכופות "מסור שורף"); מסורים לחיתוך אבן, בטון, קרמיקה ושיש; מסורים לחיתוך פלסטיק ועוד.
בנגריות בארץ נפוצים הכינויים: סקיל סאו - מסור עגול חשמלי ידני (המסור יוצר לראשונה על ידי חברת סקיל, ומכאן שמו), קרייזיק - מסור עגול חשמלי שולחני, לרוב עם עגלה שדוחפת את החומר אל הלהב (קרייזיג - מסור עגול בגרמנית), גרונג/פנדל - מסור זווית (Miter Saw), מסור שורף - מסור שולחני לחיתוך מתכת. כמו כן, נפוץ בישראל להשתמש במונח "מסור עגול" לתיאור מסור עגול ידני בלבד, למרות שקיים מגוון סוגים של מסורים עגולים.
קלאוס קינסקי

חיים אישיים

לקינסקי שלושה ילדים שכולם נהיו לשחקנים: פולה, ניקולאי, ונסטסיה קינסקי.
מודל רגישות-דחק

מודל הרגישות-דחק (אנגלית: Vulnerability-Stress Model) הוא מודל בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה העוסק בחקר הגורמים להפרעות נפשיות. 
מודל זה מציע דרך לשלב בין גישות שונות להבנתן של הפרעות נפשיות - גישת המודל הרפואי (המתמקדת בגורמים גנטיים וביולוגיים כגורם המרכזי להפרעה) וגישה המתמקדת בהשפעת הסביבה (דחק שגורם להפרעה): לפי המודל המשולב, קיימת סבירות גבוהה יותר להתפתחות הפרעה נפשית אצל אנשים שאצלם קיימת רגישות מולדת להתפתחות ההפרעה, בעיקר גנטיים וכן הם חשופים לגורמי דחק שונים אשר יביא למימוש הפוטנציאל להפרעה.