מחכים לגודו

היסטוריה של המחזה

מחכים לגודו נכתב בצרפתית, בפריז, בין השנים 1947 ו-1949. הגרסה הצרפתית ראתה אור בשנת 1952, והבכורה הועלתה בינואר 1953. בפריז הועלתה ההצגה יותר משלוש מאות פעם. הגרסה האנגלית, שתורגמה על ידי בקט עצמו, הועלתה בלונדון ב-1954. הצגת הבכורה בארצות הברית התקיימה בפלורידה באפריל 1956. לניו יורק הגיעה ההצגה ב-19 באפריל 1956. מאז עלתה ההצגה בעשרות שפות ומדינות, ובכל סוגי התיאטראות.
הצגות הבכורה בפריז, בלונדון, בפלורידה ובניו יורק זכו לתגובות שונות. ההפקה הפריזאית הוכתרה על ידי המבקרים כפריצת דרך. הבכורה בלונדון זכתה לתגובות צוננות יותר ושמרניות. גם במיאמי, פלורידה, היו התגובות בלתי מחמיאות. בניו יורק, לעומת זאת, קיבלו הקהל והמבקרים את ההצגה בחום.
בישראל עלתה ההצגה ב-1985 בתיאטרון חיפה בתרגום של אנטון שמאס ובבימוי של אילן רונן. ההצגה עלתה ב-2002 בתיאטרון הבימה בגרסה בתרגומו של יוסף אל-דרור ובבימויו של אילן רונן.

מערכה ראשונה

אסטראגון (גוגו) וולדימיר (דידי) נפגשים כמדי יום לחכות לגודו, בדרך על יד העץ. שניהם מתעסקים בחפצי לבוש (גוגו בנעליו, דידי בכובעו), גוגו ישן וחולם אבל דידי מסרב להאזין לסיפור החלום, הם מדברים על נושאים שונים: פרידה, התאבדות, ירקות, דת, בעיית ההשתנה של דידי, וגודו. 
לבמה נכנסים פודזו והעבד לאקי. לאקי קשור בחבל ונושא את חפציו של פודזו. פודזו הוא הבעלים של האדמות בסביבה, והוא מציג את עצמו לפני גוגו ודידי, ודן איתם במכירת העבד, שהיה מורהו. לאקי בוכה אבל לא מוכן לקבל ממחטה מגוגו, ובועט בו. על פי פקודה, לאקי רוקד וחושב בקול, ופודזו ולאקי יוצאים.
לבמה נכנס נער, רועה עיזים, המודיע לדידי שגודו דחה את הפגישה למחר. דידי שואל אותו על אחיו, רועה כבשים. גוגו משאיר את נעליו באמצע הדרך. דידי וגוגו מסכימים ללכת, אבל לא זזים.

מערכה שנייה

למחרת: העץ מלבלב עם חמישה עלים. דידי וגוגו מעבירים את הזמן בשיחה. דידי מוצא וחובש את כובעו של גוגו, גוגו מוצא נעליים ונועל אותן. פודזו - עיוור הפעם - ולאקי - אילם הפעם - נכנסים לבמה, ונופלים. גוגו ודידי מתלבטים אם לעזור להם, נופלים גם הם, ולבסוף עוזרים לפודזו לקום. פודזו מדרבן את לאקי לצאת החוצה. דידי נושא נאום על מצבו המעיק. הנער מאתמול מביא את אותה ההודעה, ודידי חוקר אותו על גודו. דידי וגוגו מחליטים ללכת, אבל לא זזים.

תפאורה ותלבושות

כנהוג במחזות של זרם האבסורד, התפאורה מינימליסטית, כמו ברוב מחזותיו של בקט. ישנה דרך, ישנו עץ ערום. ביום השני, לעץ נוספים חמישה עלים.
דידי וגוגו לבושים כנוודים, גוגו מתעסק בנעליו ודידי בכובעו. פודזו נושא שוט וחבל שאל קצהו קשור לאקי, הנושא חפצים, ביניהם שרפרף. הנער לבוש כרועה ארקדי.

פנטומימה

הנוודים מבצעים מדי פעם פעולות אוטומטיות, כמו התעמלות, בלי קשר לטקסט שהם אומרים. פודזו משתמש בלאקי כבמכונה רובוטית.

מבנה המחזה

למחזה שתי מערכות, שאינן מתקדמות, כמו בסגנון המסורתי, מסיבוך להתרה. המערכות חוזרות על עצמן בהבדלים קלים (העץ מצמיח עלים, פודזו מתעוור, לאקי הופך אילם), ובעיקרן הן מעגליות (מתחילות כשהנוודים נמצאים על הבמה, ומסתיימות כשהם על הבמה, ללא שינוי משמעותי). המערכות מסתיימות ללא שינוי אצל הנוודים הפסיביים, ואילו אצל פודזו ולאקי יש שינוי לרעה.

ביקורות

כאמור, המבקרים בכל מדינה הגיבו באופן שונה כלפי הצגות הבכורה של מחכים לגודו.
בפריז: "סופר חדש, ראוי לשמו... מחזהו של סמואל בקט "מחכים לגודו"... הוא מחזה שידובר בו עוד זמן רב." (סילבן זגל)
בלונדון: "המחזה עוסק בשני נוודים... הוא מתרחש במקום שנראה כמזבלה העירונית... הם פולטים גיבובי מילים זה אל זה ואל שני מטורפים "סימבוליים" במשך כמה שעות, כשהדיאלוג שלהם מתובל בהערות כגון: "למה אנו מחכים?", "שום דבר אינו קורה", ו"בוא נתלה את עצמנו". האחרונה הייתה הצעה טובה, שנזנחה, למרבה הצער." (מאריה מאן)
ניו יורק: "בין אם מדובר בנוודים שורצי כינים... או בג'ים והקלברי פין... אחוות האדם בעבודה, באמנות, או פשוט בהמתנה, בפעולה הבלתי רכשנית לחלוטין של המתנה... היא ערך כה יסודי, שהוא מעניק לחיים הדרת כבוד וסיפוק מספיקים." (לואיס זוקופסקי )
בספר גונבים את הבשורה של מרדכי שלו, המסה המרכזית היא פרשנות ל"מחכים לגודו".