google/wiki40b huggingface dataset:
Soy Luna: La vida es un sueño

הפקה

הפסקול מכיל את השירים שהושמעו בפרקי העונה השנייה של הסדרה. שני סינגלים מהפסקול, "תמיד ביחד" ו-"לינדה" הועלו ליוטיוב בפברואר 2017 על ידי Claro Music, לערוץ היוטיוב של דיסני- אמריקה הלטינית. הפסקול כולל שירים הן בספרדית והן באנגלית, ובאחד השירים יש אף חלק באיטלקית. הגרסאות המלאות של כל השירים הועלו ליוטיוב ב-2 במרץ 2017. בשונה מהפסקולים הקודמים, הפסקול "La vida es un sueño" מחולק לשני דיסקים. הדיסק הראשון מכיל שירים מקוריים שנכתבו עבור העונה השנייה והדיסק השני מכיל שירים מקוריים נוספים של הסדרה, ונוסף עליהם קאברים למספר שירים, כדוגמת השיר "Footloose" שנכתב במקור לסרט שוודי שפורסם ב-1984, והשיר "Yo Quisiera" שמבוצע בפסקול על ידי מייקל רונדה, נכתב בידי ההרכב המוזיקלי Reik. בנוסף, השיר "Allá Voy" נכתב, הולחן ובוצע על ידי רוג'רו פסקווראלי, דמות ראשית בסדרה, שיצר את השיר במיוחד עבור פסקול זה.
במהלך סיבוב ההופעות Soy Luna En concierto, נערכו מספר השקות לפסקול (Firma De Discos), במסגרתן השחקנים חתמו על הדיסקים למעריצים בעודם יושבים סביב שולחן ארוך במקום ציבורי.
רק במדינות אמריקה הלטינית הפסקול נמכר כשני דיסקים. באירופה ובעוד מדינות, הפסקול פוצל לשניים וכל חלק הושק בתאריך אחר. הפסקול הראשון (הדיסק הראשון) נקרא: Soy Luna - Season 2 - La Vida es un Sueño 1 והפסקול השני (הדיסק השני) נקרא: Soy Luna - Season 2 - La Vida es un Sueño 2.
מדליית המלחמה של הכוח הטריטוריאלי

זכאות

המדליה הופקה באפריל 1920 לחברי הכוח שהתנדבו לשירות, והצהירו, או חתמו על נכונותם לשרת מחוץ לשטחה היבשתי של המדינה לפני ה-30 בספטמבר 1914 ואכן שירתו מעבר לים במסגרת המלחמה בין התאריכים ה-5 באוגוסט 1914 וה-11 בנובמבר 1918 כולל. אף על פי כן הכיתוב על המדליה מתייחס לשנים 1914-1919 למרות המוזכר למעלה בגלל שבחוק הבריטי שנות המלחמה מוגדרות עד ל-1919.
תנאי נוסף היה שהמתנדבים יהיו כאלה שהתגייסו לכוח לפני תחילת המלחמה (4 באוגוסט אותה שנה) או מתנדבים שכבר שירתו בכוח לפחות 4 שנים טרם התקופה המדוברת והתגייסו שוב לפני סוף ספטמבר.
הזכאים למדליה זו בהכרח היו מי שלא היה זכאי לקבל את כוכב 1914 או כוכב 1914-1915.
תזמורת הטיילת של בוסטון

תולדות תזמורת הטיילת

בשנת 1881 כתב הנרי לי היגינסון, מייסד התזמורת הסימפונית של בוסטון, על שאיפתו להעניק לבוסטון "קונצרטים של מוזיקה מן הסוג הקל יותר." תזמורת הטיילת של בוסטון נוסדה כדי להציג מוזיקה מסוג זה לקהל הרחב, והקונצרט הראשון שלה התקיים בשנת 1885. הקונצרטים נקראו "מופעי טיילת" עד 1900 ושילבו ברפרטואר שלהם מוזיקה קלאסית קלה, נעימות מלהיטי התיאטרון המוזיקלי של התקופה ומדי פעם קטע חדש. להוציא אי אילו תמורות בטעם במהלך מאה שנים, התוכנית המוקדמת הייתה דומה להפליא לתוכנית העכשווית של תזמורת הטיילת.
תזמורת הטיילת של בוסטון לא אימצה לה מנצח רשמי משלה עד 1930, כשארתור פידלר החל בתקופת כהונה בת חמישים שנה כמנצח הטיילת. הקריירה של פידלר כמנצח הטיילת הביאה לתזמורת פרסום ותהילה ברחבי העולם. פידלר לא שבע נחת מן השם שיצא למוזיקה קלאסית כמיועדת אך ורק לקהל מאזינים אליטיסטי, אריסטוקרטי, מן המעמד העליון. פידלר השתדל להביא את המוזיקה הקלאסית לקהל מאזינים רחב יותר.
הוא קבע סדרה של קונצרטים ללא תמורה בקונכייה של האספלאנאד, פארק ציבורי על חוף נהר צ'ארלס. במקביל לתביעתו הבלתי מתפשרת, שתזמורת הטיילת תנגן מוזיקה פופולרית לצד יצירות קלאסיות מוכרות, פתח פידלר נישה חדשה בתרבות הפופולרית, שעודדה "הורדה לעם" של מוזיקה קלאסית. ערים אחרות ייסדו להן תזמורות "טיילת" משלהן, אבל תזמורת הטיילת של בוסטון עודנה המפורסמת והנודעת ביותר. בניהולו של פידלר הוציאה תזמורת הטיילת הקלטות זמינות מסחרית במספר רב יותר מכל תזמורת אחרת בעולם], וסך כל המכירות של אלבומים, תקליטונים, סרטי הקלטה וקלטות שמע של הקלטותיה עולה של 50 מיליון. מכל קטעי המוזיקה שהופקו במשך השנים, היצירה המפורסמת והפופולרית ביותר היא ההפקה של פידלר ל"נסיעה במזחלת" של לרוי אנדרסון.
העיבודים רוכשי הכבוד והקליטים לאוזן באלבום "ארתור פידלר ותזמורת הטיילת מנגנים את הביטלס", שיצא בשנת 1971, פקחו עיניים רבות לסגולות המוזיקליות של לנון ומקרטני.
פידלר זכור בעיקר בבוסטון כמייסד המסורת השנתית של קונצרט הטיילת ומפגן הזיקוקים ב-4 ביולי על האספלאנאד, אחת מחגיגות יום העצמאות המקובלת ורבת הנוכחות ביותר באמריקה, שמספר הצופים בה נאמד בין 200,000 ל-500,000 איש מדי שנה.
אחרי מותו של פידלר בשנת 1979, עבר שרביט הניצוח של תזמורת הטיילת של בוסטון לידי המלחין זוכה פרס האקדמיה ג'ון ויליאמס, החל בשנת 1980. ויליאמס המשיך במסורת הטיילת של הצגת מוזיקה קלאסית לקהל מאזינים רחב, הוא יזם את הקונצרטים השנתיים "Pops-on-the-Heights" בקולג' של בוסטון והוסיף לרפרטואר שלה את ספריית המוזיקה המפורסמת שלו לסרטי קולנוע (ביניהם סרטי "מלחמת הכוכבים" ו"אינדיאנה ג'ונס").
קית' לוקהארט קיבל עליו את תפקיד המנצח הראשי של תזמורת הטיילת בשנת 1995. הוא ממשיך בתפקיד זה ומוסיף לקונצרטים נופך של התלהבות תוססת ונטייה לדרמטי. ויליאמס ממשיך להיות מנצח כבוד של תזמורת הטיילת ומנצח על שבוע של קונצרטים ברוב השנים. לוקהארט הביא אמני פופ רבים לנגן עם התזמורת, ביניהם גוסטר, איימי מאן ואלוויס קוסטלו.
דיולה קאבוש

ביוגרפיה

דיולה קאבוש נולד בשנת 1887 למשפחה יהודית בבודפשט, כבנם של ז'יגמונד קאן ורוזה מייסטר. בין השנים 1905-1901 למד בבית הספר למסחר ברחוב וושלני ולצד לימודים כלליים אלה למד גם בבית ספר למשחק. הוא החל את הקריירה בהופעה ב-17 באפריל 1902 כסטטיסט ב"תיאטרון העם". באופרטה שהוצגה שיחק כסטטיסט ונשא פנס בסצנת חתונה סינית. מתוך התרגשות דרך במקום לא נכון ונפל לתוך אזור ישיבת נגני התזמורת. כיוון שנפל על נגן הוויולה המוזיקה נעצרה מיד. הוא זכר את האירוע בתיאור כדלקמן: "...הייתי רק בתחילת הקריירה שלי, אך כבר שיחקתי את התפקיד שהמשכתי בו כל חיי. דמות טרגית שהייתה תמיד גם דמות קומית. הקהל כבר אז, בפעם הראשונה צחק ואני נפגעתי ושכבתי במיטה במשך שבועיים...".
בין השנים 1906 ל-1907 הוא שיחק בסומבור, בין 1907 ל-1910 בסובוטיצה. ערים אלה היו אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת הקיסרות האוסטרו-הונגרית. הקריירה שלו המשיכה באורדיאה (1913-1910), ולאחר מכן בתיאטרון קיראלי (1914-1913) בבודפשט. במלחמת העולם הראשונה, בין השנים 1914 לבין 1916 הוא גויס לשירותי עזר במטה הצבא בבודפשט. משנת 1919 הופיע על במות תיאטראות רבים ונחל הצלחה גדולה בכל מקום. בין שנת 1920 ו-1924, הוא שיחק ב 44 מחזות של מערכה אחת בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. בין השנים 1926 ו- 1929 היה חבר באופרטה של ​​בודפשט. בנוסף לעבודתו האמנותית כשחקן, הוא היה גם מנהל תיאטרון בבודפשט בין השנים 1929–1930.
מ-8 באפריל 1938 לא הורשה לעלות על הבמה, אחרי פרסום "החוק היהודי הראשון". בגלל האנטישמיות הגוברת במדינה, החליט להגר עם משפחתו לארצות הברית. תחילה שלח את בנו ללימודי הנדסה באוניברסיטת לונדון ולאחר מכן יצא לדרך עם אשתו. הם עברו מבודפשט לאוסטנד ומשם לדובר. ב-1 בפברואר 1939 הפליגו מסאות'המפטון על סיפון אוניית הנוסעים "פריז" והגיעו לניו יורק ב-11 בפברואר.
באמריקה שיחק קאבוש בפני קהל דובר הונגרית בהופעות מזדמנות. אף אחת מחברות הסרטים לא הציעה לו חוזה, ולמעשה התעלמו ממנו לחלוטין. שנות חייו האחרונות היו קשות ומלאי מרירות. בסתיו 1941 שיחק בתיאטרון קטן בברוקלין והרגיש רע במהלך הופעה. רופאו אסר עליו להופיע שוב על במת תיאטרון, אך קאבוש המשיך לשחק. אחרי שחלה שוב קיבל דלקת ריאות. את השבועיים האחרונים של חייו בילה בבית חולים באוהל חמצן. הוא מת ב-6 באוקטובר 1941 בניו יורק ונקבר בבית העלמין של פארק סידר באמרסון שבניו ג'רזי בשם קובאס. בשנת 1996 הועבר ארונו לבודפשט ושם הובא לבסוף למנוחת עולמים.
בת שבע אלון

בת שבע אלון (נולדה בשנת 1948) היא פיזיקאית ישראלית, זוכת פרס א.מ.ת. לשנת 2015.
החל משנת 1979 משמשת כחברה במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן, והחל משנת 2008 מכהנת כראש המחלקה.
בשנת 2006 נבחרה לעמיתה בתחום החינוך של האגודה האמריקאית לקידום מדע.

קורות חיים

אלון נולדה בשנת 1948.
סיימה בהצטיינות יתרה תואר בוגר במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית, והשלימה תואר מוסמך בפיזיקה במכון ויצמן למדע - זאת, לצד הוראת פיזיקה בבית ספר תיכון. לאחר מכן, סיימה לימודי תואר לדוקטור בחינוך מדעי באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
החל משנת 1979 אלון משמשת כחברה במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן, והחל משנת 2008 היא מכהנת כראש המחלקה.
משנת 2001, עומדת בראש הקתדרה להוראת המדעים ע"ש בורה לסקין.
בשנת 2006 נבחרה אלון לעמיתה בתחום החינוך של האגודה האמריקאית לקידום המדע.

קריירה

במחקריה ובעבודתה האקדמית, בת שבע אלון עוסקת בקידום החינוך המדעי בישראל, ובטיפוח מעורבות, חשיבה ביקורתית ולמידה עצמאית בקרב תלמידים.
אלון עיצבה אסטרטגיות הוראה ותוכניות לימודים לתלמידי פיזיקה בבתי הספר התיכוניים ולתלמידי מדעים בחטיבות הביניים. על מנת לתמוך ביישום אסטרטגיות ההוראה והתוכניות האלה על ידי מורים, אלון פיתחה מסגרות להתפתחות מקצועית של מורים. הספר של לין ואלון (2011) מסכם את התאוריה והפרקטיקה בתחום הזה.
אלון אף עסקה בטיפוח תלמידים מצטיינים ומתעניינים באמצעות תוכניות שונות וכן באמצעות מסגרות מערכתיות, כגון מרכזי המורים הארציים לפיזיקה ולמדע וטכנולוגיה בחטיבות הביניים, שבהם היא משמשת כיועצת מדעית, וכן תוכנית רוטשילד-ויצמן למצוינות בהוראת המדעים, שבה היא משמשת כמנהלת פדגוגית.
במשך כעשר שנים שימשה אלון כראש ועדת המקצוע בפיזיקה והייתה יושבת ראש ועדת ההיגוי של TIMSS בישראל.
משנת 2010 אלון חברה במועצה הלאומית למחקר ופיתוח של משרד המדע והטכנולוגיה.

פרסים

אלון היא זוכת פרס א.מ.ת. לשנת 2015  בקטגוריית מדעי החברה, ובתחום החינוך וקידום החינוך. מנימוקי השופטים:
“פרס א.מ.ת. מוענק לפרופ' בת־שבע אלון על עבודתה פורצת הדרך בפיתוח החינוך המדעי ומדע הלמידה, בטיפוח מורים למדעים ובהעצמת תלמידים מעורבים.”
רוברטו סנסיני

קריירה כשחקן

סנסיני החל לשחק במועדון ניואל'ס אולד בויס ב-23 בנובמבר 1986. שיחק בקבוצה כבלם עד שנת 1990. במהלך שנים אלו זכתה הקבוצה באליפות. ב-1990 עבר סנסיני למועדון אודינזה האיטלקי. סנסיני שיחק בקבוצה זו עד 1994 ועבר לפארמה, אז אחת מקבוצות הצמרת של איטליה. בתקופתו בפארמה זכתה הקבוצה פעמיים בגביע אופ"א ובגביע האיטלקי. אחרי 5 עונות במועדון עבר סנסיני ב-1999 ללאציו, הוא אמנם היה שותף לזכייתה הן באליפות והן בגביע איטליה אך מיעט לשחק בשורותיה ולבסוף, בשנת 2001 חזר לעונה נוספת בפארמה שזכתה בגביע שני.
ב-2002 חזר סנסיני לאודינזה ושיחק בה עד פרישתו ב-2005. למרות גילו המתקדם, הציג סנסיני יכולת טובה וצבר אהדה בקרב אוהדי הקבוצה אשר ראו בו כאחד מסמלי המועדון. בשנותיו האחרונות באיטליה זכה סנסיני לכינוי "nonno" (סבא באיטלקית).

במדי הנבחרת

סנסיני היה שותף לסגל ארגנטינה בשלושה מונדיאלים - מונדיאל 1990, מונדיאל 1994 ומונדיאל 1998. בגמר מונדיאל 1990, תיקול שלו עם רודי פלר הביא לפנדל שנוי במחלוקת (מצלמות הטלוויזיה הראו שלא הייתה עבירה) אותו ניצלה גרמניה כדי לכבוש את שער הניצחון בדקות הסיום של המשחק.
סנסיני היה שותף לזכייתה של ארגנטינה במדליית הכסף באולימפיאדת אטלנטה (1996).

קריירה כמאמן

לאחר פרישתו ממשחק, מונה סנסיני ב-10 בפברואר 2006 כמאמן זמני של אודינזה אשר נקלעה לקשיים אך התפטר מתפקידו ב-20 במרץ. לקראת סוף שנת 2007 מונה סנסיני כמאמנה של אסטודיאנטס לה פלאטה לאחר עזיבתו של דייגו סימאונה לטובת אימון ריבר פלייט.
שגריר ישראל באומות המאוחדות

היסטוריה

פרק זה דורש שכתוב. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולשכתב אותו. הסיבה לכך: לא קוהרנטי.
"זהו רגע היסטורי לעם היהודי בכל אתר ואתר ולמדינת ישראל", כך אמר שר החוץ משה שרת ב-11 במאי 1949 כאשר ישראל התקבלה כחברה ה-59 בארגון האומות המאוחדות. 
עם חלוקת האו"ם לקבוצות אזוריות ב-1961 לא התקבלה ישראל לאף אחת מהן. מצב זה השתנה באפריל 2000 כאשר ישראל הוכנסה לקבוצה האזורית המערבית על בסיס זמני עד שתוכל להצטרף לקבוצה האסיאתית. מאותו הזמן, היה ביכולתה של ישראל להצביע ולהיבחר לגופים מרכזיים באומות המאוחדות. ב-2005 נבחרה ישראל לסגנית יושב ראש העצרת הכללית ה-60 של האו"ם.
ניתן לחלק את תולדות ישראל והאו"ם לשלוש תקופות: הראשונה, בה החליט האו"ם ב-29.11.47 על הקמתן של שתי מדינות - מדינת ישראל ומדינה ערבית - בשטחי ארץ-ישראל המנדטורית ממערב לירדן; השנייה, תקופת הקיטוב בין ארצות הברית לברית המועצות (והתייצבותה לצד מדינות ערב) ויצירת רוב לצד הערבים כאשר האו"ם נתפס כעוין ישראל; השלישית, הייתה תקופת מפנה. בעקבות סיום המלחמה הקרה וההתקדמות לשלום במזרח התיכון, על-פי מדיניותה של ישראל וגישת משלחת ישראל לאו"ם, התחולל שינוי מהותי במערכת היחסים עם המדינות החברות באו"ם ובמערכת קשרי העבודה בינה לבין מזכירות האו"ם, מוסדותיו וסוכנויותיו. לפתיחות חדשה זו הייתה השפעה חיובית על יחסי הכלכלה, המדע והסחר של ישראל ועל מעמדה הביטחוני והבינלאומי.
בשנת 1955 טבע ראש הממשלה דאז דוד בן-גוריון את המונח "אום שמום" כתשובה לקביעתו של משה שרת, שהאו"ם לא ייראה בעין יפה את ההחלטה של ישראל לגרש את המצרים מרצועת עזה בעקבות פיגועי הפדאיון. משמעות הביטוי הייתה כי אין חשיבות למה שהאו"ם אומר או עושה.

מינוי השגריר

המונח "עובדי משרד החוץ המקצועיים" מכוון לעובדים שנכנסו למשרד החוץ בגיל צעיר, בין אם זה דרך קורס הצוערים של משרד החוץ הייחודי של משרד החוץ או בדרכים אחרות, החלו לעבוד בו מן הדרגים הנמוכים ובמהלך השנים עבדו במגוון רחב של תפקידים בארץ ובחו"ל. עבור אנשים אלו שירות החוץ הוא מקצוע ואורח חיים. מאז כינונו של משרד החוץ קיים נוהג ששר החוץ יכול למנות עד 11 אנשים לתפקידים במשרד החוץ על דעתו בלבד ומבלי להתחשב בוועדת המינויים של המשרד. סוג זה של מינויים נקרא "מינויים מן החוץ" או בלשון המקובלת "מינויים פוליטיים". נוהג זה קיים גם במדינות אחרות בעולם. בשנים האחרונות נראה כי לתפקידים הבכירים בשירות החוץ כגון השגריר באו"ם והשגריר בוושינגטון, מדלגים על התהליך הרגיל ובוחרים מועמדים מהחוץ שהוצעו על ידי שר החוץ וראש הממשלה. 
הדעות חלוקות לגבי הליך בחירת השגרירים. יש ביקורת רבה על שיטת המינויים הפוליטיים, כיוון שהם גורמים לתרעומת ולירידה ברוח הצוות בקרב אנשי הסגל המקצועי ובמקרים רבים נראה כי הם אינם מוצלחים מבחינה עניינית עקב העדר ניסיון דיפלומטי. מנגד יש הטוענים כי השגרירים (בייחוד בשגרירויות החשובות) חייבים להיות מקורבים לראשי השלטון (רה"מ ושר החוץ), בעלי גישה ישירה ונהנים מאמונם האישי. לא תמיד ניתן למצוא אנשים כאלו בפקידות המקצועית ולכן יש לחפשם בפוליטיקה או בחוגים אחרים למרות שלא עברו את מסלול ההכשרה הדיפלומטי המקצועי. 
חוק שירות המדינה (מינויים) התשי"ט 1959 מסדיר את סוגית המינויים בשירות המדינה.
ריד הייסטינגס

קורות חייו

הייסטינגס נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, בנם של ג'ואן אמורי (לבית לומיס) ווילמוט ריד הייסטינגס. סבה של אמו היה המדען, הממציא, הנדבן והמשפטן אלפרד לי לומיס.
הוא סיים את לימודיו ב-1988 עם תואר שני במדעי המחשב מטעם אוניברסיטת סטנפורד.
הייסטינגס מתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו. הוא נשוי לפטרישה אן קווילין ויש להם שני ילדים.

הקמת נטפליקס

ב -1997 הייסטינגס ושותפו מארק רנדולף ייסדו את נטפליקס.
תחילה הציעה החברה שירותי השכרת סרטים במחירים קבועים באמצעות שילוב של שתי טכנולוגיות מתפתחות; תקליטורי DVD ו-Blu-ray, במקום קלטות VHS שהיו מסורבלות יותר, וכן אתר אינטרנט מקוון, במקום קטלוג מודפס.
לאחר הצפייה המנוי מחזיר את הסרטים לחברה על ידי שליחתם במעטפה ייעודית. כיום חל שינוי במערך החברה ועיקר פעולתה הוא במתן שירות צפייה ישירה בטכנולוגיית "סטרימינג", באמצעות אתר האינטרנט שלה או מגוון מכשירים תומכים.
משרדיה הראשיים ממוקמים בלוס גאטוס, קליפורניה.

תפקידים אחרים

הייסטינגס חבר בדירקטוריון פייסבוק מאז יוני 2011.
בין השנים 2007-2012 שימש כדירקטור בחברת מיקרוסופט.
תיאטרון המעלות

תיאטרון המעלות או תיאטרון רוטברג הוא תיאטרון פתוח בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.

תולדות המקום

בז' בניסן תרפ"ה, 1 באפריל 1925, התקיים בקמפוס הנבנה בהר הצופים טקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים. הטקס נועד לחבר את הציבור הרחב אל האוניברסיטה הצעירה ולסמן בתודעה הציבורית את תחילת פעילותה של האוניברסיטה כמוסד אקדמי מוביל בעם ישראל, שהוקם בתכנונה של התנועה הציונית בארץ ישראל.
לצורך הטקס תכנן האדריכל פריץ קורנברג אמפיתיאטרון זמני בהר הצופים ונבנתה במת כבוד מעץ. המקום שנבחר להקמת התיאטרון נמצא בצידו המזרחי של הקמפוס וצופה אל עבר מדבר יהודה והרי אדום.  
לאחר כעשור נבנה מבנה הקבע של התיאטרון בתכנון האדריכל בנימין צ'ייקין.

התיאטרון

התיאטרון הקבוע נבנה באותו מקום של קודמו ונקרא "תיאטרון המעלות". בתחתית התיאטרון נבנתה במה בסגנון רומי עם חמישה שערים שדרכם ניתן לראות את הנוף, מעל השערים הכתובת האוניברסיטה העברית בירושלים בעברית ובאנגלית וסמליל האוניברסיטה. משני צידי הבמה ומתחתיה נבנו אולמות ומחסנים.
במהלך מלחמת העצמאות ניזוק התיאטרון וגם השנים בהם הקמפוס היה מובלעת בשטח ממלכת ירדן לא הועילו למצבו הפיזי. לאחר מלחמת ששת הימים, כשחזרה האוניברסיטה להר הצופים, בוצעו עבודות שיפוץ בתיאטרון. עבודות השיפוץ נתרמו על ידי הזוג רוטברג מאילינוי, ארצות הברית ושם התיאטרון הוסב ל"תיאטרון רוטברג".
במהלך השנים התיאטרון משמש לטקסים הרשמיים של האוניברסיטה. לאחר מלחמת ששת הימים נערך במקום טקס הענקת תוארי דוקטור ודוקטור לשם כבוד במהלכו קיבל רמטכ"ל המלחמה, רב-אלוף יצחק רבין, תואר דוקטור לשם כבוד. במעמד קבלת הטקס נשא רבין את נאום הר הצופים.
בית הקברות היהודי הישן בברלין

היסטוריה

בשנת 1671 התיר פרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג את התיישבותן של חמישים משפחות יהודיות בברלין. מיד לאחר מכן רכש יהודי בשם מנדל ריס שישה דונם עבור בית קברות שישמש את יהודי הקהילה. במקום נקברו כ-2,800 יהודים, בהם משה מנדלסון, דניאל איציג, פייטל היינה אפריים, הנרייטה ומרכוס הרץ ועוד. הקבורה במקום נמשכה עד מיצויו המלא בסביבות 1880, אז נפתח בית הקברות היהודי בווייסנזה.
בשנת 1844 הוקם בצד בית הקברות בית אבות יהודי שפעל עד 1942, אז הפך לבית מעצר של הגסטפו.
בתקופה הנאצית נהרסו מצבות בית הקברות באופן שיטתי ועצמות הנפטרים פוזרו. חלק מהשטח שימש כמגרש בית המעצר הסמוך ובימי מלחמת העולם השנייה האחרונים נכרו בו קברות אחים להרוגים גרמנים. לפי דברי יוהנס טוכל, ראש אתר ההנצחה להתנגדות הגרמנית לעיתון בילד באוקטובר 2013, בין הנקברים בקברי האחים טמונה גם גופתו של מפקד הגסטאפו היינריך מילר.
ב-1948 הושב בית קברות לידי הקהילה היהודית. ב-1970 הוקם בשטח חלקו הדרומי גן ציבורי. חלק מהמצבות העתיקות ביותר ובהן זו של מנדלסון שוקמו והוסבו לשלטי זיכרון בשטח הגן. באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 הוצבה בפתח בית הקברות אנדרטה "לזכר קורבנות הברבריות הפשיסטית" המורכבת מ-13 פסלי ברונזה של נשים, מאת הפסל ויל לאמרט שנועדה במקור לפתח מחנה הריכוז ראוונסבריק.
בשנים 2007-2008 שוקמו שרידי בית הקברות. נקבעו בשטחו שלטי הסבר, ניטעה צמחייה והותקן מתקן לנטילת ידיים. כן הוסדרו שער כניסה וגדר מיוחדת המקיפה את המתחם. ב-24 בספטמבר 2008 נערך טקס חנוכת אתר הנצחת בית הקברות.
מנחת מגידו

היסטוריה

המנחת נבנה בשנת 1941 על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה יחד עם שדות תעופה ומנחתים נוספים שנבנו באותה תקופה בארץ ושימשו אותו במלחמת העולם השנייה. המנחת נועד לסייע בשעת חירום לבסיס רמת דוד, שהיה לשדה התעופה המרכזי של חיל האוויר המלכותי בצפון הארץ. המנחת ננטש עם עזיבת הבריטים את הארץ. במבנים הנטושים התגוררו בשנת 1949 מתיישבי מושב היוגב טרם עלייתם על הקרקע.
בשנת 1975 הוקמה חברת "מגידו תעופה" (שנקראה אז "כנפי העמק") והחלה להפעיל בית ספר פרטי לטיסה הפועל מאז במנחת. ב-11 באוקטובר 1989 נחת בשעות הבוקר במפתיע במנחת מגידו מטוס מיג-23 סורי וטייסו הצהיר כי ברצונו לערוק לישראל.
בשנת 2009 עבר המנחת שיפוץ מסיבי ומצבו טוב והוא משמש בעיקרו את התעופה האזרחית הקלה. בתחומו פועלים בית ספר פרטי לטיסה ומועדון דאיה. הוראות הטיסה והנחיתה במנחת נקבעות על ידי רשות התעופה האזרחית ומתפרסמות באתר האינטרנט של הרשות. 
המנחת נקרא כיום "מנחת מגידו מנחמי" על שמו של משה מנחמי, מייסד חברת "מגידו תעופה" ומנהל החברה עד פטירתו בשנת 2014.

הפיכה לשדה בינלאומי

במרץ 2004, התקבלה החלטת ממשלה על יזום תוכנית להקמת שדות תעופה חדשים, ביניהם אותר מנחת מגידו כמיקום פוטנציאלי. בהמשך הוקמה ועדה ציבורית לבחינת תוכנית אב לשדות התעופה בישראל. הוועדה, בראשות מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר, הגישה את המלצותיה בשנת 2008, שתומכו בהקמת שדה התעופה החדש במגידו. בשנת 2009, קיבלה ממשלת ישראל את ההמלצות והחליטה למנות צוותי היגוי משותפים למשרדי התחבורה, האוצר, הפנים ומערכת הביטחון, לקידום זמינות התוכנית לשדה.
בחודש אוקטובר 2011 המליצה רשות התעופה האזרחית על הקמת שדה התעופה הבא של ישראל במגידו תוך פסילה של אפשרות האי המלאכותי מול חופי מרכז הארץ. חלופת מגידו אשר הועלתה לראשונה על ידי מפקד חיל האוויר לשעבר, האלוף במיל' הרצל בודינגר, נותנת פתרון לתעופה האזרחית בישראל לשנים הקרובות ולעתיד. חלופה זאת נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד הירוקים, וכן מצד עיריית באר שבע ומועצה אזורית רמת הנגב אשר מעוניינות שהשדה יוקם בשטחן. החלופה של השדה במגידו נבחרה כמעט רק בגלל התנגדותו של צה"ל להקמת השדה בנבטים.
ב-2014 פורסם כי החלופה שנבחרה היא הפיכת בסיס רמת דוד לנמל תעופה בינלאומי, אם כי גם במנחת מגידו צפויה לגדול פעילות התעופה לאחר סגירת שדה התעופה הרצליה.

שדה הכלניות

המנחת ידוע בשל שדה הכלניות הגדל לידו ובו פרחי כלנית מצויה (Anemone coronaria) בשלל צבעים: לבן, גוני סגול ואדום. השדה, שפורח בחודשים ינואר-מרץ ומגיע לשיאו בחודש פברואר, הפך לאחת האטרקציות העיקריות של האזור. לצד השדה ישנה חורשת אקליפטוסים ובה ניתן למצוא פרחים נוספים.
בשנים האחרונות התרבו בשדה צמחי קנרס סורי המסתירים חלק מהכלניות ומתחרים עימן על מקום מחיה. הקנרס הסורי פורח בעיקר בחודש מאי ולו פריחה סגולה גבוהה ובולטת, אך העלווה המסיבית שלו נובטת עוד בחורף. 
ב-7 בנובמבר 2010 התגלה נזק כבד שנגרם לשדה הכלניות שליד המנחת, לאחר שקבלן של מע"צ שפך עליו כ-200 מטר מעוקב של פסולת זפת ואספלט. ברם, למרות הנזק שנגרם, הצליחו הכלניות להתאושש מהנזק ופרחו גם בחורף 2011.
הקרן קיימת לישראל שיקמה את המקום, הוצבו שלטי הסבר וסומנו שבילי הליכה למניעת רמיסת הכלניות.
קבוצת הנציצים

מבנה הנציץ

מחקר קריסטלוגרפי של הנציצים בעזרת קרני רנטגן גילה כי הם בנויים מלוחות זעירים ברוחב של מספר אנגסטרם. כל לוח בנוי משלוש שכבות.
השכבה העליונה והתחתונה בנויות מטטרהדרונים של סיליקה (SiO₄). שלושה מתוך ארבעת אטומי החמצן שבסיליקה נמצאים במישור השכבה ומתחברים לאטומי חמצן של הטטרהדרונים האחרים באותה שכבה ויוצרים בכך רשת של משושים. אטום החמצן הרביעי בסיליקה מתקשר עם שכבת הביניים (כלומר "מצביע" למעלה בשכבה התחתונה ו"מצביע" למטה בשכבה העליונה).
שכבת הביניים הם אוקטהדרונים (גופים בעלי שמונה מישורים) שבמרכזם מגנזיום וברזל או אלומיניום המוקפים באטומים של חמצן או בקבוצת ההידרוקסיל (OH).
אלומיניום מחליף לעיתים את הצורן בטטרהדרונים. משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי שבא בצורת קטיון אשלגן (כמו שמתרחש במינרל אורתוקלז). קטיון האשלגן מוקף ב-12 יוני חמצן ומשמש כמקשר בין הלוחות. אולם, משום שיון האשלגן גדול בנפח והוא בעל מטען חשמלי קטן (+1), הקשר בין הלוחות הוא קשר חלש ולכן קל לפצל את הנציצים לאורך המישורים ומכאן תכונת הפצילות המושלמת.
המינרלים השונים של קבוצת הנציצים נבדלים זה מזה בסידור הגאומטרי השונה של הלוחות זה על גבי זה ובהחלפות שלמות או חלקיות של הקטיונים.

תפוצה

נציצים מצויים בסלעי יסוד חומציים כדוגמת הגרניט (מוסוקוביט וביוטיט), בסלעי יסוד אולטרא בסיסיים (פְלוֹגופּיט), בסלעים מותמרים כדוגמת הגנייס והשיסט (מוסקוביט, פּרַגוֹניט, ביוטיט) ובסלעי משקע (איליט).
קבוצת הנציצים נפוצה למדי ומהווה כ-3% מהליתוספרה. בישראל ניתן למצוא נציצים (בעיקר מוסוקביט וביוטיט) בסלעים מגמתיים באזור אילת. מפיקי הנציצים העיקריים בעולם הם ארצות הברית, נורווגיה, דרום אפריקה, ברזיל, מדגסקר וקנדה.

תכונות ושימושים

תכונות הנציצים: התנגדות חשמלית גבוהה, חוזק דיאלקטרי גבוה מאד, התפשטות תרמית מינימלית, עמידות לטמפרטורה גבוהה (עד 600° במינרלים הנפוצים, עד 1000° בפלגופיט), פיצולם ללוחות דקיקים, חוזקם המכני ותכונת האלסטיות שלהם הופכים את הנציצים לחומר גלם חשוב בתעשיית החשמל. הגבישים הנקיים משמשים בקבלים ולמנורות רדיו. הגבישים הנקיים פחות משמשים כחומר בידוד, כחלונות לתנורי חימום והיתוך, כקישוט לבניינים ואפילו באיפור מינרלי.
ואן (נפה)

גאוגרפיה

שטחה של הנפה הוא 19,069 קמ"ר והיא גובלת באיראן ממזרח, בנפת האקארי ונפת שירנק מדרום, בנפת ביטליס ונפת סיאירט ממערב ובנפת אארי מצפון. במערבה של הנפה שוכנת ימת ואן בגובה של 1,719 מטרים מעל פני הים. הימה מוקפת בהרים שגובהם הממוצע 2,500 עד 3,000 מטרים (עם פסגות המגיעות לגובה של מעל 3,500 מטרים)והתופסים כמחצית משטח הנפה. במזרחה ודרומה של הנפה משתרעת רמה שגובהה נע בין 2,200 ל-2,400 מטרים. הרמה מנוקזת בעיקר על ידי מספר נחלים הזורמים מערבה אל הימה. שיפוליה המזרחיים של הנפה מנוקזים על ידי יובלים של האראקס אל הים הכספי ועל ידי הנהר הזב הגדול הנשפך בסופו של דבר אל החידקל.

היסטוריה

בתחילת האלף הראשון לפנה"ס שכנה נפת ואן במרכזה של ממלכת אוררטו, ובירת הממלכה, טושפה, נצבה במקום בו ממוקמת כיום העיר ואן. האזור נכבש בידי מדי במאה השביעית לפנה"ס ועל ידי האימפריה הפרסית במאה השישית לפנה"ס. אלכסנדר מוקדון כבש את האזור בשנת 331 לפנה"ס, ועם מותו עברה השליטה בו לידי בית סלאוקוס. לקראת סוף האלף הראשון לפנה"ס היה האזור למרכז הממלכה הארמנית של המלך טיגראן (טיגראנס), אשר יסד את העיר טיגראנאקרט במאה ה-1 לפנה"ס. הפרתים היו השליטים הבאים של האזור, ואחריהם הגיעו הרומאים. במאה ה-4 לספירה היה האזור לחלק מהאימפריה הסאסאנית. במאה ה-7 לספירה החזיקה האימפריה הביזאנטית באזור למשך פרק זמן קצר (מ-628 עד 640), ושבה לשלוט בו במאה ה-10 לספירה, לאחר שהוחזק על ידי הערבים והסג'ידים מאזרבייג'ן. האזור המשיך להחליף ידיים - סלג'וקים (1054), איובים (1207), מונגולים (1240), וכן קרה קויונלו ושוב מונגולים בני שושלת טימור (המאה ה-14 לספירה). במאות ה-15 וה-16 ניצב האזור במרכז מאבק שליטה עיקש בין האימפריה הספווית האיראנית לבין העות'מאנים, שהשתלטו עליו באופן סופי בשנת 1548.
במלחמת העולם הראשונה היה האזור לזירת קרב בין צבאות רוסיה והאימפריה העות'מאנית. העיר ואן נכבשה על ידי הרוסים פעמיים במשך שנת 1915, לראשונה בחודש מאי ולאחר מכן בחודש אוגוסט. תושביה הארמנים של העיר סבלו אבידות כבדות בהגנת העיר לצד הרוסים, אך מוסכם כיום כי אלה ששרדו הצליחו להימלט להרים ונמלטו ממעשי טבח. לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 החל הצבא הרוסי לסגת מהאזור, וזה שב לשליטה עות'מאנית באפריל 1918. הסכם סוור מ-10 באוגוסט 1920 העניק את השליטה באזור לארמניה, אך כוחותיו של מוסטפא כמאל כבשו אותו והוא היה לחלק מטורקיה מכוח הסכם לוזאן מ-1923.
נפתלי בלומנטל

ביוגרפיה

בלומנטל נולד בשנת 1922 בסטניסלב (אז בפולין). בנעוריו היה חבר תנועת בני עקיבא ובשנת 1934 עלה ארצה מגרמניה.
בגיל 16 הצטרף לארגון ההגנה.
עבד במשרד רואה החשבון האפט בחיפה. במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה בחטיבת כרמלי והשתחרר בדרגת סרן. בלומנטל השלים בחינות ראיית חשבון והחל לעבוד בשנת 1951 בסולל בונה. במרוצת השנים כיהן בתפקידים ניהוליים וכלכליים: מרכז המחלקה לביקורת והדרכה של מפעלי התעשייה, חשב החטיבה התעשייתית ב"כור", ראש אגף הכספים בהנהלת "כור", סמנכ"ל כספים ומסחר ב"כור" ומנכ"ל "כור סחר". בשנים 1977–1982 כיהן בלומנטל כמנכ"ל תאגיד "כור" ולאחר מכן המשיך לשמש כיו"ר מועצת המנהלים בחברה.
בשנת 1950 הצטרף בלומנטל לשורות מפא"י ובשנת 1981 נבחר במסגרת המערך לכנסת העשירית וכיהן כחבר ועדת הכספים. בפעילותו המפלגתית היה חבר במוסדותיה השונים ושימש כגזבר המפלגה.
בשנת 1986 מונה למבקר ההסתדרות.
בלומנטל, אלמן ואב לשניים, ממשיך בפעילות מקצועית ומשמש היום כדירקטור במספר חברות (פיטק טכנולוגיות, אלול, פלמר, שיפר מגם תעשיות).