דאגלס מקארתור

ילדות ונעורים

מקארתור נולד בליטל רוק שבארקנסו בשנת 1880 לגיבור מלחמת האזרחים האמריקנית לוטננט גנרל ארתור מקארתור הבן, ולאשתו מרי פינקני הרדי מקארתור. הוא גדל בבסיסי הצבא האמריקני, כבנו של קצין מקצועי, אשר התקדם בסולם הדרגות, עד שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל. מקארתור שאף ללכת בעקבות אביו, ובגיל צעיר הצטרף לפנימיה הצבאית האמריקנית ווסט פוינט. הוא סיים את הלימודים ראשון בכיתתו, בשנת 1903.
בעת שמקארתור השלים את לימודיו בווסט פוינט פרצה מלחמת ארצות הברית-ספרד. בשנת 1898 קיבל אביו של מקארתור את הפיקוד על הכוחות האמריקנים בפיליפינים, ולאחר מכן מינוי כמושלה הצבאי של הפיליפינים, בתקופת הביניים שבין כיבושם על ידי ארצות הברית ובין קבלת העצמאות של הארכיפלג. למעורבות זו בענייני המזרח הרחוק, והאוקיינוס השקט הייתה השפעה על דאגלס מקארתור לשארית ימי חייו.
לאחר שסיים מקארתור את לימודיו בפנימיה הצבאית גויס לצבא ארצות הברית בדרגת סג"ם בחיל ההנדסה. מקארתור שירת בתחילה בתפקידי מטה, ובין היתר שימש כשליש לאביו, מושל הפיליפינים. את המינוי הקרבי הראשון שלו קיבל בשנת 1914 כאשר השתתף במבצע צבאי במקסיקו, בעיר וראקרוס.

מלחמת העולם הראשונה

עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה בשנת 1917, קיבל מקארתור מינוי בדיוויזיה ה-42 של צבא ארצות הברית המכונה "קשת בענן", ונשלח לצרפת לחזית. הוא התקדם בשלבי הדרגות והתפקידים בכח המשלוח מראש מטה הדיוויזיה, מפקד הבריגדה ה-84 שלחמה במסגרת הדיוויזיה, ולבסוף מפקד הדיוויזיה בדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל). כאשר קיבל את דרגת הבריגדיר גנרל, היה החייל הצעיר ביותר שאי פעם קיבל דרגה זו בצבא ארצות הברית. בשנים 1917 ו-1918 השתתפה הדיוויזיה במלחמת החפירות שאפיינה את מלחמת העולם הראשונה, בהדיפת מתקפתו של אריך לודנדורף ביולי 1918, ובהסתערות האחרונה במלחמה לעבר גרמניה.
מקארתור לקח חלק פעיל בלחימה, עוטר בעיטורים אמריקניים וצרפתים, ואף נפצע מספר פעמים במהלך הפעילות.

בין מלחמות עולם

לאחר המלחמה המשיך בקריירה הצבאית, בתחילה כמפקד האקדמיה הצבאית ווסט פוינט, ולאחר מכן במגוון תפקידים, ביניהם שירות רב שנים (1922–1930) במנילה בירת הפיליפינים, ורמטכ"ל הצבא האמריקני (1930 - 1935). במהלך שנים אלו שימש גם כראש המשלחת האמריקנית לאולימפיאדת אמסטרדם ב-1928.
במהלך תקופה זו התחתן בנישואי בזק עם אשת חברה עשירה בשם לואיז ברוקס. הנישואים היו כושלים, שכן אופיו הצבאי והפוריטני של מקארתור לא תאם את אופיה הראוותני של ברוקס, והשנים התגרשו לאחר שבע שנות נישואין, בשנת 1929.
בשנת 1932 היה מעורב מקארתור בפיזור הפגנת ענק של כעשרים וחמישה אלף חיילים משוחררים, אשר בשנות "השפל הגדול" בארצות הברית דרשו מענק המגיע להם כחיילים משוחררים. במהלך פיזור ההפגנה קיבל מקארתור הוראה מן הנשיא הרברט הובר שלא לפגוע במאהל החיילים המשוחררים. מקארתור התעלם מן הפקודה, ופיזר את החיילים המשוחררים ששהו במאהל, תוך שהוא מטיל את האחריות לפעולה על הובר, ומשבח את הובר על כי הורה לצבא על פעולה נחושה. היה זה דפוס פעולה שעתיד לחזור על עצמו במגעיו עם הרשויות האזרחיות בעתיד. שלושה נשיאים היו צריכים להתעמת עם דפוס פעולה זה. בעימות בינו ובין הובר נכשל הובר בריסונו. פרנקלין דלאנו רוזוולט הצליח לרתום את כישוריו של מקארתור לטובת המאמץ המלחמתי תוך ניצול מרבי של כישוריו הצבאיים, והימנעות מעימות פוליטי, ואילו הארי טרומן הגיע עמו לעימות, ממנו יצא הנשיא מנצח.
בשנת 1937 סיים מקארתור את שירותו בצבא ארצות הברית, וקיבל על עצמו את הפיקוד על הצבא הפיליפיני בדרגת פילדמרשל. הבנתו האסטרטגית את צורכי המזרח הרחוק ראתה בפיליפינים את הנקודה הקריטית בכל מלחמה עתידה בין ארצות הברית ויפן, והבנתו בפוליטיקה הבינלאומית הראתה כי מלחמה כזו היא בלתי נמנעת. לכן ביקש מן הנשיא הפיליפיני מנואל קזון את המינוי כמפקד צבאו.
באפריל שנה זו נישא בפעם השנייה, לג'יין פיירקלות'. זו הפעם נערכה החתונה בצנעה, וג'ין היא שהייתה לאשתו עד ליום מותו, וליוותה אותו במאבקים הקשים העתידים לבוא. בנם ארתור מקארתור הרביעי (הראשון היה סבו, מושל ויסקונסין, השני אביו, גיבור מלחמה ומושל הפיליפינים לזמן קצר, והשלישי אחיו, ששירת בחיל הים) נולד בשנת 1938.
ביולי 1941 ביקש מקארתור מן הנשיא רוזוולט לחזור לפעילות בצבא ארצות הברית, ובקשתו נתקבלה. הכוחות האמריקנים והפיליפינים מוזגו לצבא אחד, ומקארתור מונה לגנרל של ארבעה כוכבים, ומפקד הצבא המאוחד בפיליפינים. צבא זה כלל כמה עשרות אלפי חיילים אמריקנים וכמה עשרות אלפי פיליפינים נוספים. רובם לא ראו קרב מעולם. מולו עמד הצבא היפני שכלל כמה מאות אלפי חיילים, חלקם הגדול בעלי ניסיון של ארבע שנות מלחמה מאז פרוץ המלחמה במזרח הרחוק באירוע בגשר מרקו פולו בשנת 1937.

מושלה של יפן

ב-2 בספטמבר 1945 קיבל מקארתור את כניעתה של יפן על סיפון אוניית המערכה "מיזורי". בספטמבר 1945 התמנה מקארתור על ידי הנשיא החדש הארי טרומן למושלה הצבאי של יפן.
אחת מפעולותיו הראשונות של מקארתור, שהיה למעשה שליט בעל סמכויות בלתי מוגבלות ביפן, הייתה לקבל לביקור אצלו את הקיסר הירוהיטו. הקיסר, שהיה בעל מעמד של אל ביפן שלפני מלחמת העולם השנייה, לא נשפט כפושע מלחמה, ולא הודח מתפקידו, אלא נותר כדמות סמלית, ועשה כל שביכולתו כדי לשתף פעולה עם השליט החדש. הייתה זו מערכת יחסים שתרמה לשני הצדדים, והביאה לשיקומה של יפן לאחר מאורעות המלחמה, שכללו את החרבת שתי הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באמצעות פצצות אטום.
מקארתור עשה כל שביכולתו כדי לעצב את יפן החדשה לכדי מדינה מודרנית ודמוקרטית. בנוסף לשפיטת פושעי המלחמה ואנשי המשטר המלחמתי הישן, פעל לעידוד הדמוקרטיה, ולהענקת זכויות אדם, חופש דיבור, חופש דתי וחופש פוליטי לאזרחים היפנים.
ב-1946 הודיע כי צוות משפטנים שמינה ניסח חוקה ליפן. חוקה זו היא בתוקף ביפן עד היום. הייתה לו יד בניסוחה של החוקה, המקנה סמכויות לפרלמנט הדיאט תוך יצירת שלוש רשויות נפרדות - הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת. הממשלה היפנית והדיאט הקיים (שעדיין כלל נציגים מימי משטרו של טוג'ו) אישרו את החוקה. בשנת 1949 מסר את סמכויותיו לממשלה היפנית הנבחרת החדשה, ובשנת 1950 עזב את תפקידו.
בעיתונות תואר מקארתור כשליט מוחלט באזור האוקיינוס השקט המנהל מדיניות עצמאית ואינו ממלא את המדיניות של ממשלת ארצות הברית. במהלך שנת 1950 הוא ביקר בטייוואן אצל צ'יאנג קאי שק והקים עמו שיתוף פעולה עם הכוחות הלאומנים של סין, בניגוד למדיניות אי ההתערבות של הארי טרומן.

לאחר מלחמת קוריאה

מקארתור חזר לארצות הברית נישא על גל של תמיכה במאבקו כנגד טרומן. הייתה זו הפעם הראשונה בה דרכה רגלו בארצות הברית היבשתית מזה 11 שנים, והוא זכה לקבלת פנים של מנצחים, הכוללת נאום בקונגרס ומצעד ניצחון. בנאומו זה נשא את אמרתו המפורסמת - "חיילים ותיקים אף פעם אינם מתים, הם רק נמוגים" (Old soldiers never die, they just fade away).
כבר בשנת 1948, בעת היותו מושל יפן, התמודד מקארתור על מועמדות הרפובליקנים לנשיאות ארצות הברית, אך לא הצליח ופרש מהמרוץ. עם שובו לארצות הברית עלו ציפיות כי הוא יתמודד על משרת המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של שנת 1952, אך חקירה פומבית של הסנאט אודות אירועי הדחתו, תרמה לצינון הרוחות ולדעיכת הפופולריות שלו, אל מול גנרל אחר ששאף לאותו המינוי עצמו, דווייט אייזנהאור.
עם דעיכת שאיפותיו הפוליטיות בילה מקארתור את שנותיו האחרונות בניו יורק, עם משפחתו.
בנוסף למדליית הכבוד, עוטר מקארתור במספר גדול של אותות ועיטורים ובהם צלב השירות המצוין ומדליית האוויר ובעיטורים זרים רבים ובכללם תואר אבירות במסדר האמבט הבריטי, אות לגיון הכבוד וצלב המלחמה הצרפתיים ועיטורים מ-17 מדינות נוספות ובהן הפיליפינים וקוריאה.
מקארתור נפטר ב-5 באפריל 1964 בגיל 84. הוא ואשתו קבורים יחדיו בנורפוק, וירג'יניה. באתר קבורתם ישנו מוזיאון קטן לזכרו של מקארתור, ומרכז קניות גדול בסמוך נקרא על שמו.