בנימין ברלוי

חנותו של ברלוי

המקור למשחקים רבים ששווקו בחנויות בארץ היה חנותו של ברלוי, "ספרות", ברחוב אלנבי 57 בתל אביב. בקומות העליונות של החנות פעל בשנות הארבעים והחמישים בית מלאכה לייצור המשחקים.
לאחר מותו ניהל את החנות בנו, מרדכי-אבא "אבוסיק" ברלוי, שעסק בעיקר במכירת מכשירי כתיבה וציוד משרדי. ב-1977 נמכרה החנות והפכה לחנות הלבשה. תכולת הקומה השנייה – חלקי משחקים, אריזות ריקות ודוגמאות הדפסה – פונתה במשאיות לתעשיית מיחזור נייר בחדרה; מוצרים שהיו שלמים נמכרו לסוחרים בשוק בצלאל בתל אביב. במרתף ביתו של בנימין ברלוי ברחוב פרנקפורט בתל אביב נשמרה יתרת האוסף – קטלוגים מאוירים של משחקים, דוגמאות הדפסה של אריזות ולוחות משחק, איורים, דוגמאות של משחקים מיובאים וחומרים שונים הקשורים לתהליך הייצור וההפקה של המשחקים. משם אסף את המשחקים האמן דוד טרטקובר.

"המוציא והממציא"

ברלוי כינה עצמו בתואר "המוציא והממציא", אך הוא אינו ממציא במובן של יוצר דבר חדש. המשחקים שהוציא לאור מבוססים על עקרונותיהן של ארבע תבניות משחק קיימות: משחקי לוח תחרותיים, משחקי לוטו, דומינו ומשחק קלפים. לתבניות אלו התאים ברלוי את רעיונותיו ועיגן אותם בסביבה התרבותית-חברתית של צרכניו.
בקטלוגים שהוציא חילק ברלוי את מוצריו לשתי יחידות עיקריות, משחקים וספרים. המשחקים תוארו כ"משחקים כלליים, משחקים לגיל הרך, משחקי לוטו, משחקי דומינו, משחקי רביעיות וכרטיסים, משחקים חשמליים ושונות". בסגנון כתיבה תמים וילדותי קמעה היה ברלוי מתאר את המשחק: לוטו - "תמונות צבעוניות עם הסברה"; עמך - "משחק ריטש רטש עממי - סבלנות"; ביבר - "משחק מעניין". מדור הספרים בקטלוג חולק ל"ספרי תמונות עם סיפורים לגיל הרך, ספרי ציור - ספרי עזר לציור ולעבודה, ספרי קריאה לילד ולנוער, ספרי לימוד וספרי עזר, תמונות קיר ושונות".
נוסף לספרים ולמשחקים, הוציא ברלוי לאור סדרות של גלויות-דואר מצולמות, דיוקנאות מצולמים של מנהיגים לאומיים, דגמים לעבודות "מלאכת יד" ברקמה ובניסור בעץ, ספרוני עזר לתלמיד - מילונים, שירונים, יומן להסתכלות במזג האוויר, מחברות ויומנים לבתי-ספר, מפות ארץ-ישראל והעולם, מחברות לכתיבה תמה (קליגרפיה), לוחות א"ב ללימוד קריאה, קישוטים צבעוניים לגני-ילדים ושאר מוצרי עזר לבית-הספר.

האיורים במשחקיו וספריו

בריאיון לירחון התאחדות הוצאות הספרים בישראל (1962) התהדר ברלוי בכך שהיה חלוץ בעיצוב עטיפות ספרים צבעוניות ומושכות את העין. הספרים הראשונים שהוציא לאור הודפסו בהדפסת בלט ללא איורים צבעוניים, בהם ספריו של בן-ציון רסקין שאוירו בידי שמואל עובדיהו. בשנות השלושים התפרסמה סדרת הסיפורים "עביבים" עם איוריו של ישראל פלדי. רק בראשית שנות הארבעים יצאה לאור סדרת ספרונים לילדים שכולה בהדפסת צבע. באותו זמן היה זה נוהג מקובל בהוצאות הספרים להוציא לאור סדרות סיפורים קצרים בחוברות דקות המודפסות בצבע אחד, דוגמת ספרוני "טל" שכתב לוין קיפניס, או ספרוני הוצאות "אמנות" ו"שטיבל". ייתכן, שברלוי ראה בהוצאת חוברות הסיפורים הצבעוניות את היותו חלוץ גם בעיצוב עטיפות ספרים.
ברלוי, שסחר גם בצורכי ציור ובציוד לציירים, עשה בתחילת דרכו כמו"ל עסקאות חליפין עם ציירים צעירים, כמו פלדי ועובדיהו; הוא שילם להם בצבעים ובבדי ציור תמורת עבודתם. ברלוי הקפיד לרכוש לצמיתות את זכויות היוצרים מהיוצרים שאיתם עבד. כך, למשל, השתמש באיוריו של עובדיהו לסיפורי התורה גם כאיור לאריזת המשחק "טיול בארץ", ובאיוריו של עובדיהו לקלפי המשחק "מידות" השתמש גם בלוח המשחק "רוץ רץ". שימוש חוזר באיורים למוצרים שונים מאפיין את תחילת דרכו של ברלוי כמו"ל. לאחר מכן, חדל לעבוד עם ציירים מהשורה הראשונה. הוצאתו, "ספרות", שהייתה במהותה מסחרית, החלה להעסיק מאיירים וציירים לגרפיקה שימושית, שרובם אינו מוכר. התשלום תמורת ציור לאריזה ולמשחק היה נמוך, ועל כן נמנעו רוב חברי האיגוד המקצועי של הגרפיקאים - אגודת הציירים לגרפיקה שימושית בא"י - לעבוד עם ברלוי, אף כי רובם רכשו אצלו את צורכי עבודתם.
עם המאיירים הבולטים, שעמם עבד ברלוי, נמנו הצייר משה מטוס (מטוסובסקי), איזה הרשקוביץ, דוד גלבוע (המר), ש' צייטלין, אהרון אבעדי, ל' דיקשטיין (עב-אבן), יוסף בס ואחרים. מבין הציירים לגרפיקה שימושית מוכרים טוביה אהרוני, שצייר ועיצב את חיתוכי הלינול למשחקים; אליהו קורנגולד (קורן) שצייר את מפת ארץ-ישראל; משה אורבאך, שאייר את "ריכוז"; יואל גרבל שצייר משחקי לוטו; ודוד שניאור שאייר את משחק הלוטו בתמונות "ארצי". רבים מהיוצרים שעבדו עבור הוצאות ברלוי לא חתמו על עבודותיהם, וזיהוי הציירים נעשה במקרים רבים על-פי סגנונם; חלקם נותרו אלמונים.
סגנון הכתיבה של ברלוי קרוב ברוחו לסגנון הציורים במשחקים ובספרי הילדים שהוציא לאור. כתיבתו דידקטית, תמימה, מלאה פאתוס ונטולה כל הומור, וכך ניתן אף לאפיין את איורי המשחקים. אלה מתארים בדרך כלל את הסיטואציה או את האובייקט, ללא כל סגנון מודע, ובזאת טמונה חולשתם. כפי שברלוי נשען בכתיבתו על הציטוט, כך גם רוב הציירים מצטטים באופן שבלוני ממקורות חזותיים היסטוריים. מקורות הציורים במשחקים החינוכיים הם גרסאות שונות של ציורי התנ"ך, החל מיצירותיהם של מיכלאנג'לו ועד אלו של דוֹרֶה וליליאן. ההשראה לציורים במשחקים אחרים היא ספרות ילדים אירופית ומשחקי ילדים קיימים.
ככל שהלכה הוצאת ברלוי והתפתחה, ירדה איכותם של הציורים, שהפכו נוקשים ושמרניים. בשנות השלושים בלטו משחקים כדוגמת "סולם יעקב", שלוח המשחק שלו צויר בידי טוביה אהרוני, מחלוצי המודרניזם בגרפיקה הארצישראלית. בשנות הארבעים הוציא ברלוי לאור גרסה חדשה (שצוירה בידי ל' דיקשטיין) ללוח המשחק ולאריזתו, הנראית שמרנית ומיושנת בהשוואה לגרסה שיצאה לאור כעשר שנים קודם לכן.
עבודתו של דיקשטיין, אשר למן שנות הארבעים צייר את מרבית המשחקים שהוציא ברלוי לאור, ממחישה את הפן השמרני-דידקטי ונטול ההומור המאפיין את הדימויים במשחקים. בודדים היו היוצרים שעבדו עבור ברלוי, אשר יצירתם חריגה ומאופיינת בסגנון רישום קליל יותר והומוריסטי. שני הבולטים בהם הם ישראל פלדי באיוריו לספרוני "עביבים", ודוד שניאור שצייר את לוחות משחק הלוטו "ארצי".
ברלוי, שהיה מעורב בכל תהליך ההפקה של המשחקים, התערב גם בתהליך היצירה. כמזמין העבודה הוא דרש שינויים בציורים ובמיתוות, שמר על הזכות שלא לקבל או לשלם תמורת עבודה, שלא השביעה את רצונו. בארכיונו נמצאו מיתוות, ועליהן מופיעות בכתב ידו הערות ודרישות לשינויים בציור או בצבע. שם גם נמצאו גזירי עיתונים, רשימות ופנקסים, כולם חומרי גלם למשחקים שתכנן להוציא לאור. את רעיונותיו שמר בתיקי קרטון, כתובים בעיפרון על פתקי נייר זעירים מהודקים בסיכות לכתבי-היד ולציורים הקשורים למשחקים. במקרים רבים סיפק ברלוי לצייר דוגמאות ממשחקים שהודפסו בחו"ל ודרש את העתקתם של דימויים המתאימים לצרכיו. ככלל, העתקתם של דימויים מכתבי עת זרים, משחקים וספרי ילדים ותרגומם לצרכנים הארצישראליים לא היו מעשה נדיר. בארכיונו של ברלוי נמצאו לוחות משחק גרמניים, שכמה מהדימויים בהם הועתקו ללוחות משחק בהוצאתו, כמו במשחק הסולמות "קרקס", או האיור במרכז לוח "ריכוז", שנלקח ממודעת פרסומת של בנק אמריקני. הרעיון והאיורים לספרה של אנדה עמיר-פינקרפלד, "שנים עשר ירחים", נלקחו מספר ילדים רוסי שהתגלגל לידיו של ברלוי.
משהחליט ברלוי על הוצאתו לאור של משחק חדש ש"גילה", היה נותן לצייר-גרפיקאי את המשחק המקורי, אנגלי או גרמני על-פי-רוב, והאחרון היה מעבדו להדפסה. לעיתים הוא היה מעתיק אותו במדויק, תוך הכנסת שינויים קלים, בעיקר בציור הנוף, כדי לקשר את המשחק ואריזתו לארץ. המשחקים "מרוץ סוסים" - דרבי, "ג'ימקאנה" - מרוץ מכוניות, "כדורגל" ו"ביתנו" הם דוגמאות אחדות לתהליך עבודה כזה. משחקי הקלפים כמו "הדב השחור", "למך" ו"הדחליל", הם משחקים גרמניים ידועים, שברלוי העניק להם שם עברי. למך המקראי מצויר על קופסת המשחק כסטריאוטיפ לשחור - "כושי", וזאת בגלל מקורו הגרמני הקרוי בשם "פטר השחור"; גם על "הקלף המפסיד" במשחק הגרמני מצויר דיוקנו של פטר כשחור. ברלוי מצא שם הולם ומקורי למשחק, אך השאיר את אופי הדימוי הגרמני. האיורים במשחקים אלו צוירו לפי מודלים - סטריאוטיפים מקומיים, כמו "חלוץ", "חלוצה", "שומר", "שומרת". במהלך שלושים השנים שבהם יצאו המשחקים לאור, היה ברלוי מעדכן את הדימויים ומתאימם לשינויים הסוציו-אקונומיים ביישוב; ה"חייל" החליף את ה"שומר" וכו'.

רעיונות ועיצוב המשחקים

ברלוי נהג להתעדכן בנעשה בתחום משחקי הילדים באמצעות פרסומים וקטלוגים של משחקים שיצאו בחו"ל ומעקב אחרי הקורה בשוק המקומי. בארכיונו נמצאו דוגמאות הדפסה רבות של מו"לים מתחרים, שאסף בבתי-הדפוס שבהם הדפיסו את ספריו ומשחקיו. כמה מהמשחקים שהוציא לאור נולדו בתגובה למשחקים שהוציאו מתחריו. כך, למשל, "אנו בונים את ארץ ישראל" יצא כמענה לדגמי הבנייה שתוכננו ויוצרו בידי הצייר והמו"ל פרץ רושקוביץ. משחקי ההרכבה שלו היו דגמים ארכיטקטוניים צבעוניים של צורות התיישבות בארץ בליווי נופים, דמויות וכלי-רכב. הילד גזר את המבנים, קיפלם לפי המסומן ויצר סביבה צבעונית ועשירה, שכל פרטיה מצוירים בקפדנות. משחקי גזירה אלו שהתאפיינו בהומור וקלילות - אשר חסרו במשחקיו של ברלוי - זכו להצלחה רבה. ברלוי מתאר את משחקו החדש, הכולל לוח מצויר ואוסף בתים עשויים קוביות-עץ, כמשחק יצירתי, "לא בניה מלאכותית לפי דוגמאות, אלא התפתחות המחשבה והפעילות של המְשחקים. בניה חופשית-סימטרית, הבחנת הצבעים, הגדלים, ההבחנה בין צורת קיבוץ למושבה וכו'".
גם "ריכוז", שהיה אולי המשחק המזוהה ביותר עם ברלוי, יצא לאור (1941) לאחר שמשחק דומה לו, "ארגון" כבר נמצא בשוק. ברלוי השכיל להוציא אותו בהדפסה צבעונית עשירה בפרטים, תוך הקפדה על איכות מרכיביו, ובזאת הביס את "ארגון". "ריכוז" הוא דוגמה בולטת לתרגום מקומי והעתקה של משחק שהצליח בעולם. משחק זה היה להצלחה המסחרית הגדולה ביותר של ברלוי, חרף מחירו הגבוה והביקורות השליליות שהוטחו בו בשל ערכיו הקפיטליסטיים, שלא הלמו את ערכי העבודה שעליהם התחנך הנוער. במכתב למערכת "דבר", תקפה ד"ר זהבה היינריך את המשחק בטענה כי הוא בלתי-חינוכי בהשוואה למשחקים כמו "מסע במדבר" (הכוונה ל-"40 ז") או "המנורה". לטענתה המשחק "מלמד את תורת הספסרות. הילד נדרש לשחק בשטרות [עליהם מודפס שקל עברי קדום ושני דקלים הלקוחים מסמלו המסחרי של ברלוי], הוא קונה ומוכר מגרשים, וכל אחד החונה על קניינו של חברו חייב לשלם דמי שכירות (חסר רק דמי מפתח), ודווקא סכום הגון, ומי שאין לאל ידו מחוסר כסף - אינו יכול לקבל עזרה משכנו או מחברו. הדבר אסור לפי כללי המשחק, עליו לפנות אל הבנק, אבל הבנק אינו מלווה את כל התמורה המלאה, אלא מחצית הסכום וגובה גם ריבית". ובהמשך: "...ומי המנצח במשחק הנפלא הזה? מי שמבין לרכז בידו את כל כספם של שאר המשתתפים (ריכוז!)" והיא מסיימת: "זהו טיב המשחק וזו התורה הנובעת ממנו לילדינו! - לאמור משחק פסול בהחלט ושומר נפש ילדיו ירחק ממנו".
בשנת 1945 ניסה ברלוי לחזור על ההצלחה של "ריכוז" במשחק "יום הולדת", שעקרונותיו הכלליים הועתקו מ"ריכוז", אך היה גם בעל ערך חינוכי. מטרתו היא, כלשונו, "לתת משחק הקשור עם כל שיש לו שייכות לשנה העברית: ידיעת החודשים, המזלות והתאריכים השונים, שבכל חודש וחודש, הקשורים עם זכרונות אישים שונים, כלומר תאריכים חשובים בחיינו בתקופת השנה". לוח המשחק עשיר בצבעים, מעוצב במתכונת ריבועית כדוגמת "ריכוז" ומחולק לשנים-עשר חלקים שווים, לפי חודשי השנה העברית. כל חודש מחולק לארבע יחידות, שתיים מהן מציגות דיוקנאות של "גיבורי תרבות" ציונים - סופרים, מנהיגים ורבנים - ומציינות את ימי הולדתם. שתי היחידות הנותרות מייצגות את החגים החלים באותו חודש. כמו ב"ריכוז", המשתתפים רוכשים חלקות אדמה ומפעלים כלכליים, משלמים קנסות ל"קופת הלאום" או "שכר עבודה לפועל". בניגוד לקפיטליזם של "ריכוז", "המשחק אינו שוכח את חובותיו כלפי העם כולו, על ידי הפרשת חלק מהונו; הוא תורם מדי פעם בפעם לכל מיני קרנות המתרכזות בקרן המרכזית שמתפקידה לעזור גם לתורמים עצמם בזמן מצוקתם...". הוראות המשחק מסורבלות ואינן בהירות די הצורך, לוח המשחק עמוס מסרים נלווים, כמו "והארץ לא תמכֵר לצמיתות...", וציטטות נוספות מהמקורות. בקופסת המשחק נמצאים מרכיביו - תעודות בעלות על הקרקע, עצים חתוכים מפח בצבע ירוק ובתים אדומים, דוגמת אלו שבקופסת "ריכוז".
כפי ש"ריכוז" היה ההצלחה הגדולה של ברלוי, היה "יום הולדת" הכישלון המסחרי הגדול שלו. ילדי ארץ-ישראל העובדת העדיפו את "ריכוז". הכמויות הגדולות של משחקי "יום הולדת" ארוזים ומוכנים לשיווק, שנמצאו בקומה השנייה של חנותו בשנות השבעים לאחר מותו, העידו על כך.
ברלוי שיווק תחת שמו גם משחקים שלא יצאו ממפעלו: המשחקים התנ"כיים - "40 שנה במדבר", "חד גדיא", "כניסת השבטים לארץ"; ולוחות הלוטו "חיות", "בעלי מלאכה" ו"חגים". משחקים אלו היו שונים בסגנון איוריהם ובאיכות הגבוהה של הדפסתם. הם הובאו לארץ בראשית שנות השלושים על ידי אליעזר לוין-אפשטיין, שהקים את בית-הדפוס שלו בירושלים. לוין-אפשטיין מכר את המשחקים לע' לוינסקי ("משחק לכל"), וברלוי רכש אותם ממנו. בשנת 1936 רכש ברלוי את זכויות המשחקים מידי האחים לוין-אפשטיין ושיווק אותם כמשחקיו, כששם ההוצאה המקורי מוסתר על ידי תוית הנושאת את שמו. ללוחות הלוטו המצוירים, שמטרתם לימוד עברית, צייר דוד גלבוע אריזות חדשות. אלו נשאו דימויים ארצישראליים מקומיים, והיו ניגוד צורם לסגנון האיור ה"יוגנדשטילי"-ליליאני של הלוחות, המתארים את הווי החיים היהודי בפולין בשנות העשרים. לוחות משחק הלוטו לוו בכרטיסי משחק עגולים, כתובים בעברית ארכאית-גלותית, ונראו מיושנים כבר בעת שברלוי רכשם. הוא פרסם ושיווק אותם כ"תמונות קישוט" לגני-ילדים ובתי-ספר עד לסגירת מפעלו.
המשחקים הראשונים שהוציא ברלוי אופיינו בפשטות האריזה ועיצוב המשחק. לוח המשחק של המהדורה הראשונה של "טיול בארץ" היה בפורמט קטן, מודפס בשלושה צבעים, ועל האריזה, אשר נראה ש"עוצבה" בידי סדר-דפוס, הופיע רישום קו של עובדיהו.
משחקים רבים בשנות השלושים הודפסו בטכניקות זולות, כמו הדפסת לינול, שלא איפשרה ריבוי צבעים, או בדפוס בלט בצבע אחד. באותם ימים הירבה ברלוי להדפיס אריזות משחקים על נייר צבוע, מעוטר בדגמים גאומטריים שונים.
השינוי בחזות האריזה חל לקראת סוף שנות השלושים, עם בואם של עולים מארצות מרכז-אירופה. אז החל עידן האריזות המצוירות והצבעוניות, ואיכות ההדפסה המשופרת היטיבה גם עם האריזה. שימוש בחומרי גלם איכותיים, תכנון וביצוע קפדניים של האריזה ושל יתר המרכיבים (יציקת "חיילי" המשחק, למשל, בעופרת או גילופם בעץ מאיכות משובחת, תוך הקדשת תשומת-לב לגימור) איפשר למשחקים לעמוד בתחרות עם משחקים מיובאים. ברלוי גם החל לכוון את מוצריו לייצוא ואף הדפיס משחקים ספורים בדומה להדפסות הכרומוליטוגרפיות של משחקים זרים.
נראה ש"תור הזהב" של המשחקים בארץ היה מסוף שנות השלושים עד לאמצע שנות הארבעים. לאחר מכן החל קיצוב ומחסור בחומרי גלם, ואילוצים כלכליים פגעו באיכותם של המשחקים. גם בשנות "הצנע" שלאחר הקמת המדינה פגע המחסור בחומרי גלם איכותיים במראם של המשחקים, שעדיין הודפסו בהדפסת צבע ליטוגרפית, אך על נייר דק וקרטון זול; עם בתי הדפוס הליטוגרפיים שאתם עבד ברלוי נמנו "ליטו ששון", "ליטו קאופמן" ו"ליטו אביבה". את מקום ההדבקה והציפוי של פנים הקופסה תפסו סיכות הניקל, ללא נייר-ציפוי. "חיילי" המשחק שהיו עשויים מעץ, בדיל או פח, הוחלפו ביציקות פלסטיק צבעוני פשוט.

פרסום המשחקים

כבר בימיו הראשונים כבעל חנות למכשירי כתיבה בתל אביב הבין ברלוי את חשיבותו של הפרסום. לאחר ייסוד ההוצאה הוא הירבה לפרסם מודעות בעיתונים יומיים ובכתבי-עת. המודעות היו ללא צילומים, עמוסות מלל מליצי, בדומה לסגנונו ב"הוראות המשחק", ועתירות סופרלטיבים, כמו בפרסום ל"אנציקלופדיה חשמלית": "משחק חשמלי מעניין ממדרגה ראשונה, בעל ערך מדעי רב, הרבה תמונות בשם 'מי הם?' מהרבה ענפי המדע והחיים". מודעה אופיינית הייתה קטנה בשטחה והכילה בדרך-כלל כמה מסרים מנוסחים כסיסמאות, כמו "התיאטרון זה ראי החיים - משחקי ברלוי הם החיים בעצמם", "דרשו את משחקי ברלוי - הם יפים, הם טובים, הם מחנכים", "המשחק החדש 'ריכוז' הוא יוצא מן הכלל מעניין בשביל חברה שלמה, יותר מעניין ממשחקי קלפים". כל אלה ונוספים להם הופיעו במודעה אחת.
בכל הפרסומים והמוצרים הופיע סמלו המסחרי של ברלוי: שני עצי דקל הניצבים מצדי לוח-צבעים (פלֶטה) של ציירים, המונח בחזית ספר פתוח, שעליו כתוב באלכסון שם ההוצאה, "ספרות". מתחת לבסיס הסמל הקפיד ברלוי לציין "סמל מסחרי". הדקל הוא דימוי יהודי וארצישראלי רווח. מוטיב השער בצורת שני הדקלים מוכר גם כסימנו של בית-ההוצאה הוותיק בוורשה של האחים לוין-אפשטיין ושות', שם הוא מופיע כשער לספרי הקודש שהוציאו לאור; ייתכן כי ברלוי, יליד ורשה, קיבל את השראתו מסמלה של הוצאה ותיקה זו. הסמל, המלווה במספר הסידורי שניתן לכל מוצר, שימש כסימן זיהוי ובידול למוצריו של ברלוי. במודעות ולעיתים אף על אריזות משחקי הקלפים מופיעה הקריאה "תשגיחו על הסמל", כדי להבטיח את אמינותו של המוצר ואת היותו "תוצרת הארץ" - אתוס מרכזי נוסף ביישוב באותן שנים. במכתב ששלח לציבור הגננות והמורים בתל אביב, הזהיר מפני רכישת משחקים מתוצרת חוץ: "לא כל משחק ששמו מודפס בעברית הוא מתוצרת הארץ. הזהרו מזיופים, היות שמדפיסים על משחקים וספרי תמונות מתוצרת גרמניה ויפן אותיות עבריות כדי להטעות את הקהל".
בסוף שנות השלושים שמט ברלוי את השם "ספרות" המצויר על הסמל, וחדל להשתמש בו במודעות ובשאר פרסומי העסק. ההוצאה החלה נקראת על שם בעליה.

בשירות התעמולה הציונית

ברלוי היה, כרבים אחרים בני דורו, לא רק אחד מבעלי המלאכה של התרבות הישראלית החדשהֿ, אלא גם פעיל בשירות התעמולה הציונית. המיזוג בין תפקידו כיצרן משחקים פדגוגיים לבין תפקידו כתעמולן ציוני מומחש למשל בהוראות ההפעלה של אחד ממשחקיו - "הלפיד: ממנורת המכבים": "לכאורה, מגמת המשחק היא לבדר את השחקנים, למעשה, ילמדו השחקנים ויכירו לדעת באמצעות משחק מאלף זה את דברי ימי עמנו, למן ימי המכבים ועד תקומת ישראל בדורנו וכנון עצמאותנו ביום ה' באייר שנת התש"ח." המשחקים שייצר ברלוי הם הצגת תכלית לאתנוצנטריזם, שאיפיין את החברה הישראלית בתקופת היישוב וראשית המדינה, ולדרך שבה הצליחה הרוח הציונית לחדור לכל פינה בהוויה של התושבים.
האטרקטיביות של המשחקים מבחינת תוכנם ועיצובם, מדגימה את אחד מעקרונות הפעולה של החינוך הציוני בארץ ואחד מסודות הצלחתו: חינוך של בני נוער תוך הסבת הנאה וכבדרך אגב. המחנכים הציונים הבינו בחוש פדגוגי נכון, כי כדי לחנוך לילד אין צורך להרביץ בו תורה, אלא ללטפו ולשעשעו ולהספיגו תורה מתוך רצון ונכונות מצידו ולא באמצעות כפייה; דוגמאות לכך הן פעילויות בתנועות הנוער, שירה בציבור ומשחקי קופסה חינוכיים.
המשחקים של ברלוי ממחישים גם את חשיבות הקיטש במנגנון התעמולה הציוני, כמו במנגנוני תעמולה לאומיים במדינות אחרות. ארץ ישראל בתמונות מתקתקות המעטרות את המשחקים היא ארץ הרואית ואגדית. הציורים הקיטשיים נובעים גם מהיותם מותאים לעולם הילדות - עולם המבוסס על מסרים פשוטים, קליטים ומתקתקים - אך לא פחות מכך מותאמים לאופי התקופה כולה, שהייתה רוויה בקיטש אידאולוגי.
מנגנון החינוך הציוני הארוג במשחקים פועל בכמה טכניקות, האופייניות גם לאמצעי תעמולה וחינוך ציוניים אחרים:

יציאת מצרים ציונית

התנ"ך מהווה נושא מרכזי במשחקיו של ברלוי. כך, לדוגמה, ב"כניסת השבטים לארץ: משחק חומשי" שבו "השחקנים נדרשים להפיל ביניהם גורלות למען קבוע את סדר חלוקת השבטים וסדר ההליכות"; או ב"40 שנה במדבר" שבו "התמונות מראות את המאורעות החשובים, אשר קרו במשך 40 שנות הנדודים במדבר". גם במשחקי חשבון פשוטים יש זיקה לתנ"ך באמצעות שמם: "סולם יעקב", או "שוט-שט", "נח והתיבה".
מרכזיותו של התנ"ך אופיינית לתקופה כולה, ובעיקר במערכת החינוך הציונית, כאחד מבסיסי האידיאליזם הציוני - מאגר של מיתוסים וסמלים של זהות יהודית-לאומית. סיפורי התנ"ך בפרשנות היהודית החילונית שימשו מעין אסמכתה ציונית לבעלות היהודים על אדמת ארץ-ישראל ולהיותם אומה עתיקה רבת אנפין ויוחסין - "עם הבחירה" היחיד. התנ"ך גם האציל ממד דרמטי ורומנטי למפעל החלוצי, שנתפס ותואר כפרק חדש בתולדות האפוס היהודי העתיק - יציאת מצרים מודרנית. השימוש בתנ"ך נועד גם לתמוך באתוס חידוש השפה העברית וכן לחזק את תחושת ההשגחה העליונה והדטרמיניזם ההיסטורי השולט בחיי עם-ישראל.
המשחקים, על ציוריהם הססגוניים, ממחישים במיוחד כיצד זרה התנ"ך דוק של הילה נבואית במנהיגות הציונית. למשל, בהוראות המשחק "דבר הנביאים" - שנועד, כמצוין בהן, "להקנות למשחקים בשעת המשחק המעניין הזה את האמרות והפסוקים של הנביאים ולעורר בהם התעניינות לדברי ימי עמנו של תקופת הנביאים ומלכי יהודה וישראל, שערכם כה גדול לנו" - נכתב גם כי "מצוקת האנשים מולידה מנהיגים. במצוקות הגדולות של ישראל בתקופות שונות קמו הנביאים, רואים את עצמם ערבים לציבור, נעשים מנהיגיו הרוחניים ולפעמים גם המדיניים".

היסטוריה של עם ישראל

במשחקים רבים הושם דגש על חינוך היסטורי (היסטוריה יהודית). המשתתף במשחק מוזן במידע על "תאריכים חשובים בחיינו", כלומר בהיסטוריה היהודית החדשה ובמועדים המחזוריים של השנה העברית, וכן במידע על "סופרינו ומנהיגינו", "מפעלים לאומיים", ו"מוסדות לאומיים". המידע הזה נועד להנחיל לילדים שפה לאומית, זיכרון לאומי ורגש לאומי.
דגש מיוחד מושם על הכרת המנהיגות הציונית, למשל במשחק "בראשית, דע מה להשיב" שהוא חידון על "מנהיגי הציונות" ו"בוני היישוב". תופעת האדרת המנהיגות אופיינית לפולחן הלאומיות באירופה, שהשפיעה על הלאומיות הציונית, והיא נועדה בין השאר להאדיר את הרעיון המהפכני. המנהיגים מוצגים כבעלי גדולה והוד מטאפיזיים.
השינון של רשימת המנהיגים הציונים איפשר גם למצוא סינתזה רעיונית בין מחנות שונים בתנועה הציונית ובין תקופות שונות בהיסטוריה הציונית, תוך איחויים לכלל מסכת אפית אחת; בבחינת כל מנהיג הוא נציג מחנה מסוים אבל כולם ביחד שייכים למחנה הגדול, הציוני. לכן במשחק "בראשית, דע מה להשיב" מופיע אחד העם ההוגה ברשימה לצד יהושע חנקין איש המעשה, הרצל החילוני לצד הברון משה מונטיפיורי הדתי, ופנחס רוטנברג התעשיין לצד א"ד גורדון החקלאי.

חשיפה אידאולוגית שקטה

טכניקה נוספת לחינוך אידאולוגי, שננקטה במשחקים, היא שתילת מסרים אידאולוגיים מילוליים או ציוריים על קופסת המשחק, על לוח המשחק או בהוראות המשחק, כאיורי רקע - בדומה לטכניקה שבה נוקטים היום פרסומאים. העין קולטת, המוח מבין אך התהליך הקוגניטיבי מתרחש ללא מודעות, או מתוך מודעות חלקית של הקולט. כך, למשל, המשחק הריץ'-רץ' "עמך" (עצם שמו של המשחק הוא שתילת סמל), העיגולים המסורתיים הטיפוסיים למשחקי ריץ'-רץ' בעולם מוחלפים במגיני-דוד. דוגמה אחרת מצויה במשחק "טיול בארץ" שבו מושתלת הסיסמה "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני" כאיור ללוח.
בהוראות המשחק ("מגמת המשחק", כפי שנכתב במקור) הירבה ברלוי להרביץ תורה ציונית במשתתפים, בפאתוס המהפכני האופייני לתקופה, ולמעשה הפך את ההוראות הטכניות לשיעור מולדת קטן. כך, למשל, בהוראות של משחק "הלפיד ממנורת המכבים" הוא כותב : "העבירו מבטיכם על פני התמונות וראה תראו כי למרות רצונם של גדולי מחריבי עמנו, למרות הצוררים העומדים בכל דור ודור, מימי המן ועד היטלר, לכלותינו ולהשמידנו, למרות פטפוטיהם של היסטוריונים, נביאים-מתנבאים על סופה ואובדנה של אומתנו, למרות כל אלה הנה עם ישראל חי וקיים, חי ומקים, חי ויחיה כעם בין עמים על אדמת מכורתנו, ארץ ישראל." במשחק "עשור לישראל" הגדיל ברלוי עשות והצמיד להוקאות המשחק את מגילת העצמאות, תוך תשהוא מוסיף בין השאר: "לחגיגת עשר שנות התחדשות מדינת ישראל רצוי לדעת ולזכור הכתוב במגילת הכרזת העצמאות. אשאי הדור שזכה לראות בהקמת המדינה ולחיות בה".
יש שהמסר האידאולוגי המושתל במשחק הוא סמוי יותר. כך, למשל, כאשר למשחק ניתן שם בעל משמעות ציונית - ורובם בעלי שם כזה: "משחק העשור לישראל", "מלחמתנו", "דגלנו", "חזון הדורות", "שבו בנים לגבולם", "40 שנה במדבר", "עמך סבלנות", "דרכנו", "כי מציון".
גם במשחקים, שנועדו ללמד מיומנויות קוגניטיביות נייטרליות, כמו משחקי זיכרון, לשון, או חשבון, "הוגנב" המסר הציוני בעקיפין. כך למשל, במשחקי הלוטו, משפחות -הקלפים כוללות סימנים בעלי משמעות לאומית-חלוצית: תפוחי זהב, משפכי גינה, עצי תמר, צמחי ארץ-ישראל, דגל ישראל, ילקוט (עמ'-42), חנוכייה, שיח צבר, מריצה, או אבטיח. גם במשחק תמונות פשוט כ"תור הילד", שנועד לכאורה רק "להדריך את הילדים, להראות להם את סדר חלוקת היום ואת רחשי הלילה [...] בכל שעה את הפעילות שלה", מוטמע ההקשר הציוני, שכן, סדר היום הנלמד קשור לסדר היום הציוני: "בעשר המורה שואל את גד על ארץ ישראל", "בשמונה עשרה גד מתאמן עם צופים: "השמאל! הימן!".

לימוד ותרגול "מצוות" ציוניות

קבוצה שלמה שלמה של משחקים מהווה מעין סימולציה ל"מצוות" הציוניות. דרך המשחק לומד הילד על חשיבות ה"מצו (עמ'-40, 41)וה", ולעיתים גם על האמצעים למימושה. כך במשחק "אנו בונים את ארץ ישראל" נדרשים המשתתפים 0עמ'-47) לבנות בקוביות יישוב, להקים חומה ומגדל-שמירה ולנטוע עצים; ב"שבו שבו" על השחק (עמ'-44)נים להעלות עולים לארץ-ישראל (המנצח צריך לצבור 50 עולים); ב"על המשמר" "מטרת המתקיפים היא לכבוש את המגדל בכל מיני תחבולות"; ב"טיול בארץ" - "הגזבר הנבחר משלם בעד זכות זו סכום ידוע לטובת איזה קרן שהיא כמו הקרן הקימת וכו".

ממשחקי קופסה למשחקי מחשב

משחקים, כמו צעצועים, בגדים, כלי מטבח או כל מוצר יומיומי אחר, הם אספקלריה לתהליכים של שינוי תרבותי. התערוכה מתמקדת אמנם בצעצועיו של בנימין ברלוי ואיננה עוסקת בממד ההשוואתי עם משחקים האופייניים לתקופתנו (בעיקר משחקי מחשב); עם זאת, כל אחד מאיתנו, שילדים בסביבתו, משווה אוטומטית בין משחקיו החינוכיים של ברלוי למשחקים המצויים היום בשוקוחש את המרחק הערכי העצום שעברנו מאותם ימי בראשית.
ההשוואה מלמדת קודם כל על השינוי העמוק, שחל בתפישת החינוך בארץ (ולמעשה גם בעולם). היא משקפת את המעבר מאוריינטציה "חינוכית"-לאומית-מגויסת לאוריינטציה מדעית-פלורליסטית-ביקורתית. "משחק יפה מאלף ומחנך את הילד" נכתב על עטיפת אחד ממשחקי הרביעיות ("עולם החי"), וההגדרה זו, מתמצתת את תפישת החינוך האצורה בו, אינה יכולה להופיע עוד על משחקים לימודיים היום. השוואת המשחקים של ברלוי עם משחקים לימודיים דהיום משקפת גם את המעבר מלמידה ששמה דגש על שינון מסדי-ידע ואימון הזיכרון - ללמידה המדגישה את השחייה בים המידע, את הבנת התהליכים בטבע ואת היכולת לדלות את הנחוץ לך מתוך ים המאגרים האינסופי; ומעל לכל, השוואה זו משקפת את המעבר מחינוך פטרוני, שבו המורה וההורה במרכז, לחינוך דמוקרטי שבו הילד במרכז.

מעידן התמימות והמשמעות לעידן הפכחון והניכור

התבוננות במשחקים הפשוטים והתמימים שיצר ברלוי, תוך השוואתם למשחקי המחשב, הטכנולוגיים, והמצודדים, המשעשעים והאלימים של ימינו, מעלה ברובנו חיוך קל של גיחוך. זאת, כיוון שההשוואה ממחישה עד כמה השתנינו כחברה וכבודדים. המשחקים הישנים, כמו אלבום תמונות של ילדותנו, מהווים עדות חיה למעבר שעשינו, תוך חצי מאה בלבד. מאורח חיים פשוט, קבוצתי, נאיבי ואיטי לאורח חיים מתוחכם, מפוכח, מנוכר ותזזיתי. הגירוי המהיר והמרוכז של משחקי המחשב של היום מבטיח אמנם ריגוש הגבוה בהרבה מזה שמציעים משחקי הריכוז, ה"רביעיות" או "הריץ' רץ'" של אז; אך לילד שזכה לשחק במשחקי ברלוי או דומיהם היה יתרון אחד, קטן או גדול (תלוי בנקודת ההשקפה), על הילד המשחק במשחקים של היום; עולמו היה מאורגן, בהיר ובעל משמעות עמוקה. הוא חי בתוך אינקובטור לאומי, שהגן עליו מפני העולם החיצון, הזר והדיסהרמוני.