google/wiki40b huggingface dataset:
יצחק כפכפי

ילדות וחינוך

יצחק כפכפי נולד בקובנה שבליטא למשפחת שוקסטליסקי. המשפחה הייתה ציונית, והאב שמואל לימד עברית בגימנסיה הריאלית העברית בקובנה ובחדר מתוקן, שיצחק נמנה עם תלמידיו. 
בשנת 1925 עלתה המשפחה לארץ ישראל, וגרה בתל אביב. יצחק למד בגימנסיה הרצליה כשהוא פטור משכר לימוד בזכות העובדה שאחיו הבכור יוסף אחאי לימד במוסד זה. 
בגימנסיה הרצליה כונה "יצחקל'ה", עקב קומתו הנמוכה והיותו צעיר בשנה משאר בני המחזור שלו. כינוי זה דבק בו לשארית חייו. שם המשפחה המעוברת "כפכפי" הומצא על ידי יוסף אחאי כתרגום מילולי של השם "שוקסטליסקי" (יוסף אחאי עצמו החליף לאחר מכן את שם משפחתו, על-שם הקבוצה השיתופית "אחווה" שהוא היה בין מייסדיה).

"החוג הזקן" והמחנות העולים

בשנת 1926 חבר כפכפי למספר תלמידים נוספים בגימנסיה הרצליה אשר, בעידודו של המורה (ובשנים שלאחר מכן גם מנהל הגימנסיה) ד"ר ברוך בן יהודה, פעלו לארגון עבודה והתיישבות באזורי ספר. קבוצה זו קיבלה מאוחר יותר את הכינוי "החוג הזקן", והפכה לגרעין המייסד של תנועת הנוער "המחנות העולים". כפכפי היה מראשי מעצבי האידאולוגיה של החוג ושל התנועה, אשר הדגישה דוגמה אישית והגשמה מעשית של האידיאלים החלוציים של הציונות הסוציאליסטית.
בהתאם לאידאולוגיה זו יצאו חברי החוג הזקן להגשמה בישובי ספר מיד עם סיום לימודיהם בגימנסיה בשנת 1928. הם חיו ועבדו בתנאים קשים, בין השאר בסלילת כבישים ובחפירת תעלות, במושבה חדרה, בכפר יחזקאל, ובמעין חרוד. בשנת 1937 היה כפכפי אחד ממייסדי קיבוץ מעוז חיים, עם עלייתו לקרקע כיישוב חומה ומגדל. 
במשך תקופה זו היה כפכפי מבכירי המדריכים והמרכזים של תנועת "המחנות העולים". בקיבוץ מעוז חיים שימש בתפקידים של מזכיר הקיבוץ, מורה ומחנך בבית הספר התיכון. לאחר מכן היה פעיל בוועדות החינוך של מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד.

משפחה

ליצחק כפכפי היו חמש בנות וארבעה בנים. הוא אביה של ההיסטוריונית אייל כפכפי ודודו של המחזאי והבמאי ירון כפכפי.

תרגום, עריכה וכתיבה

בשנות ה-60, כשמצב בריאותו המדרדר לא אפשר לו לעבוד בעבודת אדמה או בחינוך, פתח כפכפי בקריירה שנייה כמתרגם ועורך בהוצאת הקיבוץ המאוחד. במסגרת זו תרגם וערך ספרי טבע ומדע רבים. כמו כן ליקט, ערך וכתב את "שנות המחנות העולים", המתעד את הקמתה ושנותיה הראשונות של תנועת "המחנות העולים".
כצפר חובב תרגם כפכפי לעברית את מגדיר השדה לצפורי אירופה והמזרח התיכון מאת היינצל (גר'), פיטר  ופרסלאו , שהיה במשך עשרות שנים מגדיר הציפורים העיקרי ובאופן מעשי היחיד בשפה העברית בישראל. בנוסף לתרגום הוא התאים את המגדיר לתנאי הארץ על ידי הוספת נתוני תפוצתם של המינים בישראל.
כפכפי הביא לדפוס את כתבים, כותר קובץ יצירותיו של הסופר יוסף חיים ברנר, אשר ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תשל"ח 1977, כמהדורה מעודכנת של מהדורת יצירותיו בעריכת מנחם פוזננסקי בשנת תשט"ו 1955. בהקדמה פירט כפכפי את מתווה סדר עריכת היצירות ועל עדכוני "ההערות והביאורים ... בהתאם לנתונים שהועלו בינתיים במחקרים".
עם זאת, מתקופה זו ידועים בעיקר תרגומיו מגרמנית ליצירותיו של יוהאן וולפגנג פון גתה. קטעים מתוך המחזה פאוסט, יצירת המופת הנודעת ביותר של גתה, החל לתרגם שנים רבות קודם לכן כתחביב. הוא השלים את התרגום לשני חלקי המחזה בזמנו הפרטי, משום שבהוצאת הקיבוץ המאוחד לא האמינו ביכולתו של אוטודידקט ללא רקע אקדמי בספרות לתרגם יצירה שירית כה מורכבת, ולבסוף התפרסם התרגום בהוצאת דביר. תרגומים נוספים של גתה יצאו בהוצאת הקיבוץ המאוחד, במסגרת המפעל לתרגום ספרות מופת.
מפקדת העומק

היסטוריה

מבצעי עומק רב-זרועיים התחילו עוד לפני הקמת המפקדה. פשיטות קומנדו היו נפוצות בצה"ל למן ראשית קיומו עם הקמתה של יחידה 101, פשיטות תגמול מעבר לקו הירוק בשנות ה-50 וה-60. בחלק מהפשיטות האלה, כגון פעולת כראמה, השתתפו יחידות מחילות שונים כגון חיל רגלים וחיל שריון.
שימוש בתובלה אווירית היה נפוץ לפשיטות עמוקות יותר לתוך שטח מדינות אויב. שימוש זה במסוקים היה נפוץ מאוד במלחמת ההתשה. חרף השימוש ההולך והגובר במסוקים להטסת כוחות מיוחדים לפעולה מאחורי קווי האויב, סירב הרמטכ"ל דאז, רא"ל חיים בר לב להקים מפקדה שתרכז את הפעילות הזאת.
כבר בשנת 1982 התקבלה ההחלטה במטה הכללי של צה"ל כי יש להקים מפקדה שתרכז הפעלת כוחות מאחורי קווי האויב. אולם בשל מלחמת לבנון הראשונה נדחה יישום ההחלטה. במקביל הוקמה ביוזמת מוקי בצר מפקדת כוחות אוויר מיוחדים אשר היוותה מודל ראשוני למפקדת העומק. בשנת 1986 הוקמה מפקדת עומק בראשות האלוף דורון רובין, שהיה עתיר הניסיון במבצעים מיוחדים כיוצא חטיבת הצנחנים. בעקבות מבצע כחול וחום שהסתבך, בוטל הרעיון ומפקדת העומק פורקה. הגוף היחיד שהמשיך לפעול היה מפקדת השליטה המטכ"לית למבצעים מיוחדים (המשמ"מ).

הקמת המפקדה

ההחלטה על הקמת המפקדה התקבלה ב-2011 על ידי הרמטכ"ל בני גנץ, לאחר עבודת מטה שנעשתה בין השאר על ידי האלופים עידו נחושתן, אביב כוכבי וגדי איזנקוט. איזנקוט עמד בראש צוות שבחן את הנושא לאחר שסיים את תפקידו כאלוף פיקוד הצפון. הרמטכ"ל, גנץ, הנחה את האלוף איזנקוט לברר האם בגין השינויים האסטרטגיים במזרח התיכון ובשל איום הג'יאהד העולמי קיים צורך בשינוי ההיערכות של צה"ל. הצוות בראשות איזנקוט זיהה כי צה"ל זקוק למפקדה בין-זרועית אשר תהיה אחראית למבצעים משולבים בעומק האויב, זאת משום שגזרות האחריות של הפיקודים המרחביים כיום מוגבלות וכוללת שטח של כמה עשרות קילומטרים מעבר לגבול, ומשום שהעימותים העתידיים אינם כוללים רק כוחות ליניארים, דוגמת גייסות שריון כי אם סימולטנים, בהם מעורב העומק, ובו למשל, בסיסי שיגור של רקטות, כל העת.
הוחלט כי במפקדה ישרתו כמאה קצינים וחיילים, והיא תהיה כפופה ישירות לרמטכ"ל. ניהול זירת העומק על ידי המפקדה יאפשר לרמטכ"ל ולסגן הרמטכ"ל שלא לעסוק בשגרה בעומק האסטרטגי של האויב, ותנהל באופן קבוע את המבצעים הנערכים הרחק מקווי החזית וכן גזרות שלמות בעומק האויב, כולל טיפול בהברחות אמצעי לחימה ללבנון ולרצועת עזה. בנוסף, המפקדה אחראית למיצוי יכולתן של היחידות המיוחדות עליהן תפקד בעת מלחמה או במבצעים מיוחדים שיתבצעו בעומק האסטרטגי של האויב (יחידות אלו ישארו כפופות לזרועות והפיקודים אליהם הן שייכות).
המפקד הראשון של מפקדת העומק היה האלוף שי אביטל, יוצא סיירת מטכ"ל שפיקד על עוצבת האש. אביטל שפרש מצה"ל ב-2002, שב לשרת בצה"ל לצורך תפקיד זה. בין הנימוקים למינויו היה ניסיונו המקצועי ביחס לדור האלופים שכיהנו באותה עת. בינואר 2012 החל אביטל לכהן כמפקד מפקדת העומק‬. לתפקידי מטה במפקדת העומק מונו קצינים נוספים בעלי ניסיון עשיר ביחידות מיוחדות, בהם תא"ל מוני כץ (אשר שימש כראש המטה) ותא"ל גל הירש ששימש במילואים כסגנו של אביטל ולתפקידים נוספים מונו חגי פלג ועמוס בן אברהם. בספטמבר 2014 מונה רוני נומה למפקד השני של המפקדה. בפברואר 2015 מונה האלוף טל רוסו למפקד השלישי של המפקדה. במאי 2017 מונה האלוף מוני כץ למפקד הרביעי של המפקדה.
דמיטרי פרוקופייב

דמיטרי פרוקופייב (רוסית: Дмитрий Прокофьев;‏ נולד ב-1951) הוא סופר ועיתונאי רוסי, כתב לשעבר בקול ישראל.
דימיטרי פרוקופייב נולד ב-1951 במוסקבה. למד מזרחנות, ערבית ועברית. בסוף שנת 1982 הצטרף פרוקופייב כשדרן לתחנת שלום וקידמה, השידור העברי של רדיו מוסקבה, אשר שידרה שידורי תעמולה בשפה העברית המיועדים למאזינים בישראל, משנות ה-60 ועד לנפילת ברית המועצות.
מנהלי תחנת הרדיו "קול ישראל", שגילו רוסי (לא יהודי) הדובר עברית שוטפת, הציעו לו להיות כתב קבוע ברוסיה, ובמשך שנים ארוכות נשמע קולו החותם את הכתבות שלו במילים: "כאן דמיטרי פרוקופייב, מוסקבה". פרוקופייב שימש גם כעיתונאי מטעם העיתון חדשות ומשנסגר עבר לידיעות אחרונות, שם הוא כותב בעיקר רשימות סיפוריות בעלות אופי אישי. בנוסף כתב את הספר "קול ממוסקבה", שבחלקו מתאר את חוויותיו כגוי שלמד עברית והתאהב בישראל ובחלקו מתאר את התהליכים שאירעו בשנות התשעים במדינות ברית המועצות לשעבר.
פיורד טרונדהיים

פיורד טרונדהיים (בנורווגית: Trondheimsfjorden) הוא פיורד במרכז נורווגיה, הפורץ מהים הנורווגי לתוך נורווגיה שממערב. עומקו המרבי של הפיורד הוא 617 מטר, ועם אורך מרבי של כ-130 קילומטר הוא הפיורד השלישי באורכו בנורווגיה. האיים הגדולים ביותר בפיורד הם איטריי (Ytterøy) וטאטורה (Tautra), ואי הנופש מונקהולמן (Munkholmen) נמצא אף הוא בפיורד, למול נמלה של העיר טרונדהיים, בה עובר הפיורד ועל שמה הוא נקרא. מלבד זאת ישנם עוד מספר איים קטנים ברחבי הפיורד.
הפיורד מתחיל על יד העיירה ארלנד (Ørland) ומשם יורד דרומה באפיק צר. לאחר מכן מתרחב הפיורד ופורץ לכיוון צפון, שם פוגש בדרכו את העיר טרונדהיים, השוכנת על חצי אי קטן, ואת העיירות לבנגר (Levanger) ושטיירדל, (Stjørdal) המאכלסת את נמל התעופה האזורי, ואת העיירה שטיינקייר (Steinkjer), וסמוך לה מגיע אל קיצו.
הנהר לא קופא ברובו בחורף, לבד מהפיורד-ענף הצר והארוך וראסונדט (Verrasundet), והפיורד-ענף בייטסטאדפיורד (Beitstadfjord), העשוי לקפוא אך לשבועות אחדים. מעל הפיורד-ענף סקארסונדט (Skarnsundet) עובר גשר סקארסונד. בשנים האחרונות התגלו אלמוגים בפיורד, לא רחוק מטרונדהיים. מספר נהרות שופעי דגים מתרוקנים אל תוך הפיורד, ביניהם נידלבה בתחומי טרונדהיים, גאולה (Gaula) מדרום לטרונדהיים ואורקלה בעיירה אורקדל. מצפון לפיורד ישנו חצי האי פוסן (Fosen), המאופיין בפני שטח הרריים, ומדרום ומזרח, אשר פני הקרקע שלהם שטוחה, נמצאים שטחי חקלאות מהטובים בנורווגיה.
מאז תקופת הויקינגים משמש הפיורד כנתיב תחבורה ימי חשוב. בשנת 1888 אירע שטף-בוץ תת-ימי בפיורד, אשר גרם לצונאמי בו נהרג אדם אחד והתבקעו מספר מסילות רכבת.
בארי סיל

רקע

סיל, נולד בבאטון רוז', לואיזיאנה, למרי לו ובנג'מין קרטיס סיל, סיטונאי ממתקים. סיל התחיל לטוס כנער ולדברי מדריך הטיסה שלו הוא היה טייס מחונן מטבעו. הוא קיבל את רישיון המתלמד לטייס שלו בגיל 15 ובגיל 16 קיבל את רישיון הטיס הפרטי שלו. בין השנים 1961–1967 שירת בצבא ארצות הברית, כטייס במשמר הלאומי של לואיזיאנה. לאחר שירותו הצבאי מונה סיל למהנדס טיסה בטראנס וורלד איירליינס, עד מהרה הוא קודם לתפקיד טייס פיקודי, כשהוא מטיס מטוס בואינג 707 במסלול קבוע למערב אירופה. הוא היה אחד מטייסי הבואינג 707 הצעירים ביותר בחברה.

הברחות סמים

סיל הועסק על ידי קרטל מדיין כטייס וכמבריח סמים. הוא העביר משלוחי קוקאין מקולומביה ופנמה לארצות הברית תמורת חצי מיליון דולר לטיסה. בעקבות פשיטה מוצלחת על ביתו בלואיזיאנה הוא העביר את פעילותו לנמל תעופה  לא מפורסם במינה, ארקנסו. שם הוא קנה, מכר והפעיל מטוסים אחדים לצורך פעילות ההברחות שלו.

מודיע סמוי

סיל נעצר בסופו של דבר בקשר להברחת סמים. בבית משפט פדרלי בפלורידה הוגש נגדו כתב אישום, הוא נשפט, הורשע ונידון ל-10 שנות מאסר. לאחר גזר הדין שלו, סיל ניגש למנהל לאכיפת הסמים והציע לשתף פעולה עם הממשלה כמודיע. הפקידים הפדרליים הסכימו להשתמש בו כמודיע, והזכירו את שיתוף הפעולה שלו במהלך דיוני הפחתת עונשו. עם השגת ההסכם, סיל החל לעבוד כמודיע פדרלי במרץ 1984.
ארנסט "ג'ייק" ג'ייקובסון היה מפעיל של סיל מטעם המנהל לאכיפת הסמים בתקופה זו. ג'ייקובסון טוען שעדיין יש לו את ההודעה המוצפנת שנתן לסיל. כדי להמתיק את מאסרו ב-1984 בפורט לודרדייל, פלורידה על הלבנת כספים והברחת סמים, הסכים סיל להעיד נגד מעסיקיו ומקורביו לשעבר בסחר בסמים, ובכך תרם להכנסת כמה מהם לכלא. בין אלה אשר נגדם העיד סיל היו חברי קרטל מדיין וכן ראש ממשלת איי טרקס וקייקוס. סיל גם העיד בפני ועדת הנשיא לפשע מאורגן  באוקטובר 1985.
ב-1986 נרצח על ידי מתנקשים שנשלחו על ידי פבלו אסקובר.
ב-1988, ג'ייקובסון העיד בוועדת השיפוט של הקונגרס האמריקאי כי סיל טס לניקרגואה במטוס שתועד על ידי מצלמות של ה-CIA. סיל צילם בתרגיל העוקץ בניקרגואה תמונות המתעדות את פאבלו אסקובר, חורחה לואיס אוצ'ואה ואסקז וחברים נוספים בקרטל מדיין כאשר הם מעמיסים קוקאין על מטוס פיירצ'ילד C-123.

רצח

סיל נשפט לעבודות שירות במתקן של צבא הישע בבאטון רוז', לואיזיאנה. בפברואר 1986 סיל נורה למוות מול המתקן. שלושה מתנקשים קולומביאניים נתפסו כאשר הם מנסים לעזוב את המדינה, זמן קצר לאחר מותו. רשויות החוק הסיקו כי מפעיליו בקרטל מדיין הקולומביאני הזמינו את מותו ושפטו את השלושה למאסר עולם ללא אפשרות חנינה.
רנאטו סאנצ'ס

קריירה

סאנצ'ס שנולד בעיר ליסבון, התחיל להתאמן בכדורגל כשהיה בן 8. הוא הצטרף לקבוצת הנוער של בנפיקה ליסבון בשנת 2006, כשהוא בן 9 בלבד. סאנצ'ס עשה את הופעת הבכורה כשחקן מקצועי במהלך עונת 2014/2015, בקבוצת בנפיקה ב' בליגה הפורטוגזית השנייה. לאחר שנה בקבוצת המילואים הוא קודם לקבוצה הראשונה. את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת הוא עשה ב-30 באוקטובר 2015 כאשר החליף את ז'ונאס בדקה ה-74 בניצחון 4:0 נגד קבוצת טונדלה.
בנובמבר 2015 חתם סאנצ'ס על חוזה חדש עם בנפיקה עד שנת 2021, עם סעיף שחרור של 45 מיליון אירו.
ב-10 במאי 2016 עבר לבאיירן מינכן הגרמנית וחתם על חוזה ל-5 שנים. באיירן מינכן שילמה לבנפיקה 35 מיליון אירו עבורו. בעונתו הראשונה בבאיירן הוא זכה בבונדסיליגה עם הקבוצה אבל הוא לא זכה לדקות משחק רבות.
ב-31 באוגוסט 2017 סאנצ'ס חתם בסוונסי סיטי מהליגה האנגלית בהשאלה לעונה אחת. עם סיום עונת 2017/18, בה ערך 12 הופעות ולא התאקלם, חזר לבאיירן מינכן.
סאנצ'ס זומן לסגל נבחרת פורטוגל לאליפות אירופה בכדורגל ב-2016 ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר אי פעם שזומן לסגל הנבחרת לטורניר בינלאומי.
ב-30 ביוני 2016 במהלך משחק רבע הגמר של טורניר יורו 2016, שבר סאנצ'ס שיא של כריסטאנו רונאלדו, כאשר הפך לכובש הצעיר ביותר אי פעם בשלבי ההכרעה בטורנירי אליפויות אירופה כאשר הוא בן 18 ו-316 ימים בלבד.
ב-23 באוגוסט 2019, סאנצ'ס חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצת ליל בעבור סכום של 25 מיליון אירו, מה שהפך אותו לרכש היקר ביותר בתולדות המועדון.
ברוך אורן

ברוך אורן (סוסנוביק) (ז' בחשוון תרע"ו – ד' בתמוז תשס"ד; 15 באוקטובר 1915 – 23 ביוני 2004) היה איש חינוך ישראלי. חתן פרס ישראל לשנת 1980 על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בתחום ההנצחה.

ביוגרפיה

ברוך אורן נולד בנובי פוהוסט שבקרבת וילנה בשם ברוך סוסנוביק. הוא למד בישיבה בווילנה ולאחר מכן הוכשר להוראה בווילנה ובוורשה. באותה עת החל לפעול בתנועת "הנוער הציוני".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם אחיו הבכור, מנחם, לליטא, ומשם עלו השניים בשנת 1941 לארץ ישראל דרך המזרח הרחוק. תחילה עבד  בהוראה בקיבוץ תל יוסף, ובשנת 1944 התיישב בפתח תקווה, שבה עבד שנים רבות בחינוך. במלחמת העצמאות שימש כקצין תרבות. בשנת 1948 נשלח מטעם הסוכנות היהודית והג'וינט למשך שנתיים לרכז את מפעל החינוך עבור מחנות שארית הפליטה בגרמניה. באותה תקופה שימש ככתב "דבר" בגרמניה והיה קצין יחסי הציבור של הקהילה היהודית במינכן. 
בשנת 1953 החל ברוך אורן לעמוד בראש בית "יד לבנים" בפתח תקווה, אשר היה למפעל ההנצחה הראשון מסוגו במדינה. שנים רבות הקדיש לפיתוח הבית ותרם להתפתחותו של ארגון "יד לבנים" הארצי. עבור פעילות זו זכה בשנת 1980 בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
פעילותו החינוכית נמשכה ככתב בעיתונות היומית והמקומית ובעיתונות ילדים. כמו כן פרסם ספרי ילדים, מחקרים על תולדות העיר פתח תקווה וגיבש תכנים עבור תוכניות קול ישראל והערוץ הראשון. פעילות זו שולבה בפעילות ציבורית: אורן ערך את שלושת ספרי ארגון ותיקי ההגנה והיה פעיל בארגון חברי ההגנה, האגודה למען החייל, ארגון ההורים השכולים, ועדת האימוץ של בה"ד 1, מגן דוד אדום, נעמת ומוזיאונים ברחבי הארץ. נוסף על אלו היה חבר כבוד באגודת הציירים והפסלים בישראל ובארגון הבינלאומי לציירי פה ורגל.
בשנת 1982 הוענק לו תואר יקיר העיר פתח תקווה.
נפטר ב-2004, בגיל 89. נקבר בבית הקברות סגולה בעירו.
אינויאשה (דמות)

אינויאשה (יפנית: 犬夜叉) הוא דמות בדיונית באנימה ובמאנגה של רומיקו טקהאשי אינויאשה. "אינו" משמעו כלב, ו"יאשה" משמעו שד.

רקע

אינויאשה הוא האניו (שד למחצה), בנם של בת אנוש בשם איזיואי ושד בשם אינו נו טאישו (מפקד הכלבים) וסשומארו הוא אחיו החורג. בילדותו, אינויאשה נדחה על ידי בני האדם בגלל הצד הלא אנושי שבו ועבר שלל של הצקות משדים בגלל שלדעתם הוא היה טמא.
לאחר שאינויאשה התבגר הוא פגש בכוהנת רבת עוצמה בשם קיקיו והתאהב בה, למרות שבהתחלה התעניין רק באבן 4 הנשמות שבה היא החזיקה, כיוון שהוא רצה להפוך לשד מלא ולנקום בכל אלה שדחו אותו בילדותו. קיקיו שכנעה את אינויאשה לוותר על הרעיון להפוך לשד ובמקום זה הציעה לתת לו את האבן על מנת ששניהם יהפכו לבני אדם רגילים ויחיו באושר.
אך גנב אכזר בשם אוניגומו שקיקיו טיפלה בו רצה אותה ונתן את גופו לשדים שרצו לנקום בקיקיו. אוניגומו סכסך בין אינויאשה לקיקיו וגרם לשניהם לחשוב שהם בגדו אחד בשנייה. קיקיו ריתקה את אינויאשה לעץ הגושינבוקו וביקשה לשרוף את גופה יחד עם האבן.
50 שנה מאוחר יותר את אינויאשה משחררת קגומה-גלגולה של קיקיו. לאחר שאינויאשה הרג את גברת מרבת הרגליים, השדה שהביאה את קגומה לעידן הפאודלי מלכתחילה, הוא מנסה לגנוב את האבן בעצמו. שרשרת מיוחדת שהכינה קיקיו בזמנה מכניעה אותו כשקגומה אומרת לו "שב".

יכולות פיזיות

דם השד הזורם באינויאשה נותן לו יכולות על-טבעיות. הוא מסוגל להרים משאות כבדים ולשבור קירות וסלעים. הוא רץ במהירות דהירה של סוס והוא יכול לעבור מרחקים גדולים בקפיצה אחת בלבד.
לעיתים רואים במאנגה את אינויאשה נשכב על האדמה ומנסה להריח עקבות כלשהם, כיוון שהוא חצי כלב, חוש הריח של אינויאשה מפותח ביותר והוא מסוגל להריח דם, אבק שריפה וריחות אחרים ממרחקים.
כוחות גופנים ברמת על: חוזק, מהירות, עמידות, ריפוי, אינסטינקטים מהירים, זריזות, קפיצה לגובה עצום.
חושי על: חושי שמיעה וריח מפותחים.

בן אדם

כמו כל שד למחצה, גם אינויאשה הופך פעם בכמה זמן לבן אדם, ליום אחד. בלילה שבו הירח נולד מחדש, אינויאשה מאבד לגמרי את כוחות השד שלו והופך לבן אנוש ושיערו הופך לשחור. בצורה זו, אינויאשה נעשה רגיש יותר אך הוא אינו מסוגל להשתמש בהתקפות רגילות חוץ מיכולותיו האנושיות.

שד למחצה

רוב הזמן, אינויאשה נמצא בצורה זו. הוא משתמש בכל הטכניקות שלו, כולל טסאיגה. אינויאשה מסוגל להבין רגשות אך הוא נעשה מעט אגרסיבי וחצוף.

שד

בצורה זו, אינויאשה מאבד כל שליטה על עצמו. דם השד שבתוכו משתלט עליו והרצון היחיד שלו הוא להרוג עוד ועוד. הוא לא יכול להבדיל בין ידיד לאויב ולא יכול לחוש שום רגשות מלבד התאווה לדם. מצב זה מתקבל כשטסאיגה, שנועדה להגן על אינויאשה מפני ההפיכה לשד, נשברת. ברוב הפעמים אינויאשה יוצא מהמצב הזה כשקגומה אומרת לו "שב", אך בסרט השני, לאחר שקגומה מנשקת אותו הצד האנושי שבאינויאשה מתחיל לפעום והוא חוזר לתפקד.
עידן אמסלם

ביוגרפיה

נולד בבית שאן. החל לנגן בגיל 12. את החינוך המוזיקלי הראשוני קיבל בקונסרבטוריון 'בית המוזיקה' בבית שאן. בגיל 14 החל לנגן בהרכבי רוק ומטאל צעירים. בשנת 1999 הקים יחד עם מתן שמואלי, שמנגן לצדו בלהקת אורפנד לנד, את להקת הדת' מטאל Armilos. הלהקה הופיעה ברחבי ישראל ואף שימשה המופע הפותח ללהקת Megadeth בפסטיבל מטאליסט בשנת 2005. בשנת 2007 הקים עם ליאור אבקסיס את להקת הגראנג' Frenks.
בתקופת הצבא למד מוזיקה אצל ניק מילר, גיטריסט להקת סטלה מאריס. לאחר שחרורו מצה"ל למד בבית הספר למוזיקה רימון.
אמסלם ניגן עם והפיק אומנים ישראלים, כגון: אריאל זילבר, הראל מויאל, עידן יניב, אור כהן, בן סנוף, דניאל בן חיים.
בשנת 2012 הצטרף ללהקת הרוק הכבד הבינלאומית אורפנד לנד כגיטריסט, נגן בוזוקי, עוד, קולות שניים וככותב. הלהקה מופיעה ברחבי העולם ובפסטיבלים בינלאומיים כגון: פסטיבל ואקן, Graspop, Hellfest ועוד. בשנת 2018 חיממו את אוזי אוסבורן באמפי פארק ראשון לציון.
בעלי אולפן ההקלטות Black Knob Studio בבית שאן. מורה למוזיקה ומגיש לבחינת הרסיטל בקונסרבטוריון עמק המעיינות.
תהילים קל"א

מבנהו ותוכנו של המזמור

יש המחלקים את המזמור לשני חלקים: בחלק הראשון, מתאר בעל המזמור את מצבו האישי וזאת תוך כדי פנייה לה' ממקום של אמונה והכרה באפסות האדם (פסוקים א-ב). בחלקו השני פונה משורר תהילים לעם ישראל (פסוק ג'). הזיקה בין חלקו הראשון של המזמור לחלקו השני אינה ברורה, אך יש שפירשו כי חלקו הראשון של המזמור מציג את הליכותיו הצנועות של הדובר בתפילתו, כדי שישמשו דוגמה לעם ישראל, שלא יבטחו במעשיהם אלא ייחלו אל ה' תמיד וייפנו אליו בכל דבר ועניין, כנזכר בפסוק האחרון.

המזמור בליטרוגיה

בקצת קהילות אשכנז, נוהגים לומר מזמור זה (יחד עם "ברכי נפשי" (תהלים קד) ושאר מזמורי שיר המעלות) אחרי מנחה בשבת בשבתות החורף, כלומר משבת בראשית עד (ולא עד בכלל) שבת הגדול.

המזמור בתרבות

המזמור זכה לביצוע לביצוע וללחנם של דוד ד'אור ותומר הדדי.
מזמורי צ'יצ'סטר היא יצירה מאת ליאונרד ברנשטיין לנער סופרן או קונטרה-טנור, רביעיית סולנים, מקהלה ותזמורת (3 חצוצרות בסי במול, 3 טרומבונים, טימפני, כלי הקשה (5 נגנים), 2 נבלים וכלי קשת). בעיבוד מאת המלחין תפקיד התזמורת הופחת בגודלו לעוגב, 2 נבלים וכלי הקשה. את הטקסט אירגן ברנשטיין עצמו מתוך כתבי תהילים. בחלק הראשון תהילים ק' וק"ח, בחלק השני תהילים ב' וכ"ג, ובחלק השלישי תהילים קל"ג ומזמור זה.
וויאג'ר 2

שיגור וטיסה

וויאג'ר שוגרה ב־20 באוגוסט 1977 מנמל החלל קייפ קנוורל שבפלורידה, על גבי טיל טיטן 3E. כאשר צוותי השיגור שעל הקרקע היו עסוקים בבעיית שיגור בוויאג'ר 1, הם שכחו לשלוח רצף הפעלה חשוב לוויאג'ר 2. ללא רצף הפעלה הגשושית כיבתה את אנטנת-האלומה-הצרה הראשית שלה. צוותי הקרקע הצליחו לחדש את הקשר עם הגשושית דרך אנטנת-האלומה-הרחבה, ולהפעיל את אנטנת-האלומה-הצרה מחדש.
הגשושית התחילה לצלם את מערכת צדק ב-24 באפריל 1979.

משימה בין כוכבית

וויאג'ר 2 המשיכה במסלולה אל מחוץ למערכת השמש, והגיעה אל קצה גבול ההליוספירה ב-30 באוגוסט 2007. בהשוואה לוויאג'ר 1, היא עברה גבול זה כשמרחקה מן השמש היה קרוב בכ-1.6 מיליארד קילומטר, עקב מבנה ההליוספירה שאינו עגול.
ב-13 באוגוסט 2012, וויאג'ר 2 הפכה להיות המשימה הרציפה הארוכה ביותר של נאס"א, כאשר עקפה את השיא שהוצב על ידי פיוניר 6 שעבדה 12,765 ימים ברצף.
ב-7 בנובמבר 2012, וויאג'ר 2 הגיעה למרחב של 100 יחידות אסטרונומיות מכדור-הארץ, והפכה לגשושית השלישית שעשתה זו (לאחר וויאג'ר 1 ופיוניר 10), באותו זמן, שתי הגשושיות וויאג'ר עבדו והמשיכו לשדר נתונים.
באוגוסט 2017, המשימה חגגה 40 שנות פעילות רציפה.
נכון לאוקטובר 2018 הייתה הגשושית במרחק 118 יחידות אסטרונומיות מכדור-הארץ (כ-17 מיליארד ק"מ) והיא מתרחקת ממערכת השמש במהירות 15.464 ק"מ/שנייה או כ־3.3 יחידות אסטרונומיות לשנה. הגשושית ממשיכה לשדר מידע על סביבותיה (כעת כבר מחוץ למסלולו של פלוטו) בעזרת מערך רשת החלל העמוק (DSN), וצפויה להמשיך לשדר עד בערך שנת 2020 - המועד המוערך כי יאזל לגשושית כל חומר המספק אנרגיה, היא תפסיק הפעלת כל המכשירים הנמצאים עליה, ותמשיך לשוטט בחלל לנצח. בעוד כ-40,000 שנים צפויה הגשושית לחלוף במרחק של 1.7 שנות אור מכוכב רוס 248.
בחודש נובמבר 2018 הגיעה הגשושית לתווך הבין-כוכבי, כלומר יצאה ממערכת השמש, בהיותה מרוחקת 120 יחידות אסטרונומיות בקירוב מכדור הארץ.
דוכלורואתאן

1,2 דוכלורואתאן (Dichloroethane) בשמו הישן, אתילן די כלוריד (Ethylenedichloride, EDC) או בשמותיו האחרים אתאן די כלוריד וגם שמן הולנדי ופריאון 150, הוא פחמימן כלורידי שנוסאתו הכימית היא C₂H₄Cl₂ ומסתו המולרית היא 99 גרם למול. 
הדוכלורואתאן הוא נוזל חסר צבע ובעל ריח הדומה לריחו של הכלורופורם.
שימושו העיקרי הוא יצירת מונומר ויניל כלוריד (VCM) שהוא חומר גלם עיקרי ליצירת PVC.
הדוכלורואתאן משמש גם ליצירת תרכובות אורגניות אחרות וכממס.

היסטוריה

בשנת 1794, קבוצה של מדענים הולנדיים, חברים בארגון המדענים ההולנדיים היו הראשונים למצוא את הדוכלורואתאן.
בגלל גילויו על ידי כימאים הולנדיים, נקרא הדוכלורואתאן - שמן הולנדי או נוזל הולנדי.

שימושים אחרים

הדוכלורואתאן משמש גם להמסת צבע.
הדוכלורואתאן הופיע גם בדלקים עם עופרת.
הדוכלורואתאן משמש ליצירת טריכלורואתילן.

בטיחות

הדוכלורואתאן הוא חומר רעיל, גורם לשיתוך ודליק ביותר וגם נחשב למסרטן.
יש שפע מקום בתחתית

יש שפע מקום בתחתית (באנגלית: There’s plenty of room at the bottom) הוא שמו של נאום מפורסם שנשא הפיזיקאי התאורטי האמריקאי ריצ'רד פיינמן בפני החברה האמריקאית לפיזיקה בדצמבר 1959, במכון הטכנולוגי של קליפורניה. יש הרואים בהרצאה זו את תחילתה של הננוטכנולוגיה.

תקציר

בנאום הציע פיינמן מספר ישומים אפשריים ליכולת לשלוט על אטומים בודדים. למשל, הוא הציע את האפשרות לייצר מחשבים בעלי יכולת חישוב גדולה יותר, ומיקרוסקופים מדויקים יותר. הוא הציע בנאומו שבני האדם יוכלו לבנות ננו-מכונות, שתוכלנה לסדר אטומים כרצון המתכננים. כמו כן הוא דיבר על הרעיון של "לבלוע את הרופא", כשהוא מתייחס לרעיון של ננו-תרופות.
פיינמן הציע בנאום שני אתגרים, שנשאו פרס של אלף דולר: הראשון למי שיבנה מנוע זעיר, והשני למי שיצליח לכתוב את המידע הכלול בדף של ספר, על משטח הקטן פי 25,000 באופן ליניארי. שני האתגרים נענו בהצלחה: הראשון נענה במהרה על ידי ויליאם מקללן, והשני בשנת 1985 על ידי טום ניומן.
יעקב הירש

ביוגרפיה

יעקב הירש נולד בהלברשטאדט שבגרמניה ב-1924 ומ-1928 גדל בברלין-שרלוטנבורג, שם למד בבית הספר הציוני ע"ש תיאודור הרצל תחת כנפה של הפעילה הציונית פאולה פירסט .
הוריו היו פעילים בתחום הציונות, ובין השאר היו חברים באיגוד הציוני של גרמניה. 
ב-1935 ברחו מגרמניה עם בית הספר הציוני דרך טריאסטה לפלשתינה שנמצאה באותו הזמן תחת מנדט בריטי. ב-14 בנובמבר 1935 הגיעו לחיפה. 
בהגיעם לישראל החל הירש ללמוד בבית הספר בירושלים. ב-1939 נחשף בפעם הראשונה לגדנ"ע, שהיו באותה תקופה אגף הנוער של ההגנה.
בשנת 1943 התגייס לצבא הבריטי, בו שירת בתקופת מלחמת העולם השנייה עד שנת 1946, בתחילת שירותו הוצב במצרים ולאחר מכן הועבר לאיטליה. בשנת 1948 הוא גויס שוב – הפעם לצה"ל על מנת להלחם במלחמת העצמאות.
לאחר שירותו הצבאי החל הירש ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית, אותם סיים בשנת 1950. מ-1965 עד 1966 למד בתוכנית לעובדי ציבור בכירים באוניברסיטת פרינסטון.

קריירה

בתום לימודי המשפטים  החל יעקב לעבוד במשרד מבקר המדינה, בו התקדם עד למשרת מנכ"ל המשרד.
לאחר מכן כיהן גם כראש מחלקת הביקורת הפנימית בבנק לאומי, חבר דירקטוריון באיגוד המבקרים הפנימיים בישראל (IIA) ונשיא הקונפדרציה של מוסדות ביקורת פנימית (ECIIA).

פעילות התנדבותית

לאחר יציאתו לגמלאות התנדב הירש ושימש כחבר דירקטוריון במספר ארגונים, כולל חבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, קרן ירושלים (Jerusalem Foundation), חבר הנאמנים של האוניברסיטה הפתוחה (ממנו קיבל גם תואר עמית כבוד על פעילותו הענפה), ארגון יוצאי מרכז אירופה ובית החולים לשיקום ילדים ונוער אל"ין.
כיהן שנים ארוכות כמבקר האגודה לזכויות האזרח בישראל. 
בשנת 1995 מונה הירש כחבר ועד בארגון ההשבה המאוחד (URO – United Restitution Organization), גוף שמוקדש למתן פיצויים והשבת רכוש לניצולי שואה.
בשנת 2003 מונה הירש באמצעות הקרן "Remembrance, Responsibility and Future", להיות חבר בוועדת ערר שהייתה אחראית על בדיקת תביעות לפיצוי על עבודה בכפייה בגרמניה הנאצית.
עד שנת 2011 היה הירש יושב ראש אגודת "ידידי אות הכפרה והשלום גרמניה-ישראל" של ASF (Aktion Sühnezeichen Friedensdienste הגרמני, במסגרתו נהג רבות להרצות כאיש עדות בפני מגזרים שונים בגרמניה ובישראל.
יעקב הביע את תמיכתו ביוזמת שטולפרשטיין (אבן נגף), כמו גם ביוזמות אחרות שנועדו להנציח את החיים היהודיים שהיו בהלברשטאדט ובארגון הסיוע "Amcha גרמניה" שמוקדש לעזרה נפשית וסוציאלית לניצולי שואה נזקקים ומשפחותיהם בישראל.
התגורר בירושלים ונפטר בה ביום שישי ה-23 בפברואר 2018.