google/wiki40b huggingface dataset:
התמוטטות פרוגרסיבית

בתחום הנדסת הבניין, התמוטטות פרוגרסיבית היא סוג של כשל מבני ראשוני, אשר גורם לכשל או כשלים מבניים משניים, ולשרשרת של כשלים מבניים נוספים. 
הכשלים הנוספים מתרחשים עקב העמסת הרכיבים שהתמוטטו על הרכיבים שטרם התמוטטו, ובכך גורמת לעומס נוסף שלא נלקח בחשבון בעת התכנון המקורי.
הדוגמה הבולטת ביותר של התמוטטות פרוגרסיבית היא התמוטטותם של שני המגדלים במרכז הסחר העולמי ושל בניין מספר שבע בעקבות מתקפת הטרור בניו יורק ב-11 בספטמבר 2001. אלו הם המקרים המתועדים היחידים של התמוטטות פרוגרסיבית אשר תוצאתה היא הרס מוחלט של המבנה כולו, במבנים שבהם קיים שלד פנימי העשוי מסגרות פלדה. 
מקרים נוספים של התמוטטות בניינים התרחשו בבניין בן 26 קומות (Sky Line Tower) בצפון וירג'יניה בארצות הברית, ב-2 במרץ 1973, והתמוטטות אגף בבניין Ronan Point כתוצאה מפיצוץ עקב דליפת גז ב-16 במאי 1968. 
בעקבות התמוטטות מגדלי התאומים, ניהל מכון התקנים הלאומי האמריקאי (National Institute of Standards and Technology – WTC), מחקר שעסק בנושאים דחופים כמו מניעת התמוטטות פרוגרסיבית, עמידות מבנים מפני אש, חיזוק מבנים וציפויים עמידים באש לרכיבי פלדה נושאי עומס. בעקבות מחקר זה ומחקרים נוספים שנוהלו על ידי גורמי תקינה נוספים אושרו שינויים בתקני בנייה שונים. השינויים הם בעיקר בנושאים של הגנה פסיבית מאש על שלדי פלדה של מבנים, מערכות כיבוי אש אוטומטיות הכוללות מערכות מתזים, וכן דרכי גישה ללוחמי האש ופינוי המבנים מאנשים ומחומרים מסוכנים כגון שמנים ודלקים.
מקס ואן דאם

מקס ואן דאם (19 במרץ 1910 – 20 בספטמבר 1943) היה אומן הולנדי שנספה במחנה ההשמדה סוביבור.

נעוריו

ואן דאם היה בנם של ארון וג'ואנה ואן דאם. הוא נולד ב-19 במרץ 1910 בעיר וינטרסויק, עיירה הולנדית על גבול גרמניה למשפחה יהודית סוציאליסטית. כבר בילדותו הפגין כישרון רב בציור דיוקנאות ונופים. על אף שאביו לא תמך במקצוע הציור, הוא סיפק לבנו מקס את הכלים הדרושים לציור. ואן דאם הושפע מהאמנים וינסנט ואן גוך וקיוט הקולויץ. כישרונו ושאפתנותו עניינו את דוקטור ג'ייקוב המרליק ששכנע את אביו של ואן דאם לאפשר לבנו ללמוד אומנות ולפתח את הפוטנציאל שלו.

לימודי אמנות (1931–1937)

על מנת להמשיך את לימודיו כמורה לציור בבית ספר, הוא היגר לאמסטרדם. אך בסיום לימודיו סירב לקבל תפקיד כמורה ובחר להמשיך את הכשרתו באקדמיה המלכותית לאמנויות באנטוורפן, שם למד במשך ארבע שנים, בין השנים 1933–1937. הוא התמחה בציור דיוקנים ולמד אצל איזודור אופסומר. בשנים אלו התחילה להתפתח התנועה הנאצית שבגרמניה שהפגינה אנטישמיות כלפי יהודים. ואן דאם התגורר בעיקר באנטוורפן, אך נדד גם בין הולנד לבלגיה וביקר באיטליה ובצרפת על מנת לפתח את כישורי הציור שלו ולשפר את המודעות החברתית שלו. בשנת 1932 עיצב ואם דאם חלון ויטראז' עבור דה דאגראד. העבודה הסתיימה בשנת 1934. באותה השנה עיצב גם פוסטר ל"הפגנה למען סוציאליזם ודמוקרטיה", שאורגנה ב־16.9 על ידי ה- SDAP– האיגוד ההולנדי של המקצוענים. בשנת 1936 ובשנת 1937 היה אורח קבוע של יאפה מלרייק ומשפחתו בברגן שבצפון הולנד, שם פגש את פרדריקה כהן שהייתה אמנית גרפיקאית והציירים ליאו גסטל צ'ארלי טולופ ומתיו ויגמן הקשורים לבית הספר בברגן. התעניינותו בציונות גברה והוא קיבל עמלה כדי לצייר את דיוקנו של תיאודור הרצל. למרות ההכרה הגוברת והשקעתו של ואן דאם, הוא התקשה להתפרנס מעבודותיו.

קריירה אומנותית

בשנת 1938 עבר ואם דאם להתגורר באמסטרדם על מנת להכין את עצמו לקראת התחרות היוקרתית שנקראת "פרס רומא". בתחרות זו זכה במקום השני בזכות ציור השמן שלו "הגר וישמעאל". בשנה זו לא הוענק הפרס הראשון. הוא זכה בפרס יוקרתי נוסף, בתחרות הנקראת "אומנות וידידות". בשנת 1939 הציג את אחת מהתערוכות שלו במוזיאון "ריקסמוזיאום" שבאמסטרדם.

בזמן המלחמה ומותו

ואן דאם חי תקופה מסוימת בהיחבא בברגן שבצפון-מערב גרמניה. בעודו מקבל סיוע מחברו ד"ר המלריק כאשר הולנד נכבשה על ידי הגרמנים. בשנת 1942 ניסה לברוח לשווייץ עם אליס דה יונג ובתה הקטנה, ז'קלין בת השנתיים וחצי. הוא נתפס ליד הגבול הצרפתי במונטליר ונשלח למחנה הצרפתי דראנסי. משם הועבר למחנה ההשמדה סביבור שבפולין. בסוביבור גויס ואן דאם על ידיי קציני הss ליצור דיוקנאות שלהם לצד נופים. ככל הנראה בסיום עבודתו האחרונה נשלח ואן דאם אל מותו.

הנצחה

לאחר המלחמה הוצגו יצירותיו בהולנד בתערוכות קבוצתיות וכן בתערוכות יחיד. כל משפחתו של ואן דאם נספתה בזמן המלחמה למעט אחותו רוז'י ששרדה.
זכרו הונצח בעיר הולדתו ברחוב הנושא את שמו. חלק מיצירותיו מתקופת חייו במסתור נמסרו לאוסף לבית לוחמי הגטאות והובאו על ידי האוצרת הראשונה ומייסדת האוסף, מרים נוביץ'.
I Don't

הפקה ושחרור

קארי חשפה את השיר לראשונה ב-29 בינואר 2017 בתוכנית שלה בערוץ E!. במהלך התוכנית ראו את קארי מקליטה את השיר באולפן הקלטות. יומיים לאחר מכן חשפה הזמרת את העטיפה של הסינגל בחשבון הטוויטר שלה אשר לקוחה מתוך הקליפ הרשמי של השיר. 3 ימים לאחר מכן, ב-3 בפברואר 2017 הופץ השיר באופן רשמי על ידי "Epic Records". 
ב-24 במרץ 2017 הופץ הרמיקס הרשמי של השיר בשיתוף עם הרפארית האמריקאית רמי מה.

וידאו קליפ

הקליפ לראשונה יצא לאור בערוץ ה-VEVO הרשמי של קארי ביום של יציאת השיר. בקליפ היא נראית נואשת לאחר הפרידה שחוותה ולובשת עדיין את שמלת הכלה שלה שכנראה תוכננה לחתונתה עם בן זוגה ועונדת את טבעת האירוסין שלהם. בסוף הקליפ מחליטה לשרוף את השמלה. הקליפ בוים על ידי קארי עצמה והופק על ידי סטלה בולוצ'ניקוב.
נכון לדצמבר 2017, הוא נצפה מעל ל-21 מיליון פעמים בערוצה הרשמי.

הופעות חיות

על מנת לקדם את השיר הופיע קארי והראפר YG בתוכנית האירוח "Jimmy Kimmel Live!" ב-15 בפברואר 2017. זו היא ההופעה היחידה של קארי עם השיר, מעשה אשר השפיע על כישלון הסינגל.
כפר הנוער ויצו נחלת יהודה

כפר הנוער ויצו נחלת יהודה הוא כפר נוער בראשון לציון לכיתות ז'-י"ב.
הכפר מאגד בתוכו שלושה מוסדות - בית ספר לכיתות ז'-י"ב, פנימייה ומשק חקלאי. הוא פועל תחת השגחתם ומימונם של עליית הנוער (משרד החינוך) וויצו שווייץ.
כפר הנוער נוסד בשנת 1922 כמשק פועלות. עד לקום המדינה עסק הכפר בהכשרת נשים לקראת השתלבותן בהתיישבות העובדת. לאחר קום המדינה הפך לתיכון חקלאי ועסק בהקניית השכלה חקלאית. במוסד מתחנך נוער ישראלי וככל הפנימיות שינה המוסד את פניו עם כל גל של עלייה, נרתם לקליטת נוער עולה, בהשכלתו ובשילובו במדינת ישראל.
נכון ל-2008 לומדים בכפר כ-400 תלמידים, מתוכם כ-200 חניכי פנימייה. חניכי הכפר משתתפים בפרויקט למידה ייחודי שבמסגרתו כמות התלמידים בכל כיתה מוגבלת ל-25 תלמידים. הלמידה נעשית במסגרת סח"ח (סביבה חינוכית חדשה) שמשמעותה כיתות ומתקני לימוד חדשים ממוזגים וממוחשבים. רבים מחניכי הכפר לומדים לתעודת בגרות החקלאות, ונעזרים לשם כך במשק החקלאי שבכפר, הכולל רפת, לול תרנגולות, פינת חי וענף גינון ונוי.
בפנימייה חוגים שונים, להקות מחול וזמר המופיעות בארץ ובעולם, בריכה, חדר כושר וחדר מחשבים.
בית חולים 10

בית חולים 10 (או מרפ"א צפון) הוא מרכז רפואי צבאי השוכן בחיפה ברחוב שמחה הולצברג (ליד דרך הים). המתקן היה בעבר בית ספר נוצרי לבנים "סנט לוקס", בחסות הכנסייה האנגליקנית.
בעברו הרחוק שכן המרפ"א בבית החולים האיטלקי, כבית חולים צבאי, אך במהרה הוחזר בית החולים האיטלקי לבעליו והמרפ"א עבר לרחוב תל אביב בעיר התחתית למשך מספר שנים ובסוף שנות השישים עבר  לבסיס "מחנה דוד". עם העברת שטחי בסיס מחנה דוד לשימוש בית העלמין הצבאי הועבר בית חולים 10 למיקומו הנוכחי. 
כיום בית חולים 10 מתפקד כמרפאה, ויש לו יכולת לתפקד כבית חולים בעיתות חירום.
בבית חולים 10 מתבצעות בדיקות רפואיות וכן מתקיימות גם וועדות רפואיות לצורך הערכתו וקביעתו של פרופיל צבאי, לחיילים שחלו או נפצעו במסגרת שירותם הצבאי. בסדיר ובמילואים.
בשטח הבסיס נמצאת אנדרטת חיל הרפואה ובמקום נערך אחת לשנה טקס התייחדות עם חללי חיל הרפואה.
רפאל כץ

רפאל כץ הוא חובש קרבי שנפל ביום הרביעי למלחמת ששת הימים תוך כדי ניסיון לחבוש פצוע אחר, ועל כך קיבל את עיטור העוז.

קורות חייו

רפאל כץ נולד לאברהם וחביבה ביח בכסלו תש"ה (4 בדצמבר 1944) בתל אביב. אחיו הצעיר מנחם נולד ב-1951.  הוא למד בראשון לציון בבית הספר היסודי "סיני" ואת לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר "בילו" שבתל אביב. היה מדריך נוער, נטה לעיתונאות ולמשחק על הבמה. היה בחור חרוץ ומוכשר, אך היטה אוזן קשבת לכל עצה נאמנה שניתנה לו. הקים את להקת פיקוד הדרום והשתתף בתיאטרון העירוני בחיפה. גויס לצה"ל בשנת 1963 ונתן את שירותו בסיירת הנגב ובסוף בלהקת פיקוד דרום. במילואים התנדב ליחידת סיור ושימש בה כחובש קרבי. השתתף במלחמת ששת הימים אשר בה נפל צפונית למשק רוחמה ביום הרביעי לקרבותיה, הוא כ"ט באייר תשכ"ז (1967.8.6).
חוליה מיחידתו עקבה אחרי יחידת קומנדו מצרית. נפתחה אש על החוליה ואחד החיילים נפצע קשה - ורפאל, בתוקף תפקידו, נחפז אליו להגיש לו עזרה, אך תוך כדי מעשהו זה נפגע בצרור כדורי האויב. כאשר המשיך בחבישת חברו על אף היותו פצוע נפגע שנית וכך מצא את מותו. היה בן 23 בנפלו. הניח אשה, אחרי ששה חודשי נישואים. הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי לשעת חירום בבארי ולאחר זמן הועבר למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בקריית שאול.
מעשהו זה היה למעלה מן המוטל עליו ועל גילוי אומץ הלב במעשהו צוין לשבח.
ב"ספר הגבורה" בהוצאת אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן בלזן, הובא סיפור המעשה של קרבו האחרון שעליו ציין אותו הרמטכ"ל לשבח. גם בספר "במעלות גיבורים", בעריכת ישראל ארליך, הוקדשו כמה עמודים עליו ולזכרו. 

מקום קבורתו

בבית העלמין הצבאי קריית שאול:
אזור: 1     חלקה: 4     שורה: 1     קבר: 5 

עיטור העוז

"הוענק לרב-טוראי כץ רפאל
גילה גבורה
 ביום 8 ביוני 1967 באזור רוחמה, פעל במסגרת חוליה מיחידתו שעקבה אחרי יחידת קומנדו מצרית. אש נפתחה על החוליה ורב"ט יצחק מסטבוים נפצע קשה. רב"ט רפאל כץ ז"ל רץ אליו להגיש לו עזרה ולחבשו. תוך כדי הטיפול בפצוע נפגע רב"ט רפאל כץ ז"ל בצרור כדורים. על אף היותו פצוע המשיך בחבישת חברו ותוך כדי כך נפגע בצרור נוסף ונהרג.
רב-אלוף דוד אלעזר - ראש המטה הכללי ניסן תשל"ג, אפריל 1973"

הנצחתו

רפאל כץ הונצח באנדרטאות: גן הבנים שבתל אביב-יפו, אתר הנצחה לחללי הנח"ל וחיל החינוך שבפרדס חנה-כרכור, אנדרטה לזכר הנופלים בני משמר שבעה ושבעה הנוטרים שעל שמם נקרא היישוב במשמר השבעה, בית יד לבנים שבתל אביב-יפו, אנדרטה לחללי בית ספר סיני שבראשון לציון, פארק סיירת שקד שבאופקים, יד זיכרון וגבורה לבני גוש דן שנפלו במערכות ישראל שבבסיס תל השומר.
הדיוט

הֶדְיוֹט (מיוונית עתיקה: ιδιωτης) הוא אדם שאינו בקיא בנבכי נושא מסוים. 
אותה מילה יוונית המהווה את המקור למילה הדיוט, היא גם המקור למילה "אידיוט" – טיפש, שוטה. במשמעות זו המילה התגלגלה מיוונית ללטינית, ממנה ללשונות אירופה ומהן לעברית המודרנית.

אזכורים בחז"ל

המילה חדרה לשפה העברית לראשונה באמצעות לשון חז"ל. היא מופיעה במשנה במשמעות דומה לזו המודרנית: אדם פשוט. למשל כהן הדיוט הוא  בדרגה כרוב הכהנים כהן פשוט ולא כהן גדול. כך גם במסכת מגילה מופיעה משמעות זו בפיסקה המייחסת לכל אדם, אפילו אדם פשוט, את כוח הברכה: "לעולם אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך." (מסכת מגילה טו, א).
בהלכה, מופיע המושג בהקשר לאסור ומותר בשבת. ונפסק כי "שטרי הדיוטות" אסורים בקריאה בשבת. ישנה מחלוקת בין הפוסקים מה משמעותם בימינו, יש הטוענים כי מדובר במסמכי מסחר ומשא ומתן, אחרים טוענים כי הכוונה לכל טקסט של חולין ולא של קודש.
המרכז האולימפי הלאומי לקליעה

היסטוריה

המטווח הוקם ב-1983 על ידי ארגון מלכ"ר ע'פ חזונו האישי של סגן-אלוף במיל' עמנואל בן-עמרם, מי שנחשב כאביה הרוחני של הקליעה הספורטיבית בישראל, אשר שימש כיו״ר התאחדות הקליעה בישראל במשך ארבעה עשורים וכמנכ״ל המתקן מיום פתיחתו ועד לפרישתו לפנסיה בשנת 2005. היו"ר הראשון של המתקן היה שר הביטחון דאז יצחק רבין, ששימש בתפקיד במשך שמונה שנים.
המטווח בהרצליה הוא מתחם הקליעה הבינלאומי החוקי היחיד בישראל. במקום מתייקמים אימוני קליעה, של מתחרים בינלאומיים כמו גיא סטריק, סרגיי ריכטר ודורון שזירי, ושל נבחרת ישראל בקליעה, וכן אימונים ותחרויות של מועדוני הקליעה בארץ. בנוסף, מארח המקום משחקי פיינטבול, קורסי קליעה למאבטחים, קורסי קליעה לציבור ואימונים של בעלי רישיון קליעה, וכולל אודיטוריום המשמש לאירוח כנסים.
מנכ"ל המתקן הנוכחי הוא לוחם שייטת 13 אופיר בשן. 
המתקן ממוקם ברחוב ז'בוטינסקי 85 בהרצליה, סמוך לאצטדיון העירוני הרצליה ולקניון שבעת הכוכבים. שטחו הכולל של המתקן הוא 21 קמ"ר.
ב-2010 שלחו ספורטאי ומאמני קליעה ישראלים מכתב להתאחדות הקליעה בישראל, שבו התלוננו על רמה ירודה של המתקנים האולימפיים ועל ניהול כושל.
קתדרלת נואיון

היסטוריה

הקתדרלה הרומנסקית נשרפה ב-1131 והקתדרלה הגותית הנוכחית נבנתה בין השנים 1145-1235. הקתדרלה ניזוקה במהלך המהפכה הצרפתית (בין השאר פסלי הבישוף נופצו) ובמהלך מלחמת העולם הראשונה, דבר שהצריך כ-20 שנות תיקונים.
חזית הקתדרלה משלבת בין הסגנונות הגותי והרומנסקי. ישנה מבואה מקורה מהמאה ה-14 לפני הנרתקס ובה שלושה שערים. שני המגדלים המערביים הם מהמאה ה-13 ומעולם לא הושלמו. שני קצוות בית הרוחב, כמו כן בית המקהלה, מסתיימים באפסיסים חצי-עגולים, דבר המקנה לקתדרלה מבנה תלתני. הספינה הראשית בת שלושת האגפים משתרעת לאורך 102 מטר ומתנשאת לגובה 21.5 מטר. כמו לקתדרלות הבנויות בסגנון גותי מוקדם, גם לקתדרלה זו קמרונות סקספרטיט בעלי 6 צלעות (שנבנו מחדש ב-1293 אחרי שריפה) ומבנה קיר בעל 4 אזורים (שניתן לראותו כאן): קומת קשתות, גלריה, טריפוריום וקומת תאורה. הקיר התומך באזור הגלריה מוגבה, דבר שאיפשר להגביה את המבנה ולהציב את התמיכות הדואות, שהיו אז קונספט חדשני, יותר גבוה. התמיכות הדואות שוחזרו במאה ה-19 בסגנון המאה ה-12. במאה ה-14 נוספו קפלות צידיות בצד הצפוני ובמאה ה-15 בצד הדרומי.
העיטורים הפיסוליים בקתדרלת נואיון אחידים, לעומת האינדיווידואליות של העיטורים הרומנסקיים. מטרת האיחוד היא ליצור מכונה בה הפרט משרת את הכלל ונותן תנופה למבנה. כיום עיטורים ופסלים רבים הושחתו ונהרסו במהלך השנים ובמיוחד במהלך המהפכה הצרפתית.
מצפון לקתדרלה ישנו קלויסטר יפה מ-1230 ולידו בית מועצת הקתדרלה (Chapter House), גם הוא מסביבות 1230.
יופי של חביתה מקושקשת

עלילה

הסיפור מסופר מזווית ראייתו של הילד "אוֹפִי-בֶּן- פּוֹפִי" שהגיע למסקנה הבאה: לחביתה יש תמיד טעם זהה, זאת משום שהביצים מגיעות תמיד מתרנגולת. עקב כך הוא ליקט ביצים שהוטלו על ידי חיות אחרות, חיות שונות ומשונות, המטילות ביצים שונות זו מזו. בספר צוינו גם חיות שהילד נמנע מהוספת הביצים שלהן לחביתה כיוון שטעמן אינו מוצלח. בסופו של דבר הצטברה כמות ענקית של ביצים ומסיבה זו היה צורך גם בכמות ענקית של כלים לשם הכנת החביתה.
אייל דורון

אקדמיה

משנת 2005 בעל תואר דוקטור בלימודי תיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן השלים לימודי ופוסט־דוקטורט בחשיבה יצירתית באוניברסיטת חיפה. בלימודיו עסק בחוויה האסתטית ושאלת הקתרזיס באומנויות]. דורון חוקר היבטים פילוסופיים ופסיכולוגיים של המדיה ומתמחה בחקר החוויה האסתטית במדיום הטלוויזיוני. במסגרת לימודי הפוסט-דוקטורט, פיתח דורון מודלים לפיתוח חשיבה יצירתית בקרב ילדים ובני נוער ברחבי הארץ. מחקריו תיקפו מתודולוגיה חדשנית] להגברת החשיבה היצירתית בקרב מגוון של אוכלוסיות. נכון לשנת 2019, עומד בראש החטיבה לפסיכולוגיה ורוח בבית הספר החדש לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, ובראש המסלול למנהלים Creativity in Action בבית הספר להכשרת מנהלים במרכז הבינתחומי. 

SEISEI

SEISEI היא תוכנית לימודים לבתי ספר שפותחה על ידי דורון ועיקרה שיטה לפיתוח תבונה יצירתית המכשירה ילדים ובני נוער לחשיבה המאפיינת את העולם של המאה ה-21. נכון ל-2016, SEISEI עובדת עם כ-12,500 ילדים בבתי ספר וחוגים ברחבי הארץ.
לפי דורון "65% מהילדים בדורנו עתידים לעבוד במקצועות שטרם נוצרו" ולכן לדעתו החינוך חייב להתמקד בפיתוח גמישות ויצירתיות.

יצירה בטלוויזיה ובתיאטרון

דורון שימש כתסריטאי וכעורך טלוויזיה במגוון תוכניות בידור וכן כעורך ראשי באולפני הרצליה. עבור הערוץ הראשון עיבד את סדרת הספרים של גלילה רון־פדר-עמית, "ג'ינג'י" לדרמת נוער. הסדרה זכתה בפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול, כמו כן דורון פיתח יחד עם הסופרת את הבסיס לסדרה "משפחה וחצי" (ששודרה ברשת). בשנים שלאחר מכן כתב במשותף עם אור ישראלי 4 עונות מהסדרה "שמש" (קשת).
לטלוויזיה כתב ויצר את הסדרה קומית-דרמטית "לא הבטחתי לך" שעלתה לשידור ב-yes למשך שתי עונות. יצר את הסדרה התיעודית "על החיים ועל המוות" ששודרה בערוץ 10. דורון יצר בשנת 2009 עבור קשת את הסדרה "איך להיות מאושר בשישה שיעורים" ושימש בה עורך ראשי, תסריטאי ובמאי. בשנת 2011, עלתה עונתה השנייה של התוכנית "איך להצליח בשישה שיעורים", וב-2014 שודרה עונתה השלישית "משפחה מאושרת בשישה שיעורים". הסדרות מבוססות על עבודת תחקיר בת מספר שנים ובוחנות את שאלת האושר וההצלחה מהיבטים שונים - כסף, אושר, ילדים, בריאות, גורל, מזל, אהבה ועוד.
דורון הוא בוגר הקורס מתקדם לבימוי טלוויזיה ב-BBC בלונדון.
בתיאטרון כתב וביים בין השאר את הקומדיה "בואו לא נדבר על זה" בהפקה פרטית וכן את ההצגה "עשו עלייך פעם סרט?" בתיאטרון בית ליסין.
כמו כן, בין יצירותיו בתיאטרון מחזה על פי "המלשין" של ברכט שכתב וביים במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא, "ים השיבולים", המחזה הסאטירי "ים. יבשה. ים" והקומדיה "תורת היחסים" שהועלה במסגרת שיתוף פעולה בין תיאטרון צוותא וקבוצת תיאטרון תל אביב.

משפחתו

אמו של דורון היא חוקרת יהדות ספרד אביבה דורון וסבו היה מזכ"ל ההסתדרות אהרן בקר. אחותו היא הגרפולוגית מיכל דורון.
דורון נשוי ואב לשניים.
סטודיו ג'יבלי

סטודיו ג'יבלי (ביפנית: 株式会社スタジオジブリ, ברומאג'י: Kabushiki-gaisha Sutajio Jiburi) הוא אולפן קולנוע יפני העוסק בסרטי אנימציה. לפני כן היה חברת בת של טוקומה שוטן, אחת ממפיצות הבידור הגדולות ביפן.
השם ג'יבלי נגזר מכינוי שנתנו האיטלקים למטוסי הסיור שטסו בסהרה במהלך מלחמת העולם השנייה, שנגזר מהמילה הלובית ל"רוח חמה שנושבת במדבר סהרה" (סירוקו). התאוריה מאחורי השם הייתה שהסטודיו נושף רוח חדשה לתוך תעשיית האנימה היפנית. לוגו החברה מציג את הדמות טוטורו מהסרט השכן הקסום שלי טוטורו.
אנימות שנוצרו על ידי סטודיו ג'יבלי והועטרו בפרס האנימאג גרנד פרי הן "הטירה המרחפת" ב-1986, "השכן הקסום שלי טוטורו" בשנת 1988 ושירות המשלוחים של קיקי בשנת 1989.

היסטוריה

הסטודיו הוקם בשנת 1985. הוא הובל על ידי הבמאי הייאו מיאזאקי ביחד עם היועץ איסאו טקהאטה וטושיו סוזוקי. שורשיו מעמיקים עד לשנת 1983, אל הסרט Nausicaä of the Valley of Wind שנעשה אהוד במיוחד בתור סדרת מאנגה בהוצאת מגזין אנימאג של טוקומה שוטן, לאחר שהתסריט המקורי נדחה. הסרט הופק לבסוף על ידי Topcraft והצלחתו הובילה להקמתו של סטודיו ג'יבלי. 
רבות מיצירות הסטודיו מופצות ביפן על ידי מפיץ הסרטים טוהו. טוקומה היא חברת האם של סטודיו ג'יבלי, והיא סיפקה לחברת וולט דיסני את זכויות הווידאו של כל תוצרי ג'יבלי שלא זכו להפצה בינלאומית קודמת, לרבות זכויות ההפצה העולמית (להוציא את יפן) ל"הנסיכה מונונוקי".
ב -3 באוגוסט 2014, סטודיו ג'יבלי הודיע ​​באופן זמני על עצירת פעילותו בעקבות פרישתו של המייסד והבמאי מיאזאקי.
ב-2019 שירות הסטרימינג HBO Max רכש בבלעדיות את זכויות השידור של כל 21 סרטי סטודיו ג'יבלי.
שטח פתוח

שטח פתוח הוא הגדרה של אזור גאוגרפי על פי שימושי הקרקע שלו. הגדרה זו מתייחסת לשטח שאינו בנוי ואינו "מופר" (מפורץ על ידי עבודות עפר). מבחינת המעמד החוקי, נכללים בקטגוריה זו שטחי שמורות טבע וגנים לאומיים, יערות, שטחים חקלאיים ושטחי בור. שמירה על שטח פתוח היא ענף של איכות הסביבה, ובמסגרת זו קיימים גם מספר מודלים של הערכת השטחים הפתוחים לצורך קביעת מדיניות השימור שלהם וסדרי העדיפויות.

חשיבות שימור השטח הפתוח

בדוח נציב הדורות הבאים לשנת 2004 צוין (עמוד 122) "הצורך בשימור השטחים הפתוחים התחזק מאוד בעשור האחרון, עת הפכה ישראל לאחת מהמדינות הצפופות במדינות המפותחות (יחד עם הולנד, בלגיה, יפן וקוריאה הדרומית). שטחי הטבע של מדינת ישראל מצומצמים מאד, וכל החלטה מוטעית לגביהם מהווה פגיעה אנושה ובלתי הפיכה. בהיעדר תכנון מתאים ושמירה מושכלת, ילך השטח הבנוי ויכסה את שטחי הנוף הפתוח."
חלק משטחים אלו מוגנים בישראל בתוכניות מתאר לפי חוק התכנון והבנייה, לרבות תוכנית מתאר ארצית תמ"א 8 לגנים לאומיים ולשמורות טבע, ותמ"א 22 ליער וייעור. חלקם מוגנים לפי חוק שמורות טבע וגנים לאומיים. בנוסף לכך קיימת הכרזה על שטחים חקלאיים, שכל פיתוח לא-חקלאי עליהם מחייב את אישור הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים (ולקחש"פ) שליד המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
ישנה חשיבות לשימור שטחים פתוחים מכמה סיבות. מבחינת איכות הסביבה, שטח פתוח מאפשר חילחול מים לאקוויפר ולמי תהום, ויצירת אזורי חיץ בין אזורי מגורים לאזורי התעשייה והמסחר, וכך מספקים לאוכלוסייה הגנה מפני מפגעים סביבתיים. חלק גדול מהשטחים הפתוחים הם שטחים חקלאיים. שטחים פתוחים מספקים גם תנאים לפנאי ובילוי לאוכלוסייה המקומית ולתיירים, וחשיבות זו גדלה ככל שגדל הזמן הפנוי בעולם המערבי. כמו כן השטחים הפתוחים מהווים בית גידול למגוון מינים של בעלי חיים ושל צמחים, ומשמרים אתרים היסטוריים וארכאולוגיים. האחריות על אכיפת חוקי שמירת הטבע בשטחים הפתוחים בישראל נתונה בידי רשות הטבע והגנים.
ככלל, השטחים הפתוחים הם הבסיס לפיתוח בר-קיימא בעתיד, כך שאם הם לא יישמרו תחסר תשתית גאוגרפית מספקת להמשך הפיתוח בעתיד.

שטח ציבורי פתוח (שצ"פ)

שטח פתוח בבעלות ציבורית, לא בנוי, אשר מוגדר בחוק כשטח לרשות הציבור ולרווחתו. שטח ציבורי פתוח יכול להיות גן ציבורי, כיכר עירונית וכדומה. שטחים ציבוריים פתוחים, נקראים גם "שטחים ירוקים". במובן הרחב, מכלילים תחת מטריית השצ"פ ייעודים כגון יערות, גנים לאומיים ושמורות טבע, אך ע"פ נוהל מבא"ת (נוהל מבנה אחיד לתוכניות) כשפיסת קרקע כלשהי נצבעת בתשריט התוכנית בירוק בהיר הכוונה היא בעיקר לגן, חורש, רחבה, כיכר, שדרה או מעבר. ע"פ המדריך לתכנון שטחים פתוחים (לא מחייב מבחינה סטטוטורית), ההמלצות להיקף השצ"פים בעיר מדברים על 5 מ"ר לנפש ברמת השכונה, 2 מ"ר לנפש ברמה הרובע ו-3 מ"ר לנפש ברמה העירונית - סה"כ 10 מ"ר לנפש בעיר. למונח "שטח ציבורי פתוח" אין הגדרה חד משמעית אחת בחוק התכנון והבנייה או בכל דין אחר. תחומי התכליות והשימושים הכלולים בייעוד המקרקעין נגזרים מהגדרתם בתוכנית הרלוונטית, בה נקבע אותו ייעוד.

שטח בנייני ציבור (שב"צ)

שטח ציבורי, אשר מוגדר כשטח לבנייני ציבור לפי תוכנית בניין עיר. נקרא גם "שטח חום" ומסומנים בתשריטים בצבע חום. שטחים אלה מיועדים להקמת מבני ציבור כגון בתי-ספר, קופות חולים, בתי כנסת, מתנ"סים וכו'. להבדיל משצ"פ, שטחים אלו אינם בהכרח פתוחים לכלל הציבור (לדוג' בתי-ספר), ומטרתם ייעוד קרקע למוסדות ציבור. יכול להיות מצב שבו תוכנית מסוימת תסמן מגרש כלשהו בחום, לדוגמה ספרייה, ויקיף אותה שצ"פ שיכול להיות בפועל גן משחקים לילדים.
רק בישראל (שיר)

רק בישראל הוא פזמון עברי שכתב אהוד מנור, הלחינה נורית הירש וביצעה להקת חיל הים בשנת 1968. לשיר הופק עם צאתו וידאו קליפ.

רקע

השיר, בעיבודו של יאיר רוזנבלום, יצא בשנת 1968 כחלק מתוכניתה של להקת חיל הים "וביום השלישי", שהייתה שהתוכנית הראשונה שהופיעה לאחר מלחמת ששת הימים. מתוכנית זו, שבה השתתפו בין היתר רבקה זהר וריקי גל, יצאו גם להיטים אחרים: "אין כבר דרך חזרה", ו"מה אברך".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של קול ישראל לשנת התשכ"ט (1969) הגיע השיר למקום ה-19.
פתיח תוכנית הטלוויזיה "רק בישראל" היה מבוסס על השיר "רק בישראל", תוך שמילותיו שונו ומנגינתו נשארה.

מבנה השיר

השיר בנוי מחמישה בתים. המשפט הראשון בכל בית כולל אמירה על ישראל, המשפט השני מכיל את הביטוי "רק בישראל", המשפט השלישי הוא אמירה נוספת על המדינה, והמשפט הרביעי הוא שוב הביטוי "רק בישראל". לאחר המשפטים החמישי והשישי, נחתם הבית בביטוי "רק בישראל".

תוכן השיר

בשיר מתוארים פרטים המייחדים את מדינת ישראל, או כאלה שנחשבו למייחדים אותה בתקופת כתיבתו של השיר. השיר יצא לאחר מלחמת ששת הימים, ונכתב כשיר אירוני על האופוריה הגדולה ששררה בעם בעקבות תוצאותיה (ע"ע מלחמת ששת הימים בתרבות הישראלית).
בבית הראשון בשיר מסופר ש"כל העם במילואים". אף ששירות מילואים אינו ייחודי למדינת ישראל, ישראל של שנים אלה הייתה חברה מגויסת, כפי שמשקף הביטוי בן הזמן "כל העם צבא". עוד מוזכרים המתנדבים בקיבוצים, אזרחים זרים שהיו מגיעים לישראל להתנדב בקיבוצים, תופעה שהחלה באמצע שנות השישים והתעצמה לאחר מלחמת ששת הימים. בנוסף מתוארים המפגש בין הכרמל לים בחיפה, מפגש בין הר לים שאינו אופייני דווקא לישראל, ודיסקוטקים שנסגרים מוקדם.
בבית השני מתוארים הקיבוץ והמושב, שהן צורות התיישבות ייחודיות לישראל. השורה "ירושלים של זהב" היא כשם השיר "ירושלים של זהב", שהתפרסם לאחר מלחמת ששת הימים. המשפט ילדים בגן חובה מתקשר לחוק חינוך חובה שהוחל בישראל בעבר על ילדים מגיל חמש, הלומדים ב"גן חובה", ולסוף המשפט "כל אחד רוצה טובה", כהתנהגות אופיינית לישראלים.
הבית השלישי מתאר תפוזים, שהיו מרכיב חשוב בייצוא החקלאי של מדינת ישראל והיו ידועים באיכותם, הירקון וה"כנרת מול הגולן", אשר נכבשה על ידי ישראל במהלך ששת ימי המלחמה. כמו כן מוזכר בבית זה ט"ו בשבט, שהוא ראש השנה לאילנות ויום חגם של האילנות.
הבית הרביעי מתאר תופעות התנהגות שמאפיינים בהם ישראלים, חיוביות ברובן. הבית החמישי בשיר מזכיר יחידות צבאיות: חטיבת הצנחנים, את טייסי חיל האוויר ואת חיל הים, שעל שורותיו נמנית הלהקה הצבאית ששרה את השיר. הביטוי "לא ינום ולא ישן" מקורו בספר תהילים, והוא מתכתב עם הפסוק "הנה לא ינום ולא יישן שומר ישראל". בית זה נכתב על פי דרישתם של דני ליטאי ויאיר רוזנבלום, ששימשו כבמאי התוכנית ומנהלה המוזיקלי, והתנו את הכללת השיר בתוכנית בכך שתהיה בו קריאה לצעירים להתנדב לחיל הים. מנור הוסיף את הבית למורת רוחו, ובספר שיריו "אין לי ארץ אחרת" הביא את מילות השיר ללא בית זה.