עמוס גיתאי

נעוריו

נולד בחיפה לאדריכל מוניו גיתאי-ויינרויב ולאפרתיה, פעילה ציונית ומורה. הוריו שינו את שם משפחתם מוויינרויב לגיתאי, התרגום לעברית של השם הגרמני. עם גיוסו לצה"ל התנדב גיתאי לסיירת אגוז בה שירת כלוחם וכסמל מחלקה. גיתאי למד אדריכלות לתואר ראשון בטכניון בחיפה והמשיך את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בזמן מלחמת יום הכיפורים שפרצה בשנת 1973 נאלץ גיתאי לקטוע את לימודיו ולהתגייס למילואים. משום שלא הצליח לחבור ליחידתו, סיירת אגוז, שירת בצוות חילוץ מוסק ביחידת החילוץ של חיל האוויר הישראלי שבהמשך הפכה ליחידה מוסדרת הנקראת יחידת החילוץ והפינוי בהיטס. במהלך המלחמה החל גיתאי להסריט את האירועים במצלמת 8 מ"מ שקיבל כמתנת יום הולדת מאמו. גיתאי מספר כי זו הייתה כניסתו לעולם הקולנוע. ביום הולדתו ה-23, 11 באוקטובר 1973 הופל מסוקו בטיל נ"מ סורי, ואחד מ-7 אנשי הצוות שהיו על המסוק נהרג. החוויה הטראומטית הביאה אותו לנטוש את לימודי האדריכלות ולהתמקד בקולנוע. הסרט כיפור שביים בשנת 2000 מבוסס על חוויותיו אלו. בשנת 2012 הקים בסטודיו שבו עבד אביו בשכונת מרכז הכרמל בחיפה את מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות.

קריירה

גיתאי החל לביים סרטי תעודה. ב-1980 צילם את סרטו הראשון באורך מלא לטלוויזיה הישראלית, בית, חלקו הראשון של טרילוגיית "הבית" ("בית" 1980, "בית בירושלים" 1998, "חדשות מהבית" 2006). הסרט מתעד את סיפורו של בית בירושלים המערבית, שהיה שייך לרופא פלסטיני ממשפחת דג'אני עד 1948, והוכרז עם קום מדינת ישראל כ"נכסי נפקדים". בסרט מפגיש גיתאי את הצופים עם דיירי הבית לאורך השנים והופך את הבית למוקד הקונפליקט החברתי-פוליטי. הסרט נדחה על ידי ערוץ הטלוויזיה היחיד שהיה בישראל בזמנו, אך הוקרן במספר פסטיבלי קולנוע בינלאומיים וזכה להצלחה.
ז'אן מישל פרודון כתב בספרו "גיתאי 3X2X": ""בית" -סרט תיעודי, 16 מ"מ שחור-לבן, 51 דקות - הוא יצירה גדולה של אמנות הקולנוע; צדק גיתאי כאשר מיקם אותו בנקודת הפתיחה של יצירתו הקולנועית".
בגוף העבודה התיעודית והעלילתית של גיתאי התגבשו קבוצות סרטים שאורגנו בטרילוגיות. כך, טרילוגיית "ואדי" ("ואדי" 1981, "ואדי 1991-1981" 1991, "ואדי גרנד קניון" 2001) בה תיעד גיתאי את חייהן של שלוש משפחות בוואדי רושמיה בחיפה - משפחה יהודית, משפחה ערבית וזוג מעורב. זו טרילוגיה העוסקת במצב הפוליטי בישראל ("יומן שדה" 1982, "תנו סיכוי לשלום" 1994, "זירת הרצח" 1996). "יומן שדה" הוא סרט תיעודי העוסק בהתנחלויות בשטחים לפני ובזמן מלחמת לבנון, 1982. המבקר הצרפתי יאן לארדו כתב עליו: "אנחנו לעולם לא נכנסים למציאות של המלחמה, אלא תמיד נשארים בקצוות של הסצנה. בדרך זו המצלמה מצליחה לייצר את עמדת הצפייה האמיתית של הצופים. משוט אחד לאחר, הדעות השונות, הבאות לידי ביטוי, אינן מתערבבות זו בזו וכבכך משרטטות את דמותה הקרועה של הארץ. "יומן שדה" מציע דימוי של מלחמה מנקודת מבטו של האזרח".
"תנו סיכוי לשלום" הוא סרט תיעודי המורכב מארבעה חלקים, העוקב אחרי המהלכים לעיצוב הסכמי אוסלו וכולל שיחות עם יצחק רבין, שמעון פרס והנציגים הפלסטינים למשא ומתן. החלק הראשון, "בארצות התפוז", הוא מסע ממטעי ההדרים של קיבוץ יד מרדכי למטעי התפוזים ברצועת עזה. גיתאי מתעד את התושבים והעובדים באזור, שיהיה גבולם המשותף, לגבי ההסכם ההולך ומתגבש. החלק השני, "מהלכים פוליטיים", מתעד את הזכרונות, הפחדים והתקוות של המנהיגים המעורבים בהסכמי אוסלו, ביניהם יצחק רבין, ביל קלינטון, יאסר ערפאת, שמעון פרס, יצחק שמיר ונביל שעת. החלק השלישי "שיח סופרים" הוא שיחות עם הסופרים עמוס עוז, אמיל חביבי, א.ב יהושע ונתן זך על המצב במזרח התיכון ועל האוטופיה שביצירתם. חלקו הרביעי והאחרון של "תנו סיכוי לשלום" הוא "תיאטרון חיים", בו השחקן ג'וליאנו מר ואמו ארנה, פעילת שלום, מפעילים חוג תיאטרון קטן לילדים במחנה הפליטים בג'נין. "זירת רצח", סרטה השלישי של הטרילוגיה הפוליטית נעשה בעקבות רצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995.
בשנות ה-80 עזב גיתאי לצרפת וחי שם במשך עשר שנים. באותה תקופה עבד על הטרילוגיה הבוחנת את השפעות הקפיטליזם העולמי ("אננס" 1983, "בנגקוק-בחריין (עבודה למכירה)" 1984, "תפוז" 1998) ועל הטרילוגיה על הימין הקיצוני האירופאי ("בעמק הוופר" 1993, "המלכה מרי" 1993, "בשם הדוצ'ה" 1994).
טרילוגיית "גלות" ("אסתר" 1986, "ברלין-ירושלים" 1989, "הולדת הגולם" 1991). "אסתר" מספר את סיפורה של מגילת אסתר ועשוי כסדרה של "תמונות חיות" תיאטרליות, המאמצות קודים אסתטיים של המיניאטורה הפרסית. "ברלין-ירושלים" מספר את סיפוריהן של שתי נשים משני הקצוות של התרבות היהודית-ציונית בגרמניה בשנות ה-30. אלזה לסקר-שילר, משוררת אקספרסיוניסטית גרמנייה, ומניה שוחט, מראשונות המהפכנים הציונים, נפגשות בירושלים, עיר מיתית, אוטופית והיסטורית, שסיפורן נרקם ליצירת דימוי של התפוגגות האוטופיה. הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים בוונציה, בהשתתפות השחקנים ליזה קרויצר, רבקה נוימן וג'וליאנו מר.
בשנת 1993, בעקבות ניצחונו של יצחק רבין בבחירות 92' והסכמי אוסלו, שב גיתאי לישראל, אך המשיך לשמור על קשריו עם תעשיית הסרטים בצרפת. בשנים שלאחר מכן ביים את טרילוגיית "הערים" ("דברים" 1995, "יום-יום" 1998, "קדוש" 1999). כל סרט מוקדש לעיר אחרת בישראל: "דברים" הוא עיבוד לספרו של יעקב שבתאי "זיכרון דברים" ומתמקד בהווי הקיום של תל אביב. "יום-יום" מתרחש בחיפה ומציג קומדיית מצבים פוליטית הנוגעת ביחסים בין יהודים וערבים, בנים והורים, גברים ונשים. הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים בוונציה 1998 וזכה בפרס וולג'ין בפסטיבל הסרטים בירושלים 1998. "קדוש" ממוקם בשכונת מאה שערים בירושלים ומציג דרך שני סיפורים מרכזיים דיוקן חברתי על הריטואל הדתי של התרבות היהודית הפטריארכלית והנשים הלכודות בה. הסרט הוצג במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל קאן, 1999. הסרט לא נתקבל בהבנה בישראל, ורבים ביקרו את גיתאי על הדרך בה הציג את החברה החרדית. לעומת זאת זכה להצלחה מחוץ לישראל, הביא לגיתאי את ההכרה כבמאי בינלאומי מן הדרגה הראשונה, והתקבל כהישג לקולנוע הישראלי. השתתפו בו השחקנים יעל אבוקסיס, מיטל ברדה, ליא קניג, יוסוף אבו ורדה, אורי קלאוזנר, רבקה מיכאלי ויורם חטב.
"קדוש" מציג דיוקן קיצוני וחמור של החיים במאה שערים, השכונה החסידית בירושלים. הסרט מציג שני סיפורי אימה, השזורים אחד בשני, על נשים הנשלטות על ידי גברים בשם הדת.
טרילוגיה נוספת מתמקדת באירועים היסטוריים חשובים לחברה הישראלית: "כיפור" (2000), "עדן" (2001), "קדמה" (2002). הסרט "כיפור" היה ההצגה הקולנועית הגדולה ביותר עד אז של מלחמת יום הכיפורים בסרט עלילתי. המבקרים שיבחו את הסרט על הדרך העניינית בה הציג גיתאי את המלחמה, אך יש שביקרו את הסרט כמוצר קר רגש, חסר התפתחות עלילתית של ממש. גיתאי הגן על יצירתו כמבטאת את זיכרונותיו האישיים, ואת הדרך בה הוא רואה את המלחמה. הסרט הוצג במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל קאן, 2000 ונבחר לאחד מהסרטים החשובים בהיסטוריה של הקולנוע על ידי כתב העת הצרפתי "מחברות לקולנוע". שיחקו בו לירון לבו, תומר רוסו, אורי קלאוזנר ויורם חטב. הסרט "עדן" הוצג במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל ונציה 2001 והשתתפו בו סמנטה מורטון, דני יוסטון וארתור מילר. הסרט "קדמה" מספר את סיפורם של המעפילים שעם הגעתם לארץ נשלחו לקרבות לטרון. הסרט הוצג גם הוא במסגרת התחרות הרשמית בפסטיבל קאן, 2002 ובעקבותיו זכה גיתאי בפרס רוברטו רוסליני על מפעל חיים ב-2003 ובפרס פסטיבל הסרטים בירושלים על מכלול יצירתו. ב"קדמה" השתתפו אנדריי קשקר, הלנה ירלובה, מנחם לנג ומוני מושונוב.
בשנת 2004 ביים גיתאי את הסרט "הארץ המובטחת", חלקו הראשון של הטרילוגיה העוסקת בשאלת הגבולות. הסרט עוסק בסחר בנשים בישראל. השתתפו בו רוזמונד פייק, חנה שיגולה, יוסוף אבו ורדה, אן פריו, דיאנה בספצ'ני, והיהודים. "הארץ המובטחת" השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל ונציה. בשנת 2005 ביים את "אזור חופשי", בהשתתפות הכוכבת האמריקנית ממוצא ישראלי נטלי פורטמן, היאם עבאס והשחקנית חנה לסלאו אשר זכתה על תפקידה זה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן. סרטו האחרון של הטרילוגיה הוא "התנתקות" (2007, בו מפגיש גיתאי בין בחור ישראלי צעיר (לירון לבו) לבין אחותו (ז'ולייט בינוש) המתגוררת בצרפת בלוויית אביהם. הם מגלים אחד את השני מחדש כשברקע מתמודדת ישראל עם תהליך ההתנתקות מגוש קטיף. גיתאי לוקח את המושג התנתקות גם למשמעות אישית וחוקר את המונח הן רגשית והן אינטלקטואלית. עוד משתתפים השחקנים ז'אן מורו, ברברה הנדריקס, דאנה איבגי, אורי קלאוזנר, ישראל קטורזה ואחרים.
בשנת 2012 ביים גיתאי את הסרט "שיר ערש לאבי", המספר את סיפורו של אביו של גיתאי, האדריכל מוניו גיתאי-ויינרויב. הסרט הוא מסע התר אחר הקשרים בין אב לבנו, בין ארכיטקטורה לקולנוע ובין אירועים היסטוריים לבין זיכרונות אישיים.
בשנת 2014 ביים את הסרט "אנה ערביה" בו גיתאי מבקש להעביר בשוט רציף אחד סיפור על דו קיום, זהויות לאומיות, היסטוריה וזיכרון.
הסרט הוצג בתחרות המרכזית של פסטיבל ונציה ה-70.
בשנת 2015 ביים גיתאי את סרטו האחרון "רבין, היום האחרון". הסרט הוצג בתחרות הסרטים של פסטיבל הסרטים של ונציה ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו. גיתאי מתמודד בסרטו עם שאלת הזיכרון של רצח רבין ועם רוח התקופה שקדמה לו. הסרט שופך אור על המשבר הפוליטי-חברתי בו נמצאת החברה הישראלית היום, שבמידה מסוימת החל עם רציחתו של ראש הממשלה יצחק רבין וגל ההסתה והשנאה בתקופה שלפני. גיתאי משתמש בקטעי ארכיון ושחזור עלילתי של מאורעות אותו היום, ה-4 בנובמבר 1995.
מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני כתב "רבין, היום האחרון" הוא לא סרט שמציע נחמה. הוא גם לא סרט שמתיימר לחשוף את "האמת" סביב הרצח. מבנהו המבולבל לכאורה משקף גם את הטראומה הלאומית וגם את רסיסי מה שנותר מאז מהחברה הישראלית, שקריאות דביקות לאיחוד מאולץ שלה נשמעות עד היום. בעיקר הוא אומר - באמצעות השוט החותם את הסרט - שישנו קו ישר המחבר את הרצח לסיטואציה הפוליטית היום."
גיתאי המשיך את יצירתו סביב רצח רבין בהצגת התערוכה "כרוניקה של התנקשות ידועה מראש", שהוצגה במוזיאון MAXXI ברומא, איטליה, במוזיאון ה-BOZAR בבריסל, בלגיה וב- Fondation Lambert באביניון, בצרפת. דרך עבודה עם קרמיקה, צילומים ומיצבי וידאו, מאפשר גיתאי קריאה שונה וחדשה של המאורעות שהובילו לרצח.
ביולי 2016 העלה גיתאי את מופע התיאטרון "יצחק רבין, כרוניקה של התנקשות" בפסטיבל אביניון שבצרפת. גיתאי משתמש בזיכרונותיה של לאה רבין, אלמנתו של יצחק רבין, כדי לשחזר את האירועים שהובילו לרצח, תוך שימוש בארבע קולות: שתי שחקניות שרה אדלר והיאם עבאס ושתי מוזיקאיות הפסנתרנית עדנה שטרן והצ'לנית סוניה וידר אטרטון.
באותה שנה הגלריה Galerie Enrico Navarra and Sébastien Moreu הוציאה לאור את הספר "עמוס גיתאי".
35 שנה לאחר יצירת הסרט יומן שדה, חוזר גיתאי לשטחים הכבושים ומביים את הסרט התיעודי "ממערב לירדן". הסרט מציג פלסטינים וישראלים שלא ויתרו על דרך השלום. הוא מתאר כיצד נוצרים קשרים בעקבות ולמרות הכיבוש בין פעילי זכויות אדם, עיתונאים, אימהות אבלות ואף מתנחלים יהודים, הפועלים מתוך שליחות אזרחית. הסרט הוצג בבכורה במסגרת "שבועיים של הבמאים" בפסטיבל קאן 2017.
2018 זוהי שנה של פעילות ענפה עבור עמוס גיתאי, שמוזמן להציג שני סרטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בוונציה. "רכבת קלה בירושלים" היא קומדיה המציגה את היום יום המתרחש ברכבת הקלה בירושלים, המחברת בין מזרח למערב העיר ובין תושביה. בסרט משתתפים 36 שחקנים ושחקניות מישראל, פלסטין ומאירופה, ביניהם: יעל אבקסיס, חנה לסלאו, מת'יו אמלריק ופיפו דלבונו.
"מכתב לידיד בעזה" מתייחס למשבר המתמשך בין ישראל לעזה. שני פלסטינים ושני ישראלים מקריאים טקסטים בהשראת מחמוד דרוויש, יזהר סלינסקי, אמיל חביבי ואמירה הס, כמחווה למכתבו המפורסם של אלברט קאמי מ-1943, שבהשראתו ניתן השם לסרט.
ב-8 באוקטובר 2018, תעלה בשנית היצירה "יצחק רבין, כרוניקה של התנקשות" בפילהרמונית של פריז. היצירה שנוצרה עבור פסטיבל אביניון ב-2016, תעלה הפעם בגרסה מחודשת עם השחקניות ברברה הנדריקס, גבריאל ליפקינד, יעל אבקסיס, עדנה שטרן ושרה אדלר.

סגנונו של גיתאי וביקורת על עבודתו

לגיתאי סגנון ייחודי ומוכר המושפע ממסורת הקולנוע האירופי ומהשכלתו באדריכלות. סרטיו כוללים צילומים ארוכים ורצופים, המלווים במוזיקה שקטה ובהפסקות ארוכות בדיאלוג. כתוצאה מכך הפעולה בסרטים היא איטית ובעלת אפקט היפנוטי, אך עלולה להראות כמשעממת או חוזרת על עצמה לקהל הרגיל לסרטים בעלי סצנות קצרות ומהירות.
גיתאי עצמו הצהיר כי יצירת סרטים עלילתיים היא כמו אדריכלות, וכי הוא מבקש ליצור מבנה אלגורי לסרטיו. דבר זה מוחשי מאוד בסרטים כ"כיפור" או "עלילה", בהם סצנות ארוכות המצולמות ברצף, לעיתים ללא דיאלוג או מוזיקה. על אף חוסר ההתלהבות של רבים ממבקרי הקולנוע הישראלים מיצירתו של גיתאי, רבים מכירים בכך שהמוניטין הבינלאומי שרכש הוא מנוף לקידום הקולנוע הישראלי וכי עבודתו מוערכת מאוד בחו"ל. כך למשל כינה העיתון "וילג' ווייס" את גיתאי "גל ישראלי חדש של איש אחד".
מבקרים מצביעים על כך שסרטיו של גיתאי מכילים פרטים בעייתיים, ספק בשל רישול וספק כמוטיב אמנותי. כך למשל, על אף שעלילת הסרט "כיפור" מתרחשת בשנת 1973, מצולמים בו באופן בולט מאוד חפצים רבים שטרם יוצרו בזמן התרחשות העלילה, כגון מזגנים בחלונות הבתים, שעונים דיגיטליים וטנקים מסוג "מרכבה". בסרטו "אסתר", שעלילתו התנהלה בתקופת מגילת אסתר נשמעו ונראו ברקע שאון מכוניות נוסעות ובניינים מודרניים. בסרטו "התנתקות" שיערו של הגיבור גדל פתאום מסצנה לסצנה, כאילו חלף ביניהן חודש שבו השחקן לא הסתפר. כמו כן נראים בו שמי חורף, יומיים לפני ההתנתקות המתרחשת בקיץ. בסרטו "קדמה" מוזכר אירוע בשם "מרד גטו לודז'" - אירוע היסטורי שלא היה כלל. על כך כתבה המבקרת דנה שוופי: "הוא מתגמל אותנו באוסף בחירות שנראות לרוב אקראיות, שרירותיות או סתם שגויות."