google/wiki40b huggingface dataset:
קינגסטון (האי נורפוק)

גאוגרפיה

קינגסטון ממוקמת על ציר מזרח - מערב במישור קינגסטון שראשיתו בחוף הים, והוא מגיע לגובה של 20 מטרים מעל פני הים, באזור מדרונות קינגסטון.
אורכו של מישור קינגסטון כ-1.5 ק"מ ורוחבו כ-400 מטרים. בקצה המערבי של המישור נמצאת גבעת פלגסטאף, שגובהה 60 מטרים מעל פני הים.
את המישור חוצים מספר נחלים ובהם נחל ווטרמיל (Watermill Creek), שמתפצל מעמק ארתור (Arthur's Vale) שבצפון מערב, ומתחבר עם נחל העיר (Town Creek) ויחדיו הם יוצרים את ביצות קינגסטון, ומימיהם נשפכים למפרץ אמילי.
מפרץ אמילי ומפרץ סלוטר (Slaughter Bay) נפתחים לעבר לגונת קינגסטון.

היסטוריה

העיר נוסדה ב-6 במרץ שנת 1788 על ידי סגן פיליפ גידלי קינג ו-22 מתיישבים (ובהם תשעה אסירים ושש אסירות) שהגיעו לאי באונייה סאפליי (HMT Supply). 
הם הפליגו מנמל ג'קסון שבועות ספורים לאחר הקמת המושבה הבריטית של ניו סאות' ויילס.
בראשיתו נקרא היישוב בשם סידני או מפרץ סידני, והחל משנת  1796 נקרא היישוב בשם "העיר של סידני" לכבודו של הרוזן סידני, הבריטי שכיהן כשר הפנים והיוזם של "הצי הראשון" שנשלח לאוסטרליה.
סגן קינג הקים מבנה על הגבעה מעל העיר, אבל ריבוי השורשים באדמה גרמה לו לקרוא למבנה ולגבעה בשם "גבעת השורשים".

צורת העיר

העיר העתיקה, שנבנתה בשנת 1788 היא מספר רחובות מתפתלים הנמצאים בסמוך לרציף קינגסטון. העיר המודרנית, שתוכננה על ידי חיל ההנדסה המלכותי בשנת 1830, מתוכננת בסגנון "גריד" רומי. העיר החדשה כוללת שתי שדרות בכיוון מזרח-מערב: רחוב המפרץ, ורחוב קווליטי, המהווים את הרחובות הראשיים של העיר. שתי שדרות אלה מחוברות ברחובות חוצים: רחוב פיר (Pier Street, רחוב הרציף), רחוב באונטי (Bounty Street, רחוב שפע) ורחוב בליי (Bligh Street) שכיום מהווה הדרך המובילה לבית הממשלה.

הממשל העירוני

אין ממשל עירוני לעיר, ואין לה גבולות מוניציפליים רשמיים. תפקידי הממשל העירוני מבוצעים על ידי ממשלת האי.

אתר מורשת עולמית

העיר קינגסטון מהווה חלק מאתר המורשת העולמית קינגסטון וארתורס וייל. העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית ב-31 ביולי 2010, כחלק מאתרי הנידונים האוסטרליים - עשרה אתרים ששימשו למגורי אסירים שגורשו מבריטניה לאוסטרליה.
סנונית מערות

צורה

סנונית המערות דומה לסנונית הרפתות בצורה שלה ובגודל שלה, בכנפיה הכהות שצבען שחור מבריק ובנוצות הזנב החיצוניות הארוכות, אך נבדלת ממנה בצבע הלבן-ערמוני, בצוואר בהיר ובהיעדר הסינר השחור על החזה.

תחום תפוצה

סנונית המערות נפוצה בדרום אירופה וסביב אגן הים התיכון, ומשם מזרחה עד לדרום-מזרח אסיה.

בישראל

נדידת הסתיו נמשכת מאמצע יולי עד אמצע נובמבר, כשהשיא בספטמבר, נדידת האביב מתחילה באמצע פברואר והיא נמשכת עד ליוני, כשהשיא במרץ-אפריל.
הסנונית בישראל מקייצת ומקננת והיא מצויה בצפון ובמרכז.

מזון

כאשר היא בתעופה בגובה רב יחסית היא נוהגת לצוד חרקים.

קינון

הקן שלה בנוי מבוץ ורוק, צורתו כצורת אגרטל כדורי ומשקלו יכול להגיע לקילוגרם.
את הקנים היא בונה במרחק של כמה מאות מטרים מקנים אחרים. דוגמה למקומות: תלוי על מדף הסלע במערה, במבנים נטושים ואפילו במגורי אדם.
מועדון החברים של מיקי מאוס

העלילה

כל פרק בתוכנית הוא בפורמט של משחק פתרון משימה. בפני הדמויות ("מועדון החברים של מיקי", הכולל את הדמויות מסרטי דיסני הקלאסיים, באנימציה ממוחשבת) ניצבת משימה כלשהי אותה עליהם להשלים עד סוף הפרק, בדומה לסדרה "מגלים עם דורה". לשם פתרון המשימה על החברים להסתייע בסל חפצים הנקרא "טודלס", על מנת להתגבר על קשיים הנערמים על דרכם. על הילדים בבית "לבחור" איזה חפץ מתאים לפתרון איזו בעיה. הפתרון לעיתים רבות כרוך בשימוש יצירתי בחפץ כגון שימוש במקל מטאטא כמנוף, או בבועות סבון ככדור פורח. בסוף הפרק חוגגים החברים את הצלחתם בעמידה במשימה.
מאיץ LEP

מאיץ LEP ‏ (Large Electron-Positron Collider) שימש כמתקן הניסוי המרכזי של CERN בשנים 2000-1989. חלקו המרכזי של LEP נבנה במנהרה טבעתית שאורכה 27 קילומטרים, המצויה בעומק של 100 מטר, ואשר נחצבה במיוחד לצורך הניסוי. בצינורות שהותקנו בתוך המנהרה נעו אלקטרונים ופוזיטרונים בכיוונים מנוגדים. סביב כל אחת מארבע נקודות האינטראקציה (התנגשות) של האלקטרונים והפוזיטרונים נבנה גלאי חלקיקים שנועד למצוא את החלקיקים שנוצרים באינטראקציה ולמדוד את תכונותיהם ואת התכונות של תוצרי ההתפרקות שלהם.

היסטוריה

האישור לבניית מאיץ LEP התקבל בשנת 1981 וחציבת המנהרה החלה ב-1983. בפברואר 1988 הסתיימה החציבה, והפעלתו הראשונית של המאיץ התרחשה ביולי 1989. בשלב הראשון פעל המאיץ באנרגיה הדרושה ליצירת בוזון Z (כ- GeV ‏ 91). בהמשך הועלתה האנרגיה על מנת לייצר זוג בוזוני W (כ-GeV ‏ 161). בשלב האחרון של הפעלתו הועלתה האנרגיה עוד יותר, עד כדי GeV ‏ 209, וזאת על מנת לנסות לייצר את בוזון היגס. הואיל ובוזון היגס לא נתגלה, הוחלט להפסיק את הפעלת מאיץ LEP בשנת 2000, וזאת על מנת לא לעכב את בנייתו של מאיץ LHC באותה מנהרה.

מבנה

האלקטרונים והפוזיטרונים הואצו במספר שלבים לפני כניסתם לצינורות הטבעתיים הראשיים של מאיץ LEP. לשם כך נעשתה התאמה של מאיצים ישנים יותר, דוגמת מאיץ SPS, לצורך האצת לפטונים. ההאצה עצמה התבצעה באמצעות מהודי מחילה שעבדו בתדר רדיו (RF cavity). כיפוף קרני האלקטרונים והפוזיטרונים, על מנת שינועו במסלול טבעתי, נעשה בעזרת מגנטים דיפוליים, וריכוז הקרניים נעשה בעזרת מגנטים ארבע-ראשים (קוואדרפוליים). 
סביב נקודות האינטראקציה של מאיץ LEP הותקנו ארבעה גלאים רב-תכליתיים: אלף (ALEPH), דלפי (DELPHI), ‏ L3 ואופל (OPAL). שלושה מוסדות מחקר ישראליים, מכון ויצמן, אוניברסיטת תל אביב והטכניון, היו שותפים לניסוי OPAL ונטלו חלק בבניית החיישנים שלו. בניית ארבעה גלאים שונים למטרות זהות נועדה לעודד את התחרות ולאפשר ביקורת הדדית.

תוצאות

הניסויים שנערכו באמצעות מאיץ LEP הצליחו לאשש מספר גדול מתחזיות המודל הסטנדרטי, בעיקר אלו הנוגעות לכוח האלקטרו-חלש, ולמדוד בדיוק רב את המסות של בוזוני W ו-Z אשר התגלו בניסוי קודם של CERN בשנת 1983. מדידת רוחב פיק המסה של בוזון Z, שיכול להתפרק לחלקיקי נייטרינו, איששה את ההנחה שקיימים בדיוק שלושה דורות של חלקיקי נייטרינו קלים. 
לקראת סוף הפעלתו של מאיץ LEP נראה היה שקיימות ראיות לקיומו של בוזון היגס במסה של GeV ‏ 114. הוחלט להאריך את משך הניסוי במספר חודשים, אולם ראיות נוספות לא נתגלו בפרק זמן זה. לאחר ניתוח מדוקדק של המידע בעזרת כל הגלאים נמצא שלא ניתן לאשש את קיומו של בוזון היגס בעזרת מאיץ LEP. בעזרת התוצאות שנאספו הוצב חסם תחתון למסה שלו - GeV ‏ 114.4 בוודאות של 95%. החסם נמוך יותר אם מדובר בבוזון היגס במסגרת תורת הסופר-סימטריה.
מקטעי זיכרון

מקטעי זיכרון הם חלקים שונים בזיכרון של תהליך.

Code segment

code segment (או text segment) הוא מקטע המכיל העתק של אוסף הפקודות של התוכנית. בזמן הרצת התהליך, כתובת הפקודה הבאה לביצוע מצויה באוגר הנקרא program counter. בדרך כלל מקטע זה משמש לקריאה בלבד וניסיון של התהליך לבצע כתיבה לכתובת זיכרון השייכת אליו יסתיים בשגיאת זמן ריצה. אם יש מספר תהליכים של אותה תוכנית, מערכת ההפעלה עשויה למפות את הכתובות הווירטואליות של ה-code segment בכל התהליכים לאותן כתובות פיזיות, כך שמקטע זה יימצא בזיכרון רק פעם אחת.

ערימה (Heap)

אזור המכיל זיכרון שהוקצה דינמית. גודל אזור זה משתנה במהלך ריצת התהליך בהתאם להקצאות ולשחרורי הזיכרון שמתבצעים במהלך הריצה. ה-heap מתחיל בכתובת נמוכה וגדל לכיוון הכתובות הגבוהות.
דייל וסרמן

ילדות וצעירות

דייל וסרמן נולד בבשנת 1914 בריינלנד, יסקונסין. הוריו, סמואל וסרמן וברתה פייקל, היו יהודים שהיגרו לאמריקה מהאימפריה הרוסית וגידלו 14 ילדים. וסרמן התיתם בגיל 9   וחי בהמשך בבית יתומים ועם אח יותר מבוגר ממנו במדינת דרום דקוטה . בגיל 14 עזב את קרובי משפחתו והתחיל חיי נדודים ברחבי ארצות הברית, תוך נסיעות מרובות ברכבות,
התפרנס מעבודות מזדמנות  והתגורר לסירוגין כחסר בית על גגות בניינים ברחוב ספרינג במרכז לוס אנג'לס.  קיבל השכלה פורמלית מועטה והיה אוטודידקט.

הקריירה אמנותית

בגיל 19 התחיל לעבוד בתיאטראות במלאכות שונות. אחרי שנה אחת של לימודי תיכון בלוס אנג'לס  למד לבד את מקצוע עיצוב התאורה, אחר כך תוך כדי היה שוב ללא לימודים פורמליים לבמאי ומפיק. עבד תקופה כמנהל במה ומעצב  תאורה  עבור האמרגן סול יורוק  ובלהקת המחול קתרין דנהם.  עיצוביו בתחום התאורה  שימשו כדגם לחיקוי ללהקות מחול אחרות. פרט לערים בארצות הברית , עבד וסרמן בהפקות ובימוי בלונדון, פריז ובערים אחרות בחו"ל. 
בשלב מסוים באמצע עבודתו בבימוי מחזמר בברודוויי  גילה לעצמו כשרון לכתיבה, עזב הכל והקדיש את עצמו למחזאות ולכתיבת תסריטים. 
המחזה הראשון שלו , Elisha and the Long Knives, (אליישה והסכינים הארוכות)  הוצג בשנת  1954 במסגרת אנתולוגיה טלוויזיונית שנקראה "Kraft Television Theatre" אחר כך  בשנת 1955 במסגרת "Matinee Theatre" הפקה טלוויזיונית שזכתה בפרס אמי קיבוצי. וסרמן כתב כ-30 דרמות לטלוויזיה שהקנו לו שם כאחד המחזאים הטובים ביותר ב"עידן הזהב של הטלוויזיה".
המחזה שלו "איש למנשה" לא היה עיבוד לספר "דון קיחוטה" מאת סרוונטס אלא ביוגרפיה קולנועית של סרוונטס שהשתמשה בסצנות מ"דון קיחוטה" . איש לה מנשה במחזה היה איפוא סרוונטס עצמו.  "איש לה מנשה" רץ למשך 5 שנים בתיאטראות "ברודוויי"  ואחר כך תורגם והוצג ברחבי העולם במעל 30 שפות.
וסרמן המחיז אחר כך את ספרו של קן קיזי "קן הקוקיה"  (One Flew Over the Cuckoo's Nest). המחזה שנוצר על ידי כך, בעל אותה הכותרת, רצה למשך שש שנים על במות סן פרנסיסקו  ואחר כך בשיקגו, ניו יורק, בוסטון ובערים אמריקאיות אחרות. באו בהמשך הפקות שלו בפריז , במקסיקו , שוודיה, ארגנטינה, בלגיה ויפן. קיזי סיפר לוסרמן כי ללא המחזה ספרו היה נשכח. 
דייל וסרמן היה חבר מייסד ומנהל של המרכז לתיאטרון על שם יוג'ין או'ניל בווטרפורד, קונטיקט, וכן מנהל אמנותי של  Midwest Playwrights Laboratory ("מעבדת המחזות של המערב התיכון")
שפעלה ב-12 מדינות בארצות הברית והעניקה פרסים, מלגות ומימון להפקות של כעשרה מחזות בשנה. 
לפי מחקרו של הווארד מנסינג, מומחה בספרות הספרדית ובסרוונטס  מאוניברסיטת פרדו, אחת השורות המפורסמות במחזה "To dream the impossible dream, to fight the unbeatable foe, נלקחה מפרסומת למחזה אמריקאי אחר משנת 1908, "דון קיחוטה"  מאת פול קסטר. גם הביטוי "to each his Dulcinea" המופע ביצירתו של וסרמן, נלקח מאותו מחזה של קסטר. 
בעת מותו כבר סיים וסרמן את העבודה על שני מחזותיו האחרונים. אחד מהם,  "Players in the Game" שדן בהתלבטות בברירה בין קנאות אכזרית בלתי משוחדת  לשחיתות "שפירה". המחזה השני, "מונמארטר"  היה מחזמר שעלילתו התרחשה בפריז של מאה ה-20 המוקדמת, שבו הדמויות הראשיות היו קיקי, המודל  המבוקשת ביותר ואדם מבוגר וציני שהתעמת עם ה"עצמי" האידיאליסטי הצעיר שלו.

חייו הפרטיים

וסרמן היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית רמזי איימס, ממנה התגרש.  ב-1984 נשא לאישה את מרתה נלי גארזה והתיישב איתה במקום שקט במדינת אריזונה, על יד פניקס. מרתה נלי ירשה את הזכויות ליצירותיו.
וסרמן נפטר בגיל 94 בשנת 2008  ביישוב פרדייס ואלי באריזונה, בעקבות אי ספיקת לב.
הגישה החברתית בתקשורת

אסכולת פרנקפורט

הגישה החברתית אף יכולה לאפשר הסתכלות נאו-מרקסיסטית ולטעון כי לבעלי הכוח נגישות גבוהה יותר לטכנולוגיה ולכן באפשרותם לרתום את השימוש בטכנולוגיה לקידום האינטרסים שלהם. וויליאמס במאמרו מתייחס לאסכולת פרנקפורט ומתאר מצב מציאותי שבו פיתוח טכנולוגיה מסוימת יכול לעזור לקבוצת בעלי הון בחברה, לארגון או אף למדינה לשלוט על ההמונים.

השוואה לגישה הטכנולוגית

הגישה החברתית אינה סותרת את הגישה הטכנולוגית, אלא מציעה נקודת מבט שונה על החברה ועל התפתחות הטכנולוגיה. הגישה החברתית מסתכלת בעין ביקורתית יותר על אופן השימוש של החברה בטכנולוגיה לעומת הגישה הטכנולוגית ומבטה החיובי יותר. ההבדל העיקרי הוא שהגישה הטכנולוגית תראה בטכנולוגיה הגורם המשפיע על החברה, היא מסיקה על החברה מתוך הטכנולוגיה. הגישה החברתית מסתכלת על האנשים שמאחורי התאגידים, רואה את הפרטים בחברה כמשפיעים על התפתחות הטכנולוגיה ומתייחסת ליחידות הניתוח השונות בחברה.
כוחו של הרגע הזה

סקירה כללית

הספר שואב השראה ממגוון של "מסורות רוחניות", ותואר על ידי אחד הסוקרים כ"בודהיזם מעורב עם מיסטיקה וכמה התייחסויות לישו, מעין חידוש ניו-אייג ' למסורת הזן ". הספר משתמשת במסורות אלו כדי לתאר "מערכת אמונות המבוססת על חיים ברגע הנוכחי". המסר העיקרי שלו הוא שהבעיות הרגשיות של האנשים מושרשות בהזדהות עם מוחם. המחבר כותב כי אדם צריך להיות מודע ל-"רגע הנוכחי שלהם" במקום לאבד את עצמם בדאגה וחרדה על העבר או העתיד. 
על פי הספר, רק הרגע הנוכחי הוא חשוב, ושהעבר של האדם והעתיד שלו נוצרים על ידי המחשבות שלהם. המחבר טוען כי התעקשותם של אנשים שיש להם שליטה על חייהם היא אשליה "שרק מביאה כאב". הספר מתאר גם שיטות של הרפיה ומדיטציה כדי לסייע לקוראים לעגן את עצמם בהווה. הצעות אלה כוללות האטת החיים על ידי הימנעות מריבוי משימות, שהייה בטבע, ולהרפות דאגות לגבי העתיד. כמה מן המושגים הכלולים ב"כוחו של הרגע הזה", כגון האגו האנושי והשפעותיו השליליות על האושר, מפורטים עוד בספריו המאוחרים יותר של המחבר, ובמיוחד "ארץ חדשה" (2005). 
הספר תורגם לעברית על ידי עדית בן פורת.
מייק קרטר

ביוגרפיה

נולד בלוס אנגל'ס למשפחה קתולית. בצעירותו איבד אחת מכליותיו. בשנת 1977 הצטרף לקבוצת הכדורסל של דרורי קולג', שם למד חינוך גופני. שנה לאחר מכן זכה איתה באליפות טורניר ה- (NAIA (National Association of Intercollegiate Athletics. במהלך העונה כולה קטף 8.2 ריבאונדים בממוצע למשחק, ובמהלך הטורניר קלע 14.2 נקודות בממוצע למשחק. לאחר תקופת הקולג' יצא לשחק מחוץ לגבולות ארצות הברית ושיחק בארגנטינה, בפיליפינים ובספורטינג קלאב מהעיר ליסבון, עימה זכה באליפות פורטוגל.
בעונת 1982/1983 עבר לשחק בקבוצת הפועל חולון בהדרכתו של המאמן אריה מליניאק. כזר יחיד בקבוצה שיחק לצידם של עופר יעקובי, ניב בוגין, מוטי דניאל, ישראל אלימלך ואבי מאור, והקבוצה סיימה במקום הרביעי לאחר הפסד בסדרת חצי גמר הפלייאוף למכבי תל אביב. במהלך עונה זו קלע 19.4 נקודות בממוצע למשחק. קרטר שיחק עונה נוספת בחולון והפעם במעמד מתאזרח, לאור נישואיו לישראלית (ממנה התגרש מאוחר יותר). בעונת 1984/1985 שיחק קרטר בהפועל קריית גת.
לאחר שעזב את קריית גת נסע לשחק בצרפת ושיחק גם בליגת ה-CBA שבארצות הברית. עם שובו לישראל הצטרף לקבוצת  מכבי נתניה. לאחר מכן שיחק בהפועל ירושלים למשך עונה אחת. ב-1989 הצטרף למכבי רמת גן, בשורותיה שיחק 3 עונות, ולאחר מכן שב להפועל חולון במסגרתה שיחק 3 עונות נוספות, עד לפרישתו מכדורסל בגיל 40. 
קרטר נודע כשחקן עם יד רכה וקליעה מצוינת מכל הטווחים, שחקן אמוציונלי שידע להלהיב את הקהל והיה אהוד במיוחד על קהל האוהדים של חולון, שכינה אותו בחיבה "משוגע". בעונותיו בישראל קלע 2433 נקודות.

לאחר פרישתו ממשחק

לאחר פרישתו ממשחק חזר לארצות הברית, התיישב בלאס וגאס והחל לעבוד בבית קזינו השייך לבית מלון. כמו כן החל לאמן קבוצות כדורסל של בתי ספר ולקיים מחנות אימון לשחקני כדורסל.
קרטר שנשוי פעם שנייה לישראלית אחרת, שימש בשנת 2013 כעוזרו של המאמן בראד גרינברג בנבחרת הכדורסל של ארצות הברית למכבייה, ואימן במסגרתה גם את שני ילדיו, בן וטים (האחרון לא השתתף לבסוף במשחקים בשל פציעה). בנו בן הצטרף בשנת 2018 להפועל ירושלים
שאדי שעבאן

קריירה

שעבאן התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי חיפה. ב-8 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול עירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו. ב-15 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בתיקו 2-2 נגד הפועל באר שבע.
בינואר 2012 הושאל להפועל רמת השרון עד לסיום העונה. בינואר 2013 הושאל להפועל בני לוד מהליגה הלאומית. ב-15 במרץ 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1-1 נגד הפועל אשקלון.
בקיץ 2013 חזר לליגת העל כאשר חתם בהפועל עכו.
לאחר שלא מצא את מקומו בליגת העל, בינואר 2016 חתם באהלי אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית. שעבאן היה בורג חשוב בזכייתו של המועדון מחברון בתואר הגביע הפלסטיני של הגדה המערבית, כאשר הצטיין בגמר עם שער ובישול.
בקיץ 2016 חתם שעבאן לשישה חודשים בקבוצה  הצ'ילאנית פלסטינו מליגת העל הצ'יליאנית.
בינואר 2017 חזר לאהלי אל-ח'ליל.

נבחרות לאומיות

בצעירותו שיחק שעבאן בכל גילאי נבחרות ישראל למעט הנבחרת הבוגרת אך לאחר שהציג יכולת טובה בליגה הפלסטינית החליט שעבאן לייצג את נבחרת פלסטין.
ב-24 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הפלסטינית הבוגרת, בהפסד 2-0 בשלב הבתים של מוקדמות הגביע העולמי נגד איחוד האמירויות הערביות.
אברהם כרמל (חזן)

קורות חייו

אברהם כרמל נולד כאברהם ברוך וינברגר בשנת 1923 לבן ציון ופייגה בקאליב שבהונגריה. לכרמל ישנם ארבעה אחים: רוז'י, נפתלי, לאה וברוריה. בגיל צעיר נבחר לשמש כסולן במקהלה שליוותה את החזן המקומי. בהיותו בן 18 נתמנה לחזן באחד מבתי הכנסת בבודפשט. הופיע מדי פעם באסיפות הפועל המזרחי. במלחמת העולם השנייה שרד כשהסתתר בבית חולים כשהוא מתחזה לחובש נוצרי. לאחר המלחמה שימש כחזן בטרנסילבניה, עד עלייתו לישראל בשנת 1949. בשנת 1952 מונה לתפקיד החזן הצבאי הראשי. תפקיד אותו מילא עד לשחרורו בדרגת רס"ן בשנת 1976.
בשנת 1999 נפטר.
בנו בן ציון, שירת במקהלת הרבנות הצבאית ושימש לאחר מכן כחזן בארצות הברית.
בתו שושי, גדלה לעולם החזנות והשתתפה בלא מעט קטעי חזנות עם חזניות אחרות.
החתונה האיטלקית הגאה שלי

תקציר העלילה

אנטוניו (כריסטיאנו קאקאמו) ופאולו (סלבטורה אספוזיטו) הם זוג גברים איטלקים צעירים המתגוררים בברלין בדירתה של בנדטה (דיאנה דל בופאלו), נערה עשירה וחסרת אב. לאחר מספר שנים שהשניים ביחד במערכת יחסים, אנטוניו מציע לפאולו להתחתן איתו, אבל האחרון, לפני הצעד הגדול, רוצה לפגוש את הוריו של אנטוניו ולקבל את ברכתם. פאולו מסכים להינשא לאנטוניו, אך עושה זאת בחוסר רצון שכן אנטוניו עדיין לא יצא מהארון בפני הוריו, וכמו כן - אנטוניו מעולם לא הביע פומבית את אהבתו אליו. בינתיים, בנדטה מחליטה להשכיר את אחד מהחדרים בדירתה לדונאטו, איטלקי מפוליה בגיל העמידה שנזרק מביתו על ידי אשתו ובתו, לאחר שגילו שהוא קרוס-דרסר. בינתיים קאמילה (ביאטריס ארנרה), חברתו לשעבר של אנטוניו שעדיין מאוהבת בו, מנסה להוציא לפועל תוכנית להפריד בין שני הגברים, כדי שהיא ואנטוניו יחזרו להיות יחד.
אנטוניו, פאולו, בנדטה ודונאטו מגיעים אל סיביטה, עיר הולדתו של אנטוניו, בה אביו של אנטוניו רוברטו (דייגו אבטנטונו) מכהן כראש העיר. אנטוניו מודיע להוריו שהוא ופאולו מתחתנים. האם, אנה, שתמיד חשה שבנה הומוסקסואל, מקבלת בשמחה את הודעת הנישואים, אבל קובעת שלושה תנאים: הראשון היא שאמה של פאולו תהיה נוכחת גם היא בטקס החתונה; השני הוא כי אנזו מיצ'ו, מארגן חתונות איטלקי מפורסם, יתכנן את החתונה; השלישי הוא שרוברטו יהיה נוכח בטקס, כמו גם אביו של פאולו. רוברטו מסרב לקבל את בנו כהומוסקסואל, ומסרב לקחת חלק בחתונה, ומסיבה זו אנה זורקת אותו מהבית. הנזיר פרנצ'סקו, אביו הרוחני של רוברטו, מסכים ברצון לחגוג את חתונתם של אנטוניו ופאולו בכנסייה המקומית.
פאולו, אנטוניו, בנדטה ודונאטו מגיעים אל נאפולי כדי למסור הזמנה לחתונה לאמו של פאולו, ובכך לכבד את ההבטחה שלהם לאנה. עם זאת, היא מסרבת, ודונאטו מציע לבנים כי הוא יתלבש כאישה ויעמיד פנים שהוא אמא של פאולו. בינתיים, בעוד נמשכות ההכנות לחתונה, קמילה מגיעה לסיביטה, מאלצת את אנטוניו לאפשר לה לשמש כעדה בטקס הנישואין ודורשת ממנו שינשק אותה נשיקת פרידה. אנטוניו, מתוך ייאוש, מסכים לנשק אותה, ובמקרה פאולו עד לנשיקה.
יום לפני החתונה, אש פורצת בכנסייה. אמא של פאולו מופיעה, במפתיע, בטקס וגורמת לדונאטו לחוש במבוכה, לאחר שזה תפס את מקומה. במהלך החגיגה, קמילה חושפת שקיימה יחסי מין עם אנטוניו, לפני זמן רב, כאשר היה כבר מאורס לפאולו. פאולו עוזב את הטקס, אך אנטוניו מתחיל לשיר את השיר Don't Leave Me This Way ובכך מצהיר סוף סוף באופן פומבי על אהבתו אליו. פאולו מתרצה, הזוג מתחתן ויחד עם כל אורחי החתונה הם רוקדים ושרים במחזמר חגיגי.

הפקה

הצילומים נערכו בעיקר ברובע סיביטה של העיר בניורג'יו שבמחוז ויטרבו, באזור לאציו. בניגוד לנאמר בסרט, לסיביטה אין עירייה משלה. מקומות נוספים בהם צולם הסרט הם ברלין וקנלה מונטרנו.

הפצה

הסרט יצא לבתי הקולנוע באיטליה ב-1 במרץ 2018.

הכנסות

באיטליה, הסרט הרוויח 2,222,809 אירו.
אל עריש

עד המאה העשרים

העיר נבנתה סביב מצודה פרעונית, באזור שאוכלס בעיקר על ידי נוודים במשך אלפי שנים. פירוש השם "עריש" בערבית הוא סוכה, ויש המקשרים את העיר למקום בשם "סוכות" בו חנו בני ישראל לאחר יציאת מצרים. 
כמו כן, יש המזהים את אל עריש עם רינוקורורה המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כמקום שאליו נמלט הורדוס מפני מתתיהו אנטיגונוס השני כשהאחרון השתלט על ממלכת יהודה בשנת 40 לפנה"ס בסיועה של האימפריה הפרתית (מלחמות היהודים ספר א' יד, ב). רינוקורורה הייתה חלק מממלכת יהודה לאחר שנכבשה על ידי אלכסנדר ינאי. במהלך המרד הגדול חנה בה טיטוס במסעו מאלכסנדריה לירושלים. יוסף בן מתתיהו מציין כי לאחר מכן חנה ברפיח, והיא "תחילת גבול סוריה" ומכאן שבתקופה זו הייתה אל עריש חלק ממצרים. פירוש השם "רינוקורורה" ביוונית הוא "קצוצי האף", ויש הסבורים כי למקום זה הוגלו פושעים, לאחר שאפם נקצץ כעונש.
במאה ה-12 נכבשה אל עריש בידי הצלבנים אך בהמשך איבדו את השליטה בה. האימפריה העות'ומאנית בנתה ביצורים חדשים למצודה בשנת 1560. במהלך מלחמות נפוליון, בדרכו של נפוליון אל ארץ ישראל, הטילו הצרפתים בפיקודו של ז'אן לואי אבנעזר רנייה מצור על המצודה, שנפלה לאחר 11 ימים ב-19 בפברואר 1799.
לפני תקופת כיבוש המזרח התיכון על ידי הבריטים, בשנת 1865 מיפה איש הצבא הבריטי, הוריישו קיצ'נר את אזור המזרח התיכון וישראל. בשל העובדה כי האזור הדרומי ביותר בו הייתה מיושבת אוכלוסיית קבע הייתה עזה, מיקם קיצ'נר את ראשית הצירים באזור אל-עריש וכך מיפה את כל אזור ארץ ישראל המיושבת. אזור הנגב לא היה מיושב באותה התקופה לכן האזור לא הוכלל ברשת המפות.

במאה העשרים

ב-1903 סיירה באזור משלחת ציונית ביוזמת בנימין זאב הרצל אשר בחנה את "תוכנית אל עריש" להקים במקום מדינה יהודית בחסות בריטית. התוכנית לא יצאה אל הפועל, ואת מקומה תפסה "תוכנית אוגנדה". במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרסה המצודה על ידי מפציצים בריטים וב-1917 נכבשה אל עריש בידי הבריטים. במפקד שנערך בסיני ב-1937 נמנו בעיר 9,706 תושבים, יותר ממחצית כל תושבי חצי האי סיני באותה עת.
במלחמת העצמאות, במהלך מבצע חורב הפציץ צה"ל את אל עריש ב-22 בדצמבר 1948, ולאחר מכן החל טור ישראלי משוריין, בפיקודו של יגאל אלון לעשות את דרכו אל העיר, עד שנעצר לאחר התערבות בינלאומית.
העיר, כמו כל חצי האי סיני, נכבשה על ידי ישראל במהלך מבצע קדש ב-2 בנובמבר 1956, אך הוחזרה למצרים ב-15 בינואר 1957 במסגרת נסיגת צה"ל מסיני שהחלה ב-10 בינואר 1957.
במלחמת ששת הימים הגיעו כוחות צה"ל בפיקודו של האלוף ישראל טל (טליק) אל העיר עוד ביומה הראשון של הלחימה, 5 ביוני 1967. כחמישה קילומטר צפונית מזרחית לעיר הוקמה ההתנחלות נאות סיני. ההתנחלות הוקמה כהיאחזות נח"ל ב-1967 ולאחר מכן אוזרחה בשם "נאות סיני". באזור אל עריש שכן גם בסיס חיל האוויר הישראלי איתם.
אל עריש הוחזרה למצרים בשלב הראשון של הנסיגות הישראליות על פי חוזה השלום בין ישראל ומצרים, ב-25 במאי 1979, כאשר הנסיגה המלאה משטחו של חצי האי הושלמה באפריל 1982. העיר עצמה הוחזרה בטקס צבאי ללא כל חיכוכים, במהלכו הכריזו מנחם בגין ואנואר סאדאת על גבולות פתוחים בין שתי המדינות, אך ב"נאות סיני" התבצרו מאות אנשים ב"גן הירק" וצה"ל נאלץ לפנותם בכוח.
כיום העיר היא בירת מחוז צפון סיני. בעיר הוקמו מלונות רבים המשמשים את התיירים המגיעים למקום. בעיר פועלת אוניברסיטת סיני, אוניברסיטה פרטית מצרית, וכמו כן קמפוס צפון סיני של אוניברסיטת תעלת סואץ.
בינואר 2010, בעקבות שטפון בוואדי אל עריש נהרגו ונפצעו עשרות אנשים באל עריש, מאות בתים נסחפו, שדה התעופה נסגר ואלפי בדואים שרפו את תחנת המשטרה בטענה של חוסר עזרה מצד הממשלה המצרית.
חוחוי (פרובינציה)

גאוגרפיה ואקלים

יש שלושה אזורים גאוגרפיים עיקריים בפרובינציית חוחוי: רמת האלטיפלאנו, שגובהה כ-3,500 מטרים, ובמקומות מסוימים מגיעה עד 5,000 מטרים. הנהר הגדול של חוחוי, העובר בתוך הקניון קבראדה דה אומוואקה, ומדרום הרכסים המגיעים עד אזור גראן צ'אקו.
ההבדלים הנרחבים בגובה ובאקלים יוצרים אזורים מדבריים כמו מכרות מלח וג'ונגלים סובטרופיים.
למרות מגוון האזורים, האקלים בחוחוי צחיח וחצי מדברי והמשקעים נדירים, למעט עמק אל ראמאל של נהר סן פרנסיסקו. משרע הטמפרטורות רחב יותר באזורים הגבוהים.

כלכלה

הכלכלה בפרובינציית חוחוי לא מפותחת, אך מאוד מגוונת. הכלכלה בשנת 2006 הוערכה בכ-3 מיליארד דולר, או כ-5000 דולר לנפש, בממוצע 40 אחוז מתחת לממוצע הלאומי. למרות הפרופיל הכפרי, חוחוי אינה פרובינציה חקלאית באופן מיוחד. חקלאות מהווה 10 אחוז מהתוצרת, בעיקר קני סוכר, שבפרובינציית חוחוי מגדלים 30 אחוז מייצורם במדינה כולה. כמו כן, שאר הגידולים העיקריים הם טבק, הדרים ועגבניות.
הייצור נחשב ליותר מרכזי בחוחוי מאשר בפרובינציות שכנות, ומהווה 15 אחוז מהכלכלה שלה. חוחוי היא הפרובינציה השנייה בארגנטינה בייצור ברזל, על ידי תנור רם. כמו כן, ישנן גם תעשיות נפט, עץ ומלח.
בקר ועזים לחלב ולצמר הם פעילות קטנה יותר בחוחוי, כמו גם מלמה, ויקוניה מצויה וגואנקו.

תיירות

התיירות בחוחוי חשובה מאוד ומתפתחת כל הזמן. 80 אחוז מהתיירים בחוחוי הם ארגנטינאים, 12 אחוז משאר מדינות אמריקה הדרומית ושבעה אחוזים מאירופה. רוב התיירים מתחילים את הטיול בבירת הפרובינציה סן סלבדור דה חוחוי. נמל התעופה הבינלאומי גוברנדור הוראסיו גוסמאן מקשר את העיר עם בואנוס איירס, קורדובה ומספר יעדים בבוליביה.
בנפרד מהצורות והצבעים של ההרים, התיירים נמשכים גם לאוכלוסייה הילידית ולתרבות שלה. תרבויות של קצ'ואה ואיימארה מתקיימות בפרובינציית חוחוי, ועתיקות של האינקה נשתמרו שם היטב.
תיירים המגיעים לפרובינציית חוחוי מבקרים בעיקר בקבראדה דה אומוואקה, שבה נמצאת גבעת שבעת הצבעים. כמו כן, מבקרים בעיירות טילקארה, אומוואקה ועיירות רבות נוספות כמו לה קיאקה.