google/wiki40b huggingface dataset:
אלי מרום

ביוגרפיה

אליעזר מרום נולד במושב שדה אליעזר כבן שביעי לאריק, יהודי יליד גרמניה, ולצ'יי לי (ששינתה את שמה בהמשך ללאה), בת לאם יהודייה ממוצא רוסי ולאב סיני שהתגייר. למד בבית הספר לקציני ים עכו, שם הודבק לו על ידי אחד ממפקדיו הכינוי "צַ'ייני", בשל עיניו המלוכסנות.
מרום סיים קורס חובלים ב-1975 ומונה לקצין מכונה. את רוב שירותו בחיל הים עשה בספינות החיל והיה קצין גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר), מפקד ספינת טילים, מפקד פלגת סטי"לים, מפקד בית הספר לפיקוד ימי, ראש מחלקה במספן המודיעין ומפקד שייטת ספינות הטילים. בשנת 1999 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד בסיס חיפה והזירה הצפונית. כעבור שנתיים מונה לראש מספן הים. בשנת 2002, בעת שכיהן כראש מספן הים, היה המתכנן והמפקד בים של לכידתה של ספינת הנשק "קארין איי". בשנת 2003 מונה לראש מספן מטה חיל הים. ב־2004 שימש כנציג צה"ל במפקדת המטות המשולבים בארצות הברית וב־2005 מונה לנספח הגנה בשגרירות ישראל בסינגפור.
ב־8 באוקטובר 2007 החליף מרום בתפקיד מפקד חיל הים את אלוף דוד בן בעש"ט, שפרש מוקדם מתפקידו, לאחר מלחמת לבנון השנייה.
מרום פיקד על חיל הים במהלך מבצע עופרת יצוקה; פיקד על מבצע ארבעת המינים ללכידתה של אונייה שהובילה נשק לחזבאללה ועל פעולת ההשתלטות על המשט לעזה ב-2010 שבה נהרגו 9 מנוסעי המשט והביאה לתגובות חריפות ברחבי העולם.
ב-4 במרץ 2009 העיר הרמטכ"ל גבי אשכנזי למרום לאחר שהכתב בוקי נאה חשף כי מרום בילה במועדון חשפנות. מרום התנצל על מעשיו.
ב-6 באוקטובר 2011 סיים את תפקידו כמפקד חיל הים, והוחלף על ידי האלוף רם רוטברג.
במאי 2012 הוגש בטורקיה כתב אישום, ובו תביעה לגזור תשעה מאסרי עולם, נגד מרום ועוד שלושה קצינים בכירים ישראלים, עקב מעורבותם, בשנת 2010, בהשתלטות על המרמרה בעת המשט לעזה. התביעה נסגרה ב-2016 בעקבות הסדר בין ממשלות ישראל וטורקיה.
ב-25 בדצמבר 2014 אושר מינויו כחבר במועצת רשות שדות התעופה מקרב נציגי הציבור, ובפברואר 2015 אושר מינויו ליו"ר הרשות.
מרום הוא בוגר בית הספר לפיקוד ימי, המכללה לביטחון לאומי, תוכנית הצי האמריקני לבכירים לניהול ביטחון בינלאומי ותוכנית אוניברסיטת הרווארד לניהול מתקדם, ובעל תואר שני במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה.
מרום מתגורר בתל אביב בשכונת אזורי חן, נשוי לאורה, אותה הכיר בעת ששירתה בחיל הים, ואב לשלושה. בנו הבכור אלעד היה מפקד ספינת הטילים אח"י ניצחון. אחיו הבכור של אלי מרום, משה מרום, שירת אף הוא בחיל הים והגיע לדרגת תת-אלוף, כנספח צה"ל בסין.

חשדות בפלילים

בפברואר 2017 הודיעו היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה כי מרום ייחקר באזהרה במשטרה בפרשת הצוללות.
ביולי 2017 עוכב מרום לחקירה בפרשה, והמשטרה הקפיאה את חשבון הבנק שלו. בספטמבר 2017 נעצר אלי מרום בשנית בחשד להטיית מכרז צוללות לטובת יצרן גרמני לרעת יצרן קוריאני. בנובמבר 2018 הודיעה המשטרה כי נתגבשה תשתית ראייתית נגד מרום לביצוע עבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, קשירת קשר לביצוע פשע, הלבנת הון ועבירות מע"מ.
בונדוקו

פסטיבל זנזאן

פסטיבל זנזאן, הוא פסטיבל של מנהגים וריקודים מסורתי, המתקיים מדי שנה בבונדוקו, בין התאריכים 15 באוקטובר ו- 19 באוקטובר, בהשתתפותם של אלפי אנשים, בני הכפרים והערים של מחוז זנזאן, הבאים לצפות בטקסים, בהופעות ובמחולות הנמשכים 5 ימים.
בפסטיבל, משתתפות כ-37 להקות מחול, הלבושות בבגדים מסורתיים, ססגוניים, ומייצגות קבוצות אתניות שונות, החיות במחוז זנזאן. הלהקות המתחרות בינן לבין עצמן, על התואר "הלהקה המוצלחת יותר", רוקדות ריקודים מסורתיים, ביניהם ריקוד בו מחוללות נערות כשהן חשופות חזה.
אליפות הגלובל ראלי-קרוס

היסטוריה

בשנת 2010 התקיימה תחרות הראלי-קרוס כחלק מאירועי X Games שהתקיימו בלוס אנג'לס. בעקבות הצלחת התחרות אורגנו באותה השנה עוד 3 תחרויות שהתקיימו בניו ג'רזי. עונת התחרויות הראשונה נפתחה במרץ 2011, כללה 5 מירוצים ובסיומה זכה טאנר פאוסט באליפות. פאוסט זכה באליפות נוספת בשנת 2012. בשנת 2013 התרחב הסבב ונוספו לו עוד 4 מירוצים, כולל מרוץ בברזיל ושניים בגרמניה. בשנת 2014 גדלה התחרות ל-10 מירוצים, תשעה שהתקיימו בארצות הברית ואחד בברבדוס. ההתרחבות של הסבב המשיכה גם בשנת 2015, בה התקיימו 12 מירוצים. בתחילת שנת 2018 הודיעה החברה המארגנת על הפסקת המרוצים.

התחרות

התחרות נפתחת בשני סבבים של תחרויות בהם משתתפים כלל הנהגים. בכל תחרות מקיפים הנהגים את המסלול 6 פעמים. תוצאות הסבבים קובעות את המיקום בזינוק לקראת חצי הגמר. לאחר סיום המקצים המוקדמים מתקיימים 2 מקצים של חצי-גמר, גם בהם כל מקצה כולל 6 הקפות של המסלול.
3 הנהגים המהירים בכל אחד ממקצי חצי הגמר עולים להתחרות במקצה הגמר. שאר הנהגים מתחרים במקצה נוסף כאשר ארבעת הראשונים במקצה זה מצטרפים גם הם למקצה הגמר. במקצה הגמר לוקחים חלק 10 נהגים המקיפים את המסלול 10 פעמים.

הקפת הג'וקר

בכל מסלול קיים בנוסף למסלול הרגיל גם קיצור דרך המכונה הקפת הג'וקר (The Joker Lap). כל נהג חייב לבצע בכל מרוץ פעם אחת בלבד את הקפת הג'וקר. השימוש בהקפת הג'וקר מצריך את הנהגים לקבל החלטה אסטרטגית מתי להשתמש בו. מצד אחד, שימוש בסיבובים הראשונים נותן יתרון על המתחרים. מצד שני, שימוש בשלבים מאוחרים מאפשר לשפר מיקום ביחס לאחרים.

מסלולים

התחרויות נערכות על מגוון רחב של מסלולים המציבות בפני הנהגים אתגרי נהיגה שונים. אורך המסלול נע בין חצי מייל למייל והוא כולל בתוכו גם נהיגה על אספלט וגם על עפר. בנוסף, בחלק מהמסלולים קיימים מכשולים נוספים המוסיפים עניין לתחרות.

רכבים

הרכבים המשתתפים בתחרות מבוססים על רכבים מייצור סדרתי, אך עוברים שינויים משמעותיים בשילדה, במנוע ובאמצעי הבטיחות המותקנים ברכב. הרכבים נדרשים להיות בעלי יכולות מגוונות - המנועים שלהם מפיקים כ-600 כוחות סוס ומאפשרים לרכב להאיץ מ-0 ל-100 קמ"ש בכ-2 שניות, מערכת ההנעה שלהם היא 4X4 על מנת לאפשר התמודדות עם כל סוגי המשטחים ושלדת הרכב צריכה להיות חזקה מספיק בשביל להתמודד עם קפיצות באוויר למרחק של 20 מטרים והתנגשות ברכבים אחרים. בניגוד לתחרויות אחרות, בראלי-קרוס אסור השימוש בעזרים אלקטרוניים.
ריימונד לואוי

ביוגרפיה

לואוי נולד בפריז למקסימיליאן לוי, עיתונאי יהודי וינאי, ולאמו הצרפתייה מארי לבאלם (Labalme). כבר בגיל מוקדם החל מתעניין בהנדסה ובעיצוב. בהיותו בן 15 זכה דגם מטוס מוקטן שלו בפרס עיצוב, ושנה לאחר מכן עבר הדגם לפס הייצור וזכה לשם "Ayrel". לואוי המשיך את לימודיו בתחום ההנדסה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת לואוי בשנים 1914–1918 בחיל ההנדסה של הצבא הצרפתי, נפצע, זכה בעיטור צלב המלחמה, ולבסוף שוחרר מן הצבא בדרגת סרן.
בשנת 1919 החליט להגר ולנסות את מזלו כמעצב תעשייתי מעבר לים, בארצות הברית, והגיע אליה כשבאמתחתו רק רכוש וכסף מועט.
בשנותיו הראשונות באמריקה חי בניו יורק שם מצא תחילה עבודה כמעצב חלונות ראווה עבור חנויות כלבו, בהן "מייסיס",‏ "Wanamaker's" ו-"Saks Fifth Avenue", לצד עבודה כמאייר אופנה עבור מגזינים כ"ווג" ו"הארפרס בזאר".
רק בשנת 1929 זכה להזמנה הראשונה בתחום העיצוב התעשייתי, כשהתבקש לחדש את מראה של מכונת שכפול של חברת "Gestetner". בעקבות הצלחת העיצוב קיבל הזמנות נוספות מצד חברות למוצרי צריכה כ"וסטינגהאוס" ו-"Hupp Motor Company". הצלחתו הרבה של עיצוב מקרר עבור חברת "סירס" ביססה את מעמדו כמעצב תעשייתי. באמצע שנות ה-30 ייסד בלונדון את משרד העיצוב שבבעלותו. עד שנת 1944 צורפו למשרד, שגדל עד מאוד, עוד חמישה שותפים.
בשנת 1938 התאזרח לואוי בארצות הברית, אך המשיך לקיים קשר עם מולדתו צרפת והתגורר לפרקים בשתי המדינות.
במהלך שנותיו קיים קשרים עסקיים עם מספר רב של תאגידים וחברות, מהן מן הגדולות בעולם, לצד גופים ממשלתיים.
עיצוביו השונים שנעו מעיצוב גרפי ועד מוצרי צריכה וכלי-תחבורה היו מן המשפיעים שנראו עד אותה העת.
במרוצת השנים זכה בפרסים רבים, בהם מדליית זהב לתחבורה על עיצובו של הקטר GG-1, ופרסי עיצוב יוקרתיים מאנגליה, צרפת וארצות-הברית. ב-31 באוקטובר 1949 הופיע בעמוד השער של מגזין "טיים". בשנת 1980 הפך לאזרח כבוד של צרפת ונבחר על ידי מגזין "לייף" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר במאה ה-20.
לואוי נפטר בשנת 1986.
כף אווז לבנה

תפוצה

כף אווז לבנה נפוצה בכל רחבי אירופה, שם תיאר אותה קארולוס ליניאוס כבר ב-1753. היא נפוצה גם במזרח הרחוק עם מאפיינים חיצוניים שונים במעט. פרט לשני אזורים אלו, התפשטה כף האווז הלבנה לאוקיאניה, צפון אמריקה, אוסטרליה ואפריקה. כצמח שוטה, היא מעדיפה קרקע עשירה בחנקן, וצומחת היטב באתרי עזובה.

מאפיינים

צמח בעל גבעול מרכזי ישר וגלילי, הצומח ישר לגובה שבין 10 ס"מ למטר וחצי. נוטה לכפוף לאחר הפריחה, ממשקל הפרחים והפירות. העלים מסורגים ומשתנים בצורתם לאורך הגבעול: אלו שקרובים לבסיס בצורת יהלום עם פתח משונן, ואלו הקרובים לקצה להביים ושפתם תמימה.
הפריחה מתחילה במאי וממשיכה עד נובמבר. הפרחים קטנים ובעלי חמישה עלי כותרת, הדומים לחמש אצבעות עם קרומים ביניהן (ייתכן כי מכאן הגיע השם "כף אווז"). האבקנים עשויים לעורר את קדחת השחת.
הפירות עגולים ומכילים עשרות זרעים שחורים אכילים. זרעים אלו עשירים בחלבון, סידן, זרחן וויטמין A, וערכם התזונתי קרוב לזה של כף אווז הקינואה.

בשימוש האדם

כף אווז לבנה היא לרוב מטרד לחקלאים, היות שהיא מתפשטת במהירות בקרקע מדושנת ולא מלוחה. בגידולים כמו תירס, התפשטות של כף אווז לבנה עשוי להוריד את היבול ב-13%. עם זאת, באזורים מסוימים בעולם מגדלים את הצמח באופן מכוון כגידול חקלאי, לטובת מאכל הגרעינים.
במטבחים מסוימים משתמשים בעלים הרחבים מבסיסו של הצמח כעלה ירוק לסלטים, בדומה לעלי סלק ותרד. הגרעינים והעלים משמשים מספוא טוב לעופות (על כך השם האנגלי לצמח - Fat Hen, תרנגולת שמנה). כמספוא לבקר היא נחותה מעשבים אחרים, ועשויה לגרום לתופעות לוואי בהמוגלובין הפרות.
הקנה המרכזי של הצמח מתקשה עם הזמן ומתעצה, ולכן באזורים מסוימים בסין השתמשו בו כמטה הליכה.

בישראל

כף אווז לבנה היא ממיני העשבים השוטים הנפוצים בארץ. ניתן למצוא אותה צומחת באזורי עזובה בחרמון, רמת הגולן והגליל; בעמק יזרעאל, הר הגלבוע והכרמל; השרון, מישור החוף וגוש דן; ים המלח, מדבר יהודה, הרי ירושלים והשפלה; בנגב ובהרי אילת.
מקום אחר

"מקום אחר" (באנגלית: Another Place) הוא קובץ פסלים מעשה ידי הפסל האנגלי אנטוני גורמלי.

תיאור היצירה

היצירה מוצבת בחוף קרוסבי שבאנגליה, אולם ייתכן שתועבר בעתיד למקום אחר.
היצירה כוללת 100 פסלים עשויים ברזל, המפוזרים על חוף הים, לאורך כ-3.2 ק"מ. גובהו של כל אחד מהפסלים 189 ס"מ, ומשקלו של כל אחד מהם 650 ק"ג. הפסלים עשויים בדמותו של האמן. הדמויות נוצקו במפעל סידונס (Joseph and Jesse Siddons Foundry) שבמערב ברומוויץ'.
בטרם הוצבו הפסלים במיקומם הנוכחי הם הוצגו על חוף ים בקוקסהבן שבגרמניה בשנת 1997 ולאחר מכן בחוף ים בסטוונגר שבנורווגיה ובדה פאנה שבבלגיה.
חלק מהדמויות מוצבות בתוך הים, ומתגלות רק בשלבי השפל.
שני קדר

קריירה

את אלבומה הראשון "Unlit Cigarettes" היא הקליטה בשנת 2004 במשותף עם המוזיקאי עמרי לוי במסגרת הפרויקט האמנותי של לוי "Album a day" ("אלבום ביום") שמטרתו להקליט אלבום שלם ביממה אחת. המבקר עמי ברנד תיאר אותו כ"אוצר אמיתי" והשווה את השילוב של הקולות של קדר ולוי לשילוב של מלכה שפיגל וסמי בירנבך מלהקת מינימל קומפקט.
ב־2004 הקליטה קדר גרסת כיסוי בעברית לשיר "Who by Fire" במסגרת פרויקט "שיר זר" של מגזין המוזיקה "השרת העיוור". הפרויקט, ביוזמת המגזין ובהפקתו של דויד פרץ, יצא באלבום וכלל אוסף שירים של אמנים אלטרנטיביים ישראלים שהקליטו גרסאות משלהם לשירי לאונרד כהן בתרגום לעברית. באלבום השתתפו, בין היתר, גבריאל בלחסן, שרון מולדאבי, רותם אור, סגול 59 ואמנים נוספים; האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים.
אלבומה השני של קדר "Bloodlines" יצא בשנת 2006 בחברת התקליטים העצמאית היס רקורדס. המבקרת תימורה לסינגר שיבחה את האלבום וכתבה שקדר מצליחה באלבום הזה "למזג בתבונה ובעומק שכל ורגש" ושהוא מצליח להתעלות מעל הקלישאות הצפויות של "אלבום חורף של זמרת ישראלית ששרה באנגלית". בשנת 2008 קדר הופיעה כזמרת החימום בהופעה של להקת לואו בתל אביב.
החל מסוף 2009, קדר לוקחת חלק בקבוצת We Are Ghosts. פרויקט הכולל מפגשים של מוזיקאים ואמנים מתחומים שונים לסשן של אלתורים, ללא טקסטים, לחנים ועיבודים מוכנים מראש. בדצמבר 2011 הוזמנה הקבוצה להופיע במסגרת הביאנלה לאמנות "ארט בזל" שהתקיימה במיאמי, פלורידה, בחסות "THE CULTURE CLUB" של מגזין "פיקניק".
במרס 2012, הוציאה לאור קדר יחד עם בנימין אסתרליס, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי המכונה "מורפלקסיס", את אלבום גרסאות הכיסוי "Comfort You: Songs by Other People". האלבום ניתן לרכישה ולהאזנה ברשת, והוא כולל גרסאות כיסוי לשירים בנושאי פרידה ואהבה נכזבת. בבלוג המוזיקה שלו, כתב אלכס צ'רטריז כי אלביס פרסלי אינו מתהפך בקברו למשמע הגרסה לשירו הידוע Heartbreak Hotel, אלא הוא מזדקף כדי להקשיב לה. 
בין העיבודים הנוספים באלבום נמנים השיר "Don't Try Suicide" של להקת קווין; "That’s Life I Guess" של הזמרת בילי הולידיי; "Heart" של זמרת הג'אז פגי לי, ועוד.
במהלך שנת 2012 עבדה קדר על אלבומה השלישי, "ניהול מצבי משבר", שכולו בעברית. האלבום הופק בשיתוף בנימין אסתרליס, הוקלט באולפנו הביתי בצפון הארץ ועובד בהשתתפות חברי הקולקטיב We Are Ghosts: דויד פרץ, אמיר ניר, אורי דרור, דני רווה, שיר-רן ינון, אודי רז ואסתרליס בעצמו. השקת האלבום בינואר 2013.
בנוסף להיותה זמרת, קדר גם מעצבת גרפית; היא עיצבה, בין היתר, את הסמל של היס רקורדס, וכן כתבי עת, עטיפות לתקליטים, סמלים לחברות ועוד.
עצבניות אש

עלילה

סוכנת מיוחדת שרה אשבורן (סנדרה בולוק) היא חוקרת מיומנת מאוד ויעילה מטעם ה-FBI, אבל היא זוכה ליחס לא טוב מצד עמיתיה לעבודה בגלל היהירות שלה והיחס המתנשא שהיא מפגינה. הייל (דמיאן ביצ'יר), הבוס של אשבורן במשרד ה-FBI בשטח התיחום של ניו יורק, מקודם בתפקידו ושולח אותה לבוסטון כדי למצוא ברון סמים בשם סימון לרקין. הייל מבטיח לאשבורן שתקודם לתפקידו אם תוכל לפתור את המקרה תוך כדי הצגת יכולת של שיתוף פעולה עם אחרים. בבוסטון, היא עובדת בשותפות עם שאנון מולינס (מליסה מקארתי), קצינת משטרה מיומנת ומרדנית ממשטרת בוסטון. הפילוסופיה של "עבודה לפי הספר" של אשבורן מתנגשת עם הסגנון האלים והמחוספס של מולינס בעבודתן יחד. מולינס מגלה את פרטי המקרה על סימון לרקין על ידי גניבת מסמכים מאשבורן ומתעקשת לעזור לה. אשבורן מסכימה בחוסר רצון, ומבינה כי היא צריכה את הידע הרב של מולינס על האזור.
אשבורן ומולינס עוקבות אחר בעלים של מועדון לילה ומגלות את המקום בהצלחה בעקבות באג בטלפון הסלולרי שלו שמוביל אותן למיקומו. כאשר הן עוזבות את המועדון, הן מתמודדות מול שני סוכני היחידה ללוחמה בסמים, קרייג ואדם, שעובדים על התיק על לרקין במשך כמה חודשים וחוששים כי התיק שלהם יהיה בסכנה בעקבות התערבותן וכניסתן למועדון. לאחר שראתה מולינס את אחיה, ג'ייסון, בתוך המסחרית של שני הסוכנים, אשבורן מגלה כי הוא שוחרר לאחרונה מהכלא לאחר שהוכנס לשם על ידי מולינס עצמה, והוא עשוי להיות קשור לארגונו של לרקין. אשבורן משכנעת את מולינס ללכת לבית הוריה כדי לקבל מג'ייסון מידע על לרקין. בהגעתם לבית, מתברר כי ההורים של מולינס ושני אחיה האחרים עדיין נוטרים טינה עמוקה למולינס על כך שהייתה מוערבת במאסרו של ג'ייסון. ג'ייסון, שאין לו טינה כלפי אחותו, מוסר לה מידע על גופה של סוחר סמים שנרצח והוחבא בתוך רכב נטוש. בנתיחה שלאחר המוות של הגופה, מתגלים כימיקלים בנעליו של הקורבן, שמובילים את אשבורן ואת מולינס למפעל צבעים נטוש, ששם הן עדות לסוחר סמים שנרצח על ידי חבר בארגון של לרקין ששמו ג'וליאן. השתיים עוצרות את ג'וליאן ומנסות להוציא ממנו מידע בנוגע ללרקין, אולם הן אינן מסוגלות לחלץ כל מידע מהותי וחשוב בנוגע למקום הימצאו או לפועלו של לרקין.

ביקורות

הסרט זכה לביקורות מעורבות ולביקורות חיוביות. האתר "Rotten Tomatoes" נתן לסרט ציון של 65 אחוז בהתבסס על 157 ביקורות. האתר "Metacritic" נתן לסרט ציון של 60 מתוך 100 בהתבסס על 37 ביקורות. רוב הביקורות צינו לטובה את הכימיה בין שתי השחקניות הראשיות סנדרה בולוק ומליסה מקארתי.

הכנסות

בסוף השבוע הראשון לצאתו הסרט גרף כ-39,115,043 דולר. נכון ל-17 באוקטובר, הוא הכניס כ-159,325,998 בארצות בלבד ו-68,849,672 ברחבי העולם. הסרט נחל הצלחה כלכלית עצומה והוא אף היה לסרט הקומדיה הרווחי ביותר לשנת 2013 עד צאתו של הסרט "אנחנו המילרים".
חגי בן ארצי

ביוגרפיה

נולד בקיבוץ מחניים לשמואל בן ארצי ולחוה לבית פריצקי, דור שישי בירושלים. את שמו קיבל בשל היום המיוחד בו נולד – יום הפועלים. בגיל צעיר חזר בתשובה. למד בישיבת נתיב מאיר. בשנת 1965 היה חתן חידון התנ"ך הארצי. לאחר לימודיו התיכוניים למד שנה אחת בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים, ולאחריה המשיך בישיבת כרם ביבנה. שירת כקצין בחיל התותחנים יחד עם קבוצת בני ישיבות ההסדר, ובין חבריו היו הרב חיים סבתו ודב אינדיג. לימים ערך את הספר "מכתבים לטליה" המתעד חליפת מכתבים בין אינדיג ל'טליה' (שם בדוי), נערה חילונית מקיבוץ בצפון ישראל בשנתיים שלפני מלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל למד פילוסופיה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. בן ארצי הוא בוגר מכללת ליפשיץ ללימודי הוראה בתנ"ך, בתלמוד ובמחשבת ישראל. כמו כן התמחה בהדרכה פדגוגית במכון מופ"ת. בין השנים 1977–1985 היה עמית מחקר במכון הרטמן בירושלים. בין השנים 1983–1988 שימש מרכז לימודי היהדות במכללות ובסמינרים הממלכתיים במחלקה להכשרת מורים במשרד החינוך. בסוף שנות ה-80 ניהל את בית הספר התיכון הניסויי של מכון הרטמן. בשנים 1991–1992 שימש כמנהל המחלקה להעמקת החינוך היהודי במשרד החינוך. בשנת תשס"ג הוגשה עבודת הדוקטורט שלו, בהנחייתם של הפרופסורים אבי רביצקי וישראל תא שמע, בנושא: "הראי"ה קוק כפוסק – יסודות חדשניים בפסיקתו של הרב קוק וזיקתם לעולמו ההגותי".
בעבר שימש מרצה למחשבת ישראל במכללת לוינסקי ובית מורשה בירושלים. כיום הוא מרצה לתלמוד ומחשבת ישראל במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין ומרצה לתנ"ך ולתושב"ע במכללת ליפשיץ. הוא משמש גם מדריך פדגוגי להוראת תלמוד והלכה במכללת ליפשיץ. משמש כמרצה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן ומרכז את 'בית המדרש ללימודי תנ"ך וארץ ישראל' בישיבת כרם ביבנה. פרסם כעשרה מאמרים בנושאי יהדות, מחשבת ישראל, חינוך והוראה.
בן ארצי הוא בעל דעות ימניות. מספר פעמים מתח ביקורת על התנהלות גיסו, בנימין נתניהו, כראש הממשלה, בין היתר בנוגע להקפאת הבנייה ביהודה ושומרון ולעסקת שליט. בשנת 2015, לאחר הרס בתי דריינוף בבית אל, הודיע כי הוא תומך בנפתלי בנט לראשות הממשלה.

משפחתו

אחיו הם מתניה בן ארצי – פרופסור למתמטיקה, אמציה בן ארצי – טייס קרב לשעבר ומומחה לתקשורת מחשבים המתגורר בארצות הברית, ושרה נתניהו – אשת ראש ממשלת ישראל.
נשוי למילכה בן ישר, בת משואות יצחק, ואב לארבע בנות. מתגורר בבית אל.
רצים ללא גבולות

רצים ללא גבולות הוא ארגון ללא מטרת רווח שמחבר יהודים וערבים בירושלים באמצעות ספורט. הארגון נוסד ב-2014 כתגובה לאלימות ששררה בירושלים בזמן זה. מטרת העמותה היא להפחית גזענות ומתח בעיר.
קבוצות הריצה של רצים ללא גבולות, המורכבות מיהודים וערבים, נפגשות על בסיס שבוע לאימוני ריצה משותפים. בנוסף לאימוני הריצה הקבוצות לוקחות חלק בפעילות חברתית פעם בחודש.
משלחות קבוצות הנוער של רצים ללא גבולות השתתפו במרוצים בינלאומיים באירופה, וייצגו את ירושלים כקבוצה משותפת במילאנו (אפריל 2015), ברלין (אוגוסט 2015), ולונדון (ספטמבר 2016). בנוסף קבוצות הריצה של רצים ללא גבולות השתתפו במרתון ירושלים בכל שנה מאז תחילת הפעילות.

היסטוריה

היוזמה החלה כשיתוף פעולה בין ישראל הס, תושב ירושלים, ושושנה בן דוד, תלמידת תיכון בירושלים. רצים ללא גבולות יצרו לראשונה, קבוצת ריצה משותפת לנערות בגילאים 14–19, שהגיעו ממגוון רחב של שכונות במזרח ומערב ירושלים. לאור הצלחת קבוצת הנערות, הוקמה קבוצת נערים מקבילה, ובעקבותיה הוקמו קבוצות ריצה ערביות יהודיות לגברים ונשים מעל גילאי 20.
ביוני 2015 תכננה קבוצת הנוער של רצים ללא גבולות להשתתף במרוץ הלילה של עיריית ירושלים, אך נאלצה לבטל את השתתפותה כאשר התגלה כי המרוץ אמור להתקיים במהלך הלילה הראשון של חודש הרמדאן. כתגובה לכך יצרה רצים ללא גבולות מרוץ משלה.
המרוץ היהודי-ערבי הראשון שיצרה רצים ללא גבולות התקיים בין מלחה לבית צפאפא (בדרום מערב ירושלים), עם 87 משתתפים. העמותה יצרה 2 מרוצים נוספים לאורך מסלול זה, ובמרץ 2017 השיקה את המרוץ היהודי-ערבי הראשון במזרח ירושלים, שהתקיים בין השכונות הערביות אבו טור ג'בל מוכאבר. מאז, רצים ללא גבולות הפיקה 4 מרוצים במזרח ירושלים, כאשר במרוץ האחרון שהתקיים בנובמבר 2018 השתתפו מעל ל-900 רצים.
בית המכס בנמל יפו

בית המכס של נמל יפו הוא מבנה השוכן בצפון הנמל. המבנה הוקם על קו המים, מול פתחו של הנמל אל הים הפתוח, והוא חוצץ בין אגן הנמל לבין בתי יפו העתיקה וחלקו הצפוני של הרציף.

היסטוריה

בית מכס ראשון בנמל יפו נבנה בראשית שנות השישים של המאה ה-19 מול הפרצה בריף הסלעים דרכה נכנסו הספינות לנמל על רחבה יבשתית קטנה שיצר הסחף ושאפשרה ירידה אל החוף. על אותה הרחבה עמד "שער הים" בחומת יפו שהחלה לההרס במחצית השנייה של המאה ה-19. 
בשנת 1887, כחלק ממבצעי הבנייה והפיתוח שקודמו בתקופת שלטונו של הסולטן עבדול חמיד השני, נבנה בנמל בית המכס השני. בחזית בית המכס נבנתה רחבת כניסה מוגבהת אליה הובילו מדרגות מהים, ואת פני העולים היו מקבלים שוטרי הנמל שניצבו בצריפי עץ. כאן דרכו רגליו של תיאודור הרצל כשהגיע לארץ ב-1898 לפגוש בקיסר גרמניה וילהלם השני.
עם התגברות העלייה לארץ ישראל, נבנה בשנת 1907 אולם רחב ידיים מעל הרחבה החיצונית, ששימש כאולם הכניסה לארץ ישראל אליו הגיעו עשרות אלפי העולים למן העלייה השנייה ועד העלייה הרביעית. ההרחבה בוצעה בידי יוסף אליהו שלוש ששימש כקבלן עם שותפים נוצרים. את המדרגות שהובילו לאולם ניתן לראות עד היום כשמציצים מעבר למעקה החומה.

בית המכס המנדטורי

בית המכס הצפוני הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 בסגנון הבינלאומי, במסגרת תוכנית מנדטורית להרחבת הנמל. הוא נבנה במקום בו היה ניצב בית המכס העות'מאני. המבנה בן שתי הקומות עשוי בטון,  מוארך וצר, וחלקו הצפוני מתעקל מזרחה הולך וצר בהתאם לאילוצי קו החוף. בחזית קומת הקרקע של המבנה משתרעת מעין מרפסת מקורה, ולאורך הקומות העליונות נקבעו שורות חלונות אופקיים. עם הקמתו שימש המבנה את מנהלת הנמל, כבית המכס וכתחנת קשר לאוניות. 
כיום משמש חלקו הדרומי של המבנה את שבט צופי ים, בחלקו הצפוני שוכן מחסן משאבות לאוניות וחלק ממנו נטוש. עוד שוכנת במקום תחנת החוף של דייגי הנמל. עם השנים התדרדר מצבו, חלק מחלונותיו נשברו ועל קירותיו צויירו כתובות גרפיטי.
לופטהנזה איטליה

תולדות החברה

החברה נוסדה בשנת 2008 לאחר שחברת אליטליה הודיעה כי היא סוגרת את בסיסה הראשי שבנמל התעופה של מילאנו והופכת אותו לבסיס משני בלבד. הפיכת השדה לבסיס משני עבור אליטליה, הוריד משמעותית את כמות הטיסות היוצאת מנמל התעופה. חברת לופטהנזה הגרמנית זיהתה את הפוטנציאל הכלכלי בנמל התעופה והחליטה להקים חברת בת איטלקית שתבצע טיסות ממילאנו ליעדים מרכזיים באירופה. בתחילה תוכנן כי החברה החדשה תפעיל 6 מטוסי אמבראר 195 שהם חלק מהזמנה קיימת של מטוסים לחברת האם לופטהנזה, אך לבסוף הוחלט כי החברה תשתמש בשישה מטוסי איירבוס A319 שחברת בת אחרת של לופטהנזה- יורווינגס תעביר לשימוש לופטהנזה איטליה.
החברה החדשה קיבלה את מטוסה הראשון בינואר 2009 והחלה לבצע טיסות לפריז וברצלונה. 
ב-24 במאי 2011 הודיעה חברת לופטהנזה, כי פעולת חברת לופטהנזה איטליה תופסק בסוף אוקטובר 2011, וכי מטוסי החברה יופעלו כחלק מצי המטוסים של לופטהנזה ואייר דולומיטי.
יצחק סבאג

ביוגרפיה

נולד במקנס שבמרוקו בשנת 1888 (ה'תרמ״ח) לשמחה וליוסף סבאג, ששימש כגזבר הקהילה היהודית בעיר. למד בצעירותו אצל הרב חיים ברדוגו והרב שלמה טולדנו. מגיל צעיר התגלה כשרונו כעילוי, ונודע כגאון בתורה. 
בהגיעו לפרקו נישא לדונה בן עטר, בת למשפחה אמידה בעלת נכסים. יחד נולדו להם שבעה ילדים. בנו הבכור, אהרון, נחשב כבר בהיותו כבן 9 לגאון ובקיא בתורה. על אף גילו הצעיר, קיבל את הכינוי "רב" בשל כשרונו אשר הפליא רבנים שונים ברחבי מרוקו, ועשו את דרכם למקנס כדי להתרשם מ"ילד הפלא". בהיותו כבן 10 נפטר אהרון ממחלת השחפת. טרגדיות נוספות פקדו את משפחתו של הרב יצחק, ושלוש מבנותיו חלו אף הן במחלת השחפת ונפטרו. לאחר פטירת בתו, מזל, גידל הרב בביתו את 4 בנותיה היתומות עד לנישואיהן.
במשך השנים בהן חי במרוקו, התגורר ברחוב "דרב אל-גנדור" שבמקנס, אזור ששימש כמעבר בין המלאח הישן למלאח החדש. את מגוריו חלק את עם אחיו - הרב משה סבאג ומשפחתו. במקנס שימש כדיין, ראש ישיבת "כתר תורה״ ולאחר מכן כר"מ בישיבת חב"ד בעיר. בעודו משמש כדיין וראש ישיבה, הוציא תחת ידיו פסקי הלכה רבים, והסמיך רבים לרבנות. בנוסף לפועלו, שימש בהתנדבות גם כיו"ר ארגון ״ביקור חולים״ שייסד הרב רפאל ברוך טולדנו, אשר סייע לעניים לקבל שירותי רפואה ללא תשלום.
בשנת 1965 עלה לישראל עם אשתו ושתי בנותיו, בעוד בנו יעקב החליט להגר לצרפת. כשעלה לישראל קבע את מקום מגוריו בטירת כרמל, בעקבות אחיו שעלה ארצה זמן קצר לפניו. בטירת כרמל הקים את ישיבת "אוהל יצחק" במבנה בית הכנסת שנקרא בהמשך על שמו. בטירת כרמל חי עד שהלך לעולמו ב-5 בנובמבר 1971 (ח' טבת ה'תשל"א) כבן 83 בפטירתו.

אישיותו ופועלו

כל חייו היווה סמל לצניעות וענווה, ביתו היה ללא סממן של מותרות, ודאגתו לתלמידיו הייתה חשובה לו מכל. לא אכל ושתה בשר יין. סירב בתוקף לקבל משרה בעלת שררה, ואף נענה בשלילה למשרת הרב הראשי לטירת כרמל, וכל זאת במטרה להקדיש את חייו ללימוד תורה. נודע בגישתו כלפי השונים ממנו ודאג לקרב בין דתיים לשאינם, ופתח את שערי ישיבתו לכל החפץ. הנחה את תלמידיו להיות פתוחים לקבלת מאמרים, דעות וספרי הלכה חדשים. בהקדמה לספרו "אהל יצחק - עזרה לסופר", כתב: "כי גם אם תמצא חידוש אחד שלא ידעת, הרי ייחשב לך לברכה". (סבאג, תשל"א). עוד כתב: "המחבר ספר או שמחדש חידוש בתורה צריך לברך שהחיינו על שזיכהו השם לדבר הזה" (סבג, תשל"א). 
לפני פטירתו ביקש להיקבר בעיר מגוריו, ולא בירושלים וזאת מתוך אמונה שכל אדמת ארץ ישראל היא אדמה קדושה.
ז'ורז' דה לה טור

חייו

דה לה טור נולד בויק סור סיי בדיוקסיית מץ, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה שהיה בפועל בשליטה צרפתית. הוא היה ילדם השני של ז'אן וסיביי דה לה טור. ייתכן שלמד אצל הצייר ז'אק בלאנז', או בבתי ספר בהולנד או באיטליה. בשנת 1617 התחתן עם דיאן לה-נרף, והקים סטודיו בעיירה לינויל. שם מכר ציורים, בעיקר בנושאי דת, לבורגנות המקומית וצבר הון עצמי. דה לה טור זכה לתואר צייר המלך בשנת 1638, ועבד גם אצל דוכס לורן. דה לה טור ומשפחתו מתו במגפה בלינויל בשנת 1652.
דה לה טור נשכח לאחר מותו, ורק בשנת 1915 התגלה מחדש על ידי הגרמני הרמן פוס. לאחר הגילוי ומציאת עבודות נוספות, רבים מציוריו זויפו, וכיום קיימות טענות לגבי זיופים של תמונות כגון "מגדת העתידות", "הרמאי" ועוד. כמו כן ייתכן שחלק מציוריו שייכים לבנו אטיאן, שהיה גם הוא צייר ולמד אצל אביו.
ציוריו של דה לה טור מוצגים במוזיאונים ברחבי העולם, כגון מוזיאון הלובר בפריז, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, מוזיאון גטי בלוס אנג'לס, ועוד. עבודותיו אף מופיעות בסרטי קולנוע כגון צרפתים "סעודת הטפשים", "הגירושין" ועוד.