google/wiki40b huggingface dataset:
גרטי קורי

קורות חייה

גרטי רדניץ נולדה בפראג, שהייתה אז חלק מהקיסרות האוסטרו הונגרית, למשפחה יהודית משכילה. אביה אוטו היה כימאי, אמה מרתה הייתה ידידה של פרנץ קפקא ודודה היה פרופסור לרפואה. היא למדה רפואה באוניברסיטה הגרמנית של פראג, וקיבלה תואר ד"ר לרפואה בשנת 1920. במהלך לימודיה הכירה את קרל קורי, והם נישאו עם גמר הלימודים לאחר שגרטי הוטבלה לנצרות קתולית. לזוג קורי היה בן יחיד.
הזוג עבר לווינה, שם עבדה קורי כרופאה בבית חולים לילדים, ובשנת 1922 הם היגרו לארצות הברית, במטרה לעסוק שם במחקר. עד שנת 1931 חיו בבאפלו ואז עברו לסנט לואיס. במשך כ-20 שנה עבדה קורי כעוזרת מחקר ורק ב-1943 קיבלה משרת מרצה בכיר. מעמד של פרופסור מן המניין היא קיבלה רק ב-1947, חודשים ספורים לפני זכייתה בפרס נובל.
גרטי קורי נפטרה בסנט לואיס ב-1957.

פעילותה המדעית

כבר בווינה, במהלך עבודתה כרופאה בבית החולים, עסקה גם במחקר ופרסמה מאמרים בהמטולוגיה. לאחר המעבר לארצות הברית נעשתה עיקר פעילותה המחקרית בשיתוף עם בעלה קרל. מחקריהם עסקו בעיקר בתהליכי המטבוליזם של פחמימות בבעלי חיים. מחקרם הראשון פורסם ב-1923. בין השאר למדו את השפעתם של הורמונים שונים על התהליך. בהמשך התמקדו בחקר מחזור הסוכרים בגוף האדם. הם בודדו את האנזימים הפועלים בסינתזה של הגליקוגן ובפירוקו. ב-1929 פרסמו את המאמר על מעגל קורי, שלימים זיכה אותם בפרס נובל.
בהמשך חקרו את דרך פעולת האינסולין.
לורטה סנצ'ז

ביוגרפיה

לורטה סנצ'ז נולדה וגדלה בלינווד שבקליפורניה. היא סיימה תואר ראשון ב-1982 בצ'פמן קולג'  באורנג' שבקליפורניה. במשפחה היו שבעה ילדים, כאשר גם אחותה לינדה סנצ'ז הייתה חברה בבית הנבחרים של ארצות הברית וזה המקרה היחיד שבו אחיות היו חברות בקונגרס בו-זמנית.
בשנת 1982 היא סיימה תואר שני בכלכלה ומאז עבדה בתחום עד שנבחרה לקונגרס.
היא נבחרה לראשונה בשנת 1997 מטעם האזור ה-46 וכהנה בתפקיד עד לשנת 2003. בשנים 2003–2013 היא הייתה נציגת אזור ה-47. בבחירות 2013 מטעם אזור זה נבחר אלן לוינטל ובאנצ'ז החליטה לחזור לאזור ה-46 וכיהנה עד לשנת 2017.
במהלך הקריירה הפוליטית הייתה לורטה סנצ'ז פעילה בתחום ביטחון, אבטחת מחשבים ויחסים עם וייטנאם בהיותה נציגת מחוז עם אוכלוסייה ווייטנאמית משמעותית.
דבקות בתלמידי חכמים

מקור המצווה

בני ישראל נצטוו בתורה: "את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד ובו תדבק ובשמו תשבע". וכן במקום נוסף: "לאהבה את ה' אלהיכם ללכת בכל דרכיו ולדבקה בו". בתלמוד בבלי עלתה השאלה, כיצד דבר זה ייתכן, והלוא אלוהים אינו עצם כלל ולכן אין אפשרות להידבק בו פיזית ("וכי אפשר לאדם לידבק בשכינה?"), ועל כך ענתה הגמרא שם: "אלא כל המשיא בתו לתלמיד חכם והעושה פרקמטיא (= סוחר בכספיהם כדי שירוויחו)  לתלמידי חכמים והמהנה תלמידי חכמים מנכסיו מעלה עליו הכתוב כאילו מדבק בשכינה".

טעמי המצווה

חז"ל פירשו טעם מצווה זו, בכך שהאדם נוטה להיות מושפע מסביבתו כמעט בכל תחום בחייו. על כן, מי שיידבק בתלמידי החכמים, ממילא יהיה קרוב יותר לדרך שבה יש ללכת.

השתמעויות של המצווה

ציוויים רבים באו כתוצאה מהוראה זו של התורה, כגון: "הרחק משכן רע" שכן דרכו של אדם שיהא מושפע מסביבתו - אדם הגר בסביבה שאנשיה רשעים, עליו לעבור למקום אחר שהאנשים בו צדיקים ונוהגים בדרך טובים כדי שינהג כמותם. הרמב"ם מוסיף על כך וכותב שאם אינו יכול לעבור למקום מושב אחר, יהיה עליו לשבת בדד ולא להתערב עם הציבור. ציווי זה בעייתי, שכן באופן טיפוסי הציבור מורכב מצדיקים, בינוניים ורשעים. לכן מפרשים שדברי הרמב"ם חלים על אדם שנמצא בקהילה שכולה רשעים.
אפילו בענייני החול ציוותה התורה להשתדל שלא להתיעץ באנשים שאינם יראי שמים, כי בנקל ילמד אדם ממעשהו של חברו. 
השלכה נוספת ממצווה זו היא שעל אדם לתת את כל ממונו כדי להשיא את בִתו לתלמיד חכם]. השתמעות נוספת של מצווה זו: אדם צריך להתאמץ כדי להתחבר עם תלמידי החכמים, להקשיב להם ואפילו במחיר בזיון מועט. כמו כן, יש לפרנס תלמיד חכם או ישיבה] (דבר שהומר היום למעשר כספים), לאכול ולשתות עמהם ולהתחבר עמם בצורות שונות. 
ספר החינוך מציין כי מצווה זו נוהגת תמיד - ללא תלות במין, מקום או זמן, וחומרתה רבה מאד, שהרי מי שנוהג כן, יקשה עליו לחטוא, שכן הוא לומד ממעשיהם של צדיקים וחי במחיצתם.
מאיר שמיר (שטיינמץ)

מאיר שמיר (שטיינמץ) (1927 סיגט, טרנסילבניה - 5 בפברואר 2015) היה מנהל במגזר הציבורי בישראל, בין השאר כיהן כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה וכמנכ"ל משרד החקלאות.

ראשית דרכו

מאיר שמיר נולד בשנת 1929 בשם מייטשו (מאיר) שטיינמץ בסיגט שבטרנסילבניה, ברומניה, בן לבתיה וצבי שטיינמץ. בילדותו עבר עם הוריו לכפר באזור בוזאו (Buzău). בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1941, כאשר הצטרפה רומניה למלחמה, גורשו כל יהודי הסביבה לעיר בוזאו. שם סיים את לימודיו בתיכון. בשנת 1944 הצטרף לתנועת "הנוער הציוני" החלוצית, ופעל בדרום רומניה כשליחה. בשנת 1945 הבריח את הגבול למערב, ובשנת 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, העפיל עם עליית הנוער באוניית המעפילים "רפיח", שיצאה מיוגוסלביה ועלתה על שרטון באחד מאיי יוון. מעפיליה נאספו על ידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין. ב-1947 עלה לארץ ישראל והיה ממקימי קיבוץ "להגשמה", שהפך לימים למושב שורש.

מנהל במגזר הממשלתי

בשנות ה-60 מילא שמיר תפקידים שונים במחלקת ההתיישבות בצפון והיה מתאם פעולות ההתיישבות ברמת הגולן מטעם ממשלת גולדה מאיר.
בשנת 1975 מונה למנהל החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית ולחבר במועצת מקרקעי ישראל.
בין השנים 1975–1980 כיהן כמנהל המחלקה להתיישבות, ממונה על פיתוח ההתיישבות החדשה וכמנהל המינהל לפיתוח הקרקע בקרן קיימת לישראל. היה מיוזמיה ומבצעיה של תוכנית המצפים בגליל. כן פעל ליצירת תשתית להתנחלות ביהודה ושומרון.
בשנים 1980–1983 כיהן במינוי של שר החקלאות אריאל שרון כמנהל מינהל מקרקעי ישראל. בשנים 1984–1988 כיהן כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה. בשנים 1988–1989 כיהן כמנכ"ל משרד החקלאות.
בשנים 1989–1999 כיהן כמנכ"ל החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ והיה אחראי להקמת מרינה הרצליה. בשנת 2016 קראה עיריית הרצליה  את שם הכיכר הקרובה למרינה, ברחוב הצדף 1, על שמו - "כיכר שמיר".
מאיר שמיר כיהן בדירקטוריונים רבים והיה יו"ר בנק החקלאות ודירקטור בחברות כלכלית ירושלים, נצבא, אספן, מקורות ועוד.
מאיר שמיר נפטר בט"ז בשבט תשע"ה, 5 בפברואר 2015, והובא למנוחות בבית העלמין במושב שורש.
ג'ין שו

קריירת משחק

שו נולד בבולטימור שבמרילנד, וגדל בעיר טאוסון הסמוכה. בין השנים 1951–1954 למד באוניברסיטת מרילנד, ובשלוש עונותיו כשחקן קבוצת האוניברסיטה קלע 18.2 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA לשנת 1954 נבחר שו על ידי קבוצת פילדלפיה ווריורס בבחירה השלישית, אחרי פרנק סלבי ובוב פטיט. לאחר שישה משחקים בלבד במדי הווריורס הועבר לניו יורק ניקס, ובשתי עונותיו עם הניקס שימש כמחליפו של הרכז דיק מקגווייר.
לקראת עונת 1956/1957 נשלח שו בטרייד לפורט ויין פיסטונס, בה פרח והציג את עונותיו הטובות בקריירה. לצד ג'ורג' יארדלי, ולאחר מכן לצד ביילי האוול, הוביל שו את הפיסטונס לשלב הפלייאוף בכל 6 עונותיו בקבוצה, תוך שהוא מעמיד ממוצעים של 18.3 נקודות, 5.0 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק ונבחר 5 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר. עונת השיא שלו מבחינה אישית הייתה 1959/1960, בה קלע 22.8 נקודות למשחק (שישי ב-NBA), כולל 87.2% קליעה מקו העונשין (שני ב-NBA לדולף שייס), ונבחר לחמישייה הראשונה של העונה. בעונה העוקבת קלע 22.6 נקודות למשחק (עשירי ב-NBA), מסר 6.8 אסיסטים למשחק (רביעי ב-NBA) ונבחר לחמישיית העונה השנייה.
בשתי עונותיו האחרונות בליגה, 1963 ו-1964, שיחק עבור ניו יורק ניקס ובולטימור בולטס, אך תפוקתו נחלשה וקבוצותיו לא העפילו לפלייאוף. בשנת 1964 פרש שו ממשחק, בגיל 32. ב-7 מתוך 10 עונותיו ב-NBA העפיל עם קבוצתו לפלייאוף, אך באף אחת מהן לא הגיע לשלב הגמר. בעת פרישתו דורג במקום ה-18 בתולדות ה-NBA בנקודות (עם 10,068) ובמקום ה-11 באסיסטים (עם 2,608).

קריירת אימון

במהלך עונת 1966/1967, כשנתיים לאחר פרישתו ממשחק, מונה שו למאמנה הראשי של בולטימור בולטס, במקומו של באדי ז'נט. בסיום עונת 1968/1969 זכה שו בפרס מאמן השנה ב-NBA, לאחר שהוביל את קבוצתו למאזן הטוב בתולדותיה, 57–25. בעונת 1970/1971 רשמה הקבוצה את הישגה הגדול ביותר עד אז – העפלה לגמר ה-NBA – בעזרתם של כוכבי הקבוצה ארל מונרו, וס אנסלד וגאס ג'ונסון. בסדרת הגמר עצמה הפסידו הבולטס למילווקי באקס של כרים עבדול-ג'באר ואוסקר רוברטסון בתוצאה 0–4. לאחר שתי עונות נוספות בהן הודחה בולטימור בשלב הפלייאוף הראשון, עזב שו את הקבוצה.
לקראת עונת 1973/1974 התמנה למאמן פילדלפיה 76', אשר סיימה את העונה הקודמת עם מאזן הניצחונות הגרוע בתולדות הליגה (11.0%). בארבע העונות הבאות הפך שו את הקבוצה לאחת החזקות באזור המזרחי, ואף הוביל אותה להופעה בגמר ה-NBA בפלייאוף 1977, בו הפסידה לפורטלנד טרייל בלייזרס בתוצאה 2–4. השחקנים הבולטים של הקבוצה בתקופה זו היו ג'וליוס ארווינג, ג'ורג' מקגיניס, דאג קולינס ולויד פרי. לאחר שישה משחקים בעונת 1977/1978 פוטר שו מאימון הקבוצה והוחלף על ידי בילי קנינגהם, אשר הוביל את פילדלפיה לזכייה באליפות ה-NBA בעונת 1982/1983.
בעונות 1979 ו-1980 אימן את סן דייגו קליפרס, ובשתי העונות העמידה הקבוצה מאזן כולל של 78 ניצחונות ו-86 הפסדים מבלי להעפיל לפלייאוף. בשנת 1960 חזר לאמן את הבולטס, שבהיעדרו זכו באליפות ה-NBA‏ (1978) ועברו לעיר וושינגטון. הוא המשיך להחזיק בתפקיד בשש העונות הבאות, אשר ב-4 מתוכן העפילה הקבוצה לפלייאוף. בעונת 1987/1988 חזר למועדון הקליפרס, ובעונה וחצי בהן אימן את הקבוצה היא רשמה מאזן ניצחונות שלילי 27–93.
לאורך קריירת האימון רשמו קבוצותיו של שו מאזן כולל של 784 ניצחונות ו-861 הפסדים (47.7%) בעונה הסדירה, וכן 30 ניצחונות ו-47 הפסדים (39.0%) בשלב הפלייאוף.
דוד חיים

הרב דוד חיים (כ"ו בחשוון תרמ"ח, 13 בנובמבר 1887 - ו' בשבט תשמ"ג, 20 בינואר 1983) היה רב בעיראק ובסוף ימיו בישראל, נכדו של "הבן איש חי" והמוציא לאור של ספריו וכתביו.

ביוגרפיה

נולד בבגדאד לרב יעקב חיים, בן הרב יוסף חיים. למד אצל הרב יהודה פתיה והרב יהושע שהרבני. לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תרפ"א (1921), הוטלה עליו המשימה לדאוג לשימור מורשת סבו ולהפצת תורתו וספריו. כל ימיו סירב לקבל על עצמו משרה רבנית רשמית. עם זאת, המשיך במנהג אבותיו ונהג לדרוש בארבע שבתות בשנה בבית הכנסת הגדול "צלאת אל כביר" בבגדאד. גם לאחר העלייה הגדולה של יהדות עיראק לישראל והידלדלות הקהילה היהודית המשיך להתגורר בבגדאד, היה פעיל בחיי הקהילה היהודית המקומית ושימר את כתבי סבו. 
בשנת ה'תשל"ב (1972), בהיותו בן 85, הצליח לעזוב את עיראק ועמו אוצר של כתבי יד וספרים של סבו. הוא נסע ללונדון, שם התגוררו שני בניו, יעקב ויוסף, וכעבור זמן קצר עלה לישראל. 
הוא התגורר בישראל עשר שנים ועסק בהוצאת כתבי סבו. אסר על אחרים לפרסם את ספרי סבו, בין השאר מחשש שיפגמו בדיוקם. כשהתיר להדפיסם התנה זאת בהקפדה על נאמנות מוחלטת למקור.
נפטר בשנת ה'תשמ"ג (1983) והובא לקבורה בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
עשרים ושתיים תשובות שהשיב בהלכה ובאגדה נדפסו בספר "נחלת אבות", שיצא לאור בשנת תשס"ח על ידי חברת אהבת שלום.
ריסרלדה

היסטוריה

בתקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים כמו הקימבאיה.
לאחר קבלת העצמאות של רפובליקת קולומביה הגדולה מהאימפריה הספרדית בתחילת המאה ה-19 האזור שויך לפרובינציית פופאיאן שהשתייכה למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות). לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה. ההתיישבות הלא-ילידית באזור החלה רק באותה תקופה על ידי חקלאים מאזור אנטיוקיה. ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית ונוצרה מדינת קאוקה שכללה את כל דרום ומערב המדינה, כמו גם חלקים נרחבים ממזרחה ואשר בירתה הייתה פופאיאן (במחוז קאוקה המודרני). ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המקוריות המשיכו להתקיים. ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז קאוקה.
ב-1905 פוצל מקאוקה מחוז קלדס המקורי (ספ') שכלל את שטחי מחוזו קלדס, ריסרלדה וקינדיו המודרניים. התושבים המקומיים רצו להתפצל מהמחוז, אך לא הצליחו בכך בעשורים הראשונים לקיומו. בסופו של דבר ב-1 ביולי 1966, בתקופת נשיאותו של גיירמו לאון ולנסיה, המחוז פורק ובמקומו נוצרו מחוזות קלדס ריסרלדה וקינדיו.

כלכלה

המחוז הוא אחד המרכיבים של ציר מגדלי הקפה הקולוביאני, מרכז תעשיית הקפה של קולומביה. מלבד הקפה הכלכלה המקומית מסתמכת על ענפים אחרים בחקלאות, כמו גידול בננה, מניהוט, קקאו, תפוח אדמה, תירס וכותנה, גידול מקנה ותעשייה.
כיסא החותנת

תנאי גידול

קקטוס כיסא החותנת קל לגידול. הוא יעדיף שמש מלאה, השקיה נדיבה במהלך הקיץ ותקופות יובש משמעותית בחורף (עודף רטיבות עלול להוביל לריקבון בשורשים), אדמה קלה ומנוקזת היטב, הטמפרטורה הממוצעת "הנוחה" בחורף בלילה סביב 12 מעלות (אך הוא יכול לעמוד בתקופות בהן הטמפרטורה נמוכה יותר).
פריחת כיסא החותנת יכולה להופיע בתחילת הקיץ בצורה של פרחים צהובים באזור הכתר.
סיריל מ. קורנבלות'

קורות חיים

קורנבלות' נולד וגדל באינווד בעיר ניו יורק. כנער, הוא הצטרף ל-Futurians, קבוצה רבת השפעה של חובבי מדע בדיוני וסופרי הז'אנר. כחבר בקבוצה זו, הוא פגש והתיידד עם אייזק אסימוב, פרדריק פול, דונלד א. וולהיים, רוברט לאונדס ואת אשתו לעתיד מרי באיירס. הוא גם השתתף בפנדום של איגוד עיתונאים חובבי פנטסיה (Fantasy Amateur Press Association).
קורנבלות' שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (בזירה האירופית). הוא קיבל את כוכב הארד על השתתפותו בקרב על הבליטה, שם שירת כחבר בצוות מקלע כבד. עם שחרורו, הוא חזר להשלים את לימודיו, שנקטעו על ידי המלחמה, באוניברסיטת שיקגו. בעת שהתגורר בשיקגו, הוא עבד גם בשירות ידיעות רדיופוני. בשנת 1951 הוא החל לכתוב במשרה מלאה וחזר לחוף המזרחי שם שיתף פעולה במספר סיפורים עם חברים ותיקים מה-Futurian פרדריק פול וג'ודית מריל.

עבודתו

קורנבלות' החל לכתוב בגיל 15. סיפורו הראשון, "ירי הרקטות של 1955" (The Rocket of 1955), יצא לאור באוגוסט 1939 בפנזין של ריצ'רד וילסון  "בריחה" (Escape)‏; שיתוף הפעולה הראשון שלו, "בנים חורגים למאדים" (Stepsons of Mars), נכתב עם ריצ'רד וילסון ופורסם תחת השם "Ivar Towers", הופיע באפריל 1940 במגזין Astonishing Stories.
סיפורו "התיק השחור הקטן"  עובד לראשונה לתוכנית הטלוויזיה Tales of Tomorrow ב-30 במאי 1952. מאוחר יותר הותאם לטלוויזיה על ידי ה-BBC בשנת 1969 לסדרה Out of the Unknown. בשנת 1970, אותו הסיפור עובד מחדש על ידי רוד סרלינג  לפרק בסדרת ה-Night Gallery. בפרק זה כיכב ברג'ס מרדית' כאלכוהוליסט דוקטור ויליאם פול, שמזה זמן איבד את רישיון הרופא שלו והפך לאלכוהוליסט חסר בית. הוא מוצא את התיק השחור ובו טכנולוגיה רפואית מתקדמת מהעתיד (2098), ולאחר שנכשל בניסיון למשכן אותו, הוא משתמש בכליו בנדיבות.
הסיפור "מצעד המטומטמים"  הוא מבט על עתיד רחוק שבו אוכלוסיית העולם מורכבת מחמישה מיליארד אידיוטים וכמה מיליוני גאונים - מיעוט רעוע של "אליטה" העובדת מאחורי הקלעים באופן נואש כדי לשמור על תפקוד המערכות.
רבים מהרומנים של קורנבלות' נכתבו כשיתופי פעולה: או עם ג'ודית מריל (באמצעות שם העט סיריל ג'אד), או עם פרדריק פול. בין החשובים בהם היו רומנים גלדיאטור בחוק וסוחרי החלל. הסיפור "סוחרי החלל" תרם באופן משמעותי להתבגרות ז'אנר המדע בדיוני ולמכובדות אקדמית רחבה יותר שלו, לא רק באמריקה אלא גם באירופה. קורנבלות' גם כתב מספר רומנים תחת שמו שלו והמוצלחים בהם היו: The Syndic ו-Not This August.

מותו

קורנבלות' מת בגיל 34 בלווינטאון, ניו יורק. הוא אמור היה להיפגש עם בוב מילס בעיר ניו יורק, ופינוי השלג משביל הגישה של מכוניתו, גרם לו לאבד זמן ולמהר כדי להשיג את הרכבת. הוא קיבל התקף לב על רציף תחנת הרכבת.
מספר סיפורים קצרים נותרו בלתי גמורים עם מותו של קורנבליט, והם הושלמו בסופו של דבר ופורסמו על ידי פרדריק פול. אחד מהסיפורים האלה, "המפגש" (The Meeting) שפורסם בנובמבר 1972 במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני , היה שותף לפרס הוגו ב-1973 לסיפור הקצר הטוב ביותר.; הוא זכה יחד עם סיפורו של ר. א. לפרטי]] ‏ "Eurema's Dam". 
כמעט כל סיפורי המדע הבדיוני של קורנבלות' נאספו לספר His Share of Glory: The Complete Short Science Fiction of C. M. Kornbluth בהוצאת NASFA ב-1977.
רוברט סמיתסון

ביוגרפיה

סמיתסון נולד בניו ג'רזי, ארצות הברית בשנת 1938. עוד כשהיה תלמיד תיכון זכה במלגה שאפשרה לו להתחיל ללמוד אמנות ב"ליגת הסטודנטים לאמנות" בניו יורק. הוא למד ציור ורישום, ועבודותיו הראשונות היו קולאז'ים שהושפעו מאמנות הפופ וממדע בדיוני. לאחר שנת לימודים אחת (1953-1954) שוטט במשך כשנתיים כטרמפיסט ברחבי ארצות הברית ומקסיקו. בשנת 1959, בהיותו בן 21, נערכה תערוכת הציורים הראשונה שלו. 
בשנת 1961 טייל סמיתסון באירופה והחל מתעניין בהיסטוריה המקומית ובדת. באותה תקופה שילב ביצירותיו סגנון אקספרסיוניסטי מופשט ונושאים מיתולוגיים. הוא המשיך לצייר עד 1963, השנה בה נישא לננסי הולט, פסלת אמריקאית.
בשנת 1964 התחיל סמיתסון לעסוק בכתיבת מאמרים בנושא האמנות ולפסל בסגנון מינימליסטי. בעבודותיו מאותה תקופה עשה שימוש רב במראות כמייצגות את רעיון האמנות כמשקפת מציאות.
בשנת 1966 יצר סמיתסון סדרה בשם "א-לוגון" (מונח מהפילוסופיה היוונית המתאר את הנפש הלא-רציונלית באדם), וביטאה את תפיסת החיים של האמן כדבר אבסורדי וחסר הגיון.
בשנת 1968 יצר סמיתסון סדרות של יצירות להן קרא "לא-אתר". יצירות אלו הורכבו בדרך כלל מסוגי קרקע שונים שנחצבו באתרים מרוחקים והוצגו בגלריה. הם היוו מעין מפות תלת ממדיות וסימנו את תחילת התעניינותו של סמיתסון באמנות אדמה. מאוחר יותר החל מתעניין בעבודות אדמה מונומנטליות במרחב הפתוח. עבודתו הידועה ביותר, "מזח לולייני" מ-1970, היא עבודת אמנות אדמה. היא מורכבת מסוללה הבנויה בתוך אגם מלח ביוטה שבארצות הברית.
רוברט סמיתסון נעשה לאחד האמנים הידועים בתחום אמנות האדמה. חשיבותו הייתה בכך שהיה גם מבקר אמנות ומאמריו בירחון ארטפורום (artforum) עזרו בביסוס המסגרת התאורטית לתחום.
בשנת 1973 עבד סמיתסון על עבודת אדמה חדשה, "רמפת אמרילו". בעת שערך מדידות עבור העבודה נפל ממסוק ונהרג בגיל 35. אשתו השלימה את עבודתו על פי תוכניות מדויקות שהשאיר אחריו.
ליברטדור חנרל סן מרטין

היסטוריה

עדויות ראשונות על היוודעות לאזור שבו נמצאת היום העיר ליברטדור חנרל סן מרטין הן מהמאה ה-17, בשנת 1623 לערך, כאשר משלחת ספרדים תחת חסותו של דון מרטין לדסמה ואלדרמה עברה תחום זה בדרכה לגראן צ'אקו גוולאמבה. אולם פיתוחו הכלכלי של האזור התרחש רק בשנת 1778, כאשר גרגוריו דה סגאדה הקים בית זיקוק לסוכר בעיירה קאלילגווה של היום, זאת בשל תנאי האקלים באזור המתאימים לגידולם המלא של קני הסוכר. טיפוח קני הסוכר במקום מוזכר בארכיונים המחוזיים כבר משנת 1826, והם מהווים גם כיום את המניע העיקרי לפיתוחה הכלכלי של העיר.
לאחר שנים של פיתוח וגידול באוכלוסייה, נוסדה פואבלו דה לדסמה ב-25 בדצמבר 1899 על שטח שנתרם על ידי הבעלים של השטח עליו נבנה בית הזיקוק לסוכר. שנתיים לאחר הקמתה הוגדרו גבולותיה ונעשתה חלוקה מאוחרת של שמונה בלוקים המקיפים את הכיכר המרכזית, ובשנת 1906 הגיעה הרכבת לעיר וציינה את התחלת השגשוג הכלכלי, שהלך והתפתח אף יותר עם השנים.
בשנת 1950 שונה שמה של העיר מפואבלו דה לדסמה לשמה כיום - ליברטדור חנרל סן מרטין, על שמו של חוסה דה סן מרטין שהיה פעיל במאבק לעצמאות ארגנטינה.
אסתר הרליץ

ביוגרפיה

אסתר הרליץ נולדה בברלין בירת גרמניה, בתם של אירמה וגאורג הרליץ, מייסד הארכיון הציוני המרכזי. בילדותה פעלה בתנועת הנוער הציונית "הבונים – קדימה". בשנת 1933 עלתה לארץ ישראל עם הוריה ואחותה הצעירה מרים. בארץ למדה בתיכון "בית הכרם" (לימים "התיכון ליד האוניברסיטה") ובמקביל ללימודיה התיכוניים, הצטרפה לארגון "ההגנה".
הרליץ סיימה את לימודיה בבית המדרש למורים העברי בבית הכרם (היום המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים) והייתה מורה בכרכור בשנים 1941–1942. בשנים 1942–1946 שירתה בחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי (A.T.S). שימשה בשנים 1942–1943 כמדריכת טירוניות בבסיס צריפין (סרפנד). ב-1943 הועברה למצרים ליחידה 525, שחיילות היחידה הזו עבדו בין היתר בבית החולים הסקוטי מס' 15 בקהיר. במסגרת זו שימשה גם מפקדת "יחידת הניקוב", בה פעלו חיילות ארצישראליות כמנקבות הכרטיסים של אחד מאמצעי עיבוד הנתונים הראשונים במזרח התיכון , וכקצינה בבסיס נהגות. לימים נשלחה לקורס קצינות וחזרה לשמש כסגנית מפקדת פלוגה 531 בטורה שליד קהיר, יחידה על טהרת הארצישראליות. השתחררה מה-ATS בדרגת סגן (lieutenant) במרץ 1946, ושימשה שנה כאחראית מטעם ממשלת בריטניה על תוכנית המשך לימודים לחיילים משוחררים.
ב-1946 התקבלה למוסד להשתלמות - בית הספר לדיפלומטים של הסוכנות היהודית - בו הכינו 25 חניכים לשירות החוץ במדינה כאשר תקום. במרץ 1948 הוצאה מהקורס וגויסה לצה"ל על מנת להקים יחידת ח"ן בירושלים הנצורה.
בסתיו 1948 שיחרר ראש הממשלה דוד בן-גוריון את הרליץ מצה"ל על מנת להתחיל לעבוד במשרד החוץ הישראלי המוקם בתל אביב כמנהלת מחלקת ארצות הברית. ב-1949 הייתה חברת המשלחת הישראלית לאו"ם, וב-1950 התמנתה למזכיר ראשון בשגרירות ישראל בוושינגטון. בשנים 1954–1958 שימשה כקונסול בניו יורק. הייתה שותפה לראשית מפעל הבונדס.
עם שובה ארצה הקימה את המחלקה לקשרים בינלאומיים במפא"י. במקביל, נבחרה בשנת 1959 למועצת עיריית תל אביב-יפו ועמדה בראש ועדת התרבות העירונית.
בשנת 1962 חזרה לעבוד במשרד החוץ, שימשה ראש מחלקת האורחים ולאחר מכן כראש מחלקת ההסברה במשרד ובשנים 1966–1971 כיהנה כשגרירת ישראל בדנמרק - האישה הראשונה ששימשה שגרירה ישראלית.
בשנים 1972–1974 שימשה כיועצת להתנדבות של ראש הממשלה גולדה מאיר הקימה וניהלה את המרכז להתנדבות בישראל (לימים המועצה להתנדבות).
בשנת 1974 נבחרה מטעם רשימת "המערך" לכנסת השמינית וכיהנה כחברה בוועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים ובועדת חוקה, חוק ומשפט, עד המהפך ב-1977. לאחר מכן כיהנה כחברת הכנסת התשיעית בשנים 1979–1981, בעקבות פטירתו של יהושע רבינוביץ', והייתה חברה בוועדת הכלכלה, בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת העלייה והקליטה, שהוקמה ביוזמתה.
משנת 1978 כיהנה כמזכירת נעמת בתל אביב. הייתה המנהלת והיו"ר של תחרות הנבל הבינלאומית בישראל ויו"ר "הזמריה", אותם ניהלה בהתנדבות בשנים 1983–2010, שנה בה התמנתה לנשיאת כבוד של שני המפעלים הללו. הייתה חברה בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ושל ה"היברו יוניון קולג'" בירושלים, שגם העניק לה תואר דוקטור לשם כבוד. ממשלת דנמרק העניקה לה את "מדליית הדגל" על טיפוח קשרי ידידות ותרבות בין ישראל לדנמרק, ומנשיא גרמניה קיבלה אות כבוד על קשירת קשרים בין נשים ישראליות לגרמניות.
הרליץ הייתה כלת פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב וכן, יקירת העיר תל אביב (תשנ"ו-1996). בערב יום העצמאות 2001 הייתה בין מדליקי המשואות בטקס בהר הרצל. בשנת 2015 זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה למדינה. 
הרליץ הייתה חברה במועצת הכבוד הבינלאומית של ארגון הנבל העולמי.
ב-24 במרץ 2016 הלכה לעולמה, בגיל 94.
ברק עילם

ביוגרפיה

ברק עילם גדל בהוד השרון. התגייס לצבא בשנת 1994 ושירת כקצין ביחידת איסוף באגף המודיעין (8200). בעל תואר B.Sc בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב. רשומים על שמו שבעה פטנטים.
עילם הצטרף לנייס מיד עם שחרורו מהצבא והתחיל לעבוד כמהנדס תוכנה. משם המשיך לכהן בתפקידי ניהול בכירים בתחומי שיווק ומכירות, ביניהם הקמה והובלה של חטיבת האנליטיקס. בשנת 2010 עבר לארצות הברית והתמנה לסמנכ"ל המכירות של קבוצת האנטרפרייז של החברה באמריקה. לאחר מכן שימש נשיא נייס אמריקה, שם התמקד בהרחבת בסיס הלקוחות באמריקה.
ברק עילם התמנה לתפקיד מנכ"ל נייס בפברואר 2014. כמנכ"ל הניע טרנספורמציה באסטרטגיה של החברה, והפך אותה לחברת תוכנה חשובה המספקת פלטפורמת ענן ופתרונות מבוססי אנליטיקס. בין השאר שילב חדשנות טכנולוגית, צמיחה אורגנית, רכישת חברות בתחומים משיקים, בעיקר בארצות הברית, ומכירת חטיבות עם רמת סינרגיה נמוכה.
בין השאר ביצע את הרכישה הגדולה בתולדות נייס של חברת הענן InContact תמורת 940 מיליון דולר, ואת חברת הטכנולוגיה Nexidia.
עסקאות אלה ואחרות הובילו להגדלה משמעותית של השוק שבו פועלת נייס, ולגידול משמעותי בשוק המטרה, במכירות וברווחיות של החברה. הדבר השתקף בעלייה משמעותית במחיר המניה של החברה, שערכה עלה פי ארבעה בין השנים 2019-2014, עם שווי של כמעט 10 מיליארד דולר.

פעילות ציבורית

בנוסף לניהול החברה, עילם מוביל יוזמות חברתיות. בין השאר הוציא לפועל תוכנית לקידום נשים בטכנולוגיה בשם "קוד:קודה" שמטרתה הגדלת מספר הנשים בעולם הטכנולוגיה ומיועדת לנערות בגילי חטיבת הביניים. הוא זוכה להערכה ציבורית בתפקידו כמנכ"ל נייס והתברג במיקום מכובד ברשימת 50 המנכ"לים המובילים בישראל כמה שנים ברציפות.
ברק עילם נשוי ואב לשתי בנות. מתגורר בניו ג'רזי.
אזור מקודד

אזור מקודד של גן, ידוע גם כרצף מקודד או בקיצור האנגלי – CDS‏ (coding DNA sequence), הוא החלק מתוך רצף ה-DNA וה-RNA של הגן שבו נמצאים האקסונים, שבתוכן נמצא המידע הגנטי הדרוש ליצירת חלבון. 
בתהליך יצירת חלבון, קטע מרצף ה-DNA משועתק למולקולת RNA, אשר יעבור תהליכי עיבוד, שבסופם מולקולת ה-mRNA הבוגרת תעבור תרגום לחלבון. מולקולת ה-mRNA הבוגרת מכילה רק אקסונים, ולא אינטרונים. האזור המקודד תחום בקצה ה-5' בקודון התחלה, ובקצה ה-3' בקודון סיום. מולקולת ה-mRNA יכולה להכיל בשני קצוותיו אזורים שאינם מתורגמים - UTR. האזור המקודד הוא האזור מתוך ה-mRNA אשר יעבור תרגום על ידי הריבוזום.

מציאת אזורים מקודדים

בעוד המינוח של מסגרת קריאה הוא פשוט, זיהוי של אזור מקודד אינו פשוט כלל ועיקר, מכיוון שבתא נתון רק חלק ממסגרות הקריאה אכן משמשות כאזור מקודד. כדי לזהות אזורים מקודדים, מקובל לרצף מולקולות mRNA, ולנסות להבין אילו חלקים מתוכם מתורגמים. זיהוי אזור מקודד הוא חלק התחום של חיזוי גנים, אשר חוקר גם חיזוי של מרכיבים פונקציונליים נוספים.

ההבדל בין אזור מקודד לדנ"א משלים

בתהליך רוורס טרנסקריפציה ניתן להפוך מולקולת mRNA בחזרה לרצף DNA, המכונה דנ"א משלים, או cDNA. מולקולת ה-DNA שתיווצר תכיל את אזורי ה-UTR שאינם חלק מה-CDS, אשר משועתקים ל-RNA אך 
אינם מתורגמים לחלבון. לכן ניתן לומר שברוב המוחלט של המקרים האזור המקודד ייפתח ברצף AUG (הקודון של מתיונין) ויסתיים באחד משלושת קודוני הסיום. כל זאת בניגוד ל-cDNA, המכיל את רצף ה-UTR.
דיוויזיית הפאנצר ה-11 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוגוסט 1940 על בסיס יחידות מדיוויזיית הפאנצר ה-5, והועמדה תחת פיקוד לודוויג קריוול. במהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ובמהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הממונע ה-48 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן, קרב קייב ובקרבות באזור ז'יטומיר. ב-10 ביולי 1941 כותרה דיוויזיית הפאנצר ה-11 במהלך מתקפת נגד סובייטית, ובמשך 5 ימים תוספקה מהאוויר עד שהוסר הכיתור. באוקטובר 1941 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמו בקרב על מוסקבה. בקיץ 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה, ולחמה עמה בקרבות באזור וורונז', ובאזור הדון. לאחר כיתור הארמייה השישית בסטלינגרד הוכפפה הדיוויזיה לקורפוס הפאנצר ה-48 ולחמה עמו במבצע סערת חורף. לאחר מכן הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, ולחמה עמה בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק. באוקטובר 1943 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית, ולחמה עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה במבצע יאשי-קישינב הראשון, ובקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-19 בחזית המערבית, ולחמה עמה במהלך מבצע דרגון. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה באזור הסאר, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית ומהארמייה הראשונה לסירוגין. לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בקרבות בגרמניה, עד לסיום המלחמה.