google/wiki40b huggingface dataset:
מחנה פליטים

מחנה פליטים הוא מחנה זמני שנבנה על ידי ממשלות, האו"ם, ארגונים בינלאומיים כמו הצלב האדום או ארגונים לא ממשלתיים ומטרתו לשכן פליטים. מחנה פליטים יכול להכיל מאות אלפים ואף מיליוני אנשים. כיוון שמחנות פליטים מוקמים, בדרך כלל, באופן מאולתר במצבים בהם נמנע מן הפליטים לחזור לבתיהם ומתוכננים לספק רק את הצרכים הפיזיולוגים הבסיסיים, הם חשופים יותר להיווצרות משברים הומניטרים. חלק מהמחנות סובלים מתנאי הגיינה וסניטציה נחותים, וחלקם, כגון עין אלחלוה בלבנון, מתפקדים כמחנות זמניים אך קיימים עשרות שנים, דבר היוצר השלכות חמורות על זכויות האדם של שוכניהם.
הפליטים עלולים להשאר במחנה, ולקבל מזון לשעת חירום ועזרה רפואית, עד שחזרתם לביתם בטוחה. במקרים מסוימים, גם לאחר מספר שנים, חזרתם עדיין בעייתית והם נשלחים למדינות עולם שלישי, רחוק מהגבול אותו חצו.
במחנות פליטים נמצאים פעמים רבות מקומות מגורים, כמו אוהלים או מבנים ארעיים אחרים, אמצעים להיגיינה אישית (מקלחות ובתי שימוש), אספקה רפואית וציוד תקשורת (לדוגמה מכשיר רדיו).

מכסות פליטים ומקלט מדיני

17 מדינות (אוסטרליה, בנין, ברזיל, בורקינה פאסו, קנדה, צ'ילה, דנמרק, פינלנד, איסלנד, אירלנד, מקסיקו, הולנד, ניו זילנד, נורווגיה, שוודיה, בריטניה וארצות הברית) מכניסות לשעריהן, באופן קבוע מכסה של פליטים מהמחנות. מחנות פליטים משכנים בדרך כלל אנשים שברחו עקב מלחמה, ובאמת בשנים האחרונות רוב מכסות הפליטים מולאו באנשים מאיראן, אפגניסטן, עיראק, לוב, סומליה, סודאן ויוגוסלביה שסבלו ממלחמות ומהפכות.
ישראל נתנה מקלט לפליטים מספר פעמים בתולדותיה. בשנת 1977, זמן קצר אחרי שנבחר לתפקיד ראש הממשלה, נתן מנחם בגין מקלט מדיני ואזרחות ל-179 פליטים שברחו מוייטנאם בסירות ונסחפו לחוף הפיליפינים, שם לא הותר להם לנחות. פליטים אלו כונו "אנשי הסירות"
במאי 2000, לאחר נסיגת צה"ל מלבנון, נתנה ישראל מקלט מדיני לחיילי צד"ל אשר חששו מטבח שיעשה בהם על ידי החזבאללה ותומכיהם. בשנת 2006 הסתננו לשטח מדינת ישראל 712 פליטים מחבל דארפור בסודאן, הסובל מרצח עם. כיוון שסודאן הנה מדינה עוינת, לא ניתן היה להעניק להם מעמד של פליטים, ונקבעה להם חלופת מעצר, על-פי רוב שהייה ועבודה בקיבוצים או בבתי-מלון. חלקם נכלאו במתקני השב"ס. לפי נתוני משרד הפנים בין השנים 2006–2011 הסתננו למדינת ישראל כ-30,000 פליטים מאפריקה, דרך הגבול הפרוץ עם מצרים.
פיאט 600

מאפיינים

בפיאט 600 הותקנו בלמי תוף הידראוליים בכל הגלגלים. המתלים התאפיינו במבנה מיוחד של קפיץ עלים רוחבי אשר שימש גם כמייצב בין בולמי הזעזועים מבוססי הגז של הגלגלים הקדמיים. מאחור הותקנו בולמי זעזועים במבנה "קויל-אובר" וזרועות עוקבות למחצה. בכל מודלי ה-600 הייתה תיבת הילוכים בת 4 הילוכים מסוג טרנסאקסל (מותקנת על הציר האחורי), ההילוך הראשון לא היה מסונכרן.
שלא כמו בפולקסווגן חיפושית, מנוע הפיאט מקורר מים ומאפשר חימום סביר לתא הנוסעים. קירור המנוע הספיק לרכב סטנדרטי, אך בגרסאות מחוזקות ומשופרות הותקן מצנן מים או שמן נוסף בחזית הרכב. בכל הדגמים מערכת החשמל התבססה על גנרטור עם מווסת מתח חיצוני.
היות המנוע אחורי והקרור על ידי מים גרם הדבר לבעיות רבות וקשות של התחממות המנוע. שכן לא היה קרור ישיר של רוח בזמן הנסיעה על המצנן, להבדיל ממכוניות עם
מנוע קדמי ששם עצם הנסיעה יוצרת רוח המקררת את חזית המצנן.
המהירות המרבית הייתה 95 קמ"ש בדגמי המנוע הקטן, ו-110 קמ"ש בדגמי ה-767 סמ"ק. שנה לאחר הצגת הדגם הבסיסי, הוצגו דגמי גג בד ו"מולטיפלה" - מכונית נוסעים בעלת 6 מושבים, הורתה של הפיאט מולטיפלה המודרנית. סיאט יצרה בספרד ברישיון גרסה של מכונית זו מ-1957 ועד 1973. למעלה מ 797,000 "סיאט 600" יוצרו ויוצאו בהצלחה לפינלנד, פולין, ארגנטינה ומקסיקו, שם כונתה בחיבה "פיטיטו". בספרד הפכה הפיאט 600 לרכב העממי הנפוץ ביותר לאחר מלחמת האזרחים.
גם ביוגוסלביה יוצרה המכונית כ"זאסטבה 750" (מאוחר יותר 850), וכונתה "פיצ'ו". מפעל זאסטבה בקרגויבאץ' (סרביה) פעל מתחילת שנות השישים ועד 1985 ויצר את דגמי ה-750 ו-850 שזכו לפופולריות רבה ביוגוסלביה.
מנועי ה"פיאט 600" הועברו לדגם פיאט 600 מולטיפלה.
דגם הסיאט 600 אשר יוצר על ידי יצרנית המכוניות הספרדית סיאט בין השנים 1957–1973 התבסס על ה"פיאט 600", ונבנה ברישיון פיאט.
הפיאט 850 מבוססת במידה רבה על הפיאט 600, אך כל הילוכיה מסונכרנים, הותקנו בה בלמי דיסק קדמיים ואלטרנטור. רבים משפרים את מכוניות הפיאט 600 שלהם בחלקי פיאט 850, אך לעיתים נדרשות התאמות ושינויים.

דגם ה"ג'ולי"

ב-1958 העבירה פיאט מספר מכוניות פיאט 600 לסדנת ג'יה לשם דיגומן כדגם "ג'ולי" (Jolly). במכונית זו הותקנו מושבי קש וגג בד מתפרק. הן יועדו לבעלי יאכטות עשירים ואריסטוטל אונאסיס היה בעליה של אחת. מכוניות אלו יוצרו בסדרה מוגבלת ומחירן היה כפול משל פיאט 600 רגילה. כיום שרדו כפי הנראה פחות מ-100. 32 מהן שימשו כמוניות באי קטאלינה מול חופי לוס אנג'לס בשנים 1958–1962.
.vn

vn. היא סיומת האינטרנט הלאומית  של שמות המתחם (domain name) של אתרי אינטרנט הרשומים בוייטנאם, הסיומת הושקה בשנת 1994. שמות המתחם והסיומות מנוהלות על ידי ארגון  'Vietnam Internet Network Information Center' ונמצא תחת סמכותו של  משרד התקשורת הוייטנאמי. בשנת 2003, חתם ארגון VNNIC על הסכם המאפשר לו לשווק את הסיומת מחוץ לגבולות וייטנאם. כיום, ניתן להירשם תחת סיומת זו מכל מקום בעולם.
עמוס נחום

ביוגרפיה

נחום נולד בשכונת גבעת עלייה שביפו, בנם הבכור של זוג יוצאי טריפולי. לעמוס שתי אחיות צעירות, אילנה ומיכל. 
כבר בילדותו חלם להיות צלם. בשנת 1969 התגייס לסיירת שקד ושירת בה כלוחם. עם שחרורו התמחה במשך שנה כצלם אופנה, ולאחר מכן חזר לשירות במלחמת יום כיפור באזורי הקרבות בסיני. 
כבר מתחילת שירותו נהג לצלם "תמונות מלחמה"; תצלומים שצילם התפרסמו על ידי סוכנות הידיעות AP. לאחר שחרורו נכנס עם חבריו לעסקי השטת יאכטות, ובמסגרת זו טייל בעולם.
למד צלילה וחלם ללמוד קולנוע, ולשם כך נסע באמצע שנות ה-70 לניו יורק. שם לימד צלילה ולבסוף הקים חברת נסיעות, La Mer Diving Seafari, שהתמחתה בצלילות תיור באזורים שונים בעולם. במחצית השנייה של שנות ה-80 מכר את חלקו בעסק, הן מאחר שרצה להגשים את חלומו להיות צלם והן מסיבות אידאולוגיות, שכן לא רצה להיות שותף לפגיעה בשוניות אלמוגים, והחליט לעסוק באופן מקצועי בצילום חיות ימיות גדולות: כרישים, לווייתנים, דולפינים ודובי קוטב. 
ב-1992 הקים חברה שתממש את חזונו, Big Animals Photography Expeditions, ומאז, במשך עשרות שנים, הוא מצלם ומוביל משלחות צילום רבות לאתרים ימיים בעולם.
לאורך הקריירה שלו זכה נחום בפרסים רבים, ביניהם פעמיים ב- Wildlife Photographer of the Year ‏, בקטגוריית התנהגות בעלי חיים. צילומיו הופיעו במאות עיתונים ברחבי העולם. 
הוא נחשב למרצה מבוקש ופרסם מאות כתבות טבע במגזינים ברחבי העולם, בין היתר במטרה להגביר את המודעות לסכנה הנשקפת למינים שונים של חיות בר.
עמוס מתגורר במונטריי שבקליפורניה.
בשנת 2015 צולם סרט תיעודי, בבימויים של יונתן ניר ודני מנקין, המתחקה אחר סיפור חייו ואחר מסעו של נחום לקנדה הארקטית לצלם דוב קוטב צולל.
באפריל 2019 נבחר סרט זה ששמו ״תמונת חייו״ לסרט הפתיחה של פסטיבל ״דוקאביב״.
מיש דרומי

במסורת ובאגדות

עץ המיש הוא העץ הקדוש ביותר לאסלאם ונפוצו עליו אגדות רבות. לפי האמונה, עץ המיש הוא החזק ביותר לגירוש שדים וגם כפיס קטן ממנו יכול להגן על הנושא אותו באופן מוחלט מפני עין הרע, לכן נוהגים המוסלמים לתלות כפיס עץ קטן מהמיש על מיטת התינוק.
אגדה מוסלמית מספרת כי כאשר שלמה המלך בנה את בית המקדש היה מוטרד כיצד יגן עליו מפני אשמדאי. אז נגלה אליו אלוהים בחלום וציווה עליו לטעת חורשת עצי מיש סביב המקדש, דבר שיגן על הבניין מכל רע. ואכן, על הר הבית נטועה חורשת עצי מיש.
אגדה נוספת מספרת כי בראשית ימי האסלאם נלחמו מוחמד וחבריו עם אויביהם במדבר צחיח. ידם של האויבים הייתה על העליונה והם צרו על המוסלמים, שמימיהם נגמרו. אז קטף מוחמד עלה מיש וינק ממנו מים מרווים והורה לחבריו לעשות כמוהו. האויבים, בראותם זאת, אמרו "אנשים אלו השותים עצים ואוכלים אבנים הם בלתי מנוצחים" וברחו.
עץ המיש מוזכר במסכת תמיד פרק שני דף כט' עמוד ב' - מוזכר כחלק מן העצים שלדעת רב אלעזר לא היו מבעירים על גבי המזבח משום שמוציא בעת השריפה עשן רב.
כמו כן הוזכר עץ המיש בגמרא (תלמוד בבלי תמיד כ"ט ע"ב) כעץ הכשר לעצי המערכה והשתמשו בו לכך: "וכי כל העצים כשרים למערכה הן כל העצים כשרים חוץ מן זית וגפן אבל באלו היו רגילין במרביות של תאנה ושל אגוז ושל עץ שמן רבי אליעזר מוסיף אף של מייש ושל אלון ושל דקל ושל חרוב ושל שקמה".

עצי מיש עתיקים בארץ ישראל

עץ מיש בודד גדול נמצא בחורשת הזיתים ליד מנזר מאר אליאס שבדרום ירושלים. לפי האמונה הנוצרית תחת אחד מאבות-אבותיו של העץ נחה מרים, אם ישו בהימלטה מפני הורדוס. בכפר יברוד צומח עץ מיש גדול במרכז במה עתיקה. מיש קדום נוסף מצוי בצפת, סמוך למערת שם ועבר. בזכרון יעקב, בתוך מערה הנקראת "מערת המיש" צומח מיש עתיק בעל מספר גזעים שגילו מוערך בכ-200 שנה. 
בשטח בית קברות ערבי נטוש סמוך לגדר קיבוץ יראון צומח מיש דרומי שגם גילו מוערך בכ-200 שנה.
ויק מוניז

ויק מוניז (בפורטוגזית: Vik Muniz נולד בסאו פאולו ב-1961). הוא אמן ברזילאי העוסק בעיקר בצילום. בתחילת דרכו עסק בפיסול, אולם מצא עניין גובר והולך בצילום עבודותיו, ולאחר מכן התמקד בצילום. מוניז יוצר בעיקר סדרות, ומשתמש בחומרים יומיומיים ומפתיעים ביצירותיו כגון: יהלומים, סוכר, חוטים, סירופ שוקולד, אבק וזבל. עבודותיו של מוניז מציגות תעוזה ואירוניה ומרבות להתייחס לתרבות הפופ ולתולדות האמנות. עבודתו זוכה להצלחה מסחרית וכן להערכת הביקורת.

בצעירותו עסק מוניז בעיצוב לוחות מודעות בברזיל, והחל את הקריירה האמנותית שלו עם הגיעו לניו יורק ב 1983. תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה ב-1988 ובה הציג עבודות פיסול. לאחר מכן החל להתנסות בצילום וציור, עד שלבסוף שילב בין השניים בסדרה "ילדי סוכר" שבה צילם מוניז משפחות של עובדים במטעי הסוכר באי הקריבי סנט קיטס. ולאחר מכן צייר בעזרת סוכר את דיוקנותיהם, וצילם את הציורים. את הצילומים הציג במוזאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-1997.
בשנת 2010 ביימה לוסי ווקר סרט תעודה אשר הציג את עבודתו של מוניז באחד מהמזבלות הגדולות בעולם, Jardim Gramacho, בפאתי ריו דה ז'ניירו. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר עבור הסרט תיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה ה-83.
יוסף מוקיר שבת

יוסף מוקיר שבת הוא סיפור יהודי נודע, שהמסר העיקרי בו הוא השכר המגיע משמים לאלו המכבדים את השבת בכל מאודם ואף מעבר ליכולתם. מקורו במעשה המופיע בתלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קי"ט, עמוד א'.
סיפור זה הופיע במשך השנים בגרסאות שונות, שימש כדוגמה וכסמל לכיבוד השבת והשכר המובטח למתענגים בה, וכן שימש השראה למשוררים רבים שהזכירוהו בזמירות ובפיוטים שכתבו כמו בפיוט "יום שבת קודש הוא" מזמירות לליל שבת: "יוסף חצה דג ומצא מרגלית בבשרו", וכן שירו של ר' יום-טוב עהרליך על הסיפור.
הסיפור נחשב לקלאסיקה שבסיפורי היהדות לנוער, והוא נכתב בספרים, ספרונים, בקלטות לנוער, ואף בסרטים.

תוכן המעשה

(בתרגום מארמית, על פי פירוש רש"י בתוספת סגנון) כפי שמופיע בתלמוד בבלי מסכת שבת קיט, ע"א:
בעיירה אחת גר יהודי ושמו יוסף שהיה ידוע בכך שמכבד ומענג את השבת, משום כך כינו אותו הבריות יוסף מוקיר שבת.
בשכנותו גר נכרי עשיר. יום אחד אמרו לנוכרי החוזים בכוכבים: כל נכסיך עתידים ליפול, לידי יוסף שכנך היהודי. נבהל הנוכרי, הלך ומכר את כל נכסיו וקנה בהם יהלום, הכין לעצמו כובע לבד מפואר, שבצו במשבצות של זהב ובתוכם קבע את היהלום היקר. כך היה בטוח שיהא בידו לשמור על רכושו תחת ידו. אך יום אחד בעת שעבר בגשר, העיפה הרוח את הכובע והטילה אותו לים, שם בלע את הכובע דג גדול.
כעבור ימים אחדים נצוד הדג, והובא לשוק ביום שישי. מפאת השעה המאוחרת לא נמצאו קונים בשוק, התעצבו הדייגים אל לבם, דג יפה זה לא יהא אדם לוקחו? עד שאמרו: לכו והביאוהו אצל יוסף מוקיר שבת, כי רגיל לקנות דג לכבוד שבת, וודאי ישמח בדג גדול ויפה. ואכן הביאו את הדג אל יוסף ששמח על שביכולתו לענג את השבת כראוי וקנה את הדג. והנה חותך יוסף את בשרו ומצא בתוכו יהלום. שמח יוסף ביותר על שכעת יוכל לענג את השבת בכפל כפלים. לאחר השבת מכר יוסף את היהלום בסכום גבוה והפך לעשיר מופלג. פגשו זקן אחד ואמר לו: מי שלווה בשביל השבת, השבת תפרע לו חובותיו.

פרשנויות

במקור המופיע בתלמוד בבלי (הגמרא) מופיע שערכו של היהלום היה שווה ל-13 עליות (מחסנים) מלאים דינרי זהב.
בפירוש עובדה זו נחלקו פרשני הגמרא והראשונים:
רש"י סובר, כי ודאי ערכו של היהלום היה רב מאד, אך הגמרא נוקטת לשון גוזמא כדרכה לפעמים על מנת לסבר את האוזן, כראיה לדבריו הוא מביא את המספר 13 שמופיע מספר פעמים בגמרא כמספר כללי וללא כוונה לערכו הנקוב.
ראשונים אחרים חולקים על דבריו ומביאים אסמכתאות מן הגמרא לדבריהם שעליות הן אכן מידה שמודדים בה דינרים בכמות רבה מאד.
בפירוש התוספות המופיע גם הוא על דף הגמרא מוסבר ש'עליות' הן שם כלי ואין הכוונה לחדר מלא דינרי זהב.
נטיה ברונקהורסט

קריירה

כשהייתה בת 13 בלבד, נבחרה באקראי על ידי הבמאי אולי אדל לגלם את הדמות הראשית, כריסטיאנה, בסרט "אני, כריסטיאנה פ.", שנעשה על תקופת נעוריה והתמכרותה להרואין של הידוענית הגרמנית כריסטיאנה פלשרינו. הסרט הצליח מאוד והפך לסרט פולחן, גם בזכות הפסקול שכלל שירים של דייוויד בואי (בואי עצמו תרם לסרט הופעת קמע). בשל הצלחתו הגדולה של הסרט, ובשל גילה הצעיר, היא עזבה את גרמניה ועברה ללמוד בבית ספר באנגליה. לאחר מכן עברה לפריז, ולאחר זמן חזרה לגרמניה בכדי ללמוד בבית הספר לאומנויות "Schauspielschule Bochum".
בשנת 1982 שיחקה בסרט "Querelle" של הבמאי ריינר ורנר פאסבינדר.
בשנת 1998, לאחר שהחלימה ממחלת הסרטן, החלה לעבוד כתסריטאית, מפיקה ובמאית. בשנת 2001 זכתה ב"פרס לולה" הגרמני  לתסריט הטוב ביותר על סרטה הביוגרפי "Wie Feuer und Flamme".
בשנת 2000 שיחקה בסרט הגרמני "הנסיכה והלוחם". היא שיחקה גם בסדרת הטלוויזיה " Dr. Sommerfeld - Neues vom Bülowbogen".

חיים אישיים

בין השנים 1988–1993 ניהלה מערכת יחסים זוגית עם השחקן הגרמני דומיניק ראקה. ב-1991 נולדה לשניים בת. היא מתגוררת במינכן.
בשנים 1994–1998 לערך הייתה חולה במחלת הסרטן, שעצרה את התפתחות קריירת המשחק שלה, אך החלימה.
ים סקוטיה

היסטוריה

השם ניתן לים בשנת 1932 על שם ספינת המשלחת הסקוטית הלאומית לאנטארקטיקה תחת הנהגתו של ויליאם ספירס ברוס, אשר נקראה "סקוטיה". החצייה המפורסמת ביותר של הים נעשתה בשנת 1916 על ידי סר ארנסט שקלטון וחמישה אחרים שהיו בסירת ההצלה ג'יימס קיירד כשעזבו את אי הפיל בדרכם אל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים.
בארגנטינה, ים סקוטיה נחשב לחלק מים ארגנטינה (בספרדית: Mar Argentino), ועל רבים מהשטחים טוענת ארגנטינה לבעלות, כגון איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי פוקלנד, הנמצאים בתוך אזור זה.
ב-20 באוגוסט 2006 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 7.0 בסולם ריכטר באזור הים, ב-13:41 (זמן מקומי).
דואו סונט

דואו סונט (לטינית: Duo sunt, מילולית: "שתיים הן", ידוע גם כ"על שתי הרשויות" ) הוא מסמך שנכתב ב-494 על ידי האפיפיור גלסיוס הראשון כמכתב לאנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
המכתב תיאר שני כוחות עליונים, האחד – "הסמכות הקדושה של הבישופים" (pontificum sacrata auctoritas), ומולו – "כוח מלכותי" (regalis potestas), שאמורים לעבוד בשיתוף פעולה זה עם זה. 
מכתב זה בעל חשיבות ראשונה במעלה, כי הוא זה שמיסד את מערכת היחסים בין הכנסייה לשלטון הסקולרי במשך אלף שנה כמעט. הרעיון העומד מאחורי המכתב הוא שהקיסר אינו מעל לכנסייה אלא הוא חלק ממנה. כמו כל נוצרי אחר הוא זקוק לשירותי הכנסייה ואין הוא יכול להכתיב לאנשי הכנסייה כיצד לפעול במישור הדתי.
על פי המכתב, גם הכנסייה וגם השלטון האזרחי נחוצים לעולם, אבל יש עדיפות לצד הכנסייתי, האחראי על הנשמה וישועתה. גם הקיסרים זקוקים בתחום זה לסיועם של הכמרים, בשעת סקרמנט הווידוי גם הקיסרים שומעים שהם חוטאים, והכומר יכול, בעזרת מתן מחילה או מניעתה, לאפשר לנשמתם להגיע לגן העדן או לחסום את דרכה לשם. 

במכתב נאמר 
אימפרטור אוגוסטוס, שתי רשויות בעיקר מחלקות ביניהן את השליטה בעולם הזה, והן, סמכותם המקודשת של הכוהנים וסמכות הביצוע של המלך, אחריותם של הכמרים היא נכבדה יותר, שכן ביום הדין יהיו הם נותני הדין-וחשבון על המלכים. דע איפה בני הרחום, שאף על פי שלך הבכורה (dignitas) כשאתה יושב ושופט בענייני בני תמותה בזכות עמדת הכבוד אשר לך, אשר לענייני אלוהים עליך להרכין ראשך בחסידות (devotus) בפני אלה המשרתים בקודש ושמהם אתה מצפה לאמצעים לישועתך. בזה שאתה שותף לסקרמנטים הקדושים כאשר הם מוגשים כהלכה, אתה מודה שעליך להיות כפוף יותר למעמד הכהונה מאשר למשול בסדרי הדת (ordo religionis). בעניינים אלה עליך לסמוך על פסק-הדין של הכהנים ולא לדרוש שישאלו חוות-דעתך. אם בתחום המשמעת הציבורית (ordo publicae disciplnae) הכוהנים מכירים בסמכותך ככזאת שמוצאה מכוח עליון ונשמעים לחוקיך, שמא יראו כמערערים מהלך תקין של חיי העולם הזה (res mundanae), האם לא מתוך אהבה, שואל אני אותך, על אחת כמה וכמה צריך אתה להישמע לאלה שהופקדו על הענקת מיסתורי הקדושה. בהתאם לכך, בדיוק כפי שלא מועטה הסכנה הנשקפת לכהנים אם הם נמנעים מלדבר כאשר הם חייבים לדבר למען עבודת-אלוהים, כך אין סיכון קטן לאלו - אשר חלילה - צריכים לציית אולם נוהגים בבוז. ואם ראוי כי לבם של המאמינים צריך להיכנע לכל הכהנים אשר מנהלים כראוי את עבודת האלוהיים, מובן מאליו שיש לציית לבישוף של המקום אשר אלוהים ראה בו עליון על שאר הכהנים, ואשר כתוצאה מכך מתכבד בצייתנות מצד הכנסייה כולה בזכות מסירותו.
מבוא טעון-טורבו

עלילה

בראיין אוקונור (פול ווקר) אורז את חפציו ועוזב את לוס אנג'לס לפני שמשטרת לוס אנג'לס תקבל הזדמנות לעצור אותו על כך שאפשר לדומיניק טורטו (וין דיזל) להימלט מהמשטרה. בשעה שהבולשת הפדרלית האמריקנית פותחת במצוד לאומי עליו, אוקונור נוסע ברחבי אריזונה, ניו מקסיקו וטקסס, וזוכה בכל מרוץ רחוב בו הוא משתתף עם המיצובישי 3000 GT האדומה שלו. עם זאת, הוא נאלץ לנטוש את המכונית שלו במוטל בדאלאס, כאשר נודע למשטרה על נוכחותו. בשעה שהמשטרה מחרימה את המכונית שלו, הוא מצליח לתפוס טרמפ עם אישה לא ידועה (מינקה קלי), על אף שהיא יודעת שהוא מבוקש על ידי המשטרה. היא מורידה אותו במגרש של מכוניות משומשות, ומיידעת אותו על כך שהיא יודעת שהוא מבוקש על ידי המשטרה.
במגרש המכוניות, אוקונור קונה מכונית ניסאן סקייליין GT-R ירוקה. מאוחר יותר, לאחר שהוא לוקח את הכסף שהרוויח ממירוצי הרחוב, הוא מוסיף לרכב מסגרת חדשה וצובע אותו מחדש בצבע כסף, עם ברקי ויניל כחולים בצדדים, לפני שהוא נוסע מזרחה ומנצח עוד מרוצי רחוב בדרך. כאשר אוקונור מגיע לאטלנטה הוא פונה לכיוון מיאמי שם הוא רואה את הטויוטה סופרה של ג'ק סלאפ ואת המזדה RX-7 של אורנג' ג'וליוס. מייד לאחר מכן מופיעים על המסך המילים "…be continued ‏2" (בתרגום חופשי לעברית: "המשך יבוא ב-2").

הפקה

הסרט הקצר נכלל במהדורה השנייה של ה-DVD של הסרט הראשון, אשר מכונה "Tricked Out Edition". מהדורת DVD זו יצאה לאור ב-3 ביוני 2003, יחד עם עלייתו לאקרנים של הסרט השני.
למעט המילים "I owe you a ten second car" (בתרגום חופשי לעברית: "אני חייב לך מכונית שמאיצה בעשר שניות") מהפלשבק בסרט, כלל עלילת הסרט היא ללא מילים.
הקפצת אבנים

הקפצת אבנים הוא משחק עתיק שמטרתו לזרוק אבן על פני המים באופן כזה, שהמים מחזירים את האבן חזרה למעלה. הצלחה במשחק נמדדת בכמות ההקפצות או לחלופין במרחק המקסימלי אליו האבן מגיעה. ב-1989 אף הוקמה בארצות הברית אגודת ספורט בשם NASSA המקיימת אליפויות עולם בהקפצת אבנים. שיא העולם בהקפצת אבנים עומד על 88 הקפצות, והוא נקבע ב-6 בספטמבר 2013‏.
ברעיון הקפצת האבנים בוצע שימוש מעשי במלחמת העולם השנייה, כאשר הבריטים השתמשו בפצצות מקפצות לצורך הפצצה של סכרים גרמניים, במבצע הנקרא מבצע נזיפה.

הסבר מדעי

מחקרים שנעשו בנושא, הראו שכאשר זורקים אבן בעוצמה מספיקה אל המים, בזווית שקטנה מ-45 מעלות, המים יחזירו את האבן כאילו פגעה במשטח גמיש. הזווית האופטימלית להקפצה היא 20 מעלות. זווית קטנה יותר לא תקנה לאבן גובה מספיק לאחר ההקפצה, וכך כמות ההקפצות תהיה קטנה. זווית גדולה יותר תיגרום להקפצה לא יעילה. זווית הזריקה היא הגורם העיקרי בחשיבותו, אך מלבדה חשיבות גם לצורת האבן, שרצוי שתהיה שטוחה. כמו כן רצוי לזרוק את האבן כאשר היא מסתובבת סביב ציר אנכי, על מנת לשפר את היציבות של האבן. התאוריה אומרת שאם לאבן הנזרקת יהיה מקור אנרגיה אשר ידאג לשימור המהירות, הרי שהאבן יכולה לקפוץ לעד.
מדען צרפתי בשם Lyderic Bocquet פרסם בשנת 2004מחקר חדש בנושא הקפצת אבנים. לצורך המחקר נבנה רובוט שזרק אבנים בזוויות שונות ובעוצמות שונות. המחקר העלה שאכן הזווית האופטימלית לזריקה, על מנת להגיע למרחק מקסימלי היא °‏20, אך על מנת להגיע למספר ההקפצות המקסימלי עדיף לזרוק בזווית של 10°‏. החוקרים הצליחו להגיע ל-41 הקפצות כאשר ירו דיסקית ברוחב 10 סנטימטר בזווית של °‏10 מעלות ובמהירות של 100 קילומטר לשעה.
גדעון עמיחי

ביוגרפיה

גדעון עמיחי נולד וגדל בחולון. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל בגרעין דרכים לקיבוץ כפר עזה וככתב ומעצב השבועון במחנה.
ב-1990 עמיחי סיים בהצטינות את לימודי העיצוב בבצלאל וב-School of Visual Arts בניו יורק, ב-2008, עמיחי סיים בהצטיינות תואר שני במנהל עסקים, EMBA למנהיגי חברות (אשר עוסקות במוצרים יצירתיים), מ-Berlin School of Creative Leadership.
עמיחי החל לצייר קריקטורות לטלוויזיה ולעיתונים כבר בגיל 14. קריקטורות ומאמרים של עמיחי התפרסמו בעיתונים רבים בישראל בהם "ידיעות אחרונות", "גלובס", "הארץ", "דה מרקר", "כלכליסט" ו"מעריב" אשר שם החל לעבוד כקריקטוריסט וככתב, בהמשך פורסמו קריקטורות פרי עטו גם במגזינים בחו"ל, בהם הניו יורקר, (1995).
בשנת 1990 החל את דרכו בעולם הפרסום כמנהל הקריאייטיב של פרסום "ורשבסקי פרייליך דובר/Grey". במאי 1994 הצטרף כשותף של רמי שלמור ושלומי אבנון וכך הפכו ל"שלמור אבנון עמיחי", בו הוא שימש כמנכ"ל משותף ומנהל קריאיטיב ראשי, בהמשך הפך המשרד לחלק מהרשת הבינלאומית Young & Rubicam. ביולי 2011 הפכו מייסדי החברה, רמי שלמור, שלומי אבנון וגדעון עמיחי, ליושבי ראש פעילים.
עמיחי הרצה פעמים רבות ברחבי הארץ, בין השאר הרצה באוניברסיטת תל אביב, המרכז הבינתחומי הרצליה, האוניברסיטה העברית (בחוג למנהל עסקים), בצלאל, ויצו חיפה ושנקר. עמיחי אף הוזמן להרצות במקומות שונים בחו"ל, בין השאר ביורובסט (2009), פסטיבל ניו יורק (2010) בשאנגחאי ובבפסטיבל קאן (2011).
עמיחי חבר בוועדת ההיגוי של המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בחולון, והוביל ביחד עם זאב רביד את מיתוגו.
עמיחי היה חבר כעשר שנים בבורד הקריאטיב העולמי של Young & Rubicam.
עמיחי יזם את הפרויקט: "9/11 - It's Been Ten Years", בשיתוף אתר aniboom.com, לציון 10 שנים לאסון התאומים, הפרויקט הזמין אמני אנימציה בכל העולם ליצור סרטון אנימציה קצר בנושא, בפרויקט משתתפים סרטונים שנשלחו מלמעלה מ-20 מדינות, גם סרטון אנימציה של עמיחי עצמו מופיע בפרויקט זה.
בספטמבר 2011 הוציא לאור את ספרו הראשון: "לא, לא, לא, לא, לא, לא, לא, כן" (בהוצאת גורדון), החושף תחנות בחייו המקצועיים, הספר הושק בתערוכת יחיד בגלריית "דניאל" בתל אביב.
בינואר 2014, יצאה לאור מהדורה של הספר באנגלית בארצות הברית: "No, No, No, No, No, Yes. Insights From a Creative Journey". את הספר ניתן למצוא בחנויות שונות ביניהן גם בחנות המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בדצמבר 2012 נשא הרצאה בעלת שם דומה בוועידת TEDx ירושלים (מקבילה לועידת TED).
ב-2016 פרסם את ספרו השני "נו, נו, נו, נו, נו, נו, נו, יס" - מסע יצירתי בניו יורק. 
באפריל 2013 הקים בניו יורק חברת קריאייטיב בשם No, No, No, No, No, Yes, וב-2015 הושק הסניף בתל אביב. בין לקוחות החברה נמנים חברת אאוטבריין, פולקסווגן ישראל והערוץ האמריקאי DogTV. 
ב-2016 חברת הקרייאטיב יצרה את "סוס הסייבר" ("The Cyber Horse"), עבור שבוע הסייבר הלאומי השנתי של המרכז למחקר סייבר בינתחומי באוניברסיטת ת"א. המיצג הורכב מאלפי חלקים שונים הנגועים בווירוסים, רוגלות ותוכנות זדוניות, כגון סמארטפונים, טבלטים, מסכי מחשב וצ'יפים. מטרת המייצג הייתה לייצר מודעות לסכנות האורבות לגולשים בעולם הסייבר. הפרויקט זכה לחשיפה בארץ ובעולם, בין השאר בישראל היום, מאקו, CBS NEWS, The Times UK, The Economist, The Telegraph, Le Monde, Der Spiegel.
סטפנוס השביעי

ביוגרפיה

סטפנוס היה רומאי, בנו של תאודמונדוס. הוא נבחר על ידי מרוזיה ממשפחת טוסקולאני, כעמדת ביניים עד שבנה ג'ובאני יהיה מוכן לשבת על כסאו של פטרוס הקדוש. לקראת הבחירות שלו, סטפנוס היה הקרדינל-הכומר של סנט אנסטסיה ברומא.
מעט מאוד ידוע על כהונתו של סטפנוס. במהלך שנתיים כאפיפיור, סטפנוס אישר את הזכויות של כמה מוסדות דתיים בצרפת ואיטליה. כתגמול על סיוע לסטפנוס להשתחרר מהדיכוי של הוגו מפרובאנס, הוא העניק לקנטה די גבריאלי את משרת המושל של גוביו, ושליטה על מספר מצודות מפתח. סטפנוס גם התייחס מאוד בחומרה לעמדה המוסרית של אנשי הכנסייה. הוא גם היה, ככל הנראה, על פי מקור יווני עוין מהמאה ה-12, האפיפיור הראשון שהלך מגולח בזמן שלטונו.
סטפנוס נפטר ב-15 במרץ 931, ובמקומו נבחר האפיפיור יוחנן האחד עשר.
מזרקה (קומבינטוריקה)

נוסחת נסיגה

נשתמש בהגדרה השקולה. נסמן ב-(P(n,k את מספר הסדרות שסכומן n, המספר הראשון שלהן הוא k, וכל איבר הוא לכל היותר אחד יותר מקודמו. אז נקבל את יחס הנסיגה הבא:
ומספר המזרקות מגודל n הוא (P(n,1.

פונקציה יוצרת

הפונקציה היוצרת של הסדרה היא:
יתרה, מכך, אם נסמן ב-(f(n,k את מספר המזרקות שיש להן k עיגולים בבסיסן, הפונקציה היוצרת היא:
אהרן ליילס

אהרן (טוביה) לֶיֶילֶס (שם העט של אהרן טוביה גלנץ; בכתיב יידי: לעיעלעס-גלאַנץ ראו גם אהרן גלאנץ-לילס; באנגלית: Aaron Glanz-Leyeles;‏ 1889, ולוצלאווק, האימפריה הרוסית (פולין) – 1966, ניו יורק) היה משורר יידיש מזרם האינטרוספקטיביזם, עורך, עסקן יהודי רב פעלים, בעל טור, מתרגם ועיתונאי.

ביוגרפיה

אהרן (טוביה) גלאנץ נולד בשנת 1889 בעיר ולוצלאבק שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין). בשנת 1892 הובא לעיר לודז', והשלים לימודיו בבית הספר למלאכה ולתורה שבו לימד אביו. בשנת 1901 עבר גם את הבחינה של בית הספר הרוסי למסחר. בהיות כמעט נער היגר ללונדון, בשנת 1905, ולמד באוניברסיטת לונדון כשלוש שנים, עד 1908. בשנים אלה נתפס לפעילות בתנועה הטריטוריאליסטית, שהתנגדה לציונות. בשנת 1909 יצא לניו יורק, בין השאר גם כשליח של הטריטוריאליסטים, והשתקע בה לכל ימי חייו. מטעמה של התנועה יצא כשליח לקהילות יהודיות בקנדה ואפילו באלסקה, בין השנים 1910 ו-1913.
אהרן ליילס השלים לימודיו באוניברסיטת קולומביה והיה בין מייסדי מערכת חינוך ביידיש חדשה. היה בין מייסדי בית הספר היידי הראשון באמריקה. כטריטוריאליסט אדוק האמין בהגירת יהודים לאלסקה, ונפגש עם מושל אלסקה לצורך העניין בשנת 1912. וכן יצא לווינה לוועידה העולמית של התנועה, כדי לעשות נפשות להגירה לאמריקה.
היה עסקן ציבורי וספרותי פעיל כל ימיו. ניהל והקים בתי ספר ביידיש, היה בין מייסדי ארגוני סופרים וארגוני תרבות יידישיסטים באמריקה. בשנת 1924 יצא לביקור ממושך בפולין, והרצה בערים רבות. ליילס גם סייע לארגוני העזרה לפליטים יהודים שלאחר מלחמת העולם הראשונה. היה עיתונאי שנים רבות, וכל שנות פעילותו כתב לעיתוני היידיש החשובים באמריקה ובאירופה.
את שם העט שלו – ליילס (לעיילעס) – בחר על שם אמו לאה, בדומה לבשביס-זינגר, שקרא לעצמו על שם בת שבע אמו, וש. אנ-סקי, שקרא לעצמו על שם אמו חנה.
ליילס החל לפרסם את שיריו בשנת 1909. בשנת 1914 פרסם לראשונה שיר תחת השם "א. ליילס". ספר שיריו הראשון, "לאבירינט" (מבוך), נדפס בניו יורק בשנת 1918. בשנת 1919 ייסד, יחד עם יעקב גלטשטיין ומשוררים אחרים, את כתב העת "אינזיך" (פנימה). זרם האינטרוספקטיבה של משוררי היידיש באמריקה חולל מהפכה בשירת היידיש, וחלקו של ליילס בו היה רב. במרוצת השנים חזר בו ליילס מכמה מחידושי האינזיכסטים, וכתב פואמות מחורזות על נושאים לאומיים.
אהרן ליילס תרגם ליידיש משירתו של אדגר אלן פו, ובה "העורב", "אנבל-לי", "אלדורדו" ועוד. הוא פרסם בחייו כעשרים כרכי שירה, פואמות דראמטיות ושירה לירית חדשנית. לעברית תורגמו מבחרים מצומצמים בלבד משירתו.