לבון טר-פטרוסיאן

תחילת דרכו

טר-פטרוסיאן נולד בחלב, שבסוריה, למשפחה אשר שרדה את השואה הארמנית ואף לקחה חלק בהתנגדות מוסא דאג. משפחתו היגרה להסובייטית ארמניה באותה שנה בה הוא נולד. בשנת 1968 הוא סיים תואר במזרחנות באוניברסיטת ירוואן. בשנת 1972 הוא השלים תואר שני באוניברסיטת לנינגרד, וב-1987 את הדוקטורט. בשנים 78–1972, טר-פטרוסיאן עבד בתור חוקר זוטר במכון הארמני לספרות. מ 85–1978, הוא החזיק בתפקיד מזכיר המדע במכון מטרדראן, הקרוי על שם הקדוש הקדוש Mesrob Mashdots. מ-1985 והלאה, הוא עבד במכון כחוקר בכיר. 
הוא נשוי ללודמילה (לבית פלסקובסקאיה); לזוג יש בן אחד, דוד, ושלושה נכדים (הייק, לבון, וארמין).

קריירה אקדמית

טר-פטרוסיאן הוא פוליגלוט הדובר ארמנית, אשורית, רוסית, צרפתית, אנגלית, גרמנית, וערבית. הוא מחברם של יותר מ-70 פרסומים בארמנית, רוסית וצרפתית. הוא חבר באיגוד הסופרים של ארמניה, החברה הצרפתית-אסייתית, אקדמיית מחיטריאן ונציה, והוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לה ברן, אוניברסיטת סופיה, הסורבון ואוניברסיטת שטרסבורג.

תנועת קרבאך ועצמאותה של ארמניה

ועדת קרבאך קמה ב-19 במאי 1988. לבון טר-פטרוסיאן הפך עד מהרה למנהיג בפועל של הקבוצה. מ-10 בדצמבר 1988 ועד ל-31 מאי 1989, הוא היה תחת מעצר בכלא מטרוסקאיה טישינה במוסקבה, יחד עם חברים אחרים מוועדת קרבאך. ב-1989, טר-פטרוסיאן נבחר כחבר מועצת המנהלים של התנועה הפאן-ארמנית הלאומית. מאוחר יותר, הוא הפך ליו"ר הדירקטוריון. ב 27 באוגוסט 1989, הוא נבחר כסגן מזכ"ל הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית. הוא נבחר שנית ב-20 במאי 1990. ב-4 באוגוסט באותה השנה, הוא הפך ליו"ר המועצה העליונה של ארמניה.

הקדנציה הראשונה

טר-פטרוסיאן נבחר לנשיא הראשון של הרפובליקה העצמאית החדשה של ארמניה ב-16 באוקטובר 1991 נבחר מחדש ב-22 בספטמבר 1996.

בחירות 1996

בפעם השנייה שהוא נבחר לנשיאות, הבחירות הוכתמו בהאשמות של הונאה בבחירות שדווחו על ידי האופוזיציה, ונתמכו על ידי משקיפים בינלאומיים רבים. כ-200,000 אנשים יצאו לרחובות ולכיכרות במחאה נגד התוצאות, אשר לפיהן טר-פטרוסיאן זכה בקצת מעל 50% מהקולות. אחרי ששני פוליטיקאים הוכו על ידי ההמונים בבית הממשלה (הצמוד לכיכר הרפובליקה, בה נערכו ההפגנות הגדולות ביותר), שוגרו כוחות צבאיים לירוואן, וביניהם טנקים וחיילים, כדי לפזר ולדכא את המחאה. באותו היום, שר הביטחון וזגן סרקיזיאן הצהיר כי "גם אם [האופוזיציה] הייתה לוקחת 100% מהקולות, הצבא וכן כוחות הביטחון ומשרד הפנים לא היו מכירים בה בתור המנהיגות הפוליטית." הפופולריות של טר-פטרוסיאן דעכה עוד יותר, כשהאופוזיציה התחילה להאשים אותו בשפל הפוליטי שארמניה שקעה בו בתקופה הפוסט-סובייטית. קצת יותר משנה לפני הבחירות, בנאום ששודר בטלוויזיה, הוא הוציא מן החוק את מפלגת הפדרציה המהפכנית הארמנית כשהוא מפרט על מזימה לכאורה שנרקמה על ידי המפלגה לנהל פעולות טרור נגד הממשל שלו, ולסכן את הביטחון הלאומי של ארמניה, ולהפיל את הממשלה.

התפטרות

טר-פטרוסיאן נאלץ להתפטר בפברואר 1998 לאחר שתמך בפשרה בסכסוך על נגורנו קרבאך, אשר ארמנים רבים ראו כמערערת את הביטחון הלאומי. השרים בממשלתו של טר-פטרוסיאן, בהובלתו של ראש הממשלה דאז, רוברט קוצ'ריאן, סירבו לקבל את תוכנית השלום עבור קרבאך שהציעו המגשרים הבינלאומיים בספטמבר 1997. התוכנית התקבלה על ידי טר-פטרוסיאן ואזרבייג'ן, ולפיה תהיה האטה "הדרגתית" של הסכסוך, בעוד קביעת הסטטוס של קרבאך תידחה, וזה היה המכשול העיקרי בין הצדדים. על פי ההסכם, היה על ארמניה להחזיר שטחים שבשליטתה סביב קרבאך לאזרבייג'ן, ובתמורה, אזרבייג'ן וטורקיה יסירו את המצור שהטילו על ארמניה.

הקאמבק

אחרי התפטרותו, טר-פטרוסיאן המעיט להופיע בפומבי, ונימנע ממגעים עם התקשורת, על אף הספקולציות שהוא ירוץ שוב לתפקיד נשיא ארמניה בבחירות הכלליות של פברואר 2003. במקום הפעילות הפוליטית, הוא הקדיש את זמנו למחקר האקדמי שלו. בשנים 07–2005, הוא פרסם שני כרכים של עבודת מחקר היסטורית, "הצלבנים הארמנים".

בחירות 2008

ב-21 בספטמבר 2007, טר-פטרוסיאן הופיע בנאום הציבורי הראשון שלו מזה כמעט עשור, באירוע בירוואן לציון יום השנה ה-16 של מגילת העצמאות הארמנית. בנאום הוא ביקר בחריפות את קוצ'ריאן. לאחר מכן, טר-פטרוסיאן הכריז באופן רשמי על מועמדותו בבחירות לנשיאות של שנת 2008, בנאום בירוואן ב-26 באוקטובר 2007. הוא האשים את ממשלתו של קוצ'ריאן בשחיתות מאסיבית, ובגניבה של "לפחות שלושה עד ארבעה מיליארד דולר" במהלך חמש השנים הקודמות. הוא מתח ביקורת על טענות הממשלה לצמיחה כלכלית חזקה בארמניה, וטען כי קוצ'ריאן וראש ממשלתו, סרז' סרקזיאן, הגיעו לפתרון בעיית נגורנו-קרבאך שהיא כמעט זהה לזו שהוא קידם עשר שנים קודם לכן. מספר מפלגות אופוזיציה ניצבו מאחוריו אחרי חזרתו אל הזירה הפוליטית, כולל מפלגת העם של ארמניה בראשות סטפן דמירצ'יאן, המפלגה הרפובליקנית הארמנית, בהנהגת ארם סרקזיאן, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הנצ'אק, תנועת ה"אזדקרום" של ג'יראיר ספיליאן, מפלגת "העת החדשה" ומפלגת מורשת ארמניה, בראשותו של רפי הובאניסיאן.

מחאות

התוצאות הסופיות של הבחירות, שנערכו ב-19 בפברואר 2008, שמו את טר-פטרוסיאן במקום השני עם 21.5% מהקולות. ואז הוא ותומכיו האשימו את הממשלה בזיוף הבחירות, טענו לניצחון; והחל מ-20 בפברואר, טר-פטרוסיאן הוביל עשרות אלפים מתומכיו בהפגנות רציפות בירוואן למשך כעשרה ימים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 1 במרץ, על פי הדיווחים, בטענה שמוחזקים כלי נשק במחנה המפגינים, הרשויות נכנסו למאהל המחאה לערוך חיפוש. כוחות הביטחון אז פיזרו באלימות קשה את מאות המפגינים במחנה. טר-פטרוסיאן היה תחת מעצר בית דה-פקטו, מאחר שמנעו ממנו לצאת מביתו, אבל הרשויות מאוחר יותר הכחישו את הטענות. כמה שעות מאוחר יותר, עשרות אלפי מפגינים או יותר התאספו בכיכר מיאסניקיאן במחאה על ההתערבות הממשלתית החריפה. המשטרה, המומה מהגודל העצום של ההמון, נסוגה. הנשיא קוריצ'יאן הכריז על מצב חירום בשעה 17:00, מה שאיפשר לצבא להיכנס לתוך עיר הבירה. במהלך הלילה, כמה אלפי מפגינים התבצרו באמצעות אוטובוסים עירוניים שהפגיעו. המשטרה התכתשה עמם, ובעימותים נהרגו עשרה אנשים.

הקונגרס הלאומי הארמני

ב-2011, טר-פטרוסיאן שוב לקח תפקיד מוביל בהפגנות שפרצו בארמניה כחלק מגל תגובות אזוריות בעקבות ההאביב הערבי. בתור המנהיג של הקונגרס הלאומי הארמני, קואליציית ארגוני אופוזיציה אשר קמה שנתיים לפני פרוץ המחאה, טר-פטרוסיאן האשים את הנשיא סרז' סרקזיאן, אשר נבחר בבחירות שבמחלוקת של שנת 2008, שהוא לא מנהיג לגיטימי, וקראו לשחרור האסירים הפוליטיים ולתפטרות הממשלה, ופתיחת חקירה מלאה לאלימות אשר גבתה את חייהם של עשרה מהתומכים שלו ב-2008.

הבחירות לפרלמנט של 2012

טר-פטרוסיאן עמד בראש הקונגרס הלאומי הארמני בבחירות לפרלמנט של 2012. הארגון זכה ב-7.08% (106,903) מהצבעה הפופולרית.

הבחירות לנשיאות של 2013

הקונגרס הלאומי קיים כנס ב-22 בדצמבר 2012. טר-פטרוסיאן דיבר בו על קבוצות פרו-מערביות ופרו-רוסיות בחברה הארמנית ובמפלגות, וכינה אותן "כוחות מסוכנים". טר-פטרוסיאן לא הודיע אם ירוץ לנשיאות בפברואר 2013. כמה ימים אחרי הכנס, ב-25 בדצמבר 2012, טר-פטרוסיאן אמר בראיון שבסופו של דבר הוא החליט שלא להתמודד על התפקיד, ומנה בין הסיבות את גילו (68) ואת המצב במדינה: "דברים כאלה אינם קורים במדינות דמוקרטיות מפותחות... כל הכוח מרוכז בידיהם של קבוצת פושעים אשר גזלו את השלטון".
הודעה רשמית מהקונגרס הלאומית הצהירה שהקבוצה לא תשתתף בבחירות הבאות לנשיאות בכל צורה שהיא, ושלעשות כן יהיה "מתן לגיטימציה למשטר הלא חוקי". שמועות על פרישתו של טר-פטרוסיאן מהפוליטיקה החלו להישמע לאחר הודעתו. העיתונים הארמנים סברו כי לבון זורבאיאן, יו"ר הקונגרס הלאומי, יכול להיות היורש שלו.
ב-7 בפברואר 2013, טר-פטרוסיאן אמר בראיון אחר לעיתון שהוא מכיר בכך שהקונגרס הלאומי אינו יכול להמשיך לפעול באותה המתכונת, ושיש בקבוצה "תסיסות פנימיות". והוא קרא להקמת מפלגה פוליטית מאוחדת.
הבחירות לנשיאות נערכו ב-18 בפברואר 2013. על פי התוצאות הרשמיות, הנשיא המכהן סרז' סרקזיאן זכה עם יותר מ-58% מהקולות. רפי הובאניסיאן, מועמד האופוזיציה העיקרי, אשר זכה ב-37% מהקולות, טען לניצחון ולמחרת החלו הפגנות המוניות. ב-23 בפברואר 2013, טר-פטרוסיאן נאם בפני אספת התנועה הפאן-ארמנית הלאומית. הוא טען שהובאניסיאן ניצח בבחירות, והאשים את סרקזיאן בהטיית הבחירות.
ב-13 באפריל 2013, הקונגרס הלאומי הארמני באופן רשמי הפך מברית של 18 מפלגות וקבוצות למפלגה מאוחדת, על בסיס התנועה הפאן-ארמנית הלאומית. במהלך נאומו באספת הייסוד, טר-פטרוסיאן האשים את הובאניסיאן שאין לו אג'נדה פוליטית במחאות. בפרט, אמר טר-פטרוסיאן, "במהלך אירועי פוסט-הבחירות הנוכחיים, ראיינו בערך את הכל אבל לא תהליכים פוליטיים".

בחירות ירוואן 2013

הקונגרס, כעת מפלגה רשמית, התמודדה בבחירות למועצת העיר ירוואן של 2013. בראש הרשימה עמד ראש עיריית ירוואן לשעבר והאגן חאצ'טריאן. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה של 6%.