google/wiki40b huggingface dataset:
רותם פלג

רותם פלג (נולד בשנת 1972) הוא מנכ"ל חטיבת "תשתית" של קבוצת תעבורה.

ביוגרפיה

פלג נולד וגדל בקיבוץ נחשון. בין השנים 1994-1991 שירת בחיל האוויר. בשנת 2000 סיים תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה ומנהל עסקים. 
בשנים 2003-2000 עבר בתפקיד ראש ענף במשרד הבינוי והשיכון והמרכז למיפוי ישראל. בשנת 2003 סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בהתמחות במימון ושיווק. בשנים 2006-2003 עבד כרכז תחום ממשל ומנהל במשרד האוצר בשנים 2008-2006 כרכז תחום ביטחון במשרד האוצר ובשנים 2011-2008 עבד באגף התקציבים של משרד האוצר בתפקיד סגן הממונה על התקציבים לענייני ביטחון, ביטחון פנים ומשרדים מנהליים. 
במסגרת תפקידו במשרד האוצר כסגן הממונה על התקציבים, היה פלג חבר במועצת המים, בתקופתו הוזלו באופן משמעותי תעריפי המים בישראל], ונכנסו לפועל תוכניות התפלה של המים בישראל.
מ-1 באפריל 2012 עד מרץ 2017 כיהן פלג כמנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
בשנת 2017 התפטר פלג מתפקידו, והחל לעבוד בקבוצת תעבורה, כמנכ״ל "תשתית", יבואנית משאיות DAF.

חייו האישיים

פלג מתגורר ברמת השרון, נשוי ואב לשלושה.
ישראל בארי

תולדותיו

נולד בשם ישראל קולודנר בעיירה דרוהיצ'ין במחוז פינסק שבפולין, לאביו רבי שמואל-זאב קולדנר ולאימו חיה-שרה, בת הרב אליקים געצל קפלן. למד בישיבת נובהרדוק בביאליסטוק ובפינסק, וכן בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, שם למד מהרב ברוך בער ליבוביץ מחבר ספר 'ברכת שמואל', והגדירו כרבו המובהק.
בשנת תרצ"ז (1937) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת חברון. כעבור שנה, בשנת תרצ"ח (1938), נישא לחוה-דינה, בת הרב יעקב משה חרל"פ, רבה של שערי חסד. לאחר נישואיו למד בכולל "אהל תורה" של הרב שמואל יצחק הילמן.
היה בעל השקפה ציונית דתית וסבר שתקופתו היא תקופת אתחלתא דגאולה, הוא העריץ מאד את חותנו הרב חרל"פ וממנו ינק את השקפתו זו.
בשנות ה-40 התמנה לרבה של נס ציונה והיה פעיל בתחומי הדת במושבה.
בשנת תש"י הוציא את הכרך הראשון בסדרת ספריו משנת ראשונים, ספר שמרכז את דברי הראשונים על הלכות קודשים, את בחירתו בנושא זה נימק שבתקופת הגאולה מתעורר הצורך הנפשי לעסוק בהלכות אלו, הוא הוסיף שסגנון הלימוד של רבו הרב ליבוביץ, הוא זה שעורר בו את הרעיון לדקדק בדברי הראשונים ולאוספם למקום אחד. ספרו זכה להסכמות חמות מהרבנים הראשיים - הרב הרצוג והרב עוזיאל, ומחמיו הרב חרל"פ.
בשנת תשי"ד פרסם את הגיוני קדם, פירוש על ספר משלי, ספר זה נכתב בסגנון ייחודי בצורה שירית ומליצית, מתוך מטרה לרכוש את ליבו של הנוער. פרסם עוד כמה ספרים, וכן פרסם מאמרים תורניים בכתבי עת שונים, ובהם "סיני", "הנאמן" ו"הפרדס".
את ספריו הקדיש לעילוי נשמת בני משפחתו ועיירתו שנספו בשואה.
היה חבר בחבר הרבנים של הפועל המזרחי.
בסוף ימיו, פרסמו גורמים חרדים קנאיים שהוא תומך ברב שלמה גורן בפרשת האח והאחות, ובעקבות כך מררו את חייו. לאחר מותו אף נטען שהיה מבין תשעת הדיינים שחתמו על הפסק, אולם ככל הנראה הוא לא חתם על הפסק.
נפטר בפתאומיות מהתקף לב בי"ד בכסלו תשל"ג 1972. כעבור שלוש שנים מונה תחתיו הרב יוסף צבי וינר.
בהלווייתו (שנערכה למחרת פרסום פסק הדין בפרשת האח והאחות) השתתף וכן הספיד הרב גורן. מספר תלמידים קנאים מישיבת פוניבז' התנפלו עליו ותקפו אותו מילולית, על אף מחאת בני המשפחה.
בנו, הרב בנימין בארי, שימש כאב בית הדין באשקלון וכדיין בבית הדין הגדול, בתו היא הסופרת שרה ברגמן. בן נוסף, הרב מיכאל בארי, מכהן כראש כולל חרדי בבני ברק. 
מנכדיו: הרב ד"ר נריה גוטל, ד"ר משה בארי (מנכ"ל ארגון רבני צהר), הרב אחימאיר קלה - רב היישוב שפיר, ועוד.
הקורפוס ה-66 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-21 בספטמבר 1942 בשם "קורפוס המילואים ה-66", והועמד תחת פיקוד אריך מרקס.
בנובמבר 1942 לאחר כיבוש צרפת של וישי, נשלח הקורפוס בפיקודו של בפטיסט קנייס לצרפת כחיל כיבוש. ב-7 בספטמבר 1943 מונה וילהלם וצל למפקד הקורפוס, וב-20 בדצמבר 1943 הוחלף על ידי ולטר לוכט. ב-5 באוגוסט 1944 הפך הקורפוס לקורפוס ה-66, ובספטמבר הוכפף לארמייה ה-19. באוקטובר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השביעית במסגרת קבוצת ארמיות B, ובדצמבר לחם עימה במהלך הקרב על הבליטה. בינואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר החמישית. במרץ 1945 מונה הרמן פלרקה למפקד הקורפוס, ופיקד עליו כחלק מארמייה ה-11 עד לכניעת כל כוחות קבוצת ארמיות B בכיס הרוהר, ב-18 באפריל 1945.
בוריס רומנוביץ' רוטנברג

קורות חיים

בוריס רוטנברג נולד בינואר 1957 בלנינגרד.
ב-1968 למד סמבו בהדרכתו של אנטולי רחלין, שאימן גם את אחיו הבכור ארקדי רוטנברג ואת ולדימיר פוטין. בצעירותו התמודד בנבחרת לנינגרד בתחרויות לאומיות בתחום הסמבו והג'ודו.
בשנת 1978 השלים את לימודיו באוניברסיטה הממלכתית הלאומית לתרבות גוף, ספורט ובריאות על שם לסגאפט בלנינגרד.
בשנת 1992 היגר לפינלנד ואימן בהלסינקי את מועדון הג'ודו "צ'יקארה".
הוא חזר לרוסיה ב-1998 וזמן קצר לאחר מכן הקים עם אחיו ארקדי את בנק SMP.
משנת 2003 היה מעורב עם אחיו בעסקאות גז עם גזפרום ובשנת 2008 השניים רכשו 10% ממניות נמל נובורוסיסק ורכש חמשה חברות בניית צינורות נפט בשם וולגוגז, לנספצסטרויגז, ספצגזרמסטרוי, וולגוגראדנפטמאש וקרסנודאר גזסטרוי ומיזג אותן לחברה אחת בשם סטרויגזמונטאז' (StroiGazMontaj), בעוד הוא ואחיו גורפים חוזי בנייה הנוגעים לבניית מבנים עבור אולימפיאדת סוצ'י (2014).
באוקטובר 2010 רכש עם אחיו את חברת האנרגיה מוסאנרגו.
בשנת 2012 ייסד את קבוצת ההשקעות SMP Racing.
ב-17 ביולי 2013 מונה לנשיא קבוצת הכדורגל דינמו מוסקבה, שנתיים לאחר מכן, ב-18 בספטמבר 2015 התפטר מתפקידו והחל להשקיע כספים בקבוצת הכדורגל דינמו סנקט פטרבורג, שבקיץ 2018 עברה דירה והפכה למועדון הכדורגל סוצ'י.
ב-20 במרץ 2014, האחים בוריס וארקדי רוטנברג הוכנסו לרשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות כלכליות בעקבות סיפוח חצי האי קרים לרוסיה. ב-27 במרץ אותה שנה חברות האשראי ויזה ומאסטרקארד החרימו את בנק SMP שבבעלותו ושבו לשתף פעולה רק כעבור כשנה.

עסקי הספורט

בנוסף להיותו נשיא דינמו מוסקבה (2013 - 2015) ולבעלים של קבוצת הכדורגל סוצ'י, שני בניו הבכורים מעורבים אף הם בספורט: רומן רוטנברג הוא ממנהלי קבוצת ההוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג ובנו השני, בוריס רוטנברג, הוא כדורגלן, ששיחק בעבר בדינמו מוסקבה וכיום משחק בלוקומוטיב מוסקבה.
רוטנברג גם מעורב בתחום המירוצים באמצעות קבוצת ההשקעות SMP Racing.

חייו האישיים

רוטנברג נשוי לקרינה רוטנברג משנת 2009, קודם לכן היה נשוי לאירינה הראנן. יש לו שתי בנים ושלוש בנות: רומן, בוריס, דני, סופיה ולאונה.
טרופאיון

טְרוֹפָּאיוֹן (ביוונית: τροπαιον, בלטינית: tropaeum, טרופאיום) היא מצבת זיכרון, אשר היוונים ומאוחר יותר הרומאים נהגו להקים כדי לציין את ניצחונם על אויביהם. על פי רוב היה הטרופאיון עֵץ (אך בתקופות מאוחרות יותר זוג כלונסאות שהועמדו בהצלבה), שעל ענפיו ניתלו כלי נשקו של האויב המנוצח. את הטרופאיון הקדישו כאות הוקרה לאחד האלים האולימפיים, אשר הודות לו נחלו את הניצחון בקרב.

יוון

בתקופה הארכאית נהגו הפולייס היווניות להציב את הטרופאיון בשדה הקרב עצמו, ובדרך כלל ב"נקודת המפנה" (ביוונית: טְרוֹפֶּה, tropê), המקום בו התפורר מערך הפלנקס של האויב וחייליו פנו למנוסה. את הטרופאיון קישטו בכלי נשקו של הופליט, שכללו קסדה, שריון גוף (מברונזה או מבד), מגינים אחדים ועוד, שהונחו למרגלותיו בערימה. הטרופאיון נותר על עומדו בשדה הקרב עד עונת הלחימה הבאה, שכן הקרבות נערכו לעיתים קרובות באותן אדמות המישור המעטות המצויות בארץ יוון ההררית, אז הוחלף בטרופאיון חדש.
בתקופות מאוחרות יותר בתולדותיו של העולם היווני הוקדשו הטרופאיה בשדה הקרב, אך הוצבו אחר כך במקומות פולחן פאן-הלניים דוגמת אולימפיה או דלפי וזאת כדי להגדיל את יוקרתה של העיר המנצחת.

רומא

הרומאים, לעומת זאת, לא הציבו בדרך כלל את הטרופאיום בשדה הקרב, אלא דווקא במקום בולט בעיר עצמה. לא היה להם עניין להרשים מדינות אחרות או יריבים צבאיים, אלא ביקשו לנצל את ניצחונותיהם הצבאיים להגדלת כוחם הפוליטי הפנימי, ובמיוחד בשנים האחרונות של תקופת הרפובליקה. טרופאיום שניצב בשדה הקרב לא גרף קולות, אך זה שהובא לעיר והוצג בתהלוכת הניצחון יכול היה להרשים את האזרחים ולעוררם להצביע עבור המנצח בבחירות הבאות או להגדיל את יוקרת המצביא בקרב חבריו הסנאטורים.
הרעיון שסימל הטרופאיום היה מוכר כל כך, שבתקופות מאוחרות יותר החלו הרומאים מציגים את רק את דיוקנו בתבליטי אבן מגולפים, כמו טרופאיום טריאני (Tropaeum Traiani), וכך העניקו לניצחון זיכרון עד, שהטרופאיום בצורתו המקורית לא יכול היה להעניק בשל אופיו הארעי והחולף.

קרבות ימיים

אצל היוונים נהוג היה להקים טרופאיון בחוף, סמוך למקום בו התחולל הקרב הימי או במקום התכנסות האוניות טרם הקרב. את האתר היו מקדישים לאלים, הודות להתערבותם הושג הניצחון, ומקשטים בשלל האוניות כלומר, באילי הניגוח ובסמליהן של האוניות שנשבו או הושמדו. הרומאים, כאמור, נהגו בדרך כלל להציב את הטרופאיה בעיר רומא עצמה. את הטרופאיום הימי הראשון קבע גאיוס דואיליוס ליד בימת הנואמים בפורום, לאות ניצחונו ב-241 לפנה"ס על הקרתגים בקרב מילאי במלחמה הפונית הראשונה. הגדיל לעשות אוקטביאנוס קיסר (אוגוסטוס) אחרי ניצחונו בקרב אקטיום (31 לפנה"ס). סווטוניוס מספר, כי ייסד בקרבת מקום הקרב את העיר ניקופוליס ('עיר הניצחון'), "קבע בה משחקים חגיגיים בכל חמש שנים, ולשם הרחבת המקדש הקדום של אפולו הקדיש לנפטונוס ולמרס את מקום המחנה שהשתמש בו, לאחר שקישט אותו בשלל הניצחון של האניות."
הדיוויזיה ה-112 (ורמאכט)

היסטוריה

הדיוויזיה הוקמה ב-10 בדצמבר 1940, והועמדה תחת פיקוד פרידריך מית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-35 כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן במסגרת הארמייה השנייה, עמה לחמה בקרב קייב. במהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתפה בקרב הקשה על טולה. לאחר קרב קורסק לחמה הדיוויזיה במתקפת בלגורוד-חרקוב כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן לחמה בקרב דנייפר בו ספגה אבדות כבדות, ובעקבות כך פורקה הדיוויזיה בנובמבר 1943.
פאבלו ארמרו

קריירה

ארמרו החל את הקריירה המקצועית שלו באמריקה קאלי מהליגה הקולומביאנית הראשונה בה שיחק 4 עונות וסייע לה לזכות באליפות בשנת 2008. בשנה שלאחר מכן עבר לפלמיירס מהליגה הברזילאית איתה הגיע לחצי גמר אליפות סאו פאולו. ב-2010 היה אמור לעבור לפארמה, אך הקבוצה לא יכלה להחתים שחקנים זרים נוספים, והחוזה בוטל. לבסוף, באוגוסט 2010 חתם באודינזה מסרייה א' והיה המגן השמאלי במערך הקבוצה. בעקבות ההצלחה בליגה האיטלקית הוא נבחר לנבחרת העונה של הסרייה א' בעונת 2010/2011.
בינואר 2013 ארמרו הושאל לנאפולי עד תום העונה עם אפשרות לרכישה בתום העונה. נאפולי ניצלה אופציה זו ורכשה חצי מזכויות המכירה של השחקן תמורת 4 מיליון אירו. בינואר 2014 ארמרו הושאל לוסטהאם יונייטד עד תום העונה ושיחק 5 משחקים. ביוני 2014 אודינזה קנתה בחזרה מנאפולי את כרטיס השחקן של ארמרו, והוא הושאל למילאן לעונת 2014/2015. באפריל 2015 הושאל לפלמנגו. בינואר 2017 חתם בבאהיה. בינואר 2018 חזר ארמרו לאחר עשור לקבוצת נעוריו אמריקה קאלי.

נבחרת קולומביה

ארמרו שיחק בנבחרות קולומביה הצעירות והשתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 17 2003, בו קולומביה הגיע למקום הרביעי. ב-2008 שיחק לראשונה בהרכב נבחרת קולומביה במשחק ידידות נגד ונצואלה שהסתיים בניצחון קולומביה 2-5. הוא נמנה עם סגל הנבחרת לקופה אמריקה 2011, ואת שער הבכורה שלו בנבחרת כבש ב-22 במרץ 2013 במשחק נגד בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. ארמרו הופיע עם קולומביה בכל משחקי המוקדמות מלבד אחד, וזומן גם למונדיאל 2014. ארמרו הבקיע את השער הראשון של נבחרתו במונדיאל במשחק נגד יוון בשלב הבתים.
סנדוויץ' דה מיגה

סנדוויץ' דה מיגה (בספרדית: Sandwich de Miga) הוא כריך ארגנטינאי תלת-שכבתי. "מיגה" הוא החלק הרך של הלחם, והכריך נקרא כך כיוון שהוא עשוי מפרוסות לחם ללא קרום. הלחם המשמש לכריכי "מיגה" הוא לחם לבן הנפרס דק מאוד.
הכריך מורכב משלוש פרוסות לחם, שביניהן ממרח כגון חמאה, מרגרינה או מיונז. בין פרוסת הלחם התחתונה לאמצעית מונח בדרך כלל שינקן או סוג אחר של בשר פרוס כגון פסטרמה או סלמי. בין הפרוסה האמצעית לעליונה מוכנסים מילויים שונים, שהנפוץ בהם הוא גבינה צהובה. מילויים חלופיים הם עגבניות וחסה. מאמצע המאה ה-20 נוספו מגוון מילויים אחרים, בהם: לבבות דקל, פרוסות זיתים, סלט ביצים, טונה, בשר בקר, אנשובי, סרדינים, פרוסות אננס, תירס, פטריות, אספרגוס, פירות ים, גבינות נוספות כגון רוקפור.
עד ההגשה נשמרים הכריכים במקרר כשהם מכוסים היטב (למשל בניילון נצמד) על מנת למנוע חדירת לחות.
הם מוגשים קרים או קלויים, לארוחת שעת התה או כמתאבנים.
אזופרדי

אזופרדי (Azzopardi) הוא שם משפחה מלטזי. משערים ששם זה נגזר מהמילה העברית "ספרדי". בעלי השם "אזופרדי" הם ככל הנראה ממוצא ספרדי או פורטוגלי. המשפחה במקור הייתה יהודית, אך בשנת 1492 המירו את דתם לנצרות קתולית. ליהודים הוצב אוליטימטום - להמיר את דתם או לעזוב את איי מלטה.
שם משפחה דומה הוא "אזופרדו", שהביא את שמו גם לנהר אזופרדו (Río Azopardo) באי Grande de Tierra del Fuego שבצ'ילה.
בכתב "מקור שמות המשפחה המלטזיים", מטיל ספק הכותב, גודפרי וטינגר בהנחה הרווחת למקור השם סַפַרדי. הוא מציע הסבר כי לשם ממקור זהה כמו לשני שמות משפחה מהמאה ה-12 "אקסיו" ו"פרדו", ומצטט עדות שמאושרת על ידי נוטריון שנחתמה בגנואה ב-4 באוגוסט 1201 בשם "אוחריוס אסופרדוס" (Ogerius Açopardus), שנשמע כשילוב בין שני השמות הנפוצים.
ילקוט הרעים

ילקוט הרֵעים היה כתב עת ספרותי (שנתון) שיצא לאור בין השנים 1942 (תש"ב) ו-1946 (תש"ו). ארבע חוברות יצאו לאור בטרם נסגר
ב"ילקוט הרעים" נקבצו לראשונה היוצרים שלימים כונו "דור הפלמ"ח". סופרים ומשוררים, שחציים היו ילידי הארץ וחציים עלו לארץ כילדים וכנערים. היוזמים והעורכים היו שלמה טנאי ומשה שמיר. בין המשתתפים בכתב העת: עוזר רבין ושלמה טנאי, אמיר גלבע ובנימין גלאי, משה שמיר ויגאל מוסינזון, נתן שחם ודן בן-אמוץ, משה הרפז וע. הלל ואחרים. בכתב העת הם פרסמו את שיריהם סיפוריהם ומסותיהם הראשונים.
מתוך המניפסט, או מאמר הפתיחה של משה שמיר: דורי מתחיל עשרות שנים לפני, ועובר וגואה עד לעשרות שנים אחרי. לא הגיל מכריע כאן, אלא יומה של ההיסטוריה... ושמיר מוסיף: אין בעולם חיים זולת אלה החיים שלנו היומיומיים, אין חיים יפים ולא יפים, כאבים יפים וכאבים לא יפים, מלים יפות ומלים לא יפות, נושאים יפים ונושאים לא יפים... ועוד מוסיף שמיר: דורנו אולי לא יהפוך מהפכות בספרות. זה יהיה דור של ספרות ריאליסטית...
חשיבותו של כתב העת "ילקוט הרעים" היא בכך ששימש במה ראשונית ומקפצה לדור של יוצרים, בפרוזה ובשירה, שלבד מהיותם מוכללים בתואר "דור הפלמ"ח", הריהם גם מן היוצרים החשובים ביותר בספרות העברית החדשה.
בשנת 1992 יצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק ספר הכולל את ארבע החוברות של כתב העת.
יהודה חדד

יהודה חדד (נולד ב-1954) הוא פרופ' להנדסת חומרים ונשיא המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון משנת 2005.

ביוגרפיה

חדד נולד וגדל בגאבס שבתוניסיה למשפחה בת 11 ילדים. הוא עלה ארצה עם משפחתו כשהיה בן 8. הוא גדל והתחנך בבאר שבע בשכונה ג' וכעבור שנתיים עבר לשכונה ד'. הוא עבר לפנימיה במקווה ישראל. שירת בצבא ההגנה לישראל בחרמ"ש. במלחמת יום הכיפורים הוא נפצע באורח קשה ולמרות הפציעה חזר לשטח האויב לחלץ חבר שנפצע בחווה הסינית. החילוץ נעשה בעזרת מג"ד צעיר בשם אהוד ברק, שאותו פגש בשטח. על כך הוא זכה עם חבריו לנגמ"ש בצל"ש.
לאחר שירותו הצבאי סיים חדד את שלושת התארים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בתחום הנדסת חומרים. לאחר סיום הדוקטורט בארצות הברית, בה שהה חצי שנה לצורך פיתוח חומרים לתעופת החלל - בדגש על מתכות שיוכלו לעבור מהאטמוספירה, שימש כמרצה באוניברסיטה עד לשנת 1994. 
מומחה בתחום השפעות מימן על חומרים מתקדמים לשימוש בתעופה ובחלל, פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת בינלאומיים בתחום התמחותו. בין היתר, משמש כמומחה וכיועץ לתעשייה בתחומי חקר כישלונות ובליווי של חברות הזנק.

חיים פרטיים

חדד מתגורר בלהבים, נשוי לכנרת, אב לארבעה ילדים וסב לשבעה נכדים.
מקדם הפריקה

בהפרעות, לדוגמה נחיר או חריר, מקדם הפריקה הוא היחס בין הספיקה בפועל לספיקה התאורטית. כלומר, היחס בין קצב הספיקה בקצה נחיר אמיתי לקצב הספיקה בקצה נחיר אידיאלי. בנחיר אידיאלי מתפשט זורם זהה (תחת לחץ) אשר מתחיל מאותם תנאי התחלה ומגיע לאותם לחצים בסוף.
מתמטית, מקדם הפריקה קשור לקצב הספיקה של זורם דרך שטח חתך קבוע של צינור ישר באמצעות המשוואה הבאה:
כאשר:
 - מקדם הפריקה דרך ההפרעה (חסר יחידות).
 - קצב הספיקה של זורם דרך ההפרעה (יחידת מסת של זורם ליחידת זמן).
 - צפיפות הזורם (יחידת מסה ליחידת נפח).
 - קצב ספיקה נפחית של זורם דרך ההפרעה (יחידת נפח של זורם ליחידת זמן).
 - שטח חתך של זורם דרך הפרעה (יחידת אורך בריבוע).
 - מהירות הזורם דרך ההפרעה (יחידת אורך ליחידת זמן).
 - ירידת הלחץ לאורך ההפרעה (יחידת כוח ליחידת שטח).
הפרמטר הזה משמש לקביעת הפסדי הזרימה בהפרעה, או את ה"התנגדות" שההפרעה מפעילה על הזרימה.
ה"התנגדות" שההפרעה מפעילה על הזרימה, לעיתים מבוטאת כפרמטר חסר ממד, , אשר קשור למקדם הפריקה באמצעות המשוואה:
אשר מתקבלת על ידי החלפת  במשוואה הנ"ל עם ההתנגדות, , מוכפלת בלחץ הדינמי של הזרימה, .

דוגמה לחישוב עבור זרימה בערוץ פתוח

בעקבות התנהגותם המורכבת של זורמים סביב מבנים כגון, חריר, שער, סכר וכו', נעשות ההנחות מסוימות במודלים התאורטיים של יחס קצב ספיקה נפחית של הזורם לגובה פני הנוזל, Rating curve. לדוגמה, במקרה של שער, הלחץ בפתיחת השער איננו הידרוסטטי, מצב אשר קשה למדל; אולם, ידוע כי הלחץ בשער נמוך מאד באופן יחסי. לכן, מהנדסים מניחים כי הלחץ בפתיחת השער אפסי, והפריקה מחושבת על פי המשוואה הבאה:
כאשר:
 - הפריקה.
 - שטח הזרימה.
 - תאוצת הכבידה.
 - גובה החתך ממש לפני השער.
למרות זאת, הלחץ איננו באמת אפס בשער; לכן, משתמשים במקדם הפריקה , כלהלן:
ישעיה פיק ברלין

ביוגרפיה

נולד באייזנשטט לרבי יהודה לייב (המכונה ר' לייב מוכיח) ולאמו יודית, מצאצאי התוספות יום טוב והמהר"ם מרוטנבורג.
למד בתחילה אצל אביו. בעודו ילד הביאוהו ללמוד בברלין, ומכאן שמו. לאחר מכן הלך ללמוד בישיבתו של רבי צבי הירש ביאלה (מחבר הספר כוס ישועות) בהלברשטאדט, שם נטע בו את דרך הבקיאות והביקורת.
לאחר מכן עזב את הישיבה, התיישב בברסלוי, ונשא שם לאשה את פרומט (נפטרה בי"ג בסיוון ה'תקס"ב), בתו של ר' וולף פיק, שעל שמו נקרא בשם פיק. בברסלוי עסק במסחר עורות בשותפות עם גוי, אולם עיקר עסקו היה בלימוד תורה. שם נודע הרב ישעיה כבקיא גדול בכל התורה. על פי המסופר, היה אהוב על כולם, ואף המשכילים כיבדוהו והיו שואלים אותו שאלות (בשל ידיעתו בדקדוק עברי וארמי).
רוב ימיו חי כאדם פרטי, ולא שימש ברבנות. אולם בי"ד בטבת ה'תקנ"ד, בהיותו כבן שבעים, נתמנה לאב"ד ור"מ ברסלוי, לאחר שהרב יצחק יוסף תאומים, קודמו בתפקיד, נפטר (בט"ז בחשון ה'תקנ"ג). דרשתו הראשונה מתועדת בספר ברכת משה של הרב משה קרנר (ברלין, ה'תקצ"ד).
ימי כהונתו ארכו מעט יותר מחמש שנים, ובח' באייר ה'תקנ"ט, בהיותו בן כשבעים וארבע, נפטר.
בתו שרל (שרה), התחתנה עם הרב יוסף מייא אב"ד בברסלוי, שהיה בנו של המו"ל בדיהרנפורט ר' יחיאל מיכל, והוציא לאור כמה מספרי חותנו.
רבי ישעיה עמד בקשרי מכתבים עם הנודע ביהודה, ועם גיסו (בעל אחותו קריינדל) הרב יוסף שטיינהארט בעל שו"ת זיכרון יוסף.
בית ליברמן

ההיסטוריה של בית ליברמן

בשנת 1934, נחתם חוזה קנייה בין נציגי משפחת טואני הלבנונית לנציגי היזמים של המושבה לעתיד, נהריה, אשר כלל שני גושים של קרקע. אחד בן 2,000 דונם וקילומטר דרומית לו, גוש נוסף בן 325 דונם, אשר כונה "אנשרח" – מקום השמחה.
ביוני 1935, נמכר הגוש הדרומי לפיליפ ליברמן, תעשיין עשיר מגליציה שבפולין ושמו הוסב ל"עין שרה" על שם אשתו שרה-בבטה. בצדו הצפון מזרחי של הגוש, היה מבנה אשר נבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 וסמוך לו בריכת אגירה פתוחה בה ניתן היה להתרחץ. הבית שימש למגורים וסביבו פעל משק מודרני עם פרות לחליבה, פרדס וגן ירק. ביוני 1938 התווספו עוד כ- 240 דונם, אשר נרכשו מקק"ל ובכך מנה הגוש כ- 550 דונם.
בתקופת המאורעות, 1936 – 1939, הותקף המשק ונדרשה הגנה על המקום. גרעין של קיבוץ עברון הגיע למקום, חלקו התגורר בקומה התחתונה של הבית וחלקו הקים את מחנהו דרומית לבית. על הגג נבנה מגדל תצפית. 
מבית ליברמן יצאה קבוצה להקמת שבי ציון שהוקמה במתכונת "חומה ומגדל", בשנת 1938. 
בשנת 1939 הגיע לבית ד"ר בנדיקט, בנו של פיליפ והתגורר בו עד מותו בשנת 1950. פיליפ ליברמן היה מגיע ארצה לביקורים בלבד בגלל מחויבותו לעסקיו בחו"ל. בפרוץ מלחמת העולם השנייה לא הספיק להימלט ונספה בשואה ב-1943.
בשנת 1942, היה הבית בסיס יציאה לפעולות וסיורים שביצעה מחלקת הסיירים, אשר פעלה במסגרת הפלמ"ח בפיקודו של יצחק רבין. עולים רבים אשר הגיעו באניות מעפילים העבירו לילה ראשון בבית ליברמן, שם הוסתרו על ידי חברי הפלי"ם.
אחרי מותו של ד"ר ליברמן נאלצה המשפחה למכור את "עין שרה" למעט הבית וארבעה דונם נוספים, לידי חברת רסקו.
בין השנים 1951 עד 1953 שימש הבית כבית ספר תיכון ראשון במושבה. בשנות החמישים, בחודשי הקיץ, התקיימו בו קייטנות לילדי עולים ולבני הקיבוצים.
לאחר מותה של קלרה ליברמן, רעייתו של ד"ר בנדיקט, בשנת 1968, לא טופל הבית והשנים הארוכות בהן עמד בשיממונו הפכו אותו לחורבה.
היורשת רחל אבנין ליברמן, בתה של קלרה, הגיעה לסיכום עם העירייה - יש לגדר את הבית, לאסור את הגישה אליו, ובמידת היכולת, על העירייה להציב תמיכות למבנה. בשנת 1995, יזמה העירייה, בשיתוף "המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ", בסיוע מפעל הפיס ובברכת משפחת ליברמן, את שיפוץ ושיקום המבנה. השיפוץ הסתיים והמוזיאון נפתח בשנת 2000.

המוזיאון העירוני

כיום מאכלס בית ליברמן את המוזיאון העירוני לתולדות העיר. במסגרתו קיימת תצוגה המתארת את סיפור הקמת העיר ואוסף המייצג פריטים מעברה. ארכיון לתולדות נהריה נותן שירות לציבור על פי תיאום מראש. בארכיון אוסף תצלומים, כרזות, מודעות והתכתבויות אותנטיות מהן ניתן ללמוד אודות עברה של העיר ושל בית ליברמן מהתקופה שקדמה להקמת המדינה ובתקופה שלאחר מכן עד ימינו אלה.
סולטנות נג'ד

השתלטות בית סעוד טרם הכיבוש במרחב חצי האי ערב

ההכנות לכך התחילו עם חתימת ברית דארין ב-26 בדצמבר 1915 בינו לבין סיר פרסי קוקס כנציג הממשלה הבריטית. לפיו אבן סעוד הסכים לא לתקוף מדינות חסות בריטיות כוויית, קטר וחוף שביתת הנשק אך לא נתן ערבויות כי לא יתקוף את שריף מכה והסכים להילחם כנגד האימפריה העות'מאנית ביחד עם האימפריה הבריטית. 
לאחר המלחמה הכניע בעזרתה ובשיתוף עם כוחות אח'וואן בהנהגתו של סולטאן בין באח'אד בין חאמיד אלעוטייבי את נתמכי האימפריה העות'מאנית, אמירות חאיל. תחילה עיר הבירה שלו חאיל הושמה במצור באפריל 1921 ומנהיג בית ראשיד חתם על הסכם הפסקת אש עם איבן סעוד. אך באוגוסט אותה השנה העיר שוב הושמה במצור ונכנעה ב-2 בנובמבר.
לאחר מלחמת כוויית-נג'ד שהתנהלה בין 1919–1920 ב-2 בדצמבר 1922 אבן סעוד חתם על פרוטוקול עוקיר, לפיו, הממלכה קבעה גבול צפון-מזרחי עם עיראק וכוויית, כמו כן, גם האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית והאזור הנייטרלי בין כוויית וערב הסעודית.

כיבושי המשך

במרץ 1924 מלך חג'אז חוסיין הכריז על עצמו כח'ליפה. לאחר שמן העולים לרגל מנג'ד נמנעה כניסה למקומות הקדושים בחג'אז, ב-29 באוגוסט אותה השנה  פתח נג'ד במלחמה כנגד חג'אז. 
לאחר שהכניע את טאיף הוא התקדם יחד עם כוחות אח'וואן למכה ונכנס אליה ב-13 באוקטובר ללא קרב. האספה האסלאמית אותה כינס בריאד ב-24 באוקטובר אותה השנה אישרה את השליטה של בית סעוד על מכה. לאחר יותר משנה כבש איבן סעוד ב-12 בדצמבר 1925 את מדינה ותוך 12 יום נוספים גם את ינבוע. ב-22 בדצמבר הוא הכניע גם את ג'דה ולאחר שנכנס בשעריה ב-8 בינואר 1926 נהיה פרט לסולטנות נג'ד גם מלך חג'אז והממלכה נקראה נג'ד וחג'אז.
אליוט נייט

ביוגרפיה

נייט נולד בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת לסטיוארט ולורנה נייט, שניהם מורים. אביו עובד בבית הספר התיכון Broadway Secondary School בברמינגהאם.
הוא למד בבית הספר "המלך אדוארד השישי", ולאחר מכן בבית הספר לתיאטרון מנצ'סטר מטרופוליטן. ב-2011 סיים את לימודיו לתואר BA בהצטיינות.

קריירה

ביוני 2011 הכריז ערוץ Sky1 שנייט לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "סינבד". זה היה התפקיד הראשון ששיחק באופן מקצועי עוד לפני שסיים את לימודיו בבית הספר למשחק. שידור הסדרה החל ביולי 2012.
ב-2013 הצטרף נייט לסדרת הפשע של ה-BBC "כל האמצעים כשרים" לצדם של וורן בראון ושלי קון.
ב-2015 לוהק נייט להופיע לתפקיד מרלין בעונה החמישית של הסדרה "עד עצם היום הזה".
במרץ 2017 לוהק נייט לתפקיד וס בפיילוט של הסדרה "Life Sentence" של רשת The CW לצדה של לוסי הייל. הסדרה תשודר בשנת 2018.
צפון דארפור

צפון דארפור (בערבית: شمال دارفور; הגייה: שימאל דארפור) היא מדינה ממדינות (וילאיאת) סודאן. זוהי אחת מחמשת הוילאיאת המרכיבות את חבל דארפור. שטחה הוא 296,420 קמ"ר ואוכלוסייתה 1,583,000 (נכון ל-2006). בירתה היא אל-פאשיר.
וילי כהן

ד"ר וילי כהן (בגרמנית: Willy Cohn;‏ 12 בדצמבר 1888, ברסלאו - 25 בנובמבר 1941, קובנה) היה היסטוריון ופדגוג יהודי-גרמני.

קורות חיים

כהן, בן למשפחת אנשי עסקים נודעת ומכובדת, עוטר במלחמת העולם הראשונה בצלב הברזל.
הוא פרסם מאות מאמרים בנושאים היסטוריים והחל מ-1919 לימד בגימנסיה בעירו עד שפוטר משם עקב יהדותו בעקבות תקנות אנטישמיות.
עד היום מהווים כתביו של כהן מקור אמין ונדיר להתנהלות הקהילה היהודית בברסלאו בתקופתו.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, גברו ההגבלות והלחץ מצד השלטון על הקהילה היהודית. למרות זאת, נשאר כהן עם אשתו השנייה גרטרוד ושתי בנותיו בגרמניה, כיוון שהרגיש קשור למדינה (שני ילדיו מנישואיו הראשונים ובתו מנישואיו השניים היגרו מגרמניה לפני נובמבר 1940).
במהלך חייו כתב יומן אישי שמשמש עדות ייחודית להתנהלות הקהילה היהודית בברסלאו בתקופתו. יומן זה ראה אור בגרמניה, נלמד שם ואף תורגם לעברית לצד ספר זיכרונות פרי עטו.
ב-21 בנובמבר 1941 הוצאו מבתיהם כאלף יהודי ברסלאו, ובהם כהן ומשפחתו, נכלאו בתחנת ריכוז בעיר, וב-25 בנובמבר הועלו על רכבת לליטא. ב-29 בנובמבר, בהגיעם לקובנה, נורו למוות וילי כהן, אשתו גרטרוד ושתי בנותיו סוזנה (Susanne) ותמרה (Tamara) וכל נוסעי הרכבת יחד עם כאלף יהודים שהובלו לשם מווינה.
כיום נמצאים יומניו המקוריים בארכיון המרכזי להיסטוריה של העם היהודי בירושלים. הם ראו אור לראשונה בשפה הגרמנית בדצמבר 2006.