google/wiki40b huggingface dataset:
שמעון יעקב גליקסברג

הרב שמעון יעקב הלוי גליקסברג (ז' באדר תר"ל, 1870, מזריטש – כ"ט בכסלו תשי"א, 8 בדצמבר 1950, תל אביב) היה רב בפינסק ובאודסה, ולאחר עלייתו ארצה היה רב בשכונת נורדיה בתל אביב.

ביוגרפיה

נולד במזריטש. אביו, רבי מאיר דב הלוי, שהיה ממשפחה חסידית מיוחסת, היה רבו הראשון. עד גיל 18 למד תורה בעיר הולדתו. רבו המובהק היה הרב יוסף הכהן ראוויץ, רבה של רסטוביץ, וממנו קיבל גם סמיכה לרבנות. לאחר מכן למד בעיר סוויסלוץ' בפלך מינסק, ונשא לאשה את צפורה בת רבי מרדכי דוד אלפרט, רב העיר. למד מספר שנים בבית חותנו, ואחר כך הוסיף להשתלם בתורה בקיבוץ האברכים "תומכי תורה." נסמך לרבנות גם על ידי הרבנים רבי חיים יהודה ליב ליטווין מסמורגון ורבי משה שמואל שפירא מבוברויסק. למד גם בלשנות ולימודי חול. במינסק היה פעיל ב"חברת נצח ישראל", בה נתן הרצאות לנוער. היה מראשי אגודת "שלומי אמוני ציון", ומטעמה נשלח להשתתף בוועידת היסוד של המזרחי בווילנה, בחודש אדר תרס"ב. כמו כן, עזר רבות לביסוסה של ישיבת הרב ריינס בלידא.
בשנת 1902 נתמנה לרב בפרבר של פינסק, שם המשיך בפעולתו הציונית. שימש כציר בכנסיית ציוני רוסיה במינסק ובקונגרס הציוני השישי בבזל, בשנת תרס"ד. 
בשנת תרס"ו, 1906 נתמנה לרב באודסה, שם קנה לו שם ברוחב ידיעותיו ביהדות, בהשכלתו הכללית ובדרשותיו המצוינות. הרב התחבב מאוד על כל שכבות הציבור. ליד תפקידו ברבנות הרבה לפעול בשטח החינוך והעבודה הסוציאלית. בהשתדלותו נוסדו מספר בתי כנסיות, ובתי ספר לילדים עניים.
באודסה התמסר ביתר שאת לפעולה הציונית. היה יו"ר המזרחי בעיר ופעיל בוועד חובבי ציון. דרשותיו בבית הכנסת הציוני "יבנה" משכו המוני צעירים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עסק בסיוע לפליטים שהגיעו לעיר. לאחר המלחמה היה חבר מועצת העיר וציר בכנסייה הלאומית של יהודי אוקראינה. 
בשנות תרפ"ג-תרפ"ח הופיע בוויכוחים בענייני אמונות ודעות שנערכו מטעם השלטונות הסובייטים בתיאטרון העירוני שבאודסה והגן באומץ על אמונת ותורת ישראל. יריביו עמהם התמודד, היו ארכיבישוף, מרקסיסט, ופרופסורים. בתקופה זו פעל רבות בשביל עליית נוער ציוני לארץ ישראל.
בשנת 1937 הצליח לצאת מברית המועצות, עלה לארץ ישראל והשתקע בתל אביב, בה היה אב בית דין ורב בשכונת נורדיה. היה חבר בית הדין הכבוד של המזרחי בישראל, ומשופטי פרס הרב קוק לספרות תורנית. 
בנו הבכור הוא הצייר חיים גליקסברג.
תמונת מחזור תרצ"ט

תיאור

העבודה "תמונת מחזור תרצ"ט" מבוססת על תצלומי מחזור של בתי ספר. העבודה מורכבת מחמש שורות של ראשי דמויות מורי בית הספר, העשויות מעיגולי חומר כהה שהודבקו אל לוח הרקע ועליהם תווי פנים סכמטיים. במרכז התיאור מופיעה דמות עצובה במסגרת סגלגלה, המייצגת את שמש בית הספר. העבודה הוצגה לראשונה בתערוכת היחיד של שמשי "ציונה שמשי: עבודות בחומר", שהוצגה בגלריה דוגית בתל אביב-יפו בסוף שנת 1965. 
חשיבות העבודה של שמשי התבטאה האמנית בהתייחסות לרבדים פסיכולוגיים וחברתיים, בהשפעת אמנות הפופ ארט האמריקאית, שהיו חריגים בקרמיקה הישראלית של אותה עת.
דוכסות נסאו

היסטוריה

ב-17 ביולי 1806 הצטרפו נסיכות נסאו-ויילבורג ונסיכות נסאו-אוזינגן לקונפדרציה של הריין, וב-30 באוגוסט 1806 התאחדו הנסיכויות לישות אחת - דוכסות נסאו. בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט, נסיך נסאו-אוזינגן שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו בנים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
לאחר תבוסת נפוליאון, הוחלט בקונגרס וינה לצרף לדוכסות גם את נסיכות אורנז'-נסאו, ובכך לאחד את כל נחלות בית נאסאו תחת שליט יחיד. הדוכסות הצטרפה לקונפדרציה הגרמנית, ובשנת 1816 הועברה בירת הדוכסות לעיר ויסבאדן.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו ב-24 במרץ 1816 ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו בנו של פרידריך וילהלם. בשנת 1839 מת וילהלם, דוכס נסאו, ובמקומו עלה לשלטון בנו אדולף, דוכס נסאו.
בשנת 1866 הצטרפה הדוכסות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים. בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1890 ירש אדולף את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, לאחר שלא היה יורש זכר מבית אורנז'-נאסאו.
השועל והענבים

השועל והענבים הוא משל המופיע במשלי איזופוס, שחי בעת העתיקה. ז'אן דה לה פונטן ואיוואן קרילוב עיבדו את המשל ללשונם (צרפתית ורוסית, בהתאמה) ושילבו אותו באוספים שלהם.
המשל מספר על שועל, אשר מצא בכרם ענבים מפתים שהיו תלויים על גפן שטיפסה על עץ גבוה. כל נסיונותיו להגיע אליהם עלו בתוהו. בסופו של דבר התייאש השועל, נטש את הכרם, אך במטרה לטשטש את הפסדו גינה את טעמם וכינה אותם "ענבים חמוצים". הביטוי "ענבים חמוצים" הפך, בעיקר בשפה האנגלית, למטבע לשון המבטא תגובה של אדם, אשר מגנה את היעד, כאשר איננו מצליח להגיע אליו.

תרגומי המשל לעברית

הניסוח העברי הידוע הראשון של המשל נעשה בידי יהודה ליב גורדון, והופיע בשם: "השועל וענבי הגפן" בספרו: "משלי יהודה" בשנת 1859.
שׁוּעָל מְזֵה רָָעָב עָבַר דְֶרֶךְ כֶָּרֶם,

וַיַּרְא עִנְבֵי חֶמֶד עַל ראשׁ הַגֶּפֶן,

וַיֵרֶד רִירוֹ אֶל זְקָנוֹ כַּזֶרֶם

כִּי נִכְסַף לֶאֱכוֹל מֵהֵמָּה. וַיִּפֵן

כֹּה וַָכֹה, וַיַּרְא כִּי קַצְרָה יָדֵהוּ
לַשְׁבִיע נַפְשוֹ הַשֹּׁקֵקָּה בָּמוֹ,

וַינֹפֵף אֶת יָדוֹ וַיּאמֶר לָמוֹ,

עִנבֵי רוֹש הֵמָּה, גֶּפֶן סְדוֹם הִנהוּ.

הַאִם הִשׂיגָם, לוּ שׁיבָּח אוֹתָמוֹ?
— השועל וענבי הגפן / ממשלי איזופוס בניסוח עברי של יל"ג
ניתן לראות שיל"ג מוסיף את הלקח של המשל, בצורת שאלה בשורה האחרונה: האם היה משבח את הענבים לו היה משיג אותם?
תרגום אחר לעברית, שידוע יותר בזמננו,  נכתב כמאה שנים מאוחר ביותר, בידי המתרגם הידוע חנניה רייכמן בספרו: "כל משלי קרילוב".  שמו של המשל בספר זה הוא השם הידוע כיום: "השועל והענבים". בעוד שיל"ג מכנה את הענבים "ענבי רוש"  (ענבי רעל) השועל של רייכמן מכנה את הענבים: "בוסר", וכך גם מכנה השועל של שלמה שפאן את הענבים הבלתי מושגים בספרו "משלי איסופוס". במהלך השנים הופיעו תרגומים ועיבודים שונים של המשל, בשיר, מחזה ובסיפורים, ביניהם מעשיות לילדי הגן של לוין קיפניס.
עאדל ספאר

ביוגרפיה

ספר נולד בדמשק ובשנת 1977 סיים לימודי תואר ראשון בחקלאות באוניברסיטת דמשק ב-1977. הוא עבד כשנה במרכז הערבי לחקר אזורים צחיחים ואדמות יובש. לאחר מכן הצטרף לפקולטה לחקלאות באוניברסיטת דמשק, בה עבד עד צאתו ללימודים בצרפת בשנת 1981.
בצרפת הרחיב ספר את תחומי לימודיו בחקלאות, וזכה לדיפלומה מבית הספר הלאומי לחקלאות ותעשיית המזון (École Nationale Supérieure d'Agronomie et des Industries Alimentaires), שבאוניברסיטת נאנסי, נאנסי, צרפת, מ-1983. באותו בית-הספר הוא השלים בשנת 1987 עבודת דוקטורט בתחום הלביו-טכנולוגיה. 
בשובו לסוריה הצטרף כמרצה לפקולטה לחקלאות באוניברסיטת דמשק, שבה שימש גם יו"ר הפקולטה (1992–1997) ודיקן (1997 - 2000). בשנת 2002 התמנה ספר למנהל המרכז הערבי לחקר אזורים צחיחים ואדמות יובש.
בשנת 2003 מונה על ידי נשיא סוריה בשאר אל אסד לשר החקלאות והרפורמה האגררית. במפלגת הבעת' הוא מכהן כחבר ועדת הכלכלה המפלגתית ומשנת 2005 כחבר מזכירות המפלגה.
ב-2 באפריל 2011 החל לכהן כראש ממשלת סוריה ה-65. סאפר התמנה לתפקיד כמחליפו של מוחמד נאג'י אל אוטארי על ידי נשיא סוריה בשאר אל-אסד, בעקבות המהומות שפרצו במדינה, וכיהן בתפקיד עד אשר הוחלף בריאד פריד חג'אב על ידי אסד לאחר בחירות 2012, ב-23 ביוני 2012.
בית הכנסת החדש (דומברובה טרנובסקה)

היסטוריה

בית הכנסת נוסד במקור בידי אייזיק שטרן, הוא תוכנן ונבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 בידי האדריכל והמהנדס היהודי אברהם גולדשטיין. עבודות השלד של המבנה נעשו בשנים 1855-1860, וחנוכת המבנה הייתה כנראה באפריל 1863. נתון זה מתבסס על מסמכיו של נגר יהודי מקומי שמהם עולה כי סיפק בשנה זו לבית הכנסת שתי דלתות וארבע עשרה חלונות. בית הכנסת המקורי היה קטן יחסית ועשוי עץ, בראשית המאה ה-20 נבנה לצדו המזרחי מקווה שנהרס אחרי מלחמת העולם הראשונה עם חלק מבית הכנסת. המבנה הנוכחי הוא פרי שיפוץ נרחב שנערך במקום בשנים 1936-1937, ובמהלכם נוספה לו החזית בעלת המגדלים ושלוש קומות היציעים.
בית הכנסת נבנה מלבנים אדומות הוא מתוכנן בסגנון אקלקטי-קלאסי עם אלמנטים מוריים. הוא מקורה בגג רעפים בשיפוע מתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הרסו הנאצים את פנים בית הכנסת והציתו בו אש, אך כנראה נעשו ניסיונות לכבותה בידי המקומיים. ספרי התורה שנותרו במקום אחרי המלחמה היו שרופים חלקית. לאחר המלחמה התפללו בני הקהילה היהודית הקטנה שהחלה להתארגן במקום במבואה של בית הכנסת, ובסביבות 1950 ייחדו חדרון בצד המבנה לתפילות. האולם המרכזי נותר בשממונו, וניסיונות להחזיר אותו לבעלות יהודית לא צלחו למרות צו בית משפט בנושא. הקהילה ובית הכנסת הקטן המשיכו לתפקד עד סוף שנות ה-60, אז עברו אחרוני המתפללים למבנה קטן ברחוב סמוך.
בשנת 1971 הפך המבנה לרכוש אוצר המדינה, באישור יהודי והוחל בהכנות לשיקום בית הכנסת במטרה להקים בו בית תרבות. אולם התפילה המרכזי נועד להפוך לרחבת ריקודים. באמצע שנות ה-70 החלו העבודות, אך לאחר מטרים ספורים שנחפרו באדמת האולם המרכזי ופיגומים שהוקמו, נעצרה העבודה. ב-1976 חודשה העבודה לזמן קצר והגג כוסה בכיסוי מתכת, אך העבודה נעצרה שוב ומצבו של בית הכנסת המשיך להתדרדר.
בשנת 2008 החלו עבודות שיקום מבנה בית הכנסת במימון האיחוד האירופי ורשויות פולין קטן, העבודות הושלמו במאי 2012 בחנוכת בית הכנסת מחדש. מאז מוצגים במקום תצוגות קבע של מוצגים יהודיים מן הסביבה.
המסור 2

תקציר עלילה

זמן מה לאחר אירועי הסרט הראשון, רוצח "המסור" מכה שנית. קורבן המשחק הוא מייקל, המודיע המשטרתי נלכד במלכודת של "מסכת המוות" וכדי להשתחרר ממנה עליו לחלץ את המפתח שבעינו הימנית אך נכשל. בלש בשם אריק מת'יוס  והבלשית קארי נשלחים לזירת האירוע ומגלים רמזים על מקומו של Jigsaw ונקלעים למשימה קשה: לתפוס את הרוצח, ומגלים כי 8 אנשי הימ"מ נכנסו לתוך מלכודת מחשמלת אך רק אחד מהם ניצל ומשחק נוסף מטעמו, שמערב קבוצה של אנשים חסרי מזל הנעולים בבית שלתוכו דולף גז עצבים, ביניהם בנו של מת'יוס – דניאל. כמו כן, הבית מכיל 4 מלכודות חולניות אותן האנשים צריכים לעבור כדי להגיע לסם-הנגד.
הפעם, ה"מסור" חושף את עצמו הרבה יותר – הוא משוחח עם הבלשים ובעיקר עם מת'יוס תוך שהוא חולק עמו את תפיסת עולמו. הרוצח אף משתף את מת'יוס בסיפור חייו בזמן שקורבנותיו חסרי האונים מנסים למצוא דרך לצאת מ"משחק המוות" המסובך.
הסרט השני מתאחד עם הסרט הראשון לקראת הסוף כשהקורבנות הנעולים בבית מגלים את חדר השירותים מהסרט הראשון בתוך המרתף ובו גופותיהם של אדם וזפ.
בסוף הסרט מתגלה שאמנדה הפכה לשוליית המסור.

תקציב ורווחים

עם תקציב קטן יחסית לסרט אימה של ארבעה מיליון דולרים, "המסור 2" הכניס ברחבי העולם 147 מיליון דולרים, מתוכם 87 מיליון בארצות הברית.
אנטישמיות מודרנית

אנטישמיות כעקרון פוליטי

מימי ניסיון ההפיכה של ז'ורז' בולנז'ה בצרפת של שנות ה-80 של המאה ה-19 ועקב פרשת דרייפוס נעשה, מצד קיצונים מהפכנים מימין ומשמאל, ניסיון לאחד את האומה ואת ההמון נגד הליברליזם, הקפיטליזם (כולל הסוציאל-דמוקרטיה המתונה שהסכינה עמו) והבורגנות שגיבשו את השלטון הדמוקרטי. יסוד האנטישמיות ב"סינתזה" הלאומנית של ההמון, כפי שביטאו למשל גוסטב לה בון, מוריס בארס, שארל מוראס, פייר-ז'וזף פרודון, ז'ורז' סורל ואחרים לא היה שנאת יהודים סתם, אלא עקרון פוליטי ונוסחה לאיחוד שדרות הלאום. בכוחה של התעמולה האנטישמית היה לגשר על פערים חברתיים ומעמדיים, ניגודי אינטרסים וסתירות אידאולוגיות בקרב הקבוצות הלאומניות השונות שהרכיבו את הסינתזה. היהודי (הקפיטליסט, העקור הנצחי, הקוסמופוליטי, "הסוחר שאינו מכיר במולדת ובמעמד ואינו מבין טיבו של כבוד כי זהו ערך שאינו ננקב בבורסה") נתפס כמי שמתסיס, זורע פירוד ומפלג את ההמון הלאומי הפטריוטי. האנטישמיות הייתה הגרעין סביבו יכל להתגבש הרגש הלאומי. האנטישמיות הייתה הגרעין המשותף הבסיסי לתנועות לאומניות, סינדיקליסטיות ופשיסטיות בצרפת, הן ששאבו את האידאולוגיה שלהן מימין והן כאלה ששאבוה משמאל כגון "אקסיון פראנסז", "חוג פרודון" ותנועת הצהובים.
כריסטיאן דיור

כריסטיאן דיור (בצרפתית: Christian Dior;‏ 21 בינואר 1905 – 23 באוקטובר 1957) היה
מעצב אופנה]] צרפתי רב השפעה, אשר נודע כמייסדו של "דיור", אחד מבתי האופנה המובילים בעולם.

ביוגרפיה

דיור נולד בעיירה גרנוויל, בחבל נורמנדי תחתית בצרפת. הוא היה בן למשפחה מבוססת, שמקור הונה היה בייצור דשנים לחקלאות. מתוך ציות לרצון הוריו, שקיוו כי יהיה לדיפלומט, למד דיור במכון למדע המדינה בפריז בין השנים 1920–1925. אולם, משיכתו של דיור הייתה דווקא לתחום האמנויות, בעיקר לאופנה ולציור. לאחר סיום לימודיו, פתח בשנת 1928 גלריה קטנה לאמנות בתמיכתו הכספית של אביו, שם מכר מעבודותיהם של פבלו פיקאסו, מקס ז'אקוב ואחרים. דיור נאלץ לסגור את הגלריה בשנת 1931, לאחר שמשפחתו סבלה התמוטטות כלכלית שהובילה לסגירת עסקו של אביו. בתחילת שנות ה-30 הרוויח דיור את לחמו במכירת ציורי אופנה לבתי אופנה עילית בפריז. החל משנת 1938, עבד עם רוברט פיג'ו ומאוחר יותר הצטרף לבית האופנה של לוסיאן ללון, והיה למעצב ראשי יחד עם מרסל בוסה.
בשנת 1945 מימן מרסל בוסה לדיור את הקמת בית האופנה כריסטיאן דיור. בית האופנה של דיור נפתח בדצמבר 1946. בפברואר 1947 הציג דיור את תצוגת האופנה הראשונה בשם Corolle, תצוגה אשר נודעה בכינוי שהעניקה לה העורכת הראשית של המגזין הארפר'ס בזאר: New Look. עיצוביו של דיור התאפיינו בעיצובים עשירים יותר מאשר העיצובים החסכניים בבד שהופיעו עם תום מלחמת העולם השנייה, בהשפעת הקיצוב בבדים. דיור נחשב בעולם האופנה לאמן ביצירת צורות וצלליות בבד ובעיצוב בגדים המחמיאים מאד לצורת הגוף. מנגד, בגדיו זכו בתחילה לביקורת על כמויות הבד שהושקעו ביצירת כל בגד, זאת על רקע המחסור בבדים שאפיין את התקופה. קו ה-New Look של דיור היה להצלחה מיידית, והוא זכה לשפע של הזמנות לבגדיו מידוענים דוגמת השחקנית ריטה הייוורת' ורקדנית הבלט מרגו פונטיין. כמו כן הוזמן לערוך תצוגת אופנה פרטית לבית המלוכה הבריטי.
יש המייחסים לדיור את שיקומה של פריז כבירת עולם האופנה. דיור המשיך וחידש בעולם האופנה כאשר שיווק את בגדיו ברחבי תבל וגיוון את מוצרי המותג כך שכללו אף אביזרי אופנה אחרים, דוגמת בשמים. דיור אף מכר רישיונות לייצור אביזרי אופנה תחת המותג שייצר.
לרעיונות העיצוביים של דיור הייתה השפעה גם על פיתוחן של חליפות החלל ששימשו את האסטרונאוטים שהלכו על אדמת הירח. 'המראה החדש' שהדגיש את עיצוב צללית הגוף הביא לשימוש מוגבר בבדים מחטבים (כגון Latex), ומפתחי חליפות החלל נעזרו בבדים אלה כדי לאפשר לאסטרונאוטים טווח תנועה מרבי תוך מניעה של התנפחות החליפה עקב לחץ האוויר הפנימי.
דיור נפטר ב-1957 בעיירת המרפא מונטקטיני באיטליה מהתקף לב. לאחר מותו המשיכו מעצבי אופנה אחרים להוביל את בית האופנה שהקים, זאת עד לשנת 1990, אז נרכש בית האופנה בידי לואי ויטון (Möet Hennessey Luis Viutton).
מסכה (סרט)

עלילה

הסרט מספר את סיפור יחסיהם של הנער רוקי (אריק סטולץ) אשר נולד מעוות בשל המחלה הנדירה, אימו (שר) וחבורת האופנוענים אליה משתייכים האם ובן זוגה (סם אליוט).
האם שואפת להעניק לבנה אורח חיים נורמלי וחינוך איכותי על אף שהיא עצמה חיה חיים הנחשבים "פרועים" ומחוץ לנורמות המקובלות. מאבקיה מופנים גם אל החברה אשר מקבלת את בנה בחוסר סובלנות, התנשאות או רחמים וגם כלפי הממסד המפלה אותו על רקע מחלתו. חלק ממאבקה היה כנגד מנהל בית הספר אליו רצתה לרשום את בנה אשר ניסה לסווגו כבעל פיגור שכלי כדי למנוע ממנו להגיע אל בית הספר, במקום להתמודד בעצמו עם קבלת השונה. מאבק אחר היא מנהלת כנגד הרופאים, אשר מאז לידתו של רוקי, מבשרים לה כי רוקי צפוי למות תוך חודשים ספורים. במסגרת חבורת האופנוענים, בעלת התדמית הקשוחה והנונקונפורמיסטית, מתקבל רוקי באהבה ובאופן הטבעי ביותר, שם מוצא הבנה ועזרה ובינו לבינם נרקמת חברות.
רוקי מצליח בלימודיו ומשגשג בהם מעבר לרגיל. הוא מתקבל לעבודה כמדריך במחנה קיץ של עיוורים וממשיך להתקדם בכל תחומי חייו. ביטחונו העצמי עולה והוא אף מתאהב בנערה עיוורת (לורה דרן) אשר רואה רק את יופיו הפנימי ונמשכת אל טוב ליבו. בשלב זה הוא אף מסייע לאמו לנסות להיגמל מהסמים אותם היא צורכת.
סופו הטרגי של הסרט, כמו גם בסיפורו האמיתי של רוקי, עם מותו בעת שישן.

השפעה

הסרט זכה לשבחים וביקורות חיוביות רבות עם צאתו ולאחר מכן. הביקורות משבחות את בחירותו של הבמאי בוגדנוביץ' לעסוק בצדדים החיוביים והאופטימיים של סיפור - מערכת היחסים שלו עם האופנוענים, אהבתו ואישיותו החיובית, ואף להשתמש בהומור, במקום ליצור סרט רגשני וצפוי מראש. הסרט היווה אבן דרך בקריירה של בוגדנוביץ' לאחר מספר כשלונות חרוצים בסרטיו הקודמים, בשנות ה-70. שר, שעיקר עיסוקה עד אותה עת היה במוזיקה ובשירה, התקבלה כשחקנית דרמה רצינית ומוערכת ואף זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט בפסטיבל קאן. בעקבות הסרט גם פרצו לתודעה השחקנים אריק סטולץ ולורה דרן (הופיעה כשחקנית משנה).
גדעון עזרא

ביוגרפיה

עזרא נולד וגדל בשכונת כרם אברהם בירושלים, למד בתיכון ליד האוניברסיטה והיה חבר בתנועת המחנות העולים. שירת בצה"ל בשנים 1955–1958 בנח"ל מוצנח, וסיים את שירותו בדרגת סמל ראשון. למד באוניברסיטה גאוגרפיה ומדע המדינה אך לא החזיק בתואר אקדמי במקצועות אלה. במשך ארבע שנים היה חבר קיבוץ מחניים.
בשנת 1962 התגייס לשב"כ. את שירותו החל באגף המבצעים שעסק במעקבים וחדירות סמויות, בהמשך עבר לאגף הערבי, עבר קורס בערבית ובעקבות מלחמת ששת הימים נשלח לשירות באזור חברון. בתפקידיו הבאים שימש רכז ואחראי נפה ברמאללה. בשנים 1974 עד 1976 שירת מטעם המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים באירופה. לאחר שובו לישראל חזר לשב"כ ומונה למנהל מחלקה לערביי הצפון. ב-1980 מונה על ידי אברהם אחיטוב לראש אגף עזה וסיני בארגון. ב-1982 החליף את יוסי גינוסר בפיקוד על מרחב צפון ולבנון. בשנים 1987–1989, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, עמד בראש מרחב ירושלים-יהודה ושומרון, הוא שב לתפקיד זה ב-1991, לאחר שהות של שנתיים בשליחות מחוץ לישראל. באוגוסט 1994 מונה בנוסף לתפקידו כמפקד מרחב לסגן ראש השב"כ. לאחר שפרש מהשב"כ, בפברואר 1995, מונה ליועץ חיצוני לענייני טרור לשר לביטחון הפנים, משה שחל. במקביל כיהן כמנכ"ל ונשיא חברת "איתוראן".
בשנת 1996 נבחר לכנסת ה-14 ברשימת הליכוד. בשנת 2001 מונה לסגן השר לביטחון פנים. בשנת 2003 מונה לשר במשרד ראש הממשלה. ביוני 2004, לאחר פיטורי השר בני אלון, מונה לשר התיירות. ב-29 בנובמבר באותה שנה מונה לשר לביטחון הפנים במקומו של צחי הנגבי, שפרש מתפקיד זה עקב חקירתו במשטרה.
עם הקמתה של מפלגת קדימה ב-23 בנובמבר 2005 פרש מהליכוד והצטרף למפלגה החדשה. ב-18 בינואר 2006 מונה לשר לאיכות הסביבה, בנוסף לתפקידיו הקודמים. נבחר מטעם קדימה לכנסת ה-17, במקום ה-12 ברשימתה.
עם הקמת הממשלה ה-31, ב-4 במאי 2006, מונה עזרא לשר לאיכות הסביבה, תפקיד ששמו שונה בהמשך לשר להגנת הסביבה. בתפקיד זה הקשיח את הפיקוח על מזהמים סביבתיים וכחלק ממגמה זו סגר את תחנת הכוח רדינג, כאשר לא עמדה בתקן הנדרש, ואילץ אותה לעבור לשימוש בגז טבעי. ארגון הגג של הירוקים, "חיים וסביבה", החליט להעניק לו על כך את פרס הגלובוס הירוק שהוענק ביום איכות הסביבה הבינלאומי 2006. באותו יום אישר עזרא את הפעלת התחנה מחדש במזוט בו השתמשה קודם. הוא עלה לבמה, קיבל את הפרס והודיע שהוא מפקיד אותו בידי אנשי "חיים וסביבה" עד שתחנת רדינג תופעל בגז, מה שקרה מספר שבועות אחר כך. בדצמבר 2007 ענה במליאת הכנסת, לבקשת חבר הכנסת דב חנין לקבלת פרטים אודות מדיניות המשרד להגנת הסביבה לגבי מפעלים מזהמים, כי "כיום איננו מסוגלים להצמיד שפיטה וענישה לעבירות".
בנושא המיחזור ניסה להחיל את חוק הפיקדון גם לגבי בקבוקים בגודל 1.5 ליטר. לבסוף חזר בו מכוונה זו לאחר סיכום עם יצרני המשקאות, לפיו לא יוחל החוק על המכלים הגדולים, אולם יורחב האיסוף שלהם מנקודות איסוף, אליהם יביאו אנשים את הבקבוקים באופן וולונטרי. על פי ההסכם, העלו יצרני המשקאות קמפיין פרסומי לעידוד הנושא בתחנות הטלוויזיה והרדיו.
ב-4 ביולי 2007 מונה לחבר הוועדה לבחירת שופטים, כנציג הממשלה, תפקיד בו כיהן עד תום כהונת הכנסת ה-17.
שובץ במקום ה-12 ברשימת קדימה לכנסת ה-18.
בשנת 2010 אובחן עזרא, מעשן כבד, כחולה בסרטן הריאה. מאז גילוי מחלתו פעל להגברת המודעות לסכנות העישון ואף הגיש הצעת חוק בנושא. ב-17 במאי 2012 נפטר, בגיל 75.
היה נשוי ואב לשלושה, התגורר בכוכב יאיר.
תאופיק אבו ואיל

אודות

תאופיק אבו ואיל נולד באום אל פאחם ולמד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ובין השנים 1996 ל-1998 עבד בארכיון הסרטים באוניברסיטה. אחר כך לימד דרמה בבית הספר ע"ש חסן ערפה ביפו. 
הוא צילם מספר סרטים קצרים ודוקומנטריים, בהם "לחם, חשיש והירח" (1997), "אני עוזב, את נשארת" (1998), "יומנה של זונה ממין זכר" (1999) ו"מחכים לסאלח אל-דין" (2001). סרטו הראשון באורך מלא, "עטאש", זכה להצלחה רבה. זהו סרט דובר ערבית, העוסק במשפחה ערבית המתגוררת באזור מבודד לאחר שבת המשפחה נאנסה והואשמה בחילול כבוד המשפחה. הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל קאן, שם זכה בפרס הביקורת. כעבור כשנה זכה ביחד עם סרטה של קרן ידעיה, "אור", בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים. היה מועמד בשש קטגוריות לפרסי אופיר מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וזכה בפרס הצילום.
ב-2011 יצא סרטו "התפוררות", העוסק בזוג המתגורר במזרח ירושלים.
באוגוסט 2019, עלתה סדרה בשם "הנערים", ברשת HBO האמריקאית. את הסדרה יצר יחד עם שני היוצרים הישראליים חגי לוי ויוסף סידר.
זו הסדרה השניה של רשת HBO שאינה בשפה האנגלית. היא קיבלה תגובות חלוקות מצד מבקרים ותומכים.
ריכטר (סדרת טלוויזיה)

עלילה

אנדריי ריכטר הוא גאון רפואי מיזנתרופי העומד בראש המחלקה לאבחנה רפואית וצוות מאבחנים בבית החולים הקליני מספר 100 שבמוסקבה. לריכטר רגל פגועה כתוצאה מאבחנה שגויה וכפועל יוצא מכך הוא נאלץ להיעזר במקל הליכה וסובל מהתמכרות לסמים נרקוטיים ומשככי כאבים כדוגמת טרמדול.
מרבית הפרקים עוסקים באבחון מחלות ומתחילים ברצף אירועים מחוץ לבית החולים המובילים להתבטאות תסמיני המחלה אצל המטופל. בהמשך הפרק מתוארים ניסיונות חברי צוות המאבחנים לאבחן ולטפל במחלת המטופל, שלעיתים קרובות נכשלים עד שמצבו של החולה מחמיר והופך לאנוש. בדומה למקבילו האמריקאי, ריכטר נוהג לדחות מקרים שלדעתו אינם מעניינים מבחינת המורכבות שלהם. קווי העלילה השונים מתמקדים בתאוריות ובשיטות הרפואיות היוצאות דופן של ריכטר ותגובות הדמויות האחרות, ולא בדקויות הטיפול.
הצוות משתמש בשיטת האבחנה המבדלת, כשתפקידו של ריכטר הוא להנחות את חברי הצוות בדיונים. הוא משתמש בלוח לבן, עליו הוא כותב ומוחק את האטיולוגיות האפשריות עם טוש מחיק. בחלק ניכר מהפרקים החולה מאובחן באופן שגוי ומטופל בהתאם מבחינה תרופתית. דבר זה גורם בדרך כלל לסיבוכים נוספים, אך לבסוף מסייע לריכטר ולצוותו לאבחן את הבעיה האמיתית של המטופל, כיוון שאופי הסיבוכים מספק מידע יקר ערך וחדש. ריכטר נוטה להסיק את המסקנה הנכונה בפתאומיות, לעיתים בעקבות השראה שקיבל מהערה אגבית שנאמרה על ידי דמות אחרת. האבחונים יכולים להיות של מחלות נדירות ונפוצות כאחד. מאחר שרוב ההיפותזות שלו מבוססות על תובנות חריגות שהתגלו בפניו באופן מקרי, הוא מתקשה לעיתים קרובות לקבל רשות מהממונה עליו, מנהלת בית החולים, לבצע הליכים רפואיים אותם הוא רואה כנחוצים בנסיבות העניין. דבר זה מודגש במיוחד כשהטיפול המוצע כרוך בדרגת סיכון גבוהה, או שנוי במחלוקת מבחינת אתיקה רפואית.
מוסד להשכלה גבוהה

מוסד להשכלה גבוהה הוא בית ספר אקדמי המספק השכלה והכשרה מקצועית מעבר לרמת בית הספר התיכון, ואשר מעניק תארים אקדמיים או דיפלומה מקצועית. האדם הלומד במוסד להשכלה גבוהה מכונה סטודנט וצוות המורים והחוקרים נקרא סגל אקדמי.
באופן מסורתי, בחירת המועמדים להשכלה גבוהה מבוססת על הישגים אקדמיים קודמים של כל מועמד.

היבטים כלכליים

לחינוך גבוה חשיבות כלכלית, ובמדינות המערב רבים מנסים להשיג השכלה גבוהה על מנת לשפר את מצבם בשוק העבודה. הדרישה הובילה לפתיחת מוסדות חדשים וליצירת "תעשייה" של השכלה גבוהה. גם בישראל נפתחו בשנות ה-90 שלוחות אקדמיות ומכללות שהיו אמורות לענות על הדרישה להשכלה גבוהה. 
מוסדות להשכלה גבוהה מקבלים לעיתים קרובות תמיכה כספית מן המדינה; בין אם בצורת מלגות המוענקות לסטודנטים לשם תשלום שכר הלימוד, בין אם בצורת סובסידיה למוסד עצמו ובין אם במימון מלא של הלימודים הגבוהים ושל הוצאות המוסד, כפי שנהוג למשל באוניברסיטאות הציבוריות בחלק ממדינות אירופה. 
הביקוש להשכלה גבוהה, ובפרט הרצון להשיג את ההטבות הכספיות הנלוות לכך, הביא גם לפתיחתם של בתי חרושת לתארים - מוסדות שהתואר האקדמי נרכש בהם בקלות רבה, ללא הקפדה על רמת הלימודים ועל תוכנם.
אמיר אורן

ביוגרפיה

אורן נולד בתל אביב. התגייס לצה"ל בשנת 1968, ושירת ככתב צבאי בשבועון "במחנה" ובגלי-צה"ל. במסגרת תפקידו תיעד את הנעשה בחזית הדרומית במהלך מלחמת ההתשה. עם שחרורו מצה"ל המשיך לעבוד בשבועון "במחנה" ככתב הראשי במשך שלוש שנים נוספות, וסיקר את מלחמת יום הכיפורים עד להסכם הפרדת הכוחות. לאחר מכן מונה למשך שנה כשליח השבועון בארצות הברית, ובמסגרת תפקידו הפיק כתבות על צבא ארצות הברית.
עם פרישתו מ"במחנה" המשיך לעבוד בארצות הברית במשך שלוש שנים, עד שנת 1976, במסגרת משרד הקישור לקונגרס בשגרירות ישראל בוושינגטון, ובמשלחת משרד הביטחון בניו יורק.
עם שובו לישראל בשנת 1977 הצטרף לצוות העיתונאים של "דבר", והרבה לעסוק בהכנת כתבות בנושאי צבא וביטחון. בהמשך כתב גם מאמרי מערכת. בשנת 1983 היה כתב העיתון בוושינגטון. כעבור שלוש שנים שב לישראל, והמשיך לפרסם כתבות במסגרת "דבר" עד שנת 1996. תוך כדי עבודתו בעיתון שימש במשך שלוש שנים כפרשן צבאי במסגרת הערוץ הראשון, החל משנת 1995, וערך כתבות עבור התוכנית "מבט שני". עם סגירת "דבר" החל אורן בשנת 1996 לעבוד כחבר מערכת ופרשן צבאי בעיתון "הארץ", תפקיד שמילא עד סוף אוקטובר 2017, אז עבר לכתוב באתר וואלה!. 
כתיבתו כוללת פעמים רבות התחכמויות לשוניות. לאחר הפסק השיחות בין ישראל לחמאס במהלך מבצע צוק איתן כתב: "אפילו יושגו הבנות כלשהן בקהיר, לא תהיה נפילת מתח. להפך, מתח הנפילות יישמר, גם אם הלהבות יונמכו לכדי צוק קטן, אש קטנה, עם ישראל בתפקיד הפינג'אן."
במהלך הקריירה שלו הגיש אורן תוכניות רדיו בגלי צה"ל, ושימש כפרשן צבאי גם בערוץ 2, בערוץ 10 ובקול ישראל. היה הפרשן הישראלי של רשת הטלוויזיה האמריקאית CBS במהלך מלחמת עיראק ובמלחמת לבנון השנייה. כתבותיו פורסמו בשבועונים אקונומיסט וניו ריפבליק.
אורן כתב והפיק יחד עם העיתונאי מיכה פרידמן את הסרט התיעודי "תיק שמחוני". הסרט, ששודר בערוץ יס דוקו בשנת 2006, עסק בעימותים בין הרמטכ"ל משה דיין לבין אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני, שנספה בתום מלחמת סיני בתאונת מטוס בדרכו להוכיח לראש הממשלה, דוד בן-גוריון, את צדקתו במלחמת הגרסאות בינו לבין דיין.
לאורך הקריירה שלו עסק אורן גם בעבודות מחקר ותרגם ספרים שונים. כתבותיו פורסמו בעיתונים שונים, בהם הירחון "מוניטין" והשבועון "כותרת ראשית".
למד מדע המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת וושינגטון.
בינואר 2011 קיבל את פרס "המצוינות ומקצוענות בעיתונות הישראלית" על שם שלום רוזנפלד מטעם מכון חיים הרצוג לתקשורת, חברה ופוליטיקה באוניברסיטת תל אביב. נימוקי הפרס היו: "אורן משלב בכתיבתו את ההשכלה הרחב, הידע, חקר האמת, השפה הבהירה, וההגינות בכתיבה, תכונות ששלום רוזנפלד המנוח העלה על נס בכתיבה העיתונאית. אורן מביא לכל ניתוח צבאי ואסטרטגי את עומק ידיעותיו, אבל מאתגר את המערכות ואת קוראיו "לחשוב מחוץ לקופסה". 
אורן קרא לנשיא המדינה שמעון פרס להשמיע את קולו נגד תקיפה ישראלית באיראן.
אורן היה מעורב בכמה משפטי דיבה. בתחילת 2012 נדחתה על הסף תביעת לשון הרע של אברהם שרגאי, ראש ענף ביטחון במשרד ראש הממשלה, נגדו ונגד "הארץ" בהמשך אותה שנה הסכימו אורן ו"מעריב" למחוק את התביעות ההדדיות בגין לשון הרע. במסגרת הסכם הגישור, הודו ב"מעריב" כי פירסמו מידע ללא בדיקה, ואילו אורן הבהיר כי לא האשים את העיתון בדיווח מוטה בשל התערבות הרמטכ"ל לטובת עופר נמרודי.
היה שותף עם מיכה פרידמן לביצוע תחקירים וראיונות בסדרה בת 4 פרקים "לא תשקוט הארץ", שהפיק עמית גורן, ששודרה בערוץ הראשון בסוף שנת 2013, לציון 40 שנה למלחמת יום הכיפורים.
אורן נשוי ואב לשלושה.