google/wiki40b huggingface dataset:
ארפד סטרביק

קריירה

סטרביק התחיל את הקריירה שלו בRK ז'וגוביץ', אך עבר להונגריה כדי לשחק בKC וזפרם ב-2001. לאחר כמה חודשים בהונגריה, קיבל אזרחות הונגרית והפך לשחקן "מקומי" בקבוצה, ולא זר. הוא גם היה רשאי לשחק בנבחרת הונגריה, אך לא הופיע אף לא פעם אחת במדי הנבחרת ההונגרית. סטרביק נשאר בKC וזפרם עד 2004, כשהוא מחזיק עם הקבוצה בסדרה של 3 זכיות רצופות גם בליגה ההונגרית וגם בהגביע ההונגרי. ב-2002 הוא העפיל עם קבוצתו לגמר ליגת האלופות, אך הם הפסידו 51-48 בתום 2 משחקי הגמר. באותה שנה גם נבחר לשחקן השנה בהונגריה.
ב-2004 עבר לBM ריאל סיודד, והפך לאחד השוערים הטובים בתולדות הליגת ASOBAL. בתקופתו במועדון נבחר 4 פעמים ברצף לשוער הכי טוב בעונה בליגת ASOBAL (ב-2006-2010). ב-2005, נבחר על ידי IHF לשחקן השנה בעולם. במהלך תקופתו במועדון זכה 4 פעמים באליפות, פעמיים בגביע הספרדי, ושלוש פעמים בליגת האלופות. ב-2008, לאחר 4 עונות בקבוצה, קיבל אזרחות ספרדית והצטרף לנבחרת ספרד.
ב-2012, לאחר 8 עונות מוצלחות בסיודד ריאל, חתם על חוזה ל-4 שנים בברצלונה.

משפחה

במהלך שהותו בהונגריה הכיר את אשתו, אשת העסקים ההונגרית מוניקה הוראוות. לשניים נולדו תאומים בשנת 2010. אחותו של סטרביק היא גם שחקנית כדוריד מקצוענית שמשחקת בקבוצה הכי מעוטרת בהונגריה, קיסהונלאס NKSE.
תאית

תאית (או צלולוזה, מ-Cellulose) היא פחמימה, רב סוכר, פולימר המורכבת משרשראות ארוכות של מולקולות גלוקוז-בטא. 
התאית היא פחמימה נפוצה המשמשת כמרכיב מרכזי בדפנות התאים בצמחים, ומהווה כשליש מהמסה של הצומח בכדור הארץ.
מספר בעלי חיים, במיוחד טרמיטים ומעלי גירה, מסוגלים לעכל תאית באמצעות חיידקים סימביוטיים, יש גם מספר מינים של בקטריות המסוגלות לייצר צלולוז.
תאית אינה ניתנת לעיכול על ידי אדם, ויש לה ערך קלורי שלילי. עם זאת יש לפיזור שלה במעי ערך כשל "סיבים תזונתיים".
תוצר תיעוש תהליך הפקת אנרגיה מתאית (בניגוד למדורה מעץ) נקרא ביו-דלק ונפוץ יותר כביודיזל.
תאית התגלתה כמרכיב מרכזי בדפנות התא הצמחי ב-1838 על ידי Anselm Payen. בצורתה הטהורה ביותר, מופיעה התאית בסיבי כותנה. ברוב הצמחים האחרים היא מופיעה בצירוף ליגנין והמיצלולוז.

מבנה כימי

הנוסחה הכימית של תאית היא C₆H₁₀O₅)ₙ), כאשר n הוא מספר יחידות הגלוקוז במולקולה. מולקולות הגלוקוז מחוברות בתאית באמצעות קשרים גליקוזידיים בין הפחמנים 1 ו- 4, כלומר קשרי בטא-1,4. המבנה הוא שרשרת ישרה ללא ליפופים. במיקרופיברילות המרכיבות את דפנות התא הצמחי, שרשראות התאית מחוברות יחד על ידי קשרי מימן, מה שתורם למבנה חזק המאפשר לשמור על קשיות התאים הצמחיים. קשיות זו תורמת, בסופו של דבר ליכולת הצמיחה לגובה של הצמחים. הפירוק של התאית לתתי היחידות שלה מתבצע על ידי האנזים צלולאז.

שימושים בתעשייה

התאית משמשת בין השאר לייצור ניטרוצלולוזה, מרכיב מרכזי באבק שריפה נטול ריח. התאית משמשת גם לייצור צלופן וזהורית. תאית משמשת לכרומטוגרפיה במעבדות הכימיות. מתאית מייצרים נייר, ממחטות נייר ונייר טואלט.

ערך תזונתי שלילי

כאשר התאית מופיעה בפריטי מזון צמחי, בצורתה הגולמית יש לה ערך תזונתי שלילי כאשר היא נצרכת על ידי האדם. הסיבה לכך היא שכמות הקלוריות שמוסיפה התאית לגוף, קטנה ממספר הקלוריות שהגוף שורף בעקבות פעולת העיכול. את התאית ניתן למצוא בעיקר בירקות ירוקים, אך היא קיימת בכל תא צמחי. התאית היא אינרטית, אינה מגיבה בבישול, כלומר נשמרת בבישול, ונשמרת גם בתנאים חומציים. התרככות הירק בבישול אינה נובעת מהתרככות התאית, אלא מריכוך פולימר נוסף בתא הצמחי - ההמיצלולוז. פולימר זה סופח מים בעת הבישול ותורם לריכוך הירק. הירקות האכילים הנפוצים ביותר שבהם נמצאת התאית הם חסה, כרוב ומלפפון.
לאו קרמר

חייו

קרמר נולד בפיטלינגן שבחבל הסאאר, גרמניה. את לימודי המוזיקה החל בטריר ובזארבריקן. בין מוריו לעוגב היו לודוויג דור ומיכאל שניידר. ניצוח למד אצל סרג'יו צ'ליבידאקה, גינתר ואנד ואויגן יוכום. במשך השנים זכה בתחרויות בינלאומיות לנגינה בעוגב באוסטריה, בלגיה, גרמניה ואיטליה והופיע בקונצרטים ברחבי העולם.  
בשנת 1969 מונה למנצח המקהלה הפילהרמונית של חבל הסאאר. מאז 1971 כיהן כמנצח ראשי ונגן עוגב בקתדרלה של שפייר וניהל את פסטיבל ימי המוזיקה בקתדרלה. 
בשנים 1992-94 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של אסטוניה ומאז 1995 הוא מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינסק. כמו כן הוא מנצח אורח קבוע על התזמורת הסימפונית של סנקט פטרבורג, עמה ביצע את יצירותיו הגדולות של יוהאן סבסטיאן באך - מתאוס פסיון, יוהנס פסיון, המיסה בסי מינור והאורטוריה לחג המולד, וכן את האליהו של פליקס מנדלסון. 
לאו קרמר הוא מורה נלהב. מאז 1998 הוא מכהן כפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה בסאארבריקן ובמנהיים. קרמר מרבה לשבת בחברי שופטים בתחרויות עוגב בינלאומיות ומגיש כיתות אמן לנגני עוגב.
אונימ"ה

אונימ"ה (UNIMA, ראשי תיבות בצרפתית של Union Internationale de la Marionnette; בעברית: האיגוד הבינלאומי של תיאטרון בובות) הוא הארגון הבינלאומי של בובנאים, תאטרוני בובות וחוקרי התחום.
האיגוד נוסד בשנת 1929 בפראג והוא ארגון התיאטרון הבינלאומי הוותיק ביותר. אונימ"ה הוא ארגון לא-ממשלתי המסונף לאונסק"ו והוא נוכח ביותר מ-90 מדינות.
הארגון מקדם את תחום תיאטרון הבובות ותומך בפגישות, ועידות, פסטיבלים ושיתופי פעולה בנושא. כמו כן, מטרותיו הנוספות הן קידום שלום, הבנה הדדית בין עמים וזכויות אדם.
אונימ"ה הוא ארגון חבר במכון הבינלאומי לתיאטרון (The International Theatre Institute).
בשנת 1981 הבובנאי הצרפתי ז'אק פליקס (Jacques Félix) העביר את מטה אונימה לשרלוויל-מזייר, עיירת כורים בצפון בצרפת שהייתה מקומו של הפסטיבל העולמי של תיאטרון בובות התלת-שנתי מאז 1972 והפכה לבירת תיאטרון הבובות העולמית.

אונימ"ה-ישראל

בישראל שימש במשך שנים רבות דוד בן שלום (הונזו) כ"נציג לא רשמי" ואיש הקשר לאונימ"ה העולמית, אולם סניף רשמי לארגון - אונימ"ה-ישראל - הוקם בשנת 1984 על ידי האמן הדס עפרת, לאחר שאושרה בקשתו בקונגרס אונימ"ה בדרדזן, גרמניה (עפרת כיהן כנשיא המרכז הישראלי עד שנת 1991). לאחר מכן פעל המרכז תחת הנהלות מתחלפות של עלינא אשבל (תיאטרון הקרון), אילן סביר (2003-1999), מירי פארי, דבורה צפריר, תמר שרף ופטריסיה דונובן. האיגוד הוציא במשך שנים כתב עת בשם "הלו בובה" והפיק כינוסים וסדנאות. בשנת 2007 הוא התפרק, מאחר שלא נמצא מי שינהלו.
בשנת 2015 מונתה הבובנאית דקלה כץ מתיאטרון המפתח לנציגה הרשמית של אונימ"ה בישראל.
פריץ פרלס

פרידריך (פרדריק) סלומון פרלס (Friedrich (Frederick) Salomon Perls‏) (8 ביולי 1893, ברלין, גרמניה – 14 במרץ 1970, שיקגו, אילינוי), שנודע כפריץ פרלס (Fritz Perls), היה פסיכיאטר ופסיכותרפיסט יהודי-גרמני-אמריקאי.

חייו

פריץ פרלס נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית ב-1893. למד בתיכון היוקרתי "אסקנישה גימנזיום" (Askanische Gymnasium), ולאחר בחינות הבגרות ציפו ממנו בסביבתו הקרובה להיהפך לעורך דין כמו דודו הנודע הרמן שטאוב (Hermann Staub;‏ 1856–1904), אולם במקום זאת הוא למד רפואה. לאחר שהיה תקופה מסוימת בחפירות במלחמת העולם הראשונה, קיבל דוקטורט. פרלס נמשך לפסיכיאטריה בשל עבודתו של פרויד ומחקריו המוקדמים של וילהלם רייך.
בשנת 1930 נשא לאישה את לורה פרלס (אז לורה פוזנר), ולהם נולדו שני ילדים משותפים, רנט וסטפן.
ב-1933, זמן מועט לאחר עלות היטלר לשלטון בגרמניה, נסו פרלס, רעייתו לורה וביתם הבכורה רנט להולנד, ושנה אחת אחרי כן היגרו לדרום אפריקה, שם כתב פרלס בשנת 1941 את "אגו, רעב ותוקפנות" (Ego, Hunger, and Aggression; ראה אור ב-1942). אשתו לורה לקחה אף היא חלק בכתיבת ספרו, אם כי לא ניתן לה קרדיט על כך. ב-1942 התגייס פרלס לצבא דרום אפריקה, שבו ששרת כפסיכיאטר צבאי בדרגת סרן עד לשנת 1946.
הזוג פרלס היגרו לניו יורק ב-1946, שם עבד פריץ פרלס למשך זמן מה ביחד עם קארן הורני, ואז עם וילהלם רייך. בשנת 1947 לערך ביקש פרלס מהסופר פול גודמן להעלות על הכתב רשימות שרשם בכתב ידו, ושביחד עם תרומות מראלף האפרלין וגודמן פורסמו בתור "תרפיית הגשטאלט" (Gestalt Therapy).
פרלס נסע לקליפורניה ב-1960, שם המשיך להעביר את סדנאותיו כחבר מכון איזלן בביג סור, עד לעוזבו את ארצות הברית על מנת להשיק קהילת גשטאלט באגם קוצ'יצ'אן באי ונקובר שבקנדה ב-1969. פריץ פרלס הלך לעולמו כמעט שנה לאחר מכן, ב-14 במרץ 1970, בשיקגו, כתוצאה מדום לב בעקבות ניתוח בבית החולים ממוריאל על שם לואי איי. וייס בשיקגו.
דאגלס בות'

ביוגרפיה

בות' נולד בלונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית. אביו אנגלי, ואימו ממוצא ספרדי והולנדי.
בות' החל לשחק בשנת 2009 בסרטו של ג'וליאן פלוז "מפעם לפעם". ב-2010 התפרסם כשגילם את דמותו של בוי ג'ורג' בסרט טלוויזיה על חייו, "מודאג על הילד" של הבי בי סי.
בשנת 2011 הופיע במיני-סדרת הדרמה התקופתית המצליחה "תקוות גדולות", בתפקיד פיפ. כן שיחק בדרמה "כריסטופר ובני מינו" לצד מאט סמית, בתפקיד מטאטא רחובות בשם היינץ נדרמאייר.
בשנת 2012 הופיע בות' בקומדיית ההתבגרות "לול", בתפקיד קייל, חבר של המתבגרת לולה ויליאמס (מיילי סיירוס).
בשנת 2013 שיחק בתפקיד הראשי בעיבוד הקולנועי למחזה השייקספירי "רומיאו ויוליה".
בשנת 2014 הופיע בסרט האפוס "המבול", בו גילם את שם בן נח. בשנת 2015 שיחק בסרט "עלייתה של ג'ופיטר" בתפקיד: טיטוס אברסאקס, אחיו של אדי רדמיין.
בשנת 2016 שיחק בסרט האימה "גאווה ודעה קדומה וזומבים" בתפקיד: מר בינגלי, בן זוגה של ג'יין (בלה היתקוט). בשנת 2017 שיחק בסרטים "מרי שלי" לצדה של אל פנינג, ו"לאהוב את וינסנט" אודות חיו של וינסנט ואן גוך.
בנוסף לתחום המשחק, מנהל בות' גם קריירת דוגמנות מצליחה.
מקום לשינוי

רקע כתיבה

השיר נכתב והולחן על ידי אביאור מלסה והופק על ידי ג'ורדי.
אתר המוזיקה הישראלי "חרסונסקי מיוסיק", הפנה כלפי השיר ביקורת שלילית ואמרה בה כי: "בשיר, דווקא היה מקום לשינוי. השידוך בין אביאור מלסה לנועה קירל פופוליסטי, סתמי. ניסיון לייצר זיווג קורץ ללכל המשפחה. היא ממש אינה במסלול שלו. שני קווים מקבילים."

וידאו קליפ

הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר הופק על ידי משה פארן הפקות והכיראוגרפיה בו נעשתה על ידי מור חממי. קליפ השיר צולם בבית העירייה הישן בתל אביב. בקליפ, ניתן לראות את הצמד כשהם שרים את השיר בליווי רקדנים רבים.
נכון ל-27 במרץ 2018, מונה הצפיות של הקליפ עומד כל כ-2.5 מיליון צפיות.
הר וייס

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1972, והוא נקרא על שם ג'ו וייס (Joe Weiss) אשר במשך 45 שנים חקר את אזור ג'ספר.

הטיפוס על ההר

הראשונים שטיפסו לפסגת ההר היו ה. ל. פורר (H.L. Fuhrer) ורעייתו ו-ב. מרטין (B. Martin) בשנת 1971.
אוברפיהרר

אוברפיהרר (בגרמנית: Oberführer, מילולית: "מנהיג בכיר") הייתה דרגה צבאית של המפלגה הנאצית (NSDAP) משנת 1921.

היסטוריה

אוברפיהרר היה בדרך כלל חבר המפלגה שהיה אחראי על קבוצת יחידות צבאיות באזור גאוגרפי מסוים. בין השנים 1921 עד 1925, הביטוי אוברפיהרר שימש כתואר ביחידות אס אה (SA), אולם בשנת 1926 הוא הפך לדרגה ב-SA.
אוברפיהרר הייתה גם דרגה באס אס (עוד בשלב שבו הוא היה יחידה של האס אה), שנוצרה ב-1925 בשם גאופיהרר, כדרגה עבור קציני אס אס שהיו אחראים על יחידה בתחומי גאו ברחבי גרמניה. בשנת 1928 שונתה הדרגה לאוברפיהרר, וניתנה למפקדי היחידות הבכירות באס אס. בשנת 1930 האס אס אורגן מחדש, ונוצרו יחידות "גרופן" ו"בריגדות", ואוברפיהרר הפכה לדרגה הנמוכה מדרגת בריגדפיהרר.
בשנת 1938, בעקבות הקמת יחידות הוואפן אס אס, הושוותה דרגת בריגדפיהרר לדרגת גנרל מיור, בעוד דרגת שטנדרטנפיהרר הושוותה לדרגת אוברסט, ואילו דרגת אוברפיהרר הושוותה לדרגת קולונל בכיר, וכך היא הוגדרה על ידי חלק מההיסטוריונים, בעוד אחרים השוו את הדרגה לדרגת בריגדיר בצבא הבריטי.
סווארכה

א-סוארכה (בערבית: سواركة) היא חמולה בדואית בת 250,000 בני אדם (ויש הטוענים שאף 700,000 או מיליון) החיים בפזורה בין שטחי ערבות מואב, יהודה ושומרון ובחצי האי סיני.

מוצאם

לטענת בני השבט שהתראיינו לכתבה של ערוץ 1 על צבי מסיני מוצאם הוא מיהודים שאוסלמו או התאסלמו עם השנים (בקרבם יש מסורת על "רעב גדול" בו ליהודים לא היה מה לאכול שבגללו באה ההתאסלמות). לדבריהן של זקנות השבט שרואיינו בכתבה למוצאם היהודי של הסווארכה יש עדיין עדות כיום בעזרת שמירת מנהגים יהודיים כמו: הדלקת נרות בשבת, הימנעות מהדלקת אש בשבת, מנהג ברית המילה שנערך לבן הנולד ביום השביעי להיוולדו ולא בגיל 13 כנהוג באסלאם, על מנהג החליצה, שלפיו לאחיו של בעל אישה שנפטר יש זכות ראשונים לשאת אותה לאשתו (אם תרצה בכך) ומנהג הדומה להפרשת חלה. בכתבה גם נטען שבקבריהם של בני השבט ישנו כוך מיוחד להנחת נר נשמה לזכר הנפטר, מה שלא נהוג בקברי ערבים-מוסלמים.
יש מהם חלק שרואה בעצמם "יהודים לכל דבר ועניין" ועיברת את שמותיהם ואת שמות משפחותיהם וחי כיום במדינת ישראל.

פזורת השבט בסיני

בני הסווארכה בסיני יושבים בריכוז שבצפון חצי האי, באזור שבין רצועת עזה לסבחת אל-ברדוויל שבסיני. בשנת 1968 הוערך מספרם בכ-8,000 נפש. בני השבט משליטים את כוחם על אזור אל-עריש ועל קו צינור הגז לישראל ולירדן. שמו של שבט הסווארכה בסיני נקשר במספר פעילויות לא-חוקיות, בעיקר בנושא הברחת מסתננים מאפריקה לתוך שטחי מדינת ישראל דרך גבול ישראל-מצרים. בחודש נובמבר 2011 דווח בתקשורת העולמית על כך שבני שבט הסווארכה ביחד עם בני שבט התיאהא הבדואים בסיני מעורבים במעשי התעללות במסתננים אריתראים, ברציחתם ובעקירת איבריהם ומכירת האיברים הללו לרופאים ממצרים.
אוניברסיטת הרווארד

היסטוריה

נוסדה ב-8 בספטמבר 1636. שמה המקורי היה "ניו קולג'", והוא שונה ל"הרווארד קולג'" בשנת 1639, על שם התורם ג'ון הרווארד. בשנת 1780 הופיע לראשונה גם התואר "אוניברסיטה" בסמיכות לשם הרווארד, בחוקה של מסצ'וסטס.
במשך שנים רבות לא התקבלו נשים להרווארד קולג', והתהליך של הפיכת הרווארד למוסד המתייחס באופן שוויוני לנשים היה הדרגתי ואיטי. ב-1879 הוקם רדקליף קולג' לנשים בסמוך להרווארד כמוסד נלווה המיועד לנשים. בזמן מלחמת העולם השנייה הותר לראשונה לסטודנטיות מרדקליף ללמוד קורסים בהרווארד. החל מ-1963 היו התעודות של בוגרות רדקליף חתומות על ידי נשיא הרווארד. ב-1977 עברו כל תלמידות רדקליף למעשה להרווארד קולג' וב-1999 התאחדו המוסדות רשמית ורדקליף הפך למכון ללימודים מתקדמים.
במהלך המאה ה-19 הייתה הרווארד מעוזם של ה"ברהמינים מבוסטון", המעמד העליון הפרוטסטנטי. מאידך, הייתה הרווארד ממוסדות העילית הראשונים בארצות הברית שקיבלו יהודים וקתולים, בניגוד, לדוגמה, לפרינסטון ולייל. החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 בוטלה חובת הנוכחות בתפילה בכנסייה. עם תחילת המאה ה-20 עלה מספרם של בני המהגרים - יהודים וקתולים. בשנת 1908 היוו הסטודנטים הקתולים 9 אחוזים מבין כלל הסטודנטים. בין השנים 1906–1922 עלה אחוז היהודים מ-6 ל-25. לנוכח העלייה המרשימה באחוז היהודים בקמפוס ביקש נשיא האוניברסיטה דאז לורנס לאוול להגביל את אחוז הסטודנטים היהודים החדשים המתקבלים למוסד ל-12 אחוז, אך הצעתו נדחתה על ידי הסגל האקדמי. בפועל ירד בשנים אחר כך מספרם היחסי של הסטודנטים היהודים שהתקבלו למוסד והדבר הוביל, בין השאר, להקמת אוניברסיטת ברנדייס. לאחר מלחמת העולם השנייה גברה הרבגוניות של ציבור הסטודנטים והאוניברסיטה משכה אליה גם מספר הולך וגובר של סטודנטים בינלאומיים.

האוניברסיטה כיום

בהרווארד קולג' לומדים כ-6,650 סטודנטים לתואר ראשון. באוניברסיטת הרווארד לומדים כ-13,000 סטודנטים לתארים מתקדמים. סגל ההוראה מונה כ-2,300 פרופסורים. אחוז המתקבלים ללימודים בקולג', מתוך מגישי המועמדות, הוא כתשעה אחוז, וכ-80 אחוז מהמתקבלים בוחרים ללמוד במוסד. לפי US News and World Report, הרווארד הוא המוסד השני הסלקטיבי ביותר לתואר ראשון מבין האוניברסיטאות והקולג'ים בארצות הברית, לאחר אוניברסיטת סטאנפורד (נכון לסתיו 2013).
ספריית האוניברסיטה מכילה מעל 15 מיליון ספרים, והיא מערכת הספריות השלישית בגודלה בעולם.
פוליטית, הרווארד נחשבת למעוזה של המפלגה הדמוקרטית, אף כי יש בה מגוון של דעות בקרב הסטודנטים והמרצים כאחד. מדגם שנערך לפני הבחירות לנשיאות בשנת 2004 העניק לג'ון קרי הדמוקרטי 73 אחוז מהקולות, לעומת 19 אחוז לג'ורג' בוש הרפובליקני, בדומה לאחוזי התמיכה בהם בערים גדולות בחוף המזרחי כגון ניו יורק ובוסטון.

נשיאים


נשיא המוסד הוא לארי בקאו.
לפניו, נשיאת המוסד הייתה דרו גילפין פאוסט, האישה הראשונה בתפקיד. פאוסט החליפה את לארי סאמרס, שתקופת כהונתו (2001–2006) לוותה במאבקים עזים עם חברי הסגל.
עימאד עקל (נוסייראת)

עימאד עקל (בערבית: عماد عقل, תעתיק מדויק: עמאד עקל), הוא פעיל בכיר בזרוע הצבאית של חמאס, ומשתמש בתפקידו כאיש חבלה בכיר, המסייע רבות באימון והכנת אמל"ח לאנשי ועדות ההתנגדות העממיות. 
ב-9 באוקטובר 2002 חוליה בראשותו של עימאד עקל חיסלה את ראג'ח אבו אל-יחיא, מפקד משטרת ההפגנות בעזה. אל-יחיא, בן 47, נסע במכוניתו עם שומרי ראשו בעיר עזה כאשר באחד הצמתים הומי האדם פתחה לפתע קבוצה של רעולי פנים בירי לעבר המכונית. אל-יחיא נהרג מיד, ושומרי ראשו נפצעו. גופתו של אל-יחיא נלקחה לבית החולים "שיפא" בעזה. חולית החמאס לבשה מדים של הביטחון הלאומי הפלסטיני ושל המודיעין הצבאי. לאחר החיסול דרשה המשטרה הפלסטינית להסגיר לידיה את אנשי החוליה שביצעו את הרצח ובראשם עימאד עקל.
על ההתנקשות נטלו אחריות בני חמולת עקל, שאחד מבניה הוא אחד מששת ההרוגים שנורו על ידי שוטרים פלסטינים סמוך לאוניברסיטה האיסלאמית. האירוע התרחש במהלך פיזור הפגנת תמיכה באוסאמה בן לאדן בעקבות פיגועי 11 בספטמבר. בני משפחת עקל טענו כי הרשות הפלסטינית לא הגיבה לרצח המפגינים, ולא טיפלה כלל בנושא. 
ב-20 באוקטובר 2003 נעשה ניסיון לחסל את עימאד עקל, מסוקי צה"ל שיגרו טילים אל טנדר פז'ו במרכז עזה. ברכב נסעו שני בכירים בזרוע הצבאית של החמאס, וכן נהג הרכב, שנהרגו מהירי. בתקיפה נפצעו 11 בני אדם, בהם חמש נשים ושני ילדים. מקורות פלסטיניים מסרו כי המכונית שהותקפה שייכת לפעיל החמאס עימאד עקל, אולם הוא לא נהרג. אל הרכב שנפגע חשו עשרות פלסטינים, ובהם צוותי רפואה. אז ירו המסוקים שני טילים נוספים, מהם נהרגו 5 אזרחים, בהם רופא, וכ-50 בני אדם נפצעו.
עימאד עקל מעורב בניסיון הפיגוע במעבר קרני ב-26 באפריל 2006. הפיגוע בוצע על ידי חוליית מחבלים המשתייכים לפלג ועדות ההתנגדות העממית מעזה בראשות מומתאז דוע'מוש.
ב-2 בינואר 2009, במסגרת מבצע עופרת יצוקה, הפציץ חיל האוויר הישראלי את ביתו שבמחנה הפליטים נוסייראת. בתקיפה נהרגו שלושה מחבלים, אך עקל, שלא שהה בביתו בעת התקיפה, לא נפגע.
סקיילר קולפקס

חייו

קולפקס נולד בניו יורק שבמדינת ניו יורק. אביו נפטר טרם לידתו וסידני נקרא על שמו. אמו נישאה בשנית ובהיותו בן 13 עברה המשפחה, עם אביו החורג, להתגורר באינדיאנה. בגיל צעיר הוא החל לכתוב לעיתון "ניו יורק טריביון" בנוגע להתנהלות הפוליטית של אינדיאנה. במקביל הוא החל לערוך את העיתון "South Bend Free Press”, התומך במפלגה הוויגית וצבר כוח פוליטי במוסדות המפלגה. בשנת 1845 קנה קולפקס את העיתון ושינה את שמו ל - "St. Joseph Valley Register".
בשנת 1848 נבחר קולפקס לוועידת המפלגה הוויגית, בשנת 1849 כציר לוועידה החוקתית של אינדיאנה ובשנת 1850 לוועידה החוקתית הלאומית. בשנה זו הוא התמודד לראשונה, ללא הצלחה, לבית הנבחרים. בחירתו אירעה בשנת 1854, לאור התנגדותו לחוק קנזס נברסקה, אך לאחר בחירתו התפרקה המפלגה הוויגית וקולפקס הצטרף למפלגה הרפובליקנית. לאור התחזקותה של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1856 והפיכתה למפלגת רוב, קולפקס מונה מטעמה ליו"ר הוועדה לענייני דואר. כחבר בית הנבחרים הוא היה מתנגד חריף לעבדות. בשנת 1862 הוא נבחר ליו"ר בית הנבחרים ובמהלך כהונתו אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית ובו נקבע ביטול העבדות.
קולפקס התמודד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בשנת 1868, יחד עם מועמד המפלגה הרפובליקנית יוליסס גרנט. כהונתו נמשכה בין השנים 1869 – 1873, לאחריה הוא כשל בהתמודדות מחודשת על התפקיד. בשלהי כהונתו נקשר שמו בפרשת שחיתות, כפי שנקשרה עם חברי קונגרס נוספים, בקבלתו מניות של חברת רכבות ובנייה.
לאחר סיום כהונתו היה קולפקס מרצה מבוקש ברחבי ארצות הברית. במהלך שהותו במינסוטה לקה קולפקס בהתקף לב ונפטר במקום. הוא הובא לקבורה באינדיאנה והותיר אחריו את אשתו השנייה, בתו של הסנאטור בנג'מין פרנקלין וייד, לה הוא נישא במהלך כהונתו כסגן נשיא.
מארק מוזס

שנותיו הראשונות

מוזס נולד בניו יורק. הוא הופיע בכמה סרטים של הבמאי אוליבר סטון, שביניהם "פלאטון", "הדלתות" ו"נולד בארבעה ביולי". בנוסף, שיחק בסרט "ביג מאמא 2" ובפרק בסדרה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר". למרות השתתפותו בפרויקטים מצליחים, הוא לא נכנס לתודעה הציבורית.

קריירה

ב-2004 הוא הצליח להיכנס לתודעה הציבורית כאשר קיבל את תפקיד פול יאנג בדרמה הקומית של ABC "עקרות בית נואשות", בה שיחק בין השנים 2004-2007. ב-2006, הוא שיחק בהצגת האוף ברודוויי "Burleigh Grimes". בין 2007-2009, הוא שיחק את דאק פיליפס ב"מד מן". היה לו תפקיד קטן בסרט "הקול המכריע" ב-2008, בכיכובו של קווין קוסטנר. ב-2010, הוא חזר לצוות השחקנים של הסדרה "עקרות בית נואשות", כשכיכב בהופעת אורח בסוף העונה השישית, וחזר כשחקן קבוע בעונה השביעית.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת המדע הבדיוני "המושיעים" ברשת CBS האמריקאית, בתפקיד יו קיטינג, אבא של גרייס.

חיים אישיים

מוזס ואשתו, אנני להרוסה, עברו יחד עם שני בניהם להתגורר בלוס אנג'לס.
יחד (קיבוץ)

חינוך

לבתי הספר באזור נוסעים התלמידים על ידי הסעות של המועצה האזורית משגב ולשאר בתי הספר על ידי מערכי ההסעה הייעודיים להם.

תעסוקה

החברים בקהילה מתפרנסים ממגוון מקצועות בתחומים שונים כגון: הייטק, ייעוץ, הנדסה, הוראה, טיפול אלטרנטיבי ועוד.
ג'יימס סטוורידיס

ביוגרפיה

סטרווידיס נולד בוסט פאלם ביץ', פלורידה, לשירלי (לבית שפר) וג'ורג' סטוורידיס. בשנת 1976 השלים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית. בסיום לימודיו הוסמך כקצין בצי ארצות הברית. סטרווידיס שירת כקצין ימי במגוון תפקידי מטה ופיקוד בספינות שטח. בשנים 1993–1995 פיקד על המשחתת "USS Barry". בשנים 2002–2004 פיקד על קבוצת הקרב של נושאת המטוסים אנטרפרייז. בשנת 2006 מונה למפקד פיקוד דרום של ארצות הברית. בשנת 2009 מונה למפקד פיקוד אירופה והכוח הצבאי של נאט"ו באירופה. לאחר פרישתו בשנת 2013 מונה לדקאן בית הספר לדיפלומטיה ומשפטים באוניברסיטת טאפטס.
לסטרווידיס תואר שני ודוקטורט במשפטים ודיפלומטיה מטעם אוניברסיטת טאפטס.
הארי בבקוק

ביוגרפיה

בבקוק נולד בפלהאם מנור, ניו יורק. הוא בוגר הנדסה מאוניברסיטת קולומביה, בשנת 1912.

אלוף ארצות הברית

באליפות ארצות הברית שנערכה בניו אורלינס, לואיזיאנה בשנת 1910 זכה בבקוק במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.68 מטר. שנתיים לאחר מכן, באליפות ארצות הברית שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה הוא זכה שוב במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 3.66 מטר.

אלוף אולימפי

באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה בבקוק במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא אולימפי חדש של 3.95 מטר, לפני בני ארצו פרנק נלסון ושיאן העולם הטרי מארק רייט (3.85 מטר) שזכו בצוותא במדליית הכסף וויליאם הולפני מקנדה, בן ארצו פרנק מרפי וברטיל אוגלה משוודיה (3.80 מטר) שזכו בצוותא במדליית הארד.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד בבקוק כאיש מכירות בחברת עץ באירווינגטון, ניו יורק.
בית ציפורים

בית ציפורים (מכונה גם קופסת קינון) היא קופסה מעשה ידי אדם המספקת לציפורים את האפשרות לקנן. 
בתי ציפורים עשויים בדרך כלל מעץ. חלק עשויים גם משילוב של עץ ובטון. ישנם גם בתי ציפורים ממתכת, אך אלה אינם מתאימים לשימוש חיצוני, שכן הם יכולים להתחמם יתר על המידה בשמש.
בית הציפורים הומצא על ידי צ'ארלס ווטרטון בתחילת המאה ה-19 במטרה לעודד את קיומם של ציפורים ועופות בר רבות יותר בשמורת הטבע שהקים באחוזתו.
בתי ציפורים מקבלות תשומת לב רבה יותר כיום בעיקר משום שמאז אמצע המאה ה -20 התיעוש, כריתת היערות ופעילויות אנושיות שונות גרמו לפגיעה ולהיעלמות של בתי הגידול הטבעיים של הציפורים אשר הפכו למכשולים לריבוי של הציפורים. בית ציפורים יכול לסייע במניעת הכחדה של ציפורים.
דמוגרפיה של מזרח טימור

דתות וקבוצות אתניות

רוב תושביה של מזרח טימור הם קתולים, לכן הנצרות הקתולית היא הדת הרשמית במדינה. 
הקבוצות האתניות הקיימות במזרח טימור הן : אוסטרלים, מלזים, ממבאיים ועוד.

שפות

השפות הרשמיות במזרח טימור הן פורטוגזית וטטום.
חרדל (ממרח)

חרדל (מכונה גם קרם חרדל או ממרח חרדל) הוא ממרח העשוי זרעים של צמח החרדל.
בעת הכנת הממרח מעורבבים זרעי החרדל עם מים, חומץ או נוזלים אחרים, וכן עם חומרי טעם ותבלינים אחרים, ויוצרים עיסה צמיגה בגוון צהוב. ערבוב זרעי החרדל עם נוזל קר גורמת לשחרור האנזים מירוזין ומקנה לחרדל טעם חריף ואת צבעו הצהוב.
חרדל פופולרי בכריכים, בדרך כלל עם בשרים וגבינות, עם המבורגרים ונקניקיות ומשמש גם כמרכיב במילויים רבים, מרקים ותחמיצים. כמו כן הוא עשוי לשמש כמטבל במטבח האסיאתי וכבסיס לרוטב חרדל.
חרדל עלול לגרום לתגובות אלרגיות: מאז שנת 2005, מחייב האיחוד האירופי תיוג מוצרים כאלרגנים פוטנציאליים אם הם מכילים חרדל.

היסטוריה

חפירות ארכאולוגיות באזור עמק האינדוס גילו ששם תורבת החרדל. תרבות עמק האינדוס התקיימה עד שנת 1800 לפני הספירה. הרומאים היו כנראה הראשונים להתנסות עם הכנת החרדל כממרח באמצעות ערבוב של מיץ ענבים לא מותסס עם זרעי חרדל טחונים. מתכון לחרדל מופיע ב-"דה רה קוקווינאריה", ספר בישול רומאי מסוף המאה ה-4 או מתחילת המאה ה-5 לספירה. המתכון מצריך תערובת של זרעי חרדל טחונים, פלפל, קימל, עירית, זרעי כוסברה צלויים, שמיר, סלרי, טימין, אורגנו, בצל, דבש, חומץ, רוטב דגים ושמן, והוא יועד במקור כזיגוג לחזיר בר צלוי.
הרומאים ככל הנראה ייצאו זרעי חרדל לגאליה, ועד סוף המאה ה-10 לספירה, נזירים מכנסיית סן ז'רמן דה פרה בפריז למדו את סודות הכנת החרדל מהרומאים והחלו לייצר חרדל משלהם. חרדל מופיע לראשונה ברישומים המלכותיים בפריז בשנת 1292. העיר דיז'ון התפרסמה כמרכז לייצור חרדל במאה ה-13. הפופולריות של הממרח ניכרת בתיעוד משנת 1336 של אירוע שערך הדוכס מבורגונדי ובו האורחים כילו כ-265 ליטרים של ממרח חרדל בארוחה אחת. ב-1777 נוסדה אחת מחברות החרדל המפורסמות ביותר, גריי-פופון, כשותפות בין מוריס גריי, יצרן חרדל עם מתכון ייחודי שכלל יין לבן, לבין אוגוסט פופון, התומך הכספי שלו. להצלחתם סייעה המצאתה של המכונה האוטומטית הראשונה לייצור חרדל. בשנת 1937 הוענק לחרדל דיז'ון תו התקן של כינוי מקור מבוקר. הודות למסורת הארוכה של ייצור חרדל בדיז'ון, היא נחשבת כיום לבירת החרדל העולמית.
התיעוד הראשון של שימוש בחרדל כממרח באנגליה מופיע בספר The Forme of Cury (מילולית: שיטת הבישול) משנת 1390, שנכתב על ידי טבחיו הראשיים של המלך ריצ'רד השני. המתכון הוא לכדורי חרדל - זרעי חרדל בטחינה גסה, מעורבבים עם קמח וקינמון, אותם מרטיבים קלות, מגלגלים לכדורים ומייבשים. הכדורים היו נוחים לאחסון, ובמידת הצורך ניתן היה להוסיף להם חומץ או יין ליצירת ממרח חרדל. העיר טיוקסבורי הייתה מפורסמת בכדורי החרדל האיכותיים שלה, שיוצרו במקור מחרדל טחון וחזרת. הם אף מוזכרים במחזה הנרי הרביעי, חלק שני מאת ויליאם שייקספיר.

אחסון וחיי מדף

חרדל נמכר בצנצנות זכוכית, בקבוקי פלסטיק או שפופרות מתכת. הודות לתכונותיו האנטי-בקטריאליות, הוא אינו דורש קירור, והוא לא יגדל עובש או בקטריות מזיקות.
כאשר מרטיבים ומרסקים זרעי חרדל שלמים מופעל אנזים אשר משחרר תרכובות גופריתיות חריפות, אולם הן מתנדפות במהירות. הוספה של נוזל חומצי כגון יין או חומץ תייצר ממרח שישמר את החריפות לזמן ארוך יותר, אך החריפות עדיין תחלש בסופו של דבר. ניתן להאט זאת על ידי שמירת החרדל במיכל אטום במקום קריר או במקרר.
חרדל יכול להחזיק מעמד לתקופה בלתי מוגבלת ועדיין להשאר אכיל ולא מזיק. עם זאת הוא עלול להתייבש, לאבד טעם או להשחים עקב חמצון. הוספה של מעט יין או חומץ יכולה לשפר חרדל שהתייבש. אחרי אחסון ממושך, חרדל עלול לקבל טעם מעט מריר.