google/wiki40b huggingface dataset:
ארנסט מיכאל שנאל

ארנסט מיכאל שנאל (1931 – 8 במרץ 1947) היה נער שהוצא להורג על ידי אנשי הלח"י משום שנחשד בהלשנה למשטרת המנדט.
ארנסט מיכאל שנאל היה נער דתי, חניך בני עקיבא, בן יחיד להוריו מעולי גרמניה, שעלו לארץ בשנת 1939, התגוררו ברמת ישי והיו בעלי מזנון בכניסה ליישוב ממול לחאן ההיסטורי. שנאל עבד כשוליה של חשמלאי בחיפה והתגורר ברחוב רבי עקיבא בשכונת גאולה בעיר. שנאל הצטרף ללח"י בחיפה. מדריכו בלח"י היה פנחס גינוסר. שנאל למד להכיר את חברי לח"י בחיפה, כולל את אחד החברים ששמו נפתלי, שעסק במעקב אחרי אלברט אדוארד קונקווסט, מפקד הבולשת הבריטית בחיפה, מתוך כוונה להתנקש בחייו (התנקשות שלבסוף יצאה אל הפועל ב 26 באפריל 1947). ב-22 בפברואר 1947 ביצעה הבולשת הבריטית מאסר של רבים מחברי לח"י בחיפה, ביניהם 8 בכירים בארגון ונפתלי בכללם. חברי הלח"י בחיפה החלו לחשוד שיש מלשין בשורותיהם. בעת חקירתו במטה המודיעין הבריטי הובא למקום מיכאל שנאל כדי לזהותו. נפתלי הסיק מכך כי שנאל הוא המלשין, והצליח להעביר מסקנתו זו לחבריו שלא נאסרו.
אנשי לח"י החלו במצוד אחרי שנאל. הוא ניסה להתחמק אך נתפס והובא לחקירה. לאחר חקירה ממושכת כיוונו חוקריו אקדח לעברו, אך האקדח לא פעל. את התקלה תירצו החוקרים כמתיחה וכמבחן לנאמנותו ושחררו אותו לנפשו כדי להמשיך במעקב אחריו. כעבור זמן נעצר שנאל בשנית, בערב שבת בלכתו להתפלל בבית הכנסת. הוא נלקח בכח למערה בכרמל להמשך חקירתו. החוקר התרגז על תשובותיו המתחמקות של שנאל. בחקירה נמצא ברשותו של שנאל פנקס ובו שמות חברי לח"י בחיפה. הנער הוכה כדי להכריחו לדבר אך הוא שתק, ואפילו לא הודה כי הוא זה שזיהה את נפתלי במטה המודיעין הבריטי. לטענת נתן ילין-מור אמר שנאל לחוקריו "אני יודע כי זה הסוף שלי על מה שעשיתי. עכשיו תעשו את מה שאתם צריכים לעשות".
שנאל נורה בשבת ארבע פעמים ונהרג. ילין מור המשיך וסיפר כי אנשי לח"י באו למחרת לבית הוריו ברמת ישי כדי לערוך בו חיפוש ולהסביר להם מה קרה. לטענתו, "ההורים לא היו מופתעים והתנצלו על התנהגותו של בנם".
גופתו של שנאל נמצאה ביום שלישי שלאחר מכן, מוטלת, כשהוא יחף וערום למחצה, בין שיחים וסלעים, במעלה הכרמל, ליד שכונת המעין (שכונה דלה של צריפים שהוקמה בשנת 1929 ליד מעין שנבע אז, שכיום אינה קיימת יותר ובמקומה נבנו בתי רחוב בצלאל). העיתון דבר סיפר על כך והוסיף: "הואיל והנרצח היה חבר באחד מארגוני הפורשים סבורים, שהרצח בוצע על ידי חבריו".
מאוחר יותר בחודש מרץ הודה הלח"י במעשה ופרסם הודעה כי הנער הוצא להורג בשל הלשנה, לאחר חקירה ומשפט מהיר.
בעיתון דבר נטען ששנאל הושפע מספרות בלשית והחל בשעות הפנאי לעבוד ללא שכר בחברת חקירות וכמודיע משטרתי. לטענת העיתון היה אסור למשטרה לנצל נער צעיר כמודיע וארגון הלח"י היה צריך להבין שמדובר בנער הזקוק לטיפול רפואי ולא למשפט. העיתון מסכם: "קשה לדעת מה קדם למה: האם התקרב הנער קודם לקבוצת הפורשים ואחר כך למשטרה או להפך. אולם עובדה היא כי לנער הייתה בעת ובעונה אחת דריסת רגל גם במשטרה וגם באחת מקבוצות הפורשים ... יידעו איפה "השופטים" ה"מהירים", שהם רצחו נער עברי, בן יחיד להוריו".
שמעון אשריקי

ביוגרפיה

נולד בשנת 1860 (ה'תר"ך) בסאפי שבמרוקו לחיים, שהיה מעשירי העיר. בהיותו כבן 5 עלו עמו הוריו לישראל והתיישבו ביפו, שם התחנך בצעירותו אצל הרב שלמה חזן. לאחר מספר שנים ביפו, עבר להתגורר בירושלים בעקבות פטירת אביו, שם למד יחד עם הרב יצחק אשכנזי. בתקופה זו נישאה אמו לראשון לציון הרב אברהם אשכנזי, והוא אומץ אצלו כבן.
בסיום לימודיו נישא לבוליסה סול, בת הגביר אברהם פינסו שהיה ממנהיגי וראשי העדה הספרדית. בתקופה שלאחר נישואיו יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות ירושלים לערי הודו, עיראק, צפון אפריקה וספרד. בשנת 1900 ובשנת 1902 שהה בשליחויות כשד"ר מטעם העדה המערבית במרוקו. בסיום שליחויותיו שב לירושלים ומונה לשמש כחבר בית הדין של העדה הספרדית בעיר.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שימש כחבר בבית הדין המורחב "משמרת הקודש" של עדות הספרדים והאשכנזים לצד הרב אליהו משה פאניז'יל והרב וידאל סורנאגה, ולאחר פטירתו של הרב יוסף חיים הכהן בשנת 1921 (ה'תרפ"א), מונה לשמש במקומו כאב בית הדין של העדה המערבית. בפעילותו הציבורית שימש בין היתר כחבר וועד העיר ליהודי ירושלים.
בשנתיים האחרונות לחייו התעוור וסבל ממחלות שונות, עד לפטירתו בירושלים ב-22 ביוני 1930 (כ"ו בסיוון ה'תר"ץ).
בתו בידה נישאה ליצחק יחזקאל יהודה, ונפטרה בחיי אביה. בנו חיים שימש כמורה לערבית בגימנסיה הרצליה ובבית הספר התיכוני למסחר בתל אביב.
תאחיזה

תאחיזה (Genetic linkage - "תאחיזה גנטית") היא מצב בו זוג גנים נמצאים באתרי גנים קרובים על אותו כרומוזום ולכן הסיכוי שזוג אלליהם באותו כרומוזום הומולוגי ייפרדו באירוע השחלוף קָטָן משל גנים הנמצאים באתרי גנים בכרומוזומים נפרדים או רחוקים אחד מהשני באותו כרומוזום (גנים שלא נמצאים בתאחיזה). משמעות הדבר היא שרוב אלליהם יישארו על אותו כרומוזום הומולוגי, באותה גמטה, ויעברו יחדיו לצאצא.
ככל שהמרחק בין אתרי הגנים של הגנים בתאחיזה קצר יותר כך התאחיזה ביניהם חזקה יותר, והסיכוי שזוג אלליהם באותו כרומוזום הומולוגי יפרדו קטֵן. את המרחק בין אתרי גנים של גנים בתאחיזה מודדים ביחידות סנטימורגן, שכל יחידה משמעותה סיכוי של 1% שאלליהם יפרדו ואחד האללים יעבור לכרומוזום הומולוגי אחר, בגמטה נפרדת.
בנוסף כל גן הנמצא על כרומוזום מסוים נקרא גן בתאחיזת אותו כרומוזום. לדוגמה: גן היושב על כרומוזום X, נקרא "גן בתאחיזת X".
תאחיזה מתקיימת אך ורק ברבייה זוויגית, ויש לה השפעה חשובה ביותר על האופן בו יורשים הצאצאים את מטענם הגנטי של הוריהם.
התופעה נתגלתה על ידי תומאס הנט מורגן.

תאחיזה בכרומוזומי זוויג

ליצורים המקיימים רבייה זוויגית, כאשר יש הפרדה לשני זוויגים שונים (ישנם זכרים וישנן נקבות, והם לא יכולים להפוך להיות הזוויג השני; בניגוד להרמאפרודיטיות שיצור אחד הוא "גם זכר וגם נקבה"), בדרך כלל לכל זוויג יש מערך כרומוזומים קצת שונה. הכרומוזומים שמופעיהם בשני הזוויגים שונה, הם אלה שקובעים את מין הזוויג (זכר או נקבה) והם קרויים כרומוזומי זוויג. באדם לדוגמה: כרומוזומי הזוויג הם: כרומוזומי X וY, כאשר לזכר יש XY ולנקבה XX.
כאשר גן מסוים נמצא בתאחיזת כרומוזום זוויג - תאחיזה הקרויה "תאחיזה מינית" - השפעת התאחיזה גורמת לשוני בהופעת השפעתם של האללים השונים של אותו גן בין הפרטים משני הזוויגים השונים, לרוב, האללים הרצסיביים. לשם הפשטות, נתייחס למערך הכרומוזומים באדם, למרות שבמינים מסוימים אחרים הוא שונה.
שבר בסיס גולגולתי

התפתחות

שברים בסיס גולגולתיים כוללים שברים בחלק האחורי של הגולגולת או בחלק הקדמי. החלק האחורי כולל את העצם העורף, עצם הצדע וחלקים מעצם היתד. החלק הקדמי כולל יותר חלקים מעצם היתד ואת עצם הכברה. השבר בעצם הצדע מתרחש ב-75% מהשברים הבסיס גולגולתיים ועשוי להיות אורכי, רוחבי, או מעורב, תלוי ביחס של קו השבר לעומת ציר האורך של הפירמידה.
עצמות עשויות להישבר סביב הנקב הגדול, החור בבסיס הגולגולת שדרכו גזע המוח מתקיים ונהפך לחוט השדרה. דבר שיוצר סיכון שכלי הדם והעצבים העוברים בנקב זה ייפגעו.
בשל הקרבה של עצבי הגולגולת, פגיעה בעצבים אלו עלולה להתרחש. זאת יכולה לגרום לשיתוק של עצב הפנים, שיתוק של העצב האחראי על תנועת העין, או לאובדן שמיעה.

פרוגנוזה

שברים שלא יצאו ממקומם לרוב ירפאו ויתאחו מעצמם, ללא התערבות חיצונית. מטופלים בעלי שברים בבסיס הגולגולת מועדים במיוחד לחלות בדלקת קרום המוח. הטיפול לרוב יתבסס על הפגיעות במבנים בתוך הראש. יבוצע ניתוח במצבים בהם ישנה דליפת נוזל מוחי שדרתי שלא נעצר או עבור פגיעה בכלי הדם או העצבים. יעילות השימוש בתרופות אנטיביוטיות מונעות אינה ברורה.

חברה ותרבות

שברים בבסיס הגולגולת הם סיבת מוות נפוצה בפצועים מתאונות אופנוע. נהגים שמתו כתוצאה משבר בסיס גולגולתי כוללים בין היתר נהגים כגון איירטון סינה ורולנד רצנברגר, נהגי אינדי כגון ביל וקוביץ' האב, טוני בטנהאוזן האב, פלויד רוברטס וסקוט ברייטון. נהגי נאסאקאר כגון דייל אירנהרד האב, אדם פטי, טוני רופר, קני אירווין הבן, ניל בונט, ג'ון נמנצ'ק, ג'יידי מקדאפי, וריצ'י אוונס. נהגי קארט שנהרגו כוללים את ג'ובי מרסלו, גרג מור וגונלזו רודריגז ונהגי ארסיאיי שנהרגו כוללים את בלייס אלכסנדר וסליק ג'ונסון.  
כדי למנוע פציעה זו, בכל תחרויות האופנועים הגופים האוכפים את התחרות דורשים את השימוש בתומכי צוואר וראש, כגון מכשיר האנס. מכשיר ה-HANS הוכיח את יעילותו בהצלת חיים מספר רב של פעמים, בין היתר על ג'ף גורדון בשנת 2006 בפוקנו 500, על רוברט קוביקה בגרדי פרי הקנדי ב-2007 ועל מקס ורסטפן בגרנד פרי במונקו ב-2015.
יחסי החוץ של איי מרשל

יחסי החוץ של הרפובליקה של איי מרשל הם כל סוגי היחסים הדיפלומטיים שאיי מרשל מקיימת עם מדינות אחרות בעולם. נכון ל-2017 כוננה איי מרשל יחסים דיפלומטיים בילטרליים עם כ-85 מדינות אחרות. שיתוף פעולה אזורי באמצעות חברות בארגונים שונים המאפשרים זאת הם מרכיב עיקרי ביחסי החוץ של איי מרשל.
ב-1 במאי 1979 הכירה ארצות הברית בעצמאות רפובליקת איי מרשל בעקבות חתימה של ארצות הברית עם איי מרשל על הסכם חסות ושיתוף בשלטון. ההסכם נכנס לתוקפו ב-1986. לאיים נכתבה חוקה, ששילבה רעיונות חוקתיים מארצות הברית ומהממלכה המאוחדת, הוקם פרלמנט וממשלה "עצמאית" לכאורה. איי מרשל זכו בעצמאותם המלאה ב-1990, כאשר האו"ם שם קץ להתערבות האמריקאית בשלטון באיים.
ב-1986 חתמה המדינה יחד עם פלאו ומיקרונזיה על הסכם שיתוף עם ארצות הברית, במסגרתו קיבלה איי מרשל 180 מיליון דולר על המשך השימוש האמריקאי באטול קווג'לין, 250 מיליון דולר כפיצוי על ניסויים גרעיניים, ועוד 600 מיליון דולר על סעיפים נוספים בהסכם. על-פי האמנה, לארצות הברית יש סמכות ואחריות מלאה על הביטחון וההגנה של איי מרשל, וממשלת איי מרשל מחויבת להימנע מלנקוט פעולות שאינן עולות בקנה אחד עם האחריות הביטחונית וההגנתית.
ב-17 בספטמבר 1991, איי מרשל הפכה לחברה באו"ם. איי מרשל מחזיקה בשגרירויות בארצות הברית, פיג'י, קוריאה הדרומית, יפן וטאיוואן. היא מפעילה גם קונסוליה בהונולולו וקונסוליה בספרינגדייל.
במאי 2005, צ'ן שואי-ביאן, נשיא טאיוואן, הפך לראש המדינה הזרה הראשונה, שהגיע לביקור רשמי באיי מרשל.
קטלאז

היסטוריה

לואי ז'אק טנאר אשר גילה את מי החמצן היה הראשון להבחין ב-1811 בקיומו של חומר האחראי לפירוק מי החמצן. ב-1900 הכימאי הגרמני אוסקר לאו העניק לקטלאז את שמו, וכן גילה כי האנזים נמצא בצמחים ובבעלי חיים רבים. ב-1937 ג'יימס בטשלר סאמנר גיבש קטלאז מבקר וב-1938 פרסם את משקלו המולקולרי של האנזים. ב-1969 רוצף קטלאז של בקר. המבנה התלת ממדי של החלבון התגלה ב-1981.
אסון המטיילים בעין גדי

אסון המטיילים בעין גדי הוא אסון שאירע אור ליום 9 באפריל 1942, כאשר שבעה חניכי השומר הצעיר כבני 17 ומלווה, איש פלמ"ח, שהיו במסע למצדה, נהרגו מפיצוץ רימוני-יד שהונחו ליד מדורה.

המסע עד עין גדי

ב-6 באפריל, חול המועד פסח תש"ב, יצאו מירושלים 156 חניכי השומר הצעיר מרחבי הארץ למסע רגלי למצדה. לאחר שנעו באוטובוסים לחברון וממנה ליטא, יצאו רגלית דרך מדבר יהודה לכיוון מצדה. את המסע הובילו חנוך רוזנברג מקיבוץ בית אלפא, שהשתתף כשנתיים קודם לכן במסע החלוצי למצדה בהובלת שמריהו גוטמן ושמעון פרס והמדריך הבכיר צבי אטקין מקיבוץ חצור.
ב-7 באפריל לפנות ערב הגיעה הקבוצה למרגלות המצדה ובילתה את הלילה בבסיס ההר. עם שחר העפילו החניכים לראש ההר ונפגשו עם קבוצת מטיילים מן הנוער העובד והלומד. חברי הנוער העובד היו מאובטחים בכיתת פלמ"ח. מפקד הכיתה, תנחום אריאלי מנגבה הצטרף אל חברי השומר הצעיר יחד עם עוד שני חברים נושאי אקדחים וצבי ריזנברג מבאר טוביה, שהיה מצויד בשני רימונים. בשעות אחר הצהריים ירדה הקבוצה ממצדה ולקראת הלילה הגיעה לעין גדי.

האסון ואחריו

החניכים שכבו לישון בפתח נחל ערוגות, על מנת לקום עם שחר ולצעוד לקלי"ה. צבי ריזנברג הניח את רימוני-היד בתוך מזרן העשבים עליו ישן. בשעה שלוש לפנות בוקר התבצעה השכמה והודלקה מדורה. ככל הנראה, במקרה הודלקה המדורה סמוך מאוד למזרן העשבים, שנדלק ועקב כך התפוצצו רימוני היד. מהפיצוץ נהרגו שישה חניכים, חניכה אחת וצבי ריזנברג, המאבטח מן הפלמ"ח. נפצעו עוד 14 חניכים.
חנוך רוזנברג וצבי אטקין יצאו מיד בריצה לכיוון קלי"ה וגמאו את מרחק 60 הקילומטרים בתשע שעות. בהגיעם, ללא יכולת דיבור, דיווחו על המקרה באמצעות כתיבת פתק. במקביל, אותתו קבוצות חניכים לאסדות של מפעל האשלג הארץ ישראלי, שנעו על פני ים המלח. אסדה אחת שמה לב לאיתות ודבר המקרה הועבר בקשר למנהל המפעל, משה נובומייסקי ששלח למקום את רופא המפעל. לאחר כשעתיים הגיעה גם סירה מקלי"ה ועליה ציוד רפואי ושוטר בריטי. 
ההרוגים והפצועים פונו באלונקות מאולתרות אל החוף ומשם בסירות לקלי"ה ומשם לירושלים. עקב התחלת חקירת המקרה על ידי המשטרה הבריטית יצאו אנשי הפלמ"ח בנפרד ובחשאי לצעידה רגלית אל רמת רחל.
ארבעה מהחניכים הובאו לקבורה בבית הקברות סגולה וסביב קבריהם נטעו ארבעה ברושים, עצים יחידים בבית הקברות סגולה.

הגלעד והאנדרטה

לקראת יום השלושים לאסון הוציאה הנהגת "השומר הצעיר" את החוברת "כי עלינו למצדה" בעריכת משה שמיר, אשר הוקדשה לזכרם של הנספים.
שנה לאחר המקרה יצא מדריך החניכים מקן פתח תקווה, המשורר נתן יונתן, עם מדריכים נוספים לעין גדי. הקבוצה הקימה גלעד מאבן מקומית עליה נחרתו שמות ההרוגים ומילותיו של יונתן: "עובר אורח, דום! כאן נפלו בעליית השומר-הצעיר למצדה פסח תש"ב. הם פלסו נתיבות, המסע לא עצר מלכת." לדברי המשורר, הוא שאב השראה ממילות היד שהוקמה לזכר חיילי ספרטה לאחר קרב תרמופילאי, לפי המשורר סימונידאס.
במהלך השנים הוחלפה האבן בלוח שעליו נחרתו הדברים. ב-1972 הזמין בית ספר שדה עין גדי מהאדריכל דן צור (שאחיו נהרג באסון) אנדרטה. האנדרטה, למרגלות השביל העולה למעיין עין גדי, עוצבה כספסל בטון מעוגל, המסמל את הישיבה סביב המדורה, ושולב בה לוח האבן.
מערת קבורה

מערות הקבורה בארץ ישראל

הקבורה במערות בארץ ישראל התקיימה בתקופות שונות. מערות קבורה נמצאו כבר בתקופה הכלקוליתית, למשל מערת הקבורה שנמצאה בפקיעין, וגם בתקופות הבאות האחריה כגון: תקופת הברונזה, התקופה הישראלית, תקופת בית שני ותקופת המשנה והתלמוד .

תקופת הברונזה

בתקופה הברונזה נהגו לקבור את הנפטרים בתוך מערה בעלת מתאר עגלגל, לצד קרוביו. מכאן הביטוי המקראי "וישכב ויֵאסף אל אבותיו", מצדדיו הונחו מנחות קבורה, הכוללים כלי חרס ומתכת ותכשיטים. תקופה זו מתחלקת לכמה שלבי משנה. בתקופת הברונזה הקדומה הקבורה הייתה במערות גדולות יחסית בהם נקברו דורות של נפטרים. כאשר הוכנסה גופה חדשה דחקו את העצמות הישנות ואת כלי המנחה הנלווים לשוליים.
לעומת זאת, בתקופת הברונזה הביניימית (ברונזה תיכונה 1), הקבורה הייתה בתוך מערות קטנות יחסית, שבכל אחת מהן הייתה קבורה בודדת. באתרים מסוימים, כגון ג'בל קעקיר בגבול השפלה והר, קיימים שדות קבורה הכוללים מאות פתחים של מערות. בתקופת הברונזה המאוחרת, שבו לקבור במערות באופן המוני. במערות מתקופה זו נמצאו שיטות קבורה שונות וכמות גדולה ועשירה של כלי-מנחה. בתקופה זו, המערות עשירות בכלי חרס, שחלקם יובאו ממרחקים, שהיא עדות לרמה התרבותית הגבוהה של התקופה. לעיתים נמצאו מספר צורות קבורה באותה מערה.

התקופה הישראלית

בתקופה הישראלית (תקופת הברזל) נחצבו במרחב הישראלי והיהודאי מערות רבועות ובהם "משכבים", מעין מיטות עליהן הושכבו הנפטרים כשנה עד שנתאכל הבשר. אז לוקטו עצמות הנקבר ל"קבורה משנית" ורוכזו בחלל שנחצב לשם כך. מערות אלה מתחלקות לשניים: 
מערות פשוטות בהן יש יחידה בסיסית הכוללת: חדר רבוע במרכז שקע חצוב, סביבו שלושה משכבים. 
לצד הטיפוס הפשוט יש מערות מורכבות בהם מספר חדרים ומשכבים במתכונת מפוארת.

תקופת בית שני

בימי הבית השני הייתה הקבורה במערות פרטניות. ירושלים של אותה עת הייתה מוקפת מכל עבריה בשדות קברים. בשל קדושת ירושלים ובשל טומאת המת, נאסרה קבורה בין חומותיה והותרה רק מחוץ לחומות ובמרחק סביר ("מרחיקין את הנבלות ואת הקברות מן העיר חמישים אמה (משנה בבא בתרא, ב, ט). כאשר העיר התרחבה, הורחקו בתי הקברות ("כל הקברות מפנין חוץ מקבר המלך ומקבר הנביא" (בבא בתרא, א, יא). האמונה בתחיית המתים הביאה לשמירת עצמותיו של כל אדם בנפרד. הנקברים נקברו בתחילה במערות למשך כשנה עד שנותרו העצמות, שנקברו לאחר-מכן בגלוסקמאות ("מלקט אדם עצמות אביו ואמו... בראשונה היו קוברים אותן במהמורות. נתאכל הבשר היו מלקטין את העצמות קוברים אותן ברזין (ארון)" ירושלמי מועד קטן, פא ע"ג). בירושלים התפתח מנהג ייחודי של עיטור הגלוסקמאות בעיטורי פרחים, בעיקר פרח השושן וענפי דקלים. הגלוסקמאות הונחו במערות קבורה משפחתיות, חצובות בסלע או במבנים בנויים. מאות מערות הקבורה מימי בית שני פרושות בעיקר בצפון ירושלים (אזור סנהדריה, מזרחה (גדות נחל קדרון), ומדרום לעיר העתיקה (גיא בן הינום וכתף הינום) ומהוות נקרופוליס. בצדה המערבי של העיר נמצאו מעט קברים, בעיקר לאורך דרך עזה ושכונת רחביה.
משפחות מכובדות, כמשפחת כהני בני-חזיר, בנו היכלות קבורה מרשימים ומפוארים, בסגנון הלניסטי, בהן נטמנו הגלוסקמאות. גם עשירים ירושלמיים וסוחרים מתיוונים הקימו מבני קבורה מפוארים, כדוגמת קבר יסון.
פעמון רוח

פעמון רוח הוא כלי הקשה אדיופוני הבנוי על פי רוב מצינורות מתכת או במבוק חלולים, וביניהם דיסקית עץ קשורה למפרש.
את הפעמון תולים בדרך כלל במקום פתוח, הרוח המנשבת מניעה את המפרש, וכך מופקים הצלילים.
מקורם של פעמוני הרוח בהודו, שם היו שמים התושבים את הפעמונים בגגות הבתים כדי לקבוע את עוצמת הרוח וכיוונה, וכן להבריח ציפורים ורוחות רעות. לאחר מכן הובאו לסין שם נתלו במקדשים, ארמונות ובתי מגורים. ליפן הגיעו הפעמונים על ידי נזירים בודהיסטים שחזרו מסין. בתקופת אדו החלו ביפן להכין את הפעמונים מזכוכית.
בתרבות הפנג שווי לפעמוני הרוח שימוש נרחב, הם נחשבים כסימן למזל טוב, ויש קשר בין החומר ממנו עשוי הפעמון למיקומו בבית:
פעמון ממתכת לאזורי מערב וצפון, פעמון מזכוכית לאזורי צפון ומזרח, פעמון מבמבוק לאזורי מזרח ודרום, פעמון מקרמיקה לאזורי דרום מערב, צפון מערב, וצפון מזרח.
ישנם סוגים רבים של פעמונים, בצורות שונות, וממגוון רחב של חומרים: עץ, פלסטיק, זכוכית, צדפות, חלוקי נחל, אלומיניום ונחושת.
צליל הפעמון תלוי באורכו של הפעמון, והחומר ממנו הוא מורכב.
מספר אמנים ידועים, ביניהם אוליביה מסייאן, השתמשו בפעמון בנגינתם.
יהודית גל-עזר

ביוגרפיה


בשנת 1968 קיבלה תואר ראשון במתמטיקה שימושית. בשנת 1971 קיבלה תואר שני במתמטיקה שימושית, על עבודה שכותרתה "Asymptotic Solution of Wave Propagation Problems in Slender Bodies of Revolution", בהנחיית בנימין רילף. בשנת 1978 קיבלה תואר דוקטור במתמטיקה שימושית, על עבודה שכותרתה "The Displacement due to Wave Propagation from a Finite Source in a Layered Elastic Solid", בהנחיית פלביאן אברמוביץ. כל תאריה אלה הם מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1985 סיימה לימודי תעודה במדעי המחשב, גם הם באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1985-1980 ו-1995-1994 לימדה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1980 הצטרפה לסגל האוניברסיטה הפתוחה. בשנת 1990 עלתה לדרגת מרצה בכיר. בשנת 1995 עלתה לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2002 עלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
ג'יפ גלדיאטור

ייצור ג'יפ גלדיאטור

בשנת 1962 יוצר "ג'יפ גלדיאטור" על ידי יצרנית הרכב האמריקאית "Willys" , בין השנים 1963–1970 יוצר "ג'יפ גלדיאטור" על ידי קייזר-ג'יפ , בין השנים 1970–1987 יוצר "ג'יפ גלדיאטור" על ידי אמריקן מוטורס, ובין השנים 1987–1988 יוצר על ידי קרייזלר.
פלי הנמר פלד

פלי הנמר פלד (נולד בשם ישראל פלד ב-26 ביולי 1947) הוא נשיא קבוצת העיתונות והתקשורת "אנשים ומחשבים" ומייסדה, והוגה שיטת הנמר לאימון אישי לכישורי חיים עסקיים.

ביוגרפיה

פלד הוא בוגר החוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב במסגרת העתודה האקדמית. לאחר לימודיו שירת בצה"ל ביחידת מחשבים המסונפת לממר"ם. עם סיום שירותו בצה"ל עבר לחברת יבמ ישראל.
שם החיבה שלו היה "פלי". לימים, עם פיתוח תורת הנמר, שינה את שמו הפרטי לפלי הנמר.

פעילות

בשנת 1981 הקים את אנשים ומחשבים שלימים התפתחה לקבוצה העוסקת בתקשורת, הפקות ואירועים, אותה הוא מנהל יחד עם אשתו, דליה פלד. הקבוצה מונה עשרות עובדים ועיקר עיסוקה הוא בתחום המדיה, העיתונות, האירועים וההדרכה. לקבוצה מדיה העוסקת בתחומים מקצועיים ופונה למנהלי ומקצועני המחשוב וההיי-טק בישראל בשלושה ערוצים עיקריים: פורטל אנשים ומחשבים בנושאי מחשוב וטכנולוגיה, ניוזלטר יומי בשם "דיילי מיילי", והירחון "Information Week".
פלד ייסד ופיתח את "תורת הנמר", פילוסופיה המקנה כלים מעשיים להתמודדות בחיים המקצועיים והאישיים. כנשיא קבוצת "אנשים ומחשבים" הוא מנחיל בה את שיטת הנמר ומנהל את עסקי החברה ויחסי האנוש בה בהתאם לאמונות אלו. פלד כתב ארבעה ספרים בהם הוא מתאר ומסביר את שיטתו. פרט לשימוש במילים וביטויים מחיי הג'ונגל, פלד גם נוהג ללבוש פריטי לבוש מנומרים, ומשרדו מקושט בהתאם. ברוח שיטתו תרם נמר שנקרא על שמו לספארי ברמת גן.

משפחה

נשוי לדליה פלד ולהם שלושה ילדים.
ארדיה

היסטוריה

מקור העיר הוא בכנסייה והתיישבות שהוקמו בקרבת המקום בו היא נמצאת היום על ידי מתיישבים מקרטגו בתחילת המאה ה-18. באותה עת ההתיישבות נקראה "אלביריה" (Alvirilla). כעבור כמה שנים ההתיישבות הועברה למקומה הנוכחי שנקרא בפי הילידים "קובוחוקי" (Cubujuquí).
ב-1763 ההתיישבות קיבלה מעמד רשמי של עיירה. כמו כן שם העיירה שונה לארדיה, כהוקרה לאלונסו פרנאנדס דה ארדיה, מושל מושבת גואטמלה באותו זמן שהעניק להתיישבות את מעמד העיירה. ב-1779 נלקח מארדיה תואר העיירה, אך הוא הוחזר ב-1813. ב-1824 חואן מורה פרנאנדס, המנהיג של קוסטה ריקה במסגרת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה, העניק לארדיה מעמד של עיר.
ב-1835 ארדיה הפכה לבירה הרשמית של קוסטה ריקה, אם כי חלק גדול מהסמכויות נותר בפועל בסן חוסה. בהמשך אותה שנה פרצה מלחמת הליגה, מלחמת האזרחים השנייה בקוסטה ריקה אשר במסגרתה תושבי ארדיה וערים נוספות מרדו נגד השלטון בסן חוסה. בסופו של דבר המורדים הובסו. ב-1838 מנהיג קוסטה ריקה בראוליו קרייו קולינה העביר את הבירה באופן רשמי בחזרה לסן חוסה.

חינוך

בעיר נמצאת האוניברסיטה הלאומית של קוסטה ריקה, אחת האוניברסיטאות הגדולות והחשובות במדינה.

ספורט

בעיר נמצאת קבוצת ארדיאנו, המשחקת בליגת העל של קוסטה ריקה.
מצודת קייפ קוסט

היסטוריה

המבנה הראשון באתר הוקם על ידי השוודים בשנת 1653, כשנה לאחר שהשתלטו על האזור. הוא נבנה מעץ, וזכה לשם קרולוסבורג (Carolusborg)‏, לכבודו של המלך קרל העשירי גוסטב. מאוחר יותר הוחלף המבנה בבנין אבן. בחודש אפריל 1663 נכבשה המצודה, כמו כל המושבה השוודית בחוף הזהב, בידי הדנים, אך אלה שלטו במקום משך שנה בלבד, ובשנת 1664 הוא נכבש בידי האימפריה הבריטית. המצודה שימשה בעיקר לכליאת עבדים אשר הוחזקו במרתפיה עד לשילוחם באוניות לאמריקה.
בסוף המאה ה-18 נבנתה המצודה מחדש והורחבה, וב-1844 היא הייתה למקום מושבו של מושל המושבה הבריטית של חוף הזהב. בשנות ה-20 של המאה ה-20 המצודה שופצה, וכאשר גאנה זכתה בעצמאותה בשנת 1957, היא הופקדה באחריותה של רשות המוזיאונים והמונומנטים הלאומית (Ghana Museums and Monuments Board). ב-1979 הוכרזה המצודה, יחד עם עשר מצודות נוספות ברחבי המדינה, כאתר מורשת עולמית. בשנות ה-90 שוב שופץ המבנה בסיוען של האומות המאוחדות ושל ארצות הברית. במקום פועל מוזיאון המוקדש לסחר העבדים בחוף הזהב.
לוי יצחק הירושלמי

לוי יצחק הירושלמי, 29 בינואר 1927 - 26 באפריל 2007) היה עיתונאי ישראלי, יושב-ראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.

ביוגרפיה

לוי יצחק הירושלמי נולד בירושלים בשם יצחק נחום לוי, דור שביעי בארץ ישראל, בנם של הרב יעקב לייב לוי ושיינה לבית הורוביץ, בתו של הרב יוסף גרשון הורוביץ, ראש ישיבת מאה שערים ורב שכונת מאה שערים ומראשי המזרחי בארץ. אבותיו, ר' יעקב יהודה לייב לעווי (לוי) משלשין (Ślesin) ור' מנחם מנדל משקלוב, היו מראשי היישוב היהודי בעיר. הוא גדל בשכונה החרדית מאה שערים, כשהייתה באופי דתי לאומי. סבו, רב השכונה וראש הישיבה המרכזית בה, הסמיכו לרבנות. אך כעבור זמן יצא בשאלה ועזב את החברה החרדית. בתחילה הצטרף לתנועת ברית החשמונאים הקשורה לבית"ר, ואחר כך להנוער העובד ולארגון "ההגנה".
בשירותו במלחמת העצמאות כתב ב"דבר ירושלים". בשנת 1950 החל לכתוב בעיתון "הדור", שהיה עיתון ערב בבעלות מפא"י, וכיהן כמזכיר מערכת העיתון. בשלב מאוחר יותר נהיה דובר מפא"י. ב-1956 שימש כמזכירו של פנחס לבון בעת שהלה כיהן כמזכ"ל ההסתדרות, זאת בתקופת הפרשה. היה עורך הדו-שבועון "מן היסוד". בשנות השישים הצטרף לעיתון "מעריב", ובו כתב מאות מאמרים במשך שנים רבות. בשנת 1985 מונה לסגן עורך "מעריב", תפקיד שבו כיהן עד לשנת 1991. עמד שנים מספר בראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל. בשנותיו האחרונות כתב באתר האינטרנט "פוליטינט".
ב-2006 קיבל את אות יקיר תל אביב.
היה נשוי לאלישבע, ולהם שני בנים, אבי ועמי ובת בשם אורנה. במשך שנים התגורר בבית מגורי העיתונאים – בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ויגאל לב.
יעקב גילדור

קורות חיים

יעקב-יוסף גילדנגורן נולד בעיירה פויכטוונגן בגרמניה. בן לניצולי שואה אשר הגיעו לעיירה בנפרד לאחר המלחמה כאשר כל משפחתם נספתה במחנות ההשמדה. ב-1948, עם הולדת בנם יעקב, עלתה המשפחה ארצה והתמקמה בחולון. שנה לאחר מכן נולד האח מיכאל. בבית הספר היסודי מעברת את שמו מגילדנגורן לגילדור. הבית בו גדל גילדור היה חילוני עם דגש על הקניית חינוך וערכים לילדים, העבר המשפחתי של ההורים בשואה לא הוזכר לעולם. יחד עם זאת, ניתן למצוא ביצירתו אזכורים להיותו דור שני לניצולי שואה.
המשפחה התבססה כלכלית בארץ, רכשה בית קפה בתל אביב, "קפה עטרה", וקונדיטוריה ברחוב יפת ביפו שהיה אז אזור פשע, סמים וזנות. באותו בית קפה החל לרשום ולצייר גילדור ב 1962, כשהוא בן 14, את נופי יפו וטיפוסיה הססגוניים שישבו בבית הקפה של המשפחה.
בשנת 1965, סיים את חוק לימודיו בעודו בגיל 17, והתקבל ללימודי אמנות בבצלאל ישירות לשנה ב'. למרות זאת, פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. המשך לימודי המשפטים עברו עליו בזמן שירותו הצבאי כחובש קרבי מוטס ב-יחידה 669. את לימודי המשפטים סיים בשנת 1971. עבד בחברת "הסנה" במשך 14 שנה בתור עורך דין עד שבגיל 40 החליט לפרוש ולהקדיש את זמנו לאמנות.
ב-1968 הוא הציג תערוכת יחיד ראשונה בבית החייל בחסות קצין חינוך ראשי.
ב-1971 הוא נישא לחווה ציילינגולד. לזוג נולדו שלושה בנים: גיא (מנהל בחברת ההזנק Pursway בהרצליה), עופר (מנהל גלריית גילדנס ארט בלונדון) ובועז (ד"ר לביולוגיה ממכון ויצמן למדע ברחובות).
ב-1972 הוזמן על ידי המורה והאמן הסוריאליסטי, ארנסט פוקס, להשתלמות באוסטריה בה למד את טכניקת הציור המסורתית בשכבות וטמפרה. בין המורה ותלמידו התפתחו יחסים קרובים והוא אשר פתח את גילדור לזרם הסוריאליסטי.
ב-1987 שהה גילדור בסיטה דה-ארט בפריז בו כל שנה אמן ישראלי אחר הוזמן ליצור ולהתארח במשך שנה שלמה.
לאורך שנות פעילותו הציג בגלריות ברחבי הארץ כגון: גלריה ישראלס, טובה אוסמן, גרפיקה 3 ורנה דרום. כמו כן הציג בין היתר גם בשוודיה, גרמניה וצרפת.
ב-2009 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית "חתכי יצירה" במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת-גן באוצרות מאיר אהרונסון, מנהל המוזיאון. התערוכה נמשכה כחצי שנה ויחד איתה הופקה מונוגרפיה בת 3 חלקים על יצירתו הכוללת מאמרים ומעל 1000 יצירות מתועדות.

קבוצת משושה

בשנת 1980 גילדור היה ממיסדיה של קבוצת משושה. קבוצה זו דגלה בהחדרת האמנות הסוריאליסטית לשדה האמנות בישראל אשר נשלט בתקופה זו באופן כמעט בלעדי על ידי האמנות המופשטת והקונספטואלית. הקבוצה המייסדת כללה שישה אמנים, ומכאן שמה. בין האמנים: ברוך אלרון, יואב שועלי, אריה למדן, אשר רודניצקי ורחל טימור. בהמשך הצטרפה גם בתיה אפולו. הקבוצה ערכה 10 תערוכות ברחבי הארץ בין היתר בבית האמנים בירושלים במוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע. למרות שנחלו הצלחה בקרב הקהל, לעולם לא הצליחו לחדור אל תוך הקאנון הישראלי.

דור שני

בהיותו גילדור בן להורים ניצולי שואה הוא משתייך לקבוצה שמקובל לכנותה בני "דור שני". כינוי זה התגבש בשנות השמונים כשצעירים בנים ובנות לניצולי שואה החלו להתבגר ולעמוד על זהותם. על אף שה"דור השני" לא חווה את מוראות השואה, השפעתה ניכרת בו וביצירתו. על אף שגילדור החל לעסוק באופן ברור בנושא השואה רק באמצע שנות התשעים, יש כבר ביצירותיו המוקדמות עיסוק בלתי מודע בנושא. הנושא העסיק את יצירתו החל מ-1993 במשך כ-20 שנה.