הפארק הלאומי רפה נוי

גאוגרפיה

אי הפסחא מהווה את הגבול הגאוגרפי והתרבותי המזרחי של פולינזיה. זהו האי המיושב המבודד ביותר בעולם. נקודת היישוב הקרובה אליו ביותר הוא האי פיטקרן, במרחק של 2,075 קילומטרים, והנקודה היבשתית הקרובה ביותר שוכנת בחוף אמריקה הדרומית במרכז צ'ילה במרחק של 3,512 קילומטרים. אי הפסחא הוא אי קטן בצורת משולש, שאת קדקודיו יוצרים הרי געש כבויים. אורכו המרבי 24.6 ק"מ ורוחבו המרבי 12.3 ק"מ. שטח האי הוא 163.6 קמ"ר. הנוף מורכב בעיקר מגבעות בעלות שיפועים מתונים, שנקטע פה ושם על ידי חרוטים געשיים ומישורי לבה מכוסים בצפיפות בגושי סלע רופפים. הנקודה הגבוהה ביותר היא בגובה של 507 מטר מעל פני הים (הר הגעש הכבוי "מאונגה טרוואקה" (Maunga Terevaka)).
אין באי נהרות או נחלי איתן, לכל היותר זורמים פלגים עונתיים מפסגת הר הגעש הכבוי "מאונגה טרוואקה". אגמי מים מתוקים מצויים בלועות (אגמי לוע) של שלושה הרי געש כבויים: "ראנו רארקו" (Rano Raraku), "ראנו ארוי" (Rano Aroi), והאגם גדול שבהם, בקוטר של 1.6 ק"מ, מצוי בלוע הר הגעש "ראנו קאו" (Rano Kau).

אקלים

על פי שיטת קפן מוגדר האקלים באי הפסחא כאקלים סובטרופי גשום. הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 20.6°C מעלות. החודש החם ביותר הוא פברואר שבו הטמפרטורה המרבית הממוצעת מגיעה ל-28°C מעלות, שיא הקיץ בחצי הכדור הדרומי, והחודשים הקרים ביותר הם יולי ואוגוסט שבהם הטמפרטורה הממוצעת היא 18°C מעלות, שיא החורף בחצי הכדור הדרומי. אקלים האי לח, וגשמים יורדים באי 140 ימים בשנה בממוצע. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 1,147 מילימטרים. החודשים הגשומים ביותר הם מרץ עד יוני, כשאוגוסט עד דצמבר נחשבים כחודשים היבשים ביותר, אם כי גשם כבד יכול לרדת כל השנה (לרוב בלילה). ערפל הוא תופעה נפוצה, וגשם קל יורד לעיתים קרובות. בלילות חסרי גשם, נוצר בדרך כלל טל רב.
באי נושבות רוחות דרך קבע, כשבין אוקטובר לאפריל נושבות בעיקר רוחות הסחר הדרום מערביות. כיוון שהאי קרוב לאזור לחץ האוויר הגבוה הקרוי באנגלית South Pacific High, ומחוץ לטווח של אזור ההתכנסות הבין-טרופי, לא מתחוללים באזור אי הפסחא ציקלונים או הוריקנים.
הטמפרטורה הממוצעת של מי הים שסביב האי היא 18°C מעלות.

היסטוריה

הפארק הלאומי הוקם ב-16 בינואר 1935 בצו של משרד האדמות וההתיישבות (Ministerio de Tierras y Colonización) של ממשלת צ'ילה, וב-23 ביולי של אותה שנה הוא הוכרז כאתר היסטורי לאומי (Monumento Histórico Nacional). תושבי האי הוגבלו לאזור סביב האנגה רואה ויתרת השטח הושכרה לחוואי כבשים. ב-1964 החלה תנועה שדרשה יותר עצמאות לתושבי אי. ביוני 1966 הכריז משרד החקלאות של צ'ילה על הפארק הלאומי של אי הפסחא כאתר תיירות. ב-20 בדצמבר 1973 העביר משרד האדמות הצ'יליאני את הפארק לניהול של שירות היערות הלאומי. ב-1976 הכריז משרד החינוך הצ'יליאני (Ministerio de Educación Pública) על שמורה ימית הכוללת את האיונים מול ראנו קאו והשטח הימי סביבם. בהדרגה צומצמה רעיית הכבשים והיא הופסקה באמצע שנות ה-80. השטח הנוכחי של הפארק ושמו ("הפארק הלאומי רפה נוי") נקבעו בצו מ-20 במרץ 1955, וב-8 בדצמבר אותה שנה הוכרז הפארק אתר מורשת עולמית תרבותית.

גאוגרפיה

הפארק הלאומי רפה נוי משתרע על שטח של 71.5 קילומטרים רבועים, כ-43% משטח האי, בעיקר לאורך חופי האי (למעט היישוב האנגה רואה), וכולל בתוכו את כל האתרים המכילים במות (אהו), פסלי מואי, המחצבה בראנו רארקו שבה גילפו את הפסלים, המחצה בפונה פאו שבה חצבו את הסקוריה האדומה ששימשה כפאה לפסלים, הר הגעש הרדום ראנו קאו והכפר הטקסי אורונגו שעל שולי הקלדרה שלו, והאיונים הקטנים שמול ראנו קאו.
הפארק מחולק לתשעה אזורים והכניסה אליהם כרוכה בתשלום.

צמחייה

על האי זוהו 166 מיני צמחים מיובאים, 46 מינים של צמחים מקומיים, תשעה מתוכם אנדמיים. מרבית האי מכוסה בעשב הכולל שלושה מינים אנדמיים. באי היו עצים רבים, דוגמת מין הדקל האנדמי Paschalococos disperta שהיה קרוב לדקל היין הצ'יליאני (''Jubaea chilensis), ותיארוך פחמן-14 הוכיח כי היו באי עד אמצע המאה ה-17, וילידי האי יצרו מהם כלים לשנע את פסלי הענק. עץ נוסף היה טורומירו, ממשפחת הקטניות, אך כל העצים נכרתו על ידי הילידים, ומעט העצים (אקליפטוס ודקלים) הגדלים כיום באי יובאו מבחוץ. בערבות הדשא הצמחייה כוללת בעיקר מינים של הסוגים Stipa ו-Nassella. בין השיחים באי נמצא עדיין שיח ה"האו האו" (Triumfetta semitriloba), שנחשב כי נכחד עד שנתגלה מחדש באי ב-1988, אבל מין ה-Coprosma נכחד. כל מיני השרכים באי מקומיים, וארבעה מתוך 15 המינים אנדמיים לאי: Doodia paschalis‏, Polystichum fuentesii‏, Elaphoglossum skottsbergii‏ ו-Thelypteris espinosae.
באגמי המים המתוקים בתוך הקלדרה של ראנו קאו וראנו רארקו צומח מין אגמון Schoenoplectus californicus ssp. Tatora הדומה למין המכונה טוטרה הצומח בחופי אגם טיטיקקה בגבול שבין פרו לבוליביה. עקב כך הועלתה הטענה כי מתיישבים מאמריקה הדרומית הביאו את הצמח לאי. אך תיארוך של אבקה מקרקעית האגם העלה כי הצמח גדל במקום כבר לפני 30,000 שנים, הרבה לפני שכף רגלו של האדם דרכה על האי.

בעלי חיים

היונקים היחידים על האי הם מכרסמים וטורפים. מיני הזוחלים כוללים שלושה מינים של צבי ים ושתי לטאות יבשתיות, מין של שממית: Lepidodactylus lugubris ומין חומט: Ablepharus boutoui poecilopleurus. שבעה מיני עופות, ארבעה יבשתיים ושלושה ימיים נמצאים על האי, ובהם פרגטה גדולה, פתון אדום-זנב ומין היסעור Pterodroma neglecta. שלושה מיני פרפרים קטנים נתגלו בשטח הפארק שאין להם קשר למינים מאמריקה הדרומית. אחד מהם הוא Asymphorodes trichogramma.

שימור

האיומים המרכזיים על שטח הפארק הם מיני הצמחים הפולשים שהובאו לאי לשם מרעה, שריפות שהן אירוע נפוץ, המאיימות על מיני הצמחייה המקומיים, ופעילות התיירים.
אף שהאזור הוכרז פארק לאומי ב-1935, רק בשנות ה-80 החלו מאמצי הניהול והשימור הראשונים. עקב מימון בלתי מספיק, היו מאמצי השימור ברמה נמוכה ולכן סוכנויות שימור בינלאומיות מובילות נרתמו וסייעו במימון ובעזרה טכנית. צ'ילה הגיבה בהקמת ועד המונומנטים של רפה נוי, שאפשר פעילויות שאינן תלויות בממשל. קרן המונומנטים הבינלאומית (World Monument Fund) החלה לפעול באי ב-1968 וארגון אונסק"ו הכיר בפארק כאתר מורשת עולמית בעלת חשיבות תרבותית. פתיחת הקו האווירי בין צ'ילה לאי (שדה התעופה נבנה ב-1965 והורחב ב-1985) אפשרה גישה למדענים שהתעניינו במורשת האי לעסוק במחקר של היבטים שונים של התרבות שנכחדה. כיוון שאין לאי הפסחא משאבים מספיקים לשימור המורשת הטבעית, תורמים ממשלת צ'ילה והמועצה הלאומית למונומנטים (Consejo de Monumentos Nacionales) את התמיכה הכספית למאמצי השימור.
הפארק מנוהל על ידי שירות היער הלאומי (Corporación Nacional Forestal בראשי תיבות CONAF), שאחראי על השימור בכל האי.
תהליך השימור של הפארק מוכתב מתוצאת המחקרים הארכאולוגיים של מורשתו התרבותית. תוכנית הניהול שהותוותה על ידי מנהלת הפארק מוכוונת על ידי מחקרים אלו. חלוקת הפארק לאזורים נעשתה בהתאם לאזור מופשט, אזור פרימיטיבי, אזור לשימוש נרחב, אזור שירות ואזור לשימוש מיוחד. כך התפתח המיזוג ההרמוני בין מאמצי שימור בשטחי השמורה (כולל הפסלים והמבנים) לבין פעילות חקלאית, מרעה, מטעים ואתרי דיג מסורתיים.