google/wiki40b huggingface dataset:
אלכסנדר הנרי הצעיר

אלכסנדר הנרי "הצעיר" (באנגלית: 'Alexander Henry 'The Younger;‏ 1765 - 22 במאי 1814) היה סוחר פרוות וחוקר קנדי. מ-1799 ועד למותו כתב הנרי יומן מסע מפורט, והוא העדות הכתובה המפורטת והחשובה ביותר שנכתבה אי פעם על סחר הפרוות בצפון אמריקה. יומנים אלו סיפקו מידע חשוב רב להיסטוריונים ולחוקרים של תקופה זו בהיסטוריה של צפון אמריקה.
ב-1792, הנרי יחד עם דודו המפורסם בעל אותו השם - אלכסנדר הנרי הזקן, נעשו שותפים בחברה הצפון-מערבית. בהמשך היה הנרי שותף גם ב-XY Company ובחברת הפרוות הפסיפית. יומניו מתעדים את מסעיו מימת סופיריור לאוקיינוס השקט. בקנדה סייר הנרי באזור אונטריו, מניטובה, אסיניבויה, קיוואטין, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית. בארצות הברית של אמריקה סייר באזור ויסקונסין, מינסוטה, דקוטה הצפונית, איידהו, אורגון ווושינגטון. הוא פגש בשבטים אינדיאנים רבים; בצפון את שבט האוג'יבווי, שלושת השבטים של קונפדרציית הבלקפוט, ואת שבטי הקרי, האסיניבוין, הסו ואחרים. בדרום פגש בשבט המאנדאן, בשבט המיניטארי, בשבט הריס ואפילו בשבט השאיין, מדרום לנהר מיזורי. בחוף המערבי הוא פגש ברבים מהשבטים של נהר קולומביה, כמו הוואנאפום. ב-1808 הוא סייר עם דייוויד תומפסון מאגם ויניפג עד לפורט ורמילון, אלברטה. 
לאחר מכן המשיך הנרי את מסעו מפורט אסטוריה לאורך נהר קולומביה על אונייה של הצי המלכותי. ב-25 במאי 1814 התהפכה האונייה והנרי ושותפיו למסע טבעו למוות.

לקריאה נוספת

Henry, Alexander. The Journal of Alexander Henry The Younger 1799-1814, The Champlain Society, University of Toronto Press, 1988. ISBN 0-9693425-0-0
מנחם לבני

מנחם לבני (נולד ב-5 במרץ 1950) הוא מראשי המחתרת היהודית. הורשע בעבירות של רצח, חברות ופעילות בארגון טרור וגרימת חבלה חמורה.

ביוגרפיה

למד הנדסה בטכניון. ב-1980 נמנה עם מחדשי היישוב היהודי בחברון.
הוא הכיר את יהודה עציון בגרעין גוש אמונים שהתיישב באלון מורה בשנות השבעים. בשנת 1975 נעצרו השניים בהפגנה נגד ביקור הנרי קיסינג'ר בירושלים, במחאה על תהליך השלום בין ישראל למצרים.
לבני נחשב למפקד המחתרת היהודית שפעלה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 ובין היתר רצחה שלושה סטודנטים פלסטינים ופצעה קשה שני ראשי עיריות פלסטינים וחבלן של מג"ב. חלק ממטעני החבלה הורכבו על ידי לבני, ששירת כקצין מילואים בחיל ההנדסה.
על חלקו בפרשה נידון לבני למאסר עולם. אחרי שריצה כשש וחצי שנות מאסר שוחרר בעקבות חנינה מנשיא המדינה חיים הרצוג. 
ב-1991 היה המנהל הראשון של החממה הטכנולוגית קריית ארבע.
באוקטובר 2001 ניסו פלסטינים להתנקש בחייו באמצעות מטען חבלה. ביוני 2002 הניחו פלסטינים מטען חבלה בכרם שלו. מן המטען נפצעו שלושה תלמידי תיכון יהודים שעבדו במקום. ב-8 ביוני 2003 ירה לעבר משאית פלסטינית שעוררה את חשדו. הוא הורשע בסעיפים של מעשה פזיזות ורשלנות באמצעות כלי ירייה שבחזקתו וחבלה במזיד ברכב ונגזר עליו עונש מאסר על תנאי. הנהג הפלסטיני הגיש תביעה אזרחית נגד לבני בגין התקרית, בסיוע המוקד להגנת הפרט, ובפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט נקבע כי לבני יפצה את הנהג בסך 15,000 ש"ח.
לבני הוא תושב קריית ארבע. בשנים 2009–2012 היה מנכ"ל "עמותת מחדשי היישוב היהודי בחברון". 
בבעלותו יקב בוטיק בשם "יקב לבני".
צינור הנפט כירכוכ-בניאס

היסטוריה

בשנות ה-30 החלה חברת הנפט העיראקית (IPC) בעבודות בניית צינור שיוביל את הנפט העיראקי לשווקים הבינלאומיים דרך הים התיכון. בשנת 1932 הושלמו העבודות לבניית צינור באורך 1,850 קילומטר, בקוטר 305 מילימטר (12 אינץ') ובכושר הובלה של 28 אלף חביות נפט ביום.
בשנת 1950 החלה חברת הנפט העיראקית בעבודות בניית צינור נפט חדש בקוטר 810-720 מילימטר (30–32 אינץ') שיוביל 98 אלף חביות נפט ביום. בניית הצינור הושלמה ב-23 באפריל 1952 והמלך פייסל עצמו הכריז על פתיחתו בטקס בו השתתפו דיפלומטים מערביים רבים. בשנת 1956 הצינור נפגע קשה על ידי הצבא הסורי בתגובה להשתלטות האנגלו-צרפתית על תעלת סואץ, אך בסופו של דבר הנזק תוקן.
בשנת 1972 הלאימה עיראק את חברת הנפט העיראקית על נכסיה, דבר שהוביל לצעד דומה מצד ממשלת סוריה שהלאימה את נכסי החברה על אדמת סוריה כולל החלק הסורי של הצינור. במשא ומתן לחידוש זרימת הנפט, דרשה סוריה להכפיל את התמלוגים. בתחילה נעתרה עיראק לדרישה, אך לבסוף היא החליטה לבנות צינור חדש, כדי להרחיב את אפשרויותיה.
בשנת 1975 השלימה עיראק את בניית הצינור האסטרטגי של עיראק שהורכב משני צינורות מקבילים בעלי כושר הובלה של 700 אלף חביות נפט ביום כל אחד, הם הזרימו נפט מצפון המדינה למפרץ הפרסי. בשנת 1976 הפסיקה עיראק להזרים נפט דרך סוריה וחידשה את הזרימה רק בפברואר 1979. הזרימה דרך הצינור הופסקה שוב בספטמבר 1980 בעקבות מלחמת איראן-עיראק. במרץ 1981 הנפט חזר לזרום בצינור, אך בשנת 1982 הזרימה הופסקה בעקבות עסקה סורית ליבוא כמויות נפט משמעותיות מאיראן.
בשנת 2000 אחרי 18 שנות השבתה, חזר הנפט לזרום בצינור, למרות היחסים הקרירים בין המדינות. אולם בשנת 2003, במהלך מלחמת עיראק, הופצץ החלק העיראקי של הצינור על ידי הכוחות האמריקאים ומאז הצינור מושבת. ב-17 בדצמבר 2007 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לשקם את הצינור. הפרויקט ניתן לחברת בת של גזפרום הפועלת בסוריה ולה ניסיון מוכח בבניית תשתיות אנרגיה בסוריה שכלל את בניית החלק הסורי של צינור הגז הערבי. באפריל 2009 בוטל הפרויקט שכן עלויות השיקום היו גבוהות יותר מעלות בניית צינור חדש, ולכן בספטמבר 2010 החליטו ממשלות עיראק וסוריה לבנות שני צינורות חדשים בתוואי הקיים, צינור אחד בעל כושר הובלה של 1.5 מיליון חביות נפט ביום אשר יוביל נפט גולמי כבד, וצינור נוסף בעל כושר הובלה של 1.25 מיליון חביות נפט ליום שיוביל נפט גולמי קל יותר.

מאפיינים טכניים

כיום, אורכו של הצינור 800 קילומטר, קוטרו 30–32 אינץ' וכושר ההובלה שלו 300 אלף חביות נפט ביום. הקיבולת של הצינור החדש צפויה לעמוד על 2.75 מיליון חביות נפט ביום.
חלקיק תת-אטומי

חלקיק תת-אטומי הוא חלקיק שגודלו קטן מזה של אטום. בפרט, אלו הם החלקיקים המרכיבים את האטום: האלקטרון, הפרוטון והנייטרון, וכן גם חלקיקים המיוצרים בתהליכי הקרנה ופיזור, כמו הפוטון, הנייטרינו והמיואון. חלק גדול מן החלקיקים התת-אטומיים שנתגלו ונחקרו אינם יציבים, ולכן שכיחותם בטבע קטנה. עם זאת, ניתן לייצר רבים מהם בתהליכי פיזור במאיצי חלקיקים. חקר החלקיקים התת-אטומיים הוא התחום הפעיל ביותר בפיזיקת החלקיקים.
האלקטרון (המסומן ב-e⁻) קיים בכל האטומים; מסתו היא כ-1/1836 ממסתו של אטום מימן. מטענו החשמלי שלילי. הפרוטון (סימון p) קיים גם הוא בכל האטומים; משקלו זהה כמעט לזה של אטום מימן, והוא נושא מטען חשמלי הזהה בערכו המוחלט לזה של האלקטרון, אך הפוך ממנו בסימונו. הנייטרון (סימון n) הוא חלקיק נטרלי מבחינת מטען חשמלי, ויש לו בקירוב את אותה המסה כמו לפרוטון.
האדרונים הם חלקיקים, המורכבים מקווארקים. באריונים ומזונים, למשל, הם האדרונים. באריונים מורכבים בדרך-כלל משלושה קווארקים, וברוב המקרים מדובר בשילוב של קווארקים מסוג "למעלה" ו"למטה". לכולם יש מסת מנוחה גדולה יחסית לשאר החלקיקים התת-אטומיים. הפרוטון והנייטרון, למשל, הם באריונים.
מזונים מורכבים מקווארק רגיל אחד ומאנטי-קווארק, מה שגורם למספר הבאריון שלו להיות אפס. אף אחד מהם אינו יציב במיוחד, אך יש להם זמן מחצית חיים של מספר ננו-שניות.
לפטונים אינם מורכבים מקווארקים, ולא מאף חלקיק אחר, עד כמה שידוע לנו נכון להיום. לחלק אין מסת מנוחה, בעוד שלאחרים יש מסה אדירה. הלפטונים כוללים, למשל, את האלקטרון, מיואון, טאו ואת הנייטרינו.
יונתן גת

ביוגרפיה

גת התחיל את דרכו כסולן בלהקת פאנקייק (Punkache). הלהקה הוציאה שני אלבומים בלייבל פאסט מיוזיק. לאחר שהלהקה התפרקה עבר לנגן עם "מונו אדיקטד אסיד-מן". וכפרויקט צדדי הקים ב-2005 את Monotonix.
בשנת 2006 Monotonix הפכה ללהקתו העיקרית. הלהקה יצאה למסע הופעות בארצות הברית ובאירופה שקצר שבחים ופרסם את הלהקה. Monotonix שחררה EP אחד ועוד שני אלבומים בלייבל Drag city.
ב-2014 החל להקליט ולהופיע תחת השם שלו. גת המשיך את התוקפניות והאנרגיה של Monotonix, אבל באותו הזמן שילב אלתורים וסגנונות שונים של מוזיקה מרחבי העולם. האלבום הראשון שלו "Iberian Passage" יצא ב-2014, והאלבום השני "Director" יצא ב-2015. שני האלבומים הראשונים פורסמו בלייבל Joyful Noise.
גת המשיך בלוח זמנים צפוף את ההופעות בארצות הברית ובאירופה. גת ולהקתו הופיעו עם לא מעט אמנים מפורסמים אמנים כגון Of Montreal, Thee Oh Sees ו-Sun Ra Arkestra.
כמו עם Monotonix כל ההופעות התקיימו במקום שבו עמד הקהל ולא על הבמה. ב-2014, הופיעו גת ולהקתו בפסטיבל הידוע SXSW. מגזינים נחשבים כ-BuzzFeed וספין הכתירו את ההופעה כאחת הטובות בפסטיבל.
בהמשך שנת 2015 גת הוציא EP בשם "Physical Copy" שהופק על ידי סטיב אלביני.
בשנת 2018 הוציא אלבום בשם "Universalists" גם הוא בלייבל "Joyful Noise". בעקבות יציאת האלבום יצא גת במסע הופעות ברחבי העולם.
סוניק הקיפוד (סדרת טלוויזיה)

תקציר העלילה

עלילת הסדרה מתרחשת בכוכב לכת בדיוני בשם מוביוס, ומתמקדת בהרפתקאותיהם של סוניק הקיפוד ושל חברו הטוב מיילס "טיילס" פראוור, היוצאים להגן על מוביוס מפני ד"ר רובוטניק המרושע המנסה להשתלט על הכוכב יחד עם חבורת הרובוטים שלו. 
הסדרה מציגה את "סוניק" באופן הומוריסטי ומכילה בעיקר הומור סלפסטיק. כמו כן, הסדרה נועדה לקהל צעיר והכילה בכל פרק מוסר השכל, לאחר שהדמויות התמודדו עם בעיות שונות.

הפקה

הסדרה הופקה על ידי חברת DIC Entertainment, שהפיקה בסך הכל 65 פרקים. עלילת הסדרה עקבה באופן רופף אחרי עלילת סדרת המשחקים. עם זאת, כשהסדרה עלתה לשידור, סדרת משחקי "סוניק" עדיין הייתה חדשה יחסית והעלילה והדמויות במשחקים באותה העת לא היו מפותחות עדיין - אי לכך נאלצו יוצרי סדרת הטלוויזיה במקרים רבים לפתח בעצמם את התוכן מבלי להסתמך על המקור. 
בהמשך חדלה חברת DIC Entertainment מלהפיק פרקים חדשים של הסדרה, ובמקום זאת יצרה סדרת הנפשה נוספת ואפלה יותר לזיכיון בשם "סוניק הקיפוד".
תאונה בערבה

רקע ועלילה

הסרט מספר על חבורה של ארבעה חברים טובים בשם-דניאל מרכוס, עירן פרחי, אבי לוי ומשה ("מוש") מילר. הסרט כולל שיחות עם קרובי משפחה של החברים, אימו של דניאל-לינדה מרכוס, אימו של אבי-הניה לוי וחברתו-תמי גולן. 
ב-3 בנובמבר 1993 ירדו ארבעת החברים לחופשה נוספת באילת, וב-5 בנובמבר הצטרפו אליהם שני חבריהם-אייל דיין ודני שקד.
ב-6 בנובמבר התעוררו הארבעה לקראת השעה 11 בבוקר ובערך ב-11:45 הם סיימו את חופשתם, את סקאיה הורידו בבית מלון. לאחר מכן המשיכו בדרכם ובדרך ליד קיבוץ יטבתה הם ניצפו על ידי ניידת משטרה כשנסעו על מהירות של 115 קמ"ש אך הניידת לא עצרה אותם. ליד מושב עין יהב איבד הנהג משה מילר את השליטה ברכב לאחר שנהג במהירות של 120 קמ"ש והתנגש חזיתית במשאית שנסעה בנתיב הנגדי, המשאית מחצה את הרכב בחלקו הקדמי והאחורי והארבעה נהרגו במקום כתוצאה מכך.
שניים מארבעת החברים היו חיילים והם-עירן ודניאל.
הסרט מסתיים בקטע וידאו שצולם על ידי אישה שמתגוררת בעין יהב ובו נראית משאית צבאית שלוקחת את הגופות של ארבעת החברים לאחר התאונה.
אודות התאונה הופק גם סרט עלילתי בשם "צעירים לנצח".
שייגעצ

היסטוריה

בקיץ 1999 הכיר אלון יהודה, לימים מנהל להקת שייגעצ, בין יובל מנדלסון, שהיה אז תלמיד בתיכון ושלהקתו "טיטי מחפשת בית" התפרקה זה עתה, ובין אבי מרקוביץ', שיקו פלדמן ודנה רגב (שמאוחר יותר זכתה לכינוי "דנה קראש"), ובעקבות היכרות זו הוקמה בספטמבר 1999 להקת "שייגעצ". 
במאי 2000 החלה הקלטת האלבום הראשון של שייגעצ באולפן ההקלטות "נויז". האלבום נקרא "ניו יורק-רפיח", והופק מוזיקלית על ידי עופר קורן. התקליט הושפע מלהקות כמו נירוונה, פיקסיז, סוניק יות', והסקס פיסטולס. בסיום ההקלטות עזבה דנה רגב את הלהקה ואת מקומה תפס אסף רייז, מתופף להקת שמה למה דינג דונג דאז. 
בנובמבר 2001 יצא התקליט "ניו יורק-רפיח" לחנויות ובו הלהיטים "עושה ביד", "ערוץ הילדים", ושיר הנושא "ניו יורק-רפיח". בהופעת הבכורה התארחו גיא מרוז (שביצע עם "שייגעצ" שיר סאטירי מקורי בשם אברום בורג), ודן תורן. הלהקה החלה להופיע בתדירות גבוהה יותר וכך צברה לה קהל רב בכל רחבי הארץ. שייגעצ לקחה חלק בפסטיבלי הרוק "רוק עצמאות", ניצנים וצמח, והספיקה להוציא שני קליפים לשירים "עושה ביד" ו"ניו יורק-רפיח". 
בשנים 2002 ו-2003 חיממו שייגעצ את הופעותיה של להקת "מוניקה סקס", וכך נקשרו קשרי ידידות עם הלהקה ובעיקר עם המתופף שחר אבן צור, שבאותו זמן עבד על תקליט הבכורה שלו. אבן צור הזמין את שיקו פלדמן לנגן בתקליט, ולאחר מכן החליטו חברי שייגעצ שאבן צור יפיק מוזיקלית את אלבומם השני.
להקת שייגעצ חתמה על חוזה עם חברת התקליטים "הד ארצי", וביוני 2003 נכנסה להקליט את תקליטה השני באולפני די.בי. האלבום הוקלט תוך שבוע בלבד. אלבומה השני "משקאות חריפים" יצא ביוני 2004 ובו הלהיטים "מרילין מונרו", "אבא עורך דין", שיר הנושא "משקאות חריפים" ועוד. מאלבום זה צולמו וידאו קליפים לשירים "מרילין מונרו" ו"אוי ואבוי". 
אלבומה השלישי של שייגעצ, "להפסיק לאכול עוגות", יצא בהפקתו של יובל שפריר בשנת 2006. באפריל 2006 יצא הסינגל הראשון מהאלבום, "התחרות האולימפית", ובסתיו של אותה שנה יצא סינגל נוסף, "המילים הכי יפות". שני הסינגלים אף גובו בווידאו קליפים. האלבום יצא לאור רשמית ב-24 בנובמבר 2006 ובהופעה החגיגית ששודרה בגלי צה"ל התארח גידי גוב וביצע עם הלהקה את השירים ערב אבוד, כמעט סתיו, אבא עורך דין ואת יפה. 
לקראת יום העצמאות ה-60 של ישראל הקליטו שייגעצ מיני-אלבום בשם איזה יופי, ובו חמש גרסאות כיסוי לשירי ארץ ישראל הישנה, ביניהן החידוש לשיר שלום לך ארץ נהדרת, שיצא גם כסינגל וגם כקליפ.
בשנת 2011 הפסיקה הלהקה את פעילותה.
שחפית גמדית

שחפית גמדית בישראל

בישראל מקננות כמאתיים שחפיות גמדיות מתת המין albifrons בסביבות בריכות המלח בעתלית. 
מצב השימור של תת-המין בישראל נחשב בסיכון CR (בסכנה).
ניאמץ (מחוז)

עמדה גאוגרפית

מחוז ניאמץ גובל במחוז הרגיטה במערב, במחוז סוצ'אבה בצפון, מחוז יאשי ומחוז ואסלוי במזרח ובמחוז בקאו בדרום.

צורות הנוף

ההרים מכסים 45% משטח המחוז ונמצאים בחלק המערבי שלו. הם משתייכים לרכס הקרפטים וביתר דיוק לקרפטים המזרחיים החיצוניים. גובהם המרבי מגיע ל-1907 מ' - פסגת אוקולאשו מארה שבמסיב צא'חלאו.
בכיוון מזרח הנופים מנמיכים גובה בהדרגה עד למישור הנהר סירט. הנקודה הנמוכה ביותר במחוז היא בגובה 169 מ'.

הידרוגפריה

מזרח המחוז נחצה על ידי הנהר סירט ועל ידי נהר מולדובה.
נהר אחר, ביסטריצה, יורד מהרי רודניי, נכנס למחוז וחוצה אותו מצפון-מערב לדרום-מזרח, כולל דרך העיר פיאטרה ניאמץ. אפיקו נחסם על יסי סכר ביקאז, היוצר אגם מלאכותי בשם "איוורול מונטלוי" (Izvoru Muntelui) (בתרגום:"מעין ההר") ששטחו 33 קמ"ר. ביסטריצה מקבלת בעיר ביקאז יובל בשם נהר ביקאז החופר בדרכו מכיוון מחוז הרגיטה, קניון צר בין ההרים - קאילה ביקאזולוי (Cheile Bicazului). זהו אחד המעברים הנדירים המאפשרים קשר בין חבל מולדובה ולחבל טרנסילבניה.

אקלים

האקלים במחוז הוא יבשתי, עם קיצים חמים ויבשים וחורפים קרים וארוכים.

היסטוריה

תולדות המחוז קשורים להיסטוריה של כל החבל ההיסטורי מולדובה. החל משנת 1859 הפך לחלק מהנסיכויות הרומניות המאוחדות שקיבלו בשנת 1862 את השם רומניה וב-1881 הפכו לממלכה.
אחרי ביטול המחוזות (județe) על ידי המשטר הקומוניסטי בשנת 1950 הם אוחדו ל"אזורים" (מחוקים לנפות הקרויות "ראיונים") לפי הדגם הסובייטי. בין השנים 1968-1950 מחוזות אלה נכללו בערך לאזור בקאו.
המחוז ניאמץ נוצר מחדש בימי ניקולאה צ'אושסקו בשנת 1968 על בסיס המחוזות לשעבר ניאמץ ורומאן. החלק המערבי של המחוז ניאמץ הישן סופח למחוז הרגיטה ולמחוז סוצא'בה, בעוד שהעיר בוהוש סופחה למחוז בקאו.

קבוצות אתניות ושפות

אוכלוסיית המחוז שהייתה בגדילה מתמדת החל מתום מלחמת העולם השנייה ירדה באופן חד אחרי המהפכה הרומנית (1989) עקב הגירה המונית אל מערב אירופה. אחרי שנת 2007 בעקבות פיתוחה של כלכלת רומניה בנסיבות שילובה באיחוד האירופי, המגמה היא שוב לגדילה.
מחוז ניאמץ הוא מחוז כפרי במהותו, שבו 63.37% מתושביו חיים בכפרים ורק 36.63% מתגוררים בערים.
עד מחצית המאה ה-20 רוב האוכלוסייה הייתה רומנית עם מיעוט יהודי חשוב בערים (כ-20%). מאז העלייה וההגירה של היהודים בשנים 1948-1952 ושוב 1960-1980 המיעוט היהודי הפך לשולי. בימינו ההרכב האתני של המחוז הוא מאוד הומוגני. המיעוט האתני החשוב ביותר הוא המיעוט הקטן הצועני (רומה). גם חלק גדול מהמיעוט הגרמני הקטן היגר לגרמניה.
ההרכב האתני כפי שבא לידי בטוי בנתוני המפקד משנת 2002 הוא כדלהלן:
רומנים - 98.66% (547,122) צוענים 1.08% (6036), ליפובנים 0.07% (424), הונגרים 0.05% (307),, יהודים 0.02% (150), גרמנים 0.01% (107), אחרים 0.07% (370)
ההרכב לפי שפת אם -הוא כדלהלן:רומנית - 99.43% (551,370 ,כולל צוענים רבים, יהודים וכו'), רומאני (0.43% (2436), הונגרית 0.04% (268)

כלכלה

האוכלוסייה העובדת מהווה  40.96% מכלל האוכלוסייה.

תעשייה

במחוז מיוצגים ענשפי התעשייה הכימית, תעשיית המכונות, ועיבוד המתכות והעץ, מפעלי צלולוז ונייר. כמו כן תעשיית חומרי הבניין, המזון והטקסטיל
על נהר ביסטריצה נבנה בימי השלטון הקומוניסטי אחד הסכרים הגדולים ברומניה, סכר ביקאז, שיצר את האגם המלאכותי ביקאז-איזוורול מונטלוי. מי האגם משמשים את תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית ביקאז-סטז'ארו
תאונת הרכבת בתחנת רעמסס בקהיר

רקע

בשעות הבוקר המוקדמות פגעה רכבת בקו אלכסנדריה-קהיר במחסום כשהיא דוהרת במהירות גבוהה ונשמטה מפסי הרכבת, מה שגרם לפיצוץ ענק של מכל דלק שהיה באחד הקרונות ולשריפה שהעלתה עשן סמיך שהיתמר. בתאונה נהרגו 25 בני אדם ונפצעו 40. מחקירות התאונה התברר כי בעקבות קטטה שפרצה בין שני קטרי רכבת, אחד מהקטרים עזב את הרכבת שלו ושכח להפעיל את הבלמים, מה שגרם לרכבת להידרדר ולצבור מהירות עד אשר פגעה במחסום.
בעקבות האסון הודיע שר התחבורה המצרי הישאם ערפאת על התפטרותו מתפקידו.
חבר פרלמנט מצרי קרא בפומבי כי על עובדי הקטר שהיו מעורבים בתאונה ואשר גרמו למותם של האנשים, יש להטיל עונש מוות.
בנימין בן אברהם

רבי בנימין בן רבי אברהם בן רבי יחיאל הרופא ממשפחת הענוים (חי ופעל במאה ה-13, סביב השנים ד'תתקנ"ה-ה'נ), היה פוסק, פרשן, משורר ופייטן יהודי רומי, ואחיו הגדול של רבי צדקיה בן אברהם.
רבי בנימין היה מחונן ומלומד ביותר מבני זמנו הרומאיים. השכלתו הרחבה כללה שליטה יסודית בספרות ההלכה, ידע במתמטיקה ובאסטרונומיה, ושליטה באיטלקית, לטינית, יוונית, ערבית, עברית וארמית.

חייו

משפחת הענוים ישבה בעיר רומא מדורי דורות - מסורת המשפחה סיפרה שאבותיה הובאו לשם בימי טיטוס - ועל בניה הקדומים נמנה רבי נתן מרומי, בעל הערוך. דודו של רבי בנימין, בנימין ב"ר יחיאל, היה מחכמי הדור, ובני משפחתו היו מרבניה הבולטים של רומא: אחיו הם רבי משה בן אברהם (פייטן, ממנו ידועות לנו שתי סליחות שחיבר על שריפת התלמוד בפריז), ר' יחיאל בר אברהם, וצעיר האחים רבי צדקיה בן אברהם בעל שבלי הלקט. רבי בנימין היה המפורסם שבאחים. ר' יהודה הרופא (ריבב"ן) היה בן דודו, ונכד דודו היה ר' יחיאל בן יקותיאל, בעל 'תניא רבתי' ו'מעלות המידות'.
רבותיו היו רבי אביגדור כהן צדק מווינה, מבעלי התוספות וגדול פוסקי דורו באוסטריה, וכן רבי מאיר ב"ר משה מסיציליה, חכם חשוב באיטליה שהיה מתלמידי חכמי שפיירא (רבי שמחה ורבי יהודה החסיד) ורבם של כל חכמי בני משפחת הענוים.
פעילותו הציבורית החלה בשנת ד'תתקצ"ט (1239), כאשר המומר ניקולס דונין קרא לאפיפיור גרגורי התשיעי להורות על החרמת התלמוד ורדיפת לומדיו. מעשיו של דונין גרמו ליהודי רומא אימה גדולה, וכפי הנראה בעקבות כך אף גזרו תענית ציבור. באותו זמן - ואולי אפילו באותו יום צום - חיבר רבי בנימין את הפיוט "מי אברח לעזרה", הבנוי באקרוסטיכון של שנים-עשר בתים.
בסופו של דבר אכן בוצע זממו של דונין בהצלחה רבה, כאשר ביוני 1239 נשרפו בפריז וברומא עשרות אלפי כתבי יד תלמודיים, וכן נהרס בעקבות כך בית הקברות היהודי ברומא. מאורעות אלה עוררו את המשורר רבי בנימין לחבר את הפיוט "לבי נרתע", שבו הוא מקונן עמוקות על גורל עם ישראל ומבקש בתחנונים מאלוהים לנקום את חילול המתים.
רבי בנימין התכתב לא מעט עם רבו רבי אביגדור כהן, והפנה אליו שאלות הלכתיות רבות. כמו כן, בספרו של אחיו רבי צדקיה - 'שבלי הלקט' - מופיעות הלכות רבות משמו של רבי בנימין.
לצד גדלותו בהלכה, היה רבי בנימין אף פייטן פורה ושיריו ופיוטיו מהווים מנעד יצירה נרחב, הנע בין סאטירות שנונות לקינות יגון מרות. מפיוטיו נשתמרו כ-40 פיוטים, ביניהם פיוטי תפילה שונים שבחלקם הופיעו לאחר מכן במחזור מנהג בני רומי ובחלקם גנוזים עדיין בכתבי יד. מפיוטיו הנפוצים ביותר היא הסליחה למנחת יום הכיפורים "בת עמי לא תחשה", שנפוצה בקהילות ישראל לאחר כניסתה לסדר הסליחות ביום כיפור קטן.
הומונימיה

הומונימיה לעומת הומופוניה

תופעה דומה להומונימיות היא הומופוניות. בתופעה זו ההגיה זהה, אך הכתיב והמשמעות גם יחד שונות. ההומופוניות היא תופעה, התלויה, בחלק מהמקרים, במבטא של דובר השפה או במעתקי הגאים, שאירעו בשפה, אחרי שזו כבר אימצה צורה כתובה. דוגמאות: המילים שר (חבר ממשלה) וסר (זז, עזב) הפכו להומופוניות, כאשר דוברי העברית החלו לבטא את השין השמאלית כמו סמך, בתקופת חז"ל. דוגמאות נוספות: 'ראש' ו'רוש' ('ענבי רוש' דברים לב, לב) הם הומופונים בעברית המקראית - בשל ההליך בו האלף הפסיקה להיות אם קריאה (מורה על צליל AA) וביטויה הפך דומה לאות הלטינית O, עוד בהליך התגבשות הפרוטו-כנענית. לעומת זאת, 'כרה' 'קרע' 'קרא' 'קרה' ו כרע' הם הומופונים בפי ההוגים את העברית, בהגיה המקובלת ביותר בזמננו.
פיאצה פונטנה: הקשר האיטלקי

עלילת הסרט

בסרט בוחן הבמאי את האירועים שהביאו למותו של האנרכיסט ג'וזפה פינלי (בגילומו של ולריו מסטרנדריאה) ולחקירתו של מפקח המשטרה לואיג'י קלאברזי (בגילומו של פיירפרנצ'סקו פאבינו). הרקע לסרט הוא אירוע שהתרחש ב-12 בדצמבר 1969 במילאנו. באותו יום התפוצצה פצצה בסניף "פיאצה פונטנה" של הבנק המרכזי בעיר שהיה מלא בלקוחות. בפיצוץ נהרגו 17 איש ו-80 אנשים נפצעו. הבמאי משחזר את האירועים שקדמו והובילו להנחת הפצצה בסניף וכן את האירועים שלאחר מכן.
פינלי נחשד על ידי המשטרה באחריות להנחת הפצצה, במהלך החקירה "נפל" פינלי באופן מסתורי מחלון הקומה הרביעית במטה המשטרה המקומית, נסיבות הנפילה נשארו עלומות. המפקח קלאברזי נתפס על ידי השלטונות כאשם, לפחות מבחינה מוסרית, במעשה הנורא. קלאברזי לא מוותר וממשיך בחקירת הפיצוץ ונסיבות נפילתו של פינלי עד להירצחו בשנת 1972.
בודזין

רקע

במקום היו כפר קטן וחווה חקלאית. ב-1937-1936 הקימה במקום התעשייה האווירית הפולנית מפעלים להרכבת מטוסים ולתחמושת. לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית הועברו התעשיות לידי "מפעלי הרמן גרינג" - Herman Goring Werke והופעלו בפועל על ידי חברת היינקל.
עקב בלימת הכוחות הגרמניים במזרח בסוף מבצע ברברוסה ביקשו שר החימוש אלברט שפר ושר התעופה הרמן גרינג להאיץ את התחמשותה של גרמניה ולהגביר את פעילות הייצור של מטוסים וחימוש, תוך כדי שימוש מאסיבי בעובדי כפייה בתנאים "חסכוניים" (כמעט ללא מזון או חימום) ובתפוקות מקסימליות (עבודה עד אפיסת כוחות). האחריות על אספקת כוח העבודה הוטלה על מפקד האס אס, היינריך הימלר.

מחנה עבודה

בקיץ 1942 הוקם במקום מחנה עבודה. על הקמת המחנה פיקח קצין האס אס אמון גת ומפקדו הראשון היה אוטו הנטקה. אל המחנה הובאו שני סוגי אוכלוסייה, יהודים כשירים לעבודה מהגטאות בעיירות הסביבה כגון קרשניק (נובמבר 1942) ובלז'יצה (ראשית 1943) ושבויי מלחמה ממוצא יהודי ממחנה קונסקה-וולה (Wola Konska) וממחנה רחוב ליפובה שבלובלין, ששירתו בצבא פולין והמשיכו ללבוש את מדיו. מנהיגה של קבוצת שבויי המלחמה, נח שטוקמן, שמוצאו היה מברסט ליטובסק, נתמנה ל"זקן המחנה" (הממונה על הניהול הפנימי של היהודים במחנה). שבויי המלחמה היהודים היו הקבוצה השלטת במחנה במשך כל תקופת קיומו. לאחר דיכוי מרד גטו ורשה, אמצע 1943, הגיע מספר האסירים במחנה לכ-3,000, בהם כ-300 נשים וילדים. משלוח היהודים האחרון למחנה היה לאחר חיסול גטו הרוביישוב בקיץ 1943. רוב האסירים ככולם עבדו במפעלי התעשייה הצבאית בהרכבת מטוסים וחימוש. חלק קטן עסק בעבודות בתוך המחנה. חולים ובלתי כשירים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ. 
בין דצמבר 1942 לאוגוסט 1943 פיקד על המחנה מפקד שנודע לשימצה בשם ריינהולד פייקס (Reinhold Feix), הוא הרע את תנאי המחיה, הטיל עונשים והתעללויות, הוציא להורג אישית למעלה ממאה אסירים, צמצם מנות מזון וצופף את כמות המתגוררים בצריפים, הוא גם ערך אישית אקציות הן בגטאות הסביבה בהם בחר אסירים לבודזין והן לחולים ובלתי כשירים במחנה עצמו. באוגוסט 1943 נשלחו כ-200 אסירים למחנה ההשמדה מיידנק. בסוף אותה שנה דוכא באכזריות ניסיון בריחה מהמחנה. עם זאת, היהודים שעברו במפעלים ניצלו מהטבח שחיסל את כל הגטאות ומחנות הריכוז במרחב לובלין בשלהי 1943 ("אקציית ארנטפסט").

מחנה ריכוז

בפברואר 1944 סופח המחנה למיידנק והפך למחנה ריכוז, זאת על מנת שלא יחול עליו צו הסיפוח של מחנות העבודה למשרד החימוש של שפר והוא יישאר בחזקת האס-אס של הימלר. ב-8 בפברואר 1944 פתחו שומרים באש ללא אבחנה והרגו עשרות אסירים. ב-15 במרץ 1944 דיווחה הארמייה קריובה על 2,457 יהודים במחנה, בהם 319 נשים. באופן אבסורדי, הסיפוח למיידנק שיפר את תנאי המחיה במחנה. באביב 1944 אף נאפו במחנה מצות ונחוג חג פסח, בהשתדלותו של "זקן המחנה" נח שטוקמן.
במאי 1944 החל הצבא האדום להתקרב ללובלין. חלק מהאסירים הועברו למכרות המלח בווייליצ'קה ולמפעלי התחמושת ליד צ'נסטוחובה ואחרים הועברו לגטו הקטן בראדום, למחנה הריכוז פלאשוב ולמיידנק, מהם הועברו בצעדות המוות לאושוויץ.
אדוארד וינוקורוב

ביוגרפיה

וינוקורוב נולד בעיירה קטנה בשם בז'אנסי, במחוז דרום קזחסטן שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית (כיום קזחסטן). הוא החל להתאמן בסיף בשנת 1956. הוא התאמן בקבוצת הספורט של הכוחות הצבאיים של לנינגרד.
בשנת 1966 זכה וינוקורוב באליפות ברית המועצות בחרב אישי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה וינוקורוב במדליית זהב בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף לזכייה היה הסיף היהודי מארק רקיטה.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה וינוקורוב במדליית כסף בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית זהב זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה הונגריה. שותף למדליה היה רקיטה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה וינוקורוב במדליית זהב פעם שנייה בתחרות בחרב קבוצתי. במדליית כסף זכתה איטליה ובמדליית ארד זכתה רומניה.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד וינוקורוב כמאמן סיף בסנקט פטרבורג.
בשנת 2010 נפטר וינוקורוב בסנקט פטרבורג.