google/wiki40b huggingface dataset:
מבני הפרסה (איילת שחר)

מבני הפרסה הם קבוצה של 10 מבנים שהוקמו, בראשית ימיו של קיבוץ איילת השחר, בצורת פרסה. מבנים אלו היו מבני הקבע הראשונים של הקיבוץ ושימשו בתחילה למגורים ובהמשך נפתחו במקום בתי מלאכה שונים. הבתים הוגדרו כאתרי מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.

ההיסטוריה של המבנים

בשנת 1923 עברו חברי הקיבוץ למקום הקבע שנבחר עבורם והחלו בהקמת מבני קבע שכללו בתי מגורים, רפת ומגדל מים. 10 בתי המגורים הראשונים נבנו בתבנית של פרסה. סידור זה היה ייחודי בתנועה הקיבוצית והוא תוכנן כך שהמתיישבים יוכלו לעבור ממודל של קיבוץ למודל של מושב, לחלק את השטח המשותף לנחלות ולגדל תוצרת חקלאית בקרבת הבית.
הבנייה נתמכה על ידי יק"א ובוצעה על ידי קבוצת "אחווה" בפיקוחו וניהולו של מיכאל ארליך. תחילה בנתה הקבוצה את הרפת, מגדל המים ו-5 ממבני הפרסה וב-1929 הושלמה בנייתם של חמישה מבנים נוספים.
בתחילה שימשו המבנים למגורים אולם בהדרגה עברו חברי הקיבוץ לבתים חלופיים עד שבשנות ה-50 פסקו לשמש למגורים. במקביל לנטישת התושבים החל איכלוס המבנים על ידי גני ילדים, משרדים ובתי מלאכה. חלק מהמבנים שומר ותוחזק וחלקם נזנח.

תיאור הבנייה

מבני הפרסה הינם מבנים בני קומה אחת שנבנו במתכונת כמעט אחידה. המבנה היה מאורך ובו 4 חדרים שחולקו ל-2 דירות. לכל דירה היה חדר כניסה וחדר פנימי. בדרך כלל יועדה כל דירה שכזו למשפחה אולם במספר מקרים גר דייר שונה בכל חדר מה שאילץ את דיירי החדרים הפנימיים להיכנס לחדרם דרך החלון על מנת שלא לעבור בחדר השכן.
קירות הבתים נבנו מאבנים שנחצבו בסביבה ולאחר מכן כוסו בטייח. בבניית תקרת הרביץ נעשה שימוש בתערובת קני גומא מהנחלים באזור וטיט. המסבך של הגג נבנה בקורות עץ והרעפים היו רעפי מרסיי.
דירה

דירה היא יחידת מגורים, ובדרך כלל נקראת גם "דירת מגורים" והיא מהווה יחידה בתוך בית משותף. דירה יכולה לשמש למגורים או למטרות אחרות, כגון פעילות עסקית. תשתיות הדירה, כגון צנרת מים, ביוב ורשת החשמל, מחוברות לאלה של שאר הדירות בבית המשותף.
מקור המילה דירה מהפועל: "לדור" שמשמעו "לגור" בארמית.

מהות

הדירה מהווה מרכיב בסיסי באיכות החיים האנושית, ובימינו מחולקת, על פי רוב, ליחידות פנימיות המשרתות את הצרכים הבסיסיים בימינו: חדרי מגורים, סלון לאירוח, מטבח ופינות אוכל, חדרי רחצה. מלבד אלה קיימות חלוקות נוספות ויחידות אחרות הקשורות בגודל הדירה ובאופי של המתגוררים בה. כך למשל חדר כושר ביתי, חדר כביסה או חדר ארונות.
הדירה כמקום מגורים, הסידור הפנימי שלה, ותכולתה יכולים להעיד על אופיים האנשים המתגוררים בה, ובכלל זה על השתייכותם המעמדית, סגנון חייהם, ותכונות שונות הקשורות לאופי ולדרך חיים.

גודל ומבנה

נהוג לקטלג דירות לפי שטחן שנמדד במ"ר או לפי מספר החדרים והמפלסים שבה, או בכל אלה ביחד. מספר החדרים בדירה ישראלית מחושב לפי מספר חדרי השינה והסלון, כלומר בדירת שני חדרים ישנו סלון וחדר שינה.
בדירה ישראלית טיפוסית שנבנתה עד שנות השבעים ישנו חדר כניסה (הול) המוביל לסלון, מטבח נפרד, חדר אמבטיה, חדר שירותים ומרפסת כביסה המחוברת למטבח או לחדר האמבטיה. כמו כן ישנו מסדרון המוביל לחדרי השינה. בדירה הישראלית אין לרוב חדר אוכל, אלא פינת אוכל המשולבת בהול, בסלון או במטבח. בדירות הישנות נבנתה מרפסת מקורה בתוך מעטפת הדירה המהווה המשך של הסלון. החל משנות התשעים מטבח המחובר לסלון הפך נפוץ יותר, ההפרדה בין ההול והסלון בוטלה, נוסף חדר אמבטיה לחדר השינה הגדול והמרפסות נבנו ללא קירוי. כמו כן, קיימת חובה מטעם פיקוד העורף (הג"א לשעבר) לכלול מרחב מוגן דירתי (ממ"ד) שהוא מין מקלט המשמש חדר שינה בכל דירת מגורים.
חוק התכנון והבנייה קובע לקבלנים מידות מינימליות לחלקי הדירה. חדר שינה חייב להיות בעל שטח של לפחות 8 מ"ר, חצי חדר אמור להיות לפחות 5 מ"ר ובדירה חייב להיות לפחות חדר אחד בשטח 12 מ"ר. בחוק מוגדרים גם שטחי המטבח והשירות, מידות החדר, גובה התקרה, עובי הקירות וגודל הפתחים.

מחוסרי דיור

במדינות מפותחות הרוב המוחלט של התושבים מתגוררים בדירות או בתים. ובכל זאת, מיעוט קטן של אנשים או מסגרות משפחתיות שאין להם דירה למגורים אף לא בשכירות, מבלים את רוב שעות היממה ברחובות ובגנים או בכל מקום אחר המתאים להם. אלו הם מחוסרי דיור או "הומלסים", המטופלים בדרך כלל על ידי רשויות הרווחה המקומיות.
WeWork

היסטוריה

במאי 2008, אדם נוימן ומיגל מקלבי הקימו את GreenDesk, "שטח עבודה שיתופי ירוק" בברוקלין. בשנת 2010, נוימן ומקלבי מכרו את העסק והקימו את הסניף הראשון של WeWork בשכונת סוהו שבניו יורק.
עם המשקיעים בחברה נמנים ג'יי פי מורגן צ'ייס, גולדמן זקס ועוד.
ב-9 במרץ 2016 הכריזה החברה על גיוס 430 מיליון דולר, עם הערכת שווי של כ-16 מיליארד דולר. נכון לאוקטובר 2016, החברה גייסה 1.7 מיליארד דולר.
בפברואר 2017 נודע כי תאגיד ההשקעות סופטבנק משקיע בחברה 4 מיליארד דולר, לפי שווי מוערך של כ-20 מיליארד דולר.
ביולי 2017 גייסה החברה 500 מיליון דולר בהובלת האני-קפיטל וסופטבנק למטרות התרחבות הפעילות בסין.
בשנת 2019 נקלעה החברה למשבר. שווי ההנפקה המוערך של החברה עמד בינואר 2019 על 47 מיליארד דולר, ובסמוך למועד ההנפקה המתוכנן, שווי ההנפקה ירד לטווח של 20-30 מיליארד דולר. עקב כך, ההנפקה שתוכננה לספטמבר 2019 נדחתה לזמן בלתי ידוע. יומיים לאחר כישלון ההנפקה, נוימן הודיע על פרישתו מתפקיד המנכ"ל. מהלך זה מגיע לאחר טענות על התנהלותו הבלתי-הולמת וניהול כושל של החברה, במפלה שהחלה בעקבות פרסום תחקיר בוול סטריט ג'ורנל לפיו נוימן השכיר לחברה נכסים שבבעלותו. את תפקיד המנכ"ל ימלאו באופן זמני סבסטיאן גאנינגהם (המשנה ליו"ר) וארטי מינסון (סמנכ"ל כספים).

יציבות כלכלית

על פי כתבה בעיתון פייננשל טיימס ממרץ 2019, החברה מפסידה סכומי עתק ולא מצליחה לגייס משקיעים. במאמר מאוגוסט 2019 מתואר המודל העסקי של החברה כבועה כלכלית וכל השקעה בחברה כרוכה בסיכון עצום.

החברה בישראל

בישראל מפעילה החברה 11 מתחמים, בערים תל אביב, הרצליה, ירושלים, חיפה ובאר שבע. מנהל הפעילות של החברה בישראל, בנג'י זינגר, נבחר על ידי איגוד השיווק הישראלי לאיש השיווק לחודש יולי 2016.
ג'ייסון סמיילוביק

חייו

סמיילוביק נולד בניו יורק. הוא למד באוניברסיטת מרילנד מחשבה מדינית ופילוסופיה, אך מאוחר יותר החליט להתמקד בכתיבה - אהבתו האמיתית, והחל לעבוד כתסריטאי.
עבודתו הראשונה הייתה בשנת 2003 בסדרה "קרן סאסקו" בה שימש כמפיק בפועל וכותב. בעקבות זאת יצר בשנת 2006 סדרה משלו, "חטוף", סדרת דרמה המשכית בת 13 פרקים ששידורה הסתיים ב-2007. עוד באותה שנה, הוא כתב את התסריט הראשון שלו לסרט קולנוע - "להרוג את המזל", סרטו של פול מקגווין ובכיכובם של: ג'וש הארטנט, ברוס ויליס, מורגן פרימן, בן קינגסלי ולוסי לו. כמו כן שימש כמפיק בפועל וכותב בסדרת המדע בדיוני "האישה הביונית" בין השנים 2007‏-2008, ולאחר מכן יצר את הסדרה השנייה שלו - "האויב הנורא שלי" ששודרה ברשת NBC למשך עונה אחת.
נחום לעווי

הרב נחום לעווי משאדיק (ידוע בכינוי רבי נחום שאדיקר; ה'תק"ע, 1810 בערך - י"ב בחשוון תרכ"ו, 1865) היה הרב של העיר שאדיק שבפולין. לאחר עלייתו לארץ ישראל התמנה לראש כולל פולין. הוא ואחיו הם ראשי משפחת וייספיש בירושלים.

קורותיו

נולד לרב אברהם לעווי מפוזנא, שהיה תלמיד רבי רפאל הכהן כ"ץ מהמבורג. אמו אסתר הייתה בת רבי יצחק משלשין. מבין ארבעת אחיו התפרסמו הרב שלמה זלמן שכיהן כרב של פרוסט וזלוצ'וב, הרב אשר למל לעווי שכיהן כרב של גאלין ובסוף ימיו אב"ד בירושלים, והרב יעקב יהודה לייב שכיהן כרב של שלשין ובסוף ימיו בירושלים. בצעירותו למד אצל רבי שלמה זלמן ליפשיץ ובגיל שמונה עשרה הוסמך על ידו. לאחר נישואיו לחיה סימפלוניה שימש במשך מספר שנים כרב של העיר שאדיק שליד קאליש.
בשנת תר"ה (1845) עלה לארץ ישראל עם שניים מאחיו, רבי אשר למל ורבי יעקב יהודה לייב, מחבר הספר "בית לאבות". לפי המסורת, עלייתם באה לאחר ששלושתם חלמו בלילה אחד כי עליהם לעלות לארץ ישראל]. בשבתו בירושלים הקדיש את כל זמנו ללימוד התורה, כשהוא יושב רוב ימיו בצום, עטוף בטלית ותפילין. למד קבלה יחד עם אחיו ורבי יוסף זונדל מסלנט אצל המקובל רבי יהודה כהן. התמנה לראש כולל פולין. לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא בשנית למינה-לאה ריבלין, בת הרב משה מגיד ריבלין, מנהיג האשכנזים בירושלים במשך כמה שנים.

נפטר במגפת החולירע שפרצה בשנת תרכ"ה. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים בין אחיו הרב יהודה לייב והגאון מקוטנא. במכתב שהופיע בהלבנון (ה'תרכ"ו מס' 23) כתב עליו ר' יעקב ספיר הלוי, 
"לא בשפת יתר נאמר על החסיד הקדוש הרב ר' נחום זוצק"ל שהיה שקול כשישים רבוא, ובצדק היה יכול לישא עשר אצבעותיו, ולומר גלוי וידוע וכו' שלא נהנתי מהעולם הזה וכו' ... היה כמעין המתגבר בחריפות ובקיאות, וגודל חסידותו פרישותו וקדושתו, לא אדע החל וכלה ולא יכילום גליונים רבים... לית דין בר נש רק מבני אלקים בני עליון אשר גם גויתו כתרשיש... ומה אספר מטוב לבבו ויפת עינו חונן לדל ורחמן... לא אכל פתו לבדו.."
נוסח מצבתו: "איש קדוש וטהור, בן שמונה שנים החל לדרוש את ה' והקדיש כל ימיו לתורה ותעניות וסיגופים במסירות נפש, לא פסק פומיה (פיו) מגרסה יומם ולילה, זכה ללמוד וללמד והעמיד תלמידים הרבה, הרב המאוה"ג (המאור הגדול) סיני ועוקר הרים חסיד ועניו".
בשנת תשמ"ג (1983) הוקמו על שמו ישיבת הר"ן (ראשי תיבות: הרב ר' נחום), על ידי צאצאו הרב צבי וייספיש. כן קרוי על שמו רחוב בשכונת נווה יעקב בצפון ירושלים.
גלוריה בס

ביוגרפיה

גדלה בשיכון המזרח בראשון לציון. סבתה מצד אימה ג'ינה היא נכדתו של רב גדול בלוב ומתמצאת בתורת הנסתר. אמה, אשת שיווק ואביה הוא פיזיקאי, מנהל פרויקטים באל-אופ. לגלוריה אח גדול, ושלוש אחיות חורגות מאביה.
מגיל צעיר מאוד גלוריה נמשכה למשחק, ולמדה דרמה ופסנתר. בהיותה בת 11 הוריה התגרשו, אז חל מפנה מהיציבות הכלכלית והילדות המאושרת. גלוריה עברה להתגורר עם אמה, שחזרה בתשובה ועברה דירה מדי שנה. בגיל 16 עברה להתגורר לבדה בתל אביב, בה היא מתגוררת מאז. סיימה ללמוד בתיכון אנקורי, נסעה לחצי שנה ללונדון לעבוד. מששבה למדה שנה משחק מול מצלמה בבית הספר "אימפרו" ותסריטאות באוניברסיטה הפתוחה.
במשך חמש שנים עבדה גלוריה בס בתיאטרון הקאמרי ובתיאטרון בית ליסין באביזרים ותלבושות. בקאמרי הכירה את שלמה בר אבא, שהפך למורה העיקרי שלה לכתיבה ומשחק. השניים החלו לשתף פעולה ולכתוב יחד. היא החלה ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב. בשנה השנייה ללימודיה עברה תאונת דרכים שהותירה אותה נכה, עברה תהליך שיקום בן שנה וחצי ולמדה ללכת מחדש. בתקופה זו למדה עריכת מוזיקה. מששבה לניסן נתיב עשתה פעמיים את שנה ב'. בשנה ג' ללימודיה שיחקה בתפקיד בטי בהצגה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר, בתפקיד קקה בהצגה "מהומות קיוג'ה" מאת קרלו גולדוני, בתפקיד הילדה בהצגה "רוברטו צוקו" מאת ברנאר מארי קולטס. כמו כן שיחקה ב"קופידון עייף", מופע שירים של ז'ורז' ברסאנס, בו שיחקה את אינגה, זמרת ברים שוודית. לכבוד ההפקה למדה שוודית. סיימה את ניסן נתיב בסוף 2012. איתה למדו, בין השאר, אור בן מלך ובר שדה.
בסדרה "עספור" גילמה גלוריה בס את דמותה של סיון אמויאל, אחותו של מוטי (שלום מיכאלשווילי). סיון מצליחה בלימודיה, אך כמעט מדרדרת לפשע בגלל הצורך בכסף שמשפחתה העניה אינה מסוגלת לספק לה.
שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "עבודה ערבית". הצטלמה לעונה השנייה של הסדרה "נויורק". השתתפה בשתי פרסומות לסלקום.
בס שיחקה ב"כיפור", סרט הגמר של סיוון מויאל במכללה האקדמית בית ברל. גילמה את דמותה של נטע, צעירה תל אביבית, שבערב יום כיפור דורסת באופניה את מאיר (שלמה בראבא), דתי אלמן וערירי בן 65. לאט נרקמת בין השניים מערכת יחסים. הסרט הוקרן מספר פעמים בערוץ 2 והציג בפסטיבלי קולנוע ברחבי תבל.
בשנת 2012/3 מגלמת את דמותה של איפיגניה בהצגה "איפיגניה" מאת אוריפידס, שמציגה בתיאטרון באר שבע, בבימויו של גדי רול. אגממנון (אמיר קריאף) מחליט להקריב את בתו איפיגניה, כדי לשכך את זעמה של האלה ארטמיס.
מאז אוגוסט 2013 משחקת גלוריה בס את דמותה של קתרין בהצגה "אמא קוראז'" בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של אודי בן-משה. היא מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה על תפקידה בהצגה לשנת 2014.
צבי הירש בושקא

משפחתו

אחותו הייתה נשואה לרב עזריאל הורוויץ "ראש הברזל". בנו רבי משה כיהן ברבנות טומשוב, ובהמשך בברודי. ובנו רבי יהודה ליב כיהן כרבה של קומארנו.
אלן סמית'י

אלן סמית'י (באנגלית: Alan Smithee; לפעמים נקרא אלן סמית') הוא קרדיט שמופיע בסרט קולנוע שבו הבמאי מסרב לחתום על הסרט שביים, משום שאינו שלם עם התוצאה הסופית.

מקור השם

הבמאי הראשון שסירב כי שמו יופיע על סרט שיצר, וביקש מאיגוד במאי הקולנוע בהוליווד כי בכותרות הסרט יינתן הקרדיט ל"אלן סמית'י", הוא דון סיגל. היה זה בסרט "מותו של אקדוחן" שיצא לאקרנים בשנת 1969. הסרט החל בבימויו של במאי אחר, אשר הסתכסך עם הכוכב ריצ'רד וידמרק ופוטר. סיגל הגיע על מנת להשלים את העבודה, ואף הוא הסתכסך עם וידמרק, שדרש כי תהיה לו שליטה אמנותית בבימוי הסרט ועריכתו. בסופו של דבר החליט סיגל כי אינו יכול לקבל קרדיט על בימוי הסרט, וביקש מאיגוד הבמאים כי בכותרות הסרט יירשם כי הבמאי הוא "אלן סמית'י", דמות דמיונית שהומצאה לצורך זה.

התפשטות השימוש

במשך שלושים שנה זכה סמית'י לקריירת בימוי מפוארת, שכן בכל מקרה דומה של סכסוך בין במאי, כוכב ואולפן, שגרם לכך שהבמאי לא ראה בסרט את המוצר לו התכוון, ניתן היה לבקש כי הקרדיט על הבימוי יינתן ל"אלן סמית'י".
דוגמה נוספת לשימוש בשם "אלן סמית'י" ניתן למצוא בגרסה המורחבת לסרט "חולית", שנערכה ללא אישורו והשתתפותו של הבמאי, דייוויד לינץ'. או אז סירב לינץ' לשייך את שמו לפרויקט המורחב והתנגד בכל תוקף לעריכות הרבות שנעשו בסרט, שנערך לכדי 189 דקות (מתוך 137 דקות בגרסה הקולנועית) בצורה גסה, כאשר נעשה בו שימוש חוזר בסצינות רבות.

איסור השימוש

עם הזמן, הפכו השם ומטרתו למוכרים יותר ויותר, ובמאים מסוימים אף החלו לדון בו תוך הפרת קוד השתיקה. ב-1998 יצא הסרט "סרטו של אלן סמית'י: הישרפי הוליווד הישרפי". גיבור הסרט, אלן סמית'י, מנסה, ללא הצלחה, להתנער מתוארו כבמאי, מכיוון שהשם הבדוי היחיד בו מותר לו להשתמש הוא שמו שלו. ארת'ור הילר, במאי הסרט, לא הסכים להתערבותו האמנותית של המפיק, ג'ו אסטרהאוז, ודרש להסיר את שמו. כך נרשם כי במאי הסרט הוא אלן סמית'י. הסרט נכשל משמעותית הן כלכלית והן ביקורתית, אך פרסום בעיות ההפקה משך תשומת לב רבה.
בעקבותיה, מאז שנת 2000 איגוד במאי הקולנוע האמריקני לא מאפשר עוד שימוש בשם זה, לאחר שה"סוד" נחשף לציבור הרחב, והוא דורש, במקרה של סכסוך מסוג זה, להשתמש בשם במה ייחודי לאותו סרט. למרות זאת, ישנם סרטים הממשיכים להשתמש בקרדיט זה.
אנטון בראטקוב

קריירה

בראטקוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וידראדני קייב, ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של דינמו קייב. הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת בגיל 17, וכעבור שלוש עונות הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון.
ביולי 2016 חתם בורס רובנו, אך כעבור חודשיים עבר לדסנה צ'רניהיב.
בינואר 2018 חתם בזירקה קרופיבניצקי עד לסיום העונה.
בקיץ 2018 חזר בראטקוב לדסנה, וב-2 בפברואר 2019 חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל. ב-3 במרץ 2019 עשה את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד קבוצתו 0–6 להפועל תל אביב. הופעה זו, הייתה הופעתו היחידה בקבוצה ובתום העונה שוחרר מהקבוצה.
ביולי 2019 בראטקוב חתם בלבוב.
ביבליופיליה

ביבליופיליה היא אהבת ספרים. בפרט מתייחד המושג לאהבת הספר כחפץ גשמי בעל איכויות אמנותיות ככריכה, סוג אות, איורים ואיכויות אמנותיות אחרות ולא לאהבת קריאה בלבד. בנוסף מעריכים ביבליופילים נושאים כגון היות הספר שייך למהדורה ראשונה או מיוחדת, כיתובים שונים בתוך הספר כקולופונים (רשומה צורנית בשער או בסוף ספרים עתיקים), הקדשות, הערות שוליים בכתב יד, תוויות אקס ליבריס (לטינית: "מספרייתו של", תווית או חותמת המזהה את בעל הספר) וכדומה. יש המתאווים אף לריח הנייר והדפוס, בעיקר של ספרים עתיקים.
ביבליופיליה קשורה לאספנות ספרים, אך לא כל ביבליופיל אוסף ספרים בפועל (מטעמים של מוגבלות היכולת הכלכלית ומקום האחסון הפיזי) ולא כל אספן הוא ביבליופיל. ביבליופיליה אינה מוגדרת כהפרעה נפשית אלא אם היא גולשת לביבליומאניה שהיא דחף בלתי נשלט להשיג, לגעת או להריח ספרים.
יושר פוני

יושר פּוּנִי (בלטינית: Punica fides) היה ביטוי נפוץ ברפובליקה הרומית לתיאור אי-אמינות של אדם או קבוצה. מקור הביטוי במלחמות הפוניות: הרומאים כינו את בני קרתגו (שמוצאם מהפניקים) "פונים", ובמהלך המלחמות הפוניות נתפסו בעיניהם הפונים כרמאים ונוכלים. הביטוי היה פופולרי במיוחד אצל היסטוריונים וסופרים כגון טיטוס ליוויוס, פוליביוס, סלוסטיוס, קיקרו, ופלוטארכוס.

מקור הביטוי

שורשי הביטוי נעוצים במצביא הקרתגי חניבעל בן חמילקרת ברקה. במהלך המלחמה הפונית השנייה חצה חניבעל את האלפים והנחיל לרומאים תבוסות בסדרה של קרבות. חניבעל נתפס איפוא בעיני הרומאים כסמל לשחיתות ולצביעות. טיטוס ליוויוס כותב בספרו:
אכזריות לא אנוש הייתה בו, וכחש גדול מן הכחש הפוני. לא יראה מפני האמת, ולא מפני קדושה, ולא מפני האלים. לא שבועה ולא חובה.
— טיטוס ליוויוס, "מיום ייסודה של עיר"
חוקרים מודרניים שבדקו את דמותו של חניבעל הגיעו למסקנה שליוויוס הגזים בתיאורו את חניבעל. תיאודור מומזן כותב:
בני דורו ניסו להטיל כמה כתמים בתכונתו, בעיני הרומאים נראה כאכזר, ובעיני בני קרת חדשה- כרודף בצע, ואף על פי כן אם כי נכתבו תולדותיו מתוך שנאה, קנאה ושפלות- אי אפשר היה להן להעכיר את דמותו הגדולה והטהורה
— תיאודור מומזן, "דברי ימי רומא"
למרות זאת חניבעל אכן פעל בעורמה לעיתים קרובות. הוא נהג לזייף מכתבים שנשלחו כביכול בידי מפקדים או בוגדים, וכך לטמון מלכודות לאויביו. כאשר שהה בכרתים, חשד שאנשי האי מנסים לגזול ממנו את כספו. לכן הטמין אותו כביכול בתוך כדים והניח לאנשי האי לגזול אותם, בעוד שלמעשה החביא את הכסף בתוך פסלונים.

השימוש בביטוי

השימוש בביטוי היה נפוץ מאוד. ליוויוס מתייחס אל "היושר הפוני" כאל מובן מאליו. גם פלוטארכוס ופוליביוס היוונים משתמשים מדי פעם בביטוי. גאיוס סאלוסטיוס קריספוס משתמש בביטוי גם כלפי לא-קרתגים, לדוגמה:
דעתי שלי היא, כי בשל ישרות פונית (Punica fides) יותר מבשל הטעמים שהגיד, השלה בוככוס את הרומאי....
— גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, "מלחמת יוגורתה"
אל-מוח'תאר

חייו

אל-מוח'תאר נולד בטאיף (כיום בסעודיה) ב-622, השנה בה החל מוחמד בהג'רה לאל-מדינה. הוא היה בנו של אחד מלוחמיו של מוחמד, שנהרג באחד מהקרבות האסלאמיים הראשונים. הוא גדל באל-מדינה, בתקופת שלטונו של מוחמד.
כאשר הח'ליף השלישי לבית אומיה, מועאויה השני, ירש את כיסאו של אביו יזיד הראשון, תומכים רבים של עלי לא היו מרוצים מהנהגתם ומהמשך מעבר הח'ליפות בירושה, בקרב אנשים שאותם החשיבו כמוסלמים ושליטים רעים.
לטענת מקורות שיעיים, מוח'תאר היה אחד מלוחמיו של חוסיין אבן עלי בקרב בכרבלא. לאחר כישלון המרידה, מוח'תאר הושם בכלא. בזכות אחותו ספאיה, שהייתה נשואה לידיד של הח'ליף יזיד, שוחרר מוח'תאר מכלאו, ונצטווה לצאת מכופה תוך שלושה ימים. לאחר שהתנגש שוב בחיילי הח'ליף, הוחזר מוח'תאר לכלאו, אולם שוחרר שוב בהתערבות גיסו. 
לאחר שחרורו, קרא מוח'תאר לתומכי עלי לנקום את דמו של חוסיין. לטענת מקורות שיעיים, הוא קיבל מכתב מבנו של עלי, אל-חנפיה, שהביע תמיכה במוח'תאר.
מעל בימה במסגד בכופה הכריז מוח'תאר על הנפת נס המרד נגד "אלו שהפרו את חוקי האל" והבטיח "לנקום ברוצחיו של האימאם חוסיין". המרידה שפרצה ב-686, (בעיראק כיום) נתמכה על ידי חלק מתומכי עלי (השיעים לעתיד). אל מוח'תאר הנהיג את המרידה, אך טען כי היא בשמו של בנו של עלי, מוחמד אבן אל-חנפיה. אל-חנפיה, שמוח'תאר טען כי הוא המהדי, מושיעם של המוסלמים, לא לקח חלק פעיל במרידה.
אל-מוח'תאר הובס ונהרג על ידי מורד אחר בשושלת האומיים - מרד בפיקודו של מוצעב אבן א-זובייר, מושל חג'אז. בקרב עקוב מדם שנערך מחוץ לכופה באפריל 687 חוסל מרד אל-מוח'תאר וא-זובייר הפך לשליט דרום עיראק. ניצחונו של א-זובייר לא האריך ימים, וב-691 כבשו כוחותיו של הח'ליף עבד אל-מלכ את דרום עיראק, ושנה מאוחר יותר חוסל מרד א-זובייר באופן סופי עם כיבוש מכה על ידי מפקד צבאו של עבד אל-מלכ, אל-חג'אג' בן יוסף.
חלק מתומכיו של אל-מוח'תאר המובס יצרו כת משלהם בשם ה"קאיסאנים" השיעים; הם המשיכו להאמין במשך כ-200 שנה כי מוחמד אבן אל-חנפיה הוא המהדי, אינו מת, אלא מסתתר בהרים סביב מכה, וישוב בעת שתיראה לו ראויה ויושיע את העולם מחוסר הצדק והשחיתות הפושים בו.
מרידתו של מוח'תאר הייתה מרכזית בפיתוח רעיון המהדי באסלאם, ובהיפרדותם של השיעים מן הסונים.
דאניאל

היסטוריה

במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל נמנו בכפר 277 תושבים. בסקר האוכלוסין המנדטורי משנת 1945, נאמדה אוכלוסייתו ב-410 תושבים מוסלמים והוא השתרע על שטח של 2,808 דונמים.
לבד מבתי מגורים, היו בכפר בית ספר לבנים שנפתח ב-1945  וכן מסגד (עומדים גם כיום על תילם).
במהלך השלב הראשון של מבצע דני נכבש היישוב ותושביו עזבוהו. שנה לאחר מכן, יושב על ידי עולים חדשים ושמו הוסב לכפר דניאל.
מהכפר שרדו מספר מבנים שחלקם נותרו נטושים וחלקם משמשים את תושבי היישוב והקהילה.
סריג הופכי

סריג הופכי של סריג בראבה מסוים הוא מעין התמרת פורייה של הסריג. לסריג ההופכי חשיבות רבה בפיזיקה כגון בקריסטלוגרפיה באמצעות ניתוח פיזורי קרינה ושיאי בראג.

שימושים

הסריג ההפכי הוא בעל תפקיד מרכזי במרבית הניתוחים של מבנים מחזוריים, בפרט בגבישים. התופעה היסודית ביותר בה מופיע הסריג ההפכי היא עקיפה דרך סריג בראבה. בעקיפת קרני X דרך סריג בראבה (בהזנחת תנודות תרמיות של הגביש), ההפרש בין וקטור 
התנע של הקרן הפוגעת לבין זה של הקרן היוצאת, הוא וקטור סריג הפכי. עובדה זו מאפשרת להשתמש בתבנית העקיפה כדי למצוא את וקטורי הסריג ההפכי ומכאן את מבנהו. באמצעות ידיעת הסריג ההפכי ניתן לחשב את המבנה האמיתי של הסריג הישר ובכך למפות את הגביש.
אלכסנדר ארמסטרונג

ביוגרפיה

ארמסטרונג נולד ברות'ברי שבמחוז נורת'מברלנד. הוא הצעיר במשפחה בת שלושה ילדים של הנרי אנגוס ארמסטרונג ואמה וירג'יניה פרונט תומפסון-מקוסלנד.
ארמסטרונג למד בבית הספר מאודן הול בסטוקפילד שבנורת'מברלנד, ובבית הספר למוזיקה סיינט מרי באדינבורו (שם היה חבר במקהלת הכנסייה מגיל 11 עד 13). אחר כך למד בבית הספר דורהאם ובטריניטי קולג' בקיימברידג'. הוא ניגן בפסנתר ובצ'לו, שעליו ויתר ועבר לנגן באבוב.
בקיימברידג' למד ארמסטרונג אנגלית ושר במקהלת הקולג'. בשנה האחרונה ללימודים הצטרף למועדון התיאטרון של האוניברסיטה "פוטלייטס", והופיע בצמד עם דייוויד וולסטנקרופט, יוצר הסדרה "ספוקס".

חיים אישיים

ב-27 באוגוסט 2003 התחתן ארמסטרונג עם האנה ברונוון סנאו. לבני הזוג נולדו ארבעה בנים. הם חיים באוקספורדשייר.
בדצמבר 2015 הוענק לארמסטרונג תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת נורת'מבריה.
שמואל מקמינקא (השני)

רבי שמואל מרבינו מקאמינקא (תקל"ח-תקל"ט, 1778-1779 - י' באייר תר"ג, 10 במאי 1843) היה רב ואדמו"ר חסידי בדור השני בשושלת קמינקא-מיראפאל.

ביוגרפיה

נולד לרבי משה אהרן (בנו של רבי צבי הירש מקמינקא), היה תלמידם של רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ("האפטא רב") ורבי משה צסיס מצ'ונדוב. חברם מילא את מקום סבו כרב ואדמו"ר בקמינקא ומאוחר יותר במירופול.
זכה להערצתם של רבי משה צבי מסאווראן ושל רבי ישראל מרוז'ין. התפרסם גם כמוציא דיבוקים; בערב מלחמת העולם הראשונה ביקרה בקמינקא משלחת אתנוגרפית בראשות ש. אנ-סקי, ששמע סיפורים על רבי שמואל והשתמש בו כהשראה לדמות הצדיק במחזהו "הדיבוק".
תלמידו היה רבי דוד לובינער, רבם של רבי מרדכי חיים קסטלניץ-סלאנים ושל רבי נפתלי חיים מדז'יקוב ירושלים; ומסופר שדרכו של רבי שמואל היה לְאַחֵר תפילתו, ומאידך דרכו של רבי דוד היה להקדים תפילתו, וכאשר רבי דוד היה בא אליו, היה רבי שמואל מקדים תפילתו בשבילו.
תורתו נדפסה בספרים "שני המאורות" ו"בית שמואל". נפטר בי' באייר תר"ג.
על שמו נקרא בית הכנסת "בית שמואל" שבשכונת הדר הכרמל בחיפה.
בנו רבי משה היה חתנו של רבי צבי בן רבי אהרן מטיטיוב - נפטר בתר"ד.
ניקולס ואסקס

קריירה

ב-1998 ואסקס החל את קריירת המשחק שלו בRRDT בה שיחק את איסמעאל ברוטיסיו. מאוחר יותר, באותה שנה, השתתף בטלנובלה קיץ נצחי של כריס מורנה, בה שיחק את ליסנדרו.
בין השנים 2002–2003 ואסקס לוהק לתפקיד פטו גיג'אן בסדרה האהבות שלנו של אדריאן סואר, תפקיד זה גרם לואסקס לפרסום רב. בנוסף, הוא שיחק ב"האכסניה" לצד לואיסנה לופילטו, ובשנת 2005 בסיטקום "מי הבוס?" לצד ג'ינלה נאיירה, אשר מבוסס על הסדרה האמריקאית "מי הבוס?". 
בשנת 2006 ואסקס חזר לעבוד עם כריס מורנה בסדרה אלמה פיראטה בתור המחליף של מריאנו מרטינס, ולצד לואיסנה לופילטו ובנחמין רוחאס.
בשנים 2007–2008 ואסקס המשיך לעבוד עם כריס מורנה ולוהק לתפקיד הראשי בסדרת הנוער כמעט מלאכים, לצד אמיליה אטיאס, מריאנה אספוסיטו, חואן פדרו לנסאני, אאוחניה סוארס, גאסטון דלמהאו וניקולס ריירה בדמות ניקולס. לאחר מכן ואסקס פרש מהסדרה, אך חזר לפרק האחרון של העונה הרביעית בשנת 2010, יחד עם שאר ההרכב.
ואסקס מוכר גם מהתיאטרון, הוא שיחק בהצגה במאר דל פלאטה שנקראת "שמועות" יחד עם קרלין קאלבו וריינה ריצ'. ואסקס גם ידוע כיוצר, הוא כתב מופע קומי וגם כיכב בו לבדו. המופע נקרא "מוטציה". מופע זה נחשב להצלחה גדולה מאוד של ניקו ובעקבות ההצלחה ניקו יצר עוד מופע המשך לראשון שנקרא "מוטציה לתחיה". ואסקס גם הופיע בהצגה שנקראת "חסרי בושה" בה גילם חשפן.
בשנת 2005 ואסקס השתתף בסרט "גורלי הטוב". באותה שנה הוא דיבב את קולו של "ראג'ו מקאווין" בסרט "מכוניות", וב-2009 שיחק נהג מונית בסרט "אבא ליום אחד" לצד ניקולס קאברה, לואיסנה לופילטו וחימנה אקרדי.
בשנת 2011 ואסקס חזר לשחק בטלוויזיה בטלנובלה "היחידים (Los únicos) מבית "פול-קא"' לצד מריאנו מרטינס, ברנדה אסניקר, אאוחניה סוארס וחימנה ברון. הסדרה זכתה להצלחה רבה בארגנטינה וכללה 190 פרקים. בשנת 2012 ואסקס המשיך לעונה השנייה של "היחידים" לצד אמיליה אטיאס, אאוחניה סוארס וברנדה אסניקר, וגילם את דמותו של רובן האגי, אך הסדרה הורדה מהמסכים לאחר 53 פרקים בשל רייטינג נמוך.
בשנת 2013 לקח חלק ב-20 פרקים של הסדרה המצליחה "רק את" (Solamente vos) לצד דמויות מוכרות מאוד בארגנטינה כמו נטליה אוריירו, אדריאן סואר, אאוחניה סוארס, מריאנה אספוסיטו ועוד.
בשנים 2015–2016 השתתף ב-Milagros en campaña.
ב-2016 השתתף בהצגה "הצד השני של המיטה" לצד בנחמין רוחאס.

חייו הפרטיים

ב-24 באפריל 2006 נישא ואסקס לשחקנית מרסדס פונס איתה הוא ניהל קשר זוגי במשך 6 שנים. אחרי פחות משנה הם התגרשו, ב-20 באוגוסט 2007.
ב-10 בדצמבר 2016 התחתן עם חימנה אקרדי, אותה הוא הכיר על הסט של אלמה פיראטה וכמעט מלאכים.
שכונות עבר הירקון

שכונות עבר הירקון הוא השם הכולל לשכונות הנמצאות מצפון לנחל הירקון, בצפון תל אביב. שכונות אלה משתרעות על פני 21 אלף דונם, המהווים כ- 41% משטח העיר, ומתגוררים בהן כ-24% מתושבי העיר. 
השכונות התפתחו בהדרגה, ובאזור זה נמצאת עיקר הבנייה של תל אביב עד היום. לאזורים אלה של העיר היה ביקוש גבוה מאז קום המדינה בשל היותם קרובים יחסית למרכז העיר אך רחוקים דיו כדי להוות שכונות פרבריות שקטות. גם כיום, למעשה, מתפקדות רובן כפרברי העיר. הן אינן מחוברות אל המרקם העירוני של מרכז תל אביב, או לערים האחרות המשיקות לאזור: רמת גן, בני ברק ורמת השרון.
אוכלוסיית השכונות, בממוצע, היא האמידה ביותר בעיר וכן בין האוכלוסיות האמידות ביותר בישראל כולה. עם זאת, קיימים בה גם חלקים כגון שכונת נווה שרת הנבדלת מבחינה זו משאר השכונות. הביטוי "צפוני", או "צפונבוני", אשר התייחס בעבר אל שכונות הצפון הישן של תל אביב אשר יושבו בשנות ה-30 וה-40 על ידי יוצאי אירופה אמידים, מתייחס היום בעיקר לתושביהם העשירים של שכונות אלה כמו גם לערים המבוססות הנוספות שמצפון לעיר (הרצליה, רמת השרון ורעננה).
השכונות מחולקות ביניהן לשתי קבוצות: שכונות צפון-מערב הנמצאות ממערב לנתיבי איילון ומוגדרות כרובע מס' 1 בחלוקה האדמיניסטרטיבית של העירייה, ושכונות צפון-מזרח הממוקמות ממזרח לאיילון ומוגדרות כרובע מס' 2. בין שני אזורים אלה מחבר ציר תנועה אחד בלבד - שדרות קרן קיימת לישראל, ובנוסף אליו שדרות רוקח כציר תחבורה עיקרי העובר בין השכונות לנחל הירקון ומחבר אותן עם מרכז העיר.
כל שכונות עבר הירקון פועלות באופן עצמאי ממרכז העיר מבחינת כל השירותים הקהילתיים (בתי ספר, גני ילדים, בריאות) ובהן מספר אתרים חשובים המשרתים את כלל העיר ואף את מרחבה המטרופוליני. על אלה נמנים פארק הירקון, אוניברסיטת תל אביב, שדה דב, גני התערוכה, הלונה פארק של תל אביב וקריית החינוך של תל אביב, וכן אזורי התעסוקה אזור תעשייה עבר הירקון וקריית עתידים.