הומופוביה

הומופוביה הוא מונח ממדעי החברה המתאר פחד, רתיעה או סלידה (אנטיפטיות) לא מונעים על ידי ההגיון מהומואים ולסביות. בהגדרה רחבה יותר, המונח מתאר את ביטוי תכונות אלה באפליה, דחיה, שנאה, זלזול, או תוקפנות כלפי נטייתם המינית, כלפי מימושה של הנטייה המינית, כלפי זוגות בני אותו המין, וכלפי גילויי חיבה בין בני אותו המין. ייתכן שגם הומו מוצהר יביע סלידה מ"נשיות יתר" אצל גברים הומואים, או מ"גבריות יתר" אצל לסביות, או מאספקטים תרבותיים המזוהים עם ההומוסקסואליות בעולם המערבי, דבר הקרוי בפי תאורטיקנים מסוימים "הומופוביה מופנמת".
המונח הוא הלחם של המלים הומו ופוביה, שפירושה בעת או חרדה, אף כי במקרה זה, משמעותה היא חברתית ולא קלינית, בדומה לשימוש בה במושג קסנופוביה – שנאת זרים, שגם לה אין מובן קליני.
ה-17 במאי נקבע בשנת 2005 כיום המאבק הבינלאומי נגד הומופוביה, כציון למועד בו הוסרה ההומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות על ידי ארגון הבריאות העולמי, בשנת 1990.

הגדרת המינוח

אין הגדרה אובייקטיבית או מוסכמת למונח הומופוביה, וקבוצות חברתיות ומקצועיות שונות עשויות לפרש את המונח באופנים שונים, בהתאם לאג'נדה מסוימת שהן מעוניינות לקדם, או על פי היגיון מסוים שהן מפרשות לפיו את המונח.
הראשון להשתמש במונח "הומופוביה" בנאום היה הפסיכולוג ג'ורג' ויינברג. ב-23 במאי 1969 הופיעה המילה לראשונה בדפוס בצהובון האמריקאי "סקרו" (Screw), שם נעשה בה שימוש לתיאור גבר הטרוסקסואל אשר חושש שיחשבו אותו להומו.
מונח דומה במשמעות זהה, הומוארוטופוביה, שימש אצל ויינרייט צ'רצ'יל בספר "התנהגות הומוסקסואלית בין זכרים" שיצא לאור בשנת 1967. הומופוביה אינה מוכרת כיום בפסיכולוגיה כהפרעה נפשית, אולם משמעות המונח הורחבה והוא מתאר לאו דווקא סוג של הפרעה נפשית אלא שנאה ורדיפה של חברי קהילת הלהט"ב באופן כללי, בדומה לקסנופוביה ("שנאת זרים").
אף על פי שהמונח נטבע לתיאור עוינות על רקע נטייה מינית, הוא משמש גם לתיאור עוינות כלפי טרנסג'נדרים על רקע זהותם המגדרית השונה. לתיאור עוינות זו נעשה שימוש גם במונח "טרנספוביה".
יצירת מושג עבור תוקפנות כלפי להט"בים, כזה שמתייחס לתופעה חברתית כדי שיהיה ניתן לחקור אותה, לא הייתה דבר חדש. קנת' סמית' (Kenneth Smith) היה הראשון להשתמש במילה הומופוביה כפרופיל אישיותי לצורך תיאור סלידה פסיכולוגית מלהט"בים. המונח הופיע בספרו של ג'ורג' ויינברג "החברה וההומוסקסואל הבריא" משנת 1972 כתיאור של הפרעה נפשית ממין ההפרעות המכונות "פוביה" (בעברית "בעת"), ואשר לא תוארה לפני כן במחקר הפסיכולוגי. הספר יצא לאור שנה לפני שהאגודה האמריקנית לפסיכיאטריה החליטה להוציא את ההומוסקסואליות מרשימת מחלות הנפש.
בשנות ה-70 הוגדרה הומופוביה על ידי רבים כפחד קיצוני ולא רציונלי מהומוסקסואליות. לאורך השנים התפתחו גישות מחקריות וחברתיות נוספות לתופעה ולמונח, ובחלקן המושג ה"פחד" נותר מחוץ להגדרה, כך שבאותן הגדרות, המונח מדגיש סלידה, רתיעה או חוסר נוחות חברתית, המכוונת ספציפית כלפי הומוסקסואליות. בחלוף הזמן התפתחו מונחים כלליים יותר כגון 'להטב"ופוביה", "הומופוביה מופנמת", "הטרופוביה", ועוד.

אטימולוגיה

המונח הוא הלחם של המלים הומו ופוביה. פירוש המילה "פוביה" הוא בעת או חרדה. למרות זאת, יש להדגיש כי הומופוביה אינה מתארת פוביה במשמעות הקלינית-רפואית המקובלת של מושג זה, אלא במובן החברתי, בדומה לשימוש במונח זה בביטוי קסנופוביה ודומים לו.
המונח "הומופוביה" הוא מונח מתחום מדעי החברה ולא מתחום בריאות הנפש. למרות השימוש במילה "פוביה", אין מדובר כאן ב"פחד אי רציונלי מאובייקט או תרחיש כל שהוא". המונח הומופוביה עשוי אמנם לכלול גם מקרים קיצוניים של פחד, אך לרוב הוא מתאר מצב חברתי של סלידה, הסתייגות או רתיעה מהומואים, לסביות וטרנסקסואלים, מהתנהגותם וממה שהם מסמלים בעיני המתבונן. הומופוביה שייכת ל"משפחת" השנאה החברתית, אליה שייכים גם המונחים שובניזם גברי, אנטישמיות, וגזענות בכלל.

גורמים אפשריים להומופוביה

הסיבות לשנאת להט"ב הן בדרך-כלל תרבותיות. בתרבויות ובדתות שונות, נתפשת נטייה מינית או מגדרית שאינה הטרונורמטיבית כטאבו. כלומר, במסגרת הנורמות המגדירות את המותר והאסור, הנכון והסוטה בקשרים רומנטיים ומיניים בין בני אדם, הומוסקסואליות נתפשת סטייה חמורה. חלק מהאנשים המאמצים תפישות אלו, מגלים עוינות כלפי אלו המתנהגים באופן שונה מהנכון והמקובל בעיניהם. הומופוביה נובעת גם מדעות קדומות שנקשרו בקהילת הלהט"ב. גם חברי הקהילה עצמם עלולים לחוש תחושות הומופוביות ולהביע עמדות הומופוביות. נמצא מתאם בין הומופביה עצמית זו לבין לחץ ומצוקה נפשית.
במחקרים שנערכו על עמדות החברה כלפי הומואים ולסביות התברר שהומופוביה נפוצה במיוחד אצל אנשים שנוטים לדפוסי חשיבה דיכוטומיים, כאלה שאינם יכולים לשאת עמימות, אי-בהירות ואי-ודאות. נמצא גם קשר מובהק בין אנשים שהם חסרי ביטחון כלפי המיניות של עצמם לבין עמדות הומופוביות (התקה)]. במחקרים שונים שערך ד"ר ג'ורג' מ. הרק, חוקר ומרצה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, הוא בדק את הקשר בין משתנים דמוגרפיים והומופוביה, ומצא מספר מאפיינים הקשורים לעמדות הומופוביות: אנשים שלא הכירו הומואים ולסביות באופן אישי, אנשים בעלי אוריינטציה דתית, אנשים בעלי נטייה לסמכותיות ושיפוטיות, אנשים בעלי רגשות אשם בנושאים שונים הקשורים למיניות, אנשים בעלי השכלה נמוכה יחסית ואנשים בעלי תפיסות תפקיד נוקשות. גם גיל נמצא כגורם הקשור לעמדות הומופוביות כאשר מבוגרים נטו לגלות ביטויים הומופוביים יותר מאשר צעירים. ככלל, מהמחקרים עלה כי גברים נוטים להחזיק בעמדות הומופוביות ולבטא אותן יותר מאשר נשים.
כל מחקריו שבדקו את נושא ההומופוביה מצאו שהיכרות וקשר עם הומואים ולסביות הוא האמצעי היעיל ביותר לשינוי עמדות סטראוטיפיות ולהפחתת הומופוביות.
במחקר מאוניברסיטת טור ורגטה ברומא, איטליה, נמצא כי אנשים המחזיקים בעמדות הומופוביות, נמצאות רמות גבוהות יותר של מבעיות פסיכולוגיות דוגמת פסיכוטיות ומנגנוני התמודדות כושלים, לעומת מי שאדיש או מקבל הומואים.

הומופוביה בארצות הברית וביבשת אמריקה

בשנת 1992 נרצח מלח הצי האמריקאי אלן שינדלר, על ידי שני חבריו ליחידה, וזאת לאחר שנודעו להם נטיותיו המיניות. ביומן שניהל תיאר שינדלר, שלושה ימים בלבד לפני שנרצח, את אווירת הפחד שחש. המקרה שלו הונצח בסדרת הטלוויזיה "Any Mother's Son: The Dorothy Hajdys Story".
בשנת 1993 נרצח בנברסקה, ארצות הברית, ברנדון טינה, טרנסקסואל F2M (אישה לגבר). רוצחיו אף אנסו אותו כ"עונש" על שניהל מערכת יחסים עם בחורה. המקרה הונצח בסרט העלילתי "בנים אינם בוכים" ובסרט התעודה "הסיפור של ברנדון טינה".
מקרה ידוע במיוחד של אלימות קיצונית כלפי הומואים הוא רצח מת'יו שפרד, סטודנט אמריקני הומו בויומינג, בשל נטיותיו על ידי שני צעירים בשנת 1998.
בשנת 1999 נרצח חייל הצבא האמריקאי בארי וינצ'ל, על ידי חבריו ליחידה, לאחר שגילו שהוא מנהל רומן עם טרנסקסואלית. ווינצ'ל נרצח על רקע הומופובי למרות שככל הנראה היה הטרוסקסואל. מקרה הרצח שלו היה הראשון בעידן מדיניות "אל תשאל, אל תספר" שאימץ הצבא האמריקאי בתקופת הנשיא ביל קלינטון. המקרה שלו הונצח בסרט "Soldier's Girl".
בשנת 2004 רצחו כריסטופר גיינס ורוברט פורטר את סקוטי ג'ו ויבר. ויבר הוכה, נחנק ונדקר פעמים רבות, ראשו הוסר חלקית, גופו הוספג בדלק והועלה באש. במשפט נקבע כי נטייתו המינית של ויבר, הייתה הרקע לרצח. הרצח היה אחד הנושאים הבולטים בסרט התיעודי, "Small Town Gay Bar" מ-2006, המתאר את קשיי הקהילה הלהט"בית במדינות הדרום של ארצות הברית.
ארגון IDAHO (ארגון הבנ"ה העולמי) מצא שבין השנים 2000-1980 נרצחו ברחבי העולם לפחות 1,960 אנשים על רקע נטייתם המינית ההומו-לסבית או על רקע זהותם המגדרית.

הומופוביה באפריקה ובמזרח התיכון

היחס העוין ביותר כלפי הומואים ולסביות הוא במדינות אפריקה, אשר שני שלישים מהן מטילות עונש על מי שנתפס מקיים יחסי מין עם בן מינו. להלן דוגמאות בולטות:
בבורונדי, העביר באפריל 2009 הפרלמנט חוק המוציא את ההומוסקסואליות אל מחוץ לחוק והעונש שנקבע שם הוא בין 3 חודשים לשנתיים מאסר. ביוני 2008 נעצרו באוגנדה שלושה פעילים למען זכויות להט"ב, וביולי נעצר פעיל נוסף שאף עונה בכלא. בסנגל נעצרו בין 7 ל-20 גברים ב"חשד" להומוסקסואליות בינואר 2008, לאחר שאלה קיימו טקסי נישואים חד-מיניים בניגוד לחוק במדינה. בקמרון גזר בית המשפט עונש של עבודות כפייה על שלושה בני אדם שהורשעו בקיום יחסי מין חד-מיניים. נשיאת גמביה, פאולה אטלבריק, איימה להוציא הומואים להורג ולגרש אותם מארצה, ואף הורתה לבעלי בתי מלון במדינה שלא להשכיר חדרים לחברי הקהילה.
מעצר של הומואים ולסביות נהוג גם במצרים, שספגה ביקורת בינלאומית על מעצר של עשרות הומואים על ספינה בקהיר, אך המעצרים נמשכו. המשטרה פתחה בגל של מעצרים של הומואים ונשאי איידס, תחת הסעיף בחוק המצרי האוסר על "התהוללות שבשגרה" - סעיף נרדף לקיום יחסי מין חד-מיניים.
השלטונות בכוויית עצרו לפחות 16 בני אדם וערכו להם משפט שדה שבסופו הורשעו לאחר שככל הנראה, סבלו מהתעללות קשה. בטורקיה הגישו השלטונות תביעה נגד הארגון הלהט"בי "למבדה", בטענה כי ראשי הארגון חותרים תחת החוק והמוסר הציבורי

הומופוביה באסיה ובאוקיאניה


נשיא הפיליפינים, רודריגו דוטרטה, התבטא בשנת 2019 כי פעם היה הומו, אך "נרפא בזכות נשים יפיפיות". ב-2015, שנה לפני שנבחר לנשיא, אמר שגם הומואים נבראו על ידי אלוהים ולכן הדת צריכה להכיר בהומוסקסואליות, כי "נישואים חד מיניים זה טוב. לכולם מגיע להיות מאושרים", אך לאחר שהפך לנשיא, ב-2016, קרא לשגריר ארצות הברית בפיליפינים: "הומו בן זונה", וב-2017 אמר כי "אנחנו קתולים. ויש קוד אזרחי שבו אתה יכול להתחתן רק עם אישה, ואישה יכולה להתחתן רק עם גבר. זה החוק בפיליפינים".

הומופוביה באירופה


בין 1933 ל-1945, כ-100,000 אנשים נעצרו בגרמניה הנאצית בעוון הומוסקסואליות; מתוכם, כ-50,000 נשפטו ונמצאו אשמים. רוב הנאשמים רצו את עונשם בבתי כלא-רגילים, אולם בין 5,000-15,000 נשלחו למחנות הריכוז.
ב-2013 נחקקו ברוסיה מספר חוקים נגד להט"בים והפגנת הומוסקסואליות בפומבי.
במהלך חודש אפריל 2017 דווח כי ברפובליקה האוטונומית צ'צ'ניה שברוסיה מרוכזים כ-100 להט"בים במחנות ריכוז ועוברים עינויים קשים ודווח אף כי 3 נרצחו.

המאבק בהומופוביה

מאבקהּ של קהילת הלהט"ב בהומופוביה מתבצע באמצעות ארגון מצעדי גאווה ופעולות של אקטיביזם פוליטי. יש שדרכים אלה מעוררות ביקורת – הן בקרב הקהילה והן מחוצה להּ – בעיקר על רקע תשומת הלב הרבה הניתנת בהם לביטויים "קיצוניים" יותר של מיניות; הטענה היא שבכך יש כדי לעורר אנטגוניזם כלפי בני הקהילה ומטרותיה. צורה אחת של התנגדות מאורגנת להומופוביה היא היום הבינלאומי נגד הומופוביה (הבנ"ה), המתקיים מאז 2005 מדי שנה ב-17 במאי (לציון היום שבו הוסרה ההומוסקסואליות מרשימת ההפרעות הנפשיות על ידי ארגון הבריאות העולמי, בשנת 1990). היום צוין עד כה בכ-50 מדינות בעולם, לרבות כאלו שחל בהן עונש מוות על קיום יחסים חד מיניים. בישראל צוין היום לראשונה ב-17 במאי 2006, תחת הכותרת "הבנ"ה". בארבע המדינות הגדולות באמריקה הלטינית (ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו וקולומביה) מתנהלים מאז 2002 קמפיינים תקשורתיים נגד הומופוביה.
צורה נוספת של מאבק נעשית באמצעות חרם על אנשים שהתבטאו באופן שנחשב כהומופוביה.
נוסף על מחאה ציבורית, נעשה גם שימוש בחקיקה להיאבק בהומופוביה. דוגמאות לכך הן הגדרתם של "ביטויי שטנה" (hate speech) ופשעי שנאה, וכן חוקים האוסרים על אפליה על רקע נטייה מינית.