google/wiki40b huggingface dataset:
לאוס במשחקים האולימפיים לנוער

משחקי הקיץ

המשלחת הראשונה של לאוס למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט: אתלטיקה, בדמינטון ושחייה. הספורטאים לא הגיעו להישגים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ששני ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה. בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת סיימה במקומות האחרונים והשתתפותה היא סמלית.
יחסי איחוד האמירויות הערביות–אינדונזיה

היסטוריה

אינדונזיה הייתה אחת מהמדינות שהכירו בעצמאותה של איחוד האמירויות הערביות. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו בשנת 1976. הנשיא סוהארטו ביקר באיחוד האמירויות הערביות באוקטובר 1977, כשנה לאחר מכן, הוקמה השגרירות האינדונזית באבו דאבי. 
נשיא איחוד האמירויות הערביות, זאיד בן סולטאן אאל נהיאן, ביקר באינדונזיה במאי 1990. השגרירות של איחוד האמירויות הערביות הוקמה ב-10 ביוני 1991, מה שגרם לחיזוק הקשרים והיחסים בין המדינות.
תבץ

תֵּבֵץ היא עיר באזור שכם המוזכרת גם כאתר המקראי שבו נהרג אבימלך בן גדעון בידי אישה שזרקה עליו פלח-רכב (החלק העליון של הריחיים).
וַיֵּלֶךְ אֲבִימֶלֶךְ אֶל תֵּבֵץ וַיִּחַן בְּתֵבֵץ וַיִּלְכְּדָהּ. וּמִגְדַּל עֹז הָיָה בְתוֹךְ הָעִיר וַיָּנֻסוּ שָׁמָּה כָּל הָאֲנָשִׁים וְהַנָּשִׁים וְכֹל בַּעֲלֵי הָעִיר וַיִּסְגְּרוּ בַּעֲדָם וַיַּעֲלוּ עַל גַּג הַמִּגְדָּל. וַיָּבֹא אֲבִימֶלֶךְ עַד הַמִּגְדָּל וַיִּלָּחֶם בּוֹ וַיִּגַּשׁ עַד פֶּתַח הַמִּגְדָּל לְשָׂרְפוֹ בָאֵשׁ. וַתַּשְׁלֵךְ אִשָּׁה אַחַת פֶּלַח רֶכֶב עַל רֹאשׁ אֲבִימֶלֶךְ וַתָּרִץ אֶת גֻּלְגָּלְתּוֹ. וַיִּקְרָא מְהֵרָה אֶל הַנַּעַר נֹשֵׂא כֵלָיו וַיֹּאמֶר לוֹ שְׁלֹף חַרְבְּךָ וּמוֹתְתֵנִי פֶּן יֹאמְרוּ לִי אִשָּׁה הֲרָגָתְהוּ וַיִּדְקְרֵהוּ נַעֲרוֹ וַיָּמֹת.
— שופטים ט, נ-נד
 
בתקופה מאוחרת יותר מסר אוסביוס באונומסטיקון כי בימיו היה קיים כפר בשם תבץ בגבול ניאפוליס (שכם) במיל ה-13 על הדרך מניאפוליס לבית שאן.
חוקרים מזהים את תבץ עם העיירה טוּבַּאס, כ-20 ק"מ מצפון מזרח לשכם, בדרך לבית שאן, בשל הדמיון בצליל השם. חוקר המקרא אברהם מלמט שולל את זיהוי תבץ עם העיירה טובאס וזאת מסיבה לשונית. האות ב' היא היחידה אשר משותפת לשני השמות. מלמט מציע את תרצה. לטענתו השם תבץ משובש וזיהוי תבץ הגיוני יותר עם תרצה המקראית מבחינה היסטורית, ארכאולוגית וגאוגרפית. לשיטתו הזיהוי נכון יותר גם מבחינה לשונית היות שהאות היחידה אשר שונה היא ב' והיא קרובה מאד לאות ר' המקראית, כלומר, השם "תבץ" אינו אלא שיבוש גרפי של השם "תרצה".
על שם העיר המקראית מכונה בשם זה בסיס צה"לי הממוקם כ-5 ק"מ מזרחית לעיר.
בית חגי

היסטוריה

היישוב הוקם בשנת 1983 כהיאחזות נח"ל. עם אזרוח המקום התיישבו בו בוגרי ישיבת ניר קריית ארבע. מקימי היישוב רצו לקוראו על שמם של שלושה מחבריהם תלמידי ישיבת ההסדר ניר קריית ארבע חנן קרוטהמר, גרשון קליין ויעקב צימרמן, שנרצחו בפיגוע טרור בשנת תש"מ (1980) על ידי ערבים בבית הדסה שבחברון (חג"י ראשי תיבות: חנן, גרשון, יעקב), אך מכיוון שוועדת השמות הממשלתית אינה נוהגת להנציח שמות של נופלים, אושר, בסופו של דבר, שם היישוב על ידי ייחוסו לנביא חגי. 
היישוב עלה לקרקע בשנת 1984, ביום י"ט תמוז ה'תשמ"ד. הגרעין המקים הורכב מחבריהם של הנרצחים, מהישיבה, מהצבא ואף מבני משפחה, מכירים ומוקירים. עם הזמן נקלטו ביישוב משפחות נוספות ונבנתה שכונת הקבע הראשונה.
רב היישוב הוא הרב משה אליעזר רבינוביץ'.
בשנת 1989 הקימו התושבים את כפר הנוער ביישוב, הנותן מענה לנוער בעל צרכים מיוחדים בגילאי 12-18. 
בשנים 2001-2007 הוכפל מספר המשפחות המתגוררות ביישוב. 
בקיץ 2006 קלט היישוב גרעין משפחות ממפוני כפר דרום שבגוש קטיף. המשפחות נכנסו לשכונה חדשה בת 15 מבנים בתוך תוכנית המתאר של היישוב. כמו כן ביחד עם המשפחות החדשות הוקם כולל אברכים ללימודי דיינות "אור יוסף" על שם יוסי שוק - תושב היישוב שנרצח בפיגוע סמוך ליישוב. כמו כן הוקם מצפור לזכרו של יוסי שוק בגבעת רחבעם (ע"ש רחבעם זאבי) הסמוכה ליישוב.

אירועים ביטחוניים

בשנות האינתיפאדה השנייה (2000-2005) בפיגועי ירי, בכביש ששים בין קריית ארבע לבית חג"י, נרצחו שלושה מתושבי היישוב. רינה דידובסקי יחזקאלי, מורה, נרצחה עם נהג הסעת המורים אליהו בן עמי תושב עתניאל, בדרכם לאסוף מורות נוספות ללמד בקרית ארבע ואילו אביחי לוי ואביעד מנצור נרצחו סמוך לכניסה לבית חגי בחזרם מטיול. באותה נקודה נרצחו במארב ירי, כמה שנים קודם לכן במוצאי שבועות ה'תשנ"ד (1994) בעת תהליך אוסלו רפאל יאירי ומרגלית שוחט, בדרכם חזרה לקריית ארבע מסמינר לגרים במלון נווה דקלים. בכסלו תשס"ה 2005, נרצח יוסי שוק ביריות ממכונית עוקפת, בעת חזרתו מעבודתו בקריית ארבע. 
בקיץ 2010 נרצח השוטר יהושע סופר תושב באר שבע בסמוך לבית חגי, בפיגוע ירי נגד רכב אזרחי שהסיע שוטרים לעבודתם בחברון. כחודשיים לאחר מכן, ערב פתיחת השיחות הישירות בין ישראל לרשות פלסטינית בוושינגטון, נרצחו ארבעה מתושבי היישוב: יצחק וטליה איימס, כוכבה אבן חיים ואבישי שינדלר בפיגוע ירי בכביש 60 בצומת בני נעים הסמוכה לקריית ארבע.
הקהילה שומרת על הקשר עם משפחות הנופלים ובכל שנה בשבת פרשת אמור מציינים ביישוב את "שבת חגי" בה מתארחים ביישוב משפחותיהם ויקיריהם של הנופלים.

כלכלה

כלכלת התושבים מתבססת בעיקר על מקומות עבודה בקריית ארבע והר חברון וכן בסביבה הרחוקה יותר - ירושלים בצפון ובאר שבע בדרום. רבים מהתושבים עוסקים בתחום החינוך וחלקם במקצועות חופשיים או בעלי עסקים עצמאיים ביישוב ומחוץ לו. 
ברשות היישוב מחצבה המרוחקת כ-20 קילומטר ממנו, בקרבת הקו הירוק. ליישוב הוענק ב-1991 זיכיון ל-49 שנים לכרות בשטחי המחצבה, השלישית בגודלה בארץ. התמלוגים מהמחצבה מוערכים ביותר ממיליון שקל בשנה, מהווים 80 אחוז מהכנסות בית חגי ומשמשים לפיתוח היישוב, לפיתוח כפר הילדים והכולל ולתרומות שונות.
ביישוב פועל מוסד טיפולי לנוער. כ-50 חניכים בגילאי 18-11 חיים בחמישה משפחתונים, בהם נערים הסובלים מליקויי למידה, הפרעת קשב וריכוז, ADHD, והפרעות רגשיות/נפשיות חיים בצוותא, באורח חיים דתי, בניהולה של משפחה ומתארחים בבתיהם של תושבי בית חגי. הנערים לומדים בבית ספר מפת"ן שבכפר ורובם לומדים מקצוע (נגרות, מסגרות, חקלאות וגינון).
בקהילת בית חגי יש כ-15 אברכים אשר לומדים בכולל לדיינות, אור יוסף, שביישוב.
אסון בית המכס העליון

אסון בית המכס העליון התרחש כתוצאה מפיצוץ בונקר תחמושת סמוך לבית המכס העליון שברמת הגולן ב-15 ביוני 1967 (ז' בסיוון ה'תשכ"ז). באסון נספו 11 לוחמי פלוגה ד' מגדוד 13 של חטיבת גולני.

הפלוגה במלחמת ששת הימים

פלוגה ד' הייתה פלוגת מסלול שחייליה התגייסו ארבעה חודשים קודם לכן, בפברואר 1967. הפלוגה, בפיקודו של סגן יעקב דביר (בז'ה), הייתה בשלב ב' של הטירונות. בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים ונערכה יחד עם שאר החטיבה באזור אצבע הגליל. בשבועיים שקדמו לתחילת המלחמה התאמנה הפלוגה בשטח אש ממערב לקיבוץ עמיעד ותרגלה בין היתר כיבוש מוצבים מבוצרים. 
בתוכנית ההבקעה לרמת הגולן ובהתאם לפקודה הפיקודית "מקבת צפון", הוטל על גדוד 13, בפיקודו של סא"ל פנחס נוי (אלוש), להיות גדוד העתודה החטיבתי. החלטה זו נבעה בין היתר משום שלא היו מספיק זחל"מים לרשות החטיבה. 
לאחר תחילת המלחמה, בצהרי יום שישי, 9 ביוני 1967, בשעות הצהריים התקדמו גדודי חטיבת גולני כחלק מההתקפה על המערך הסורי בצפון רמת הגולן. גדוד 12 נע על זחל"מים וכבש את תל פאחר בקרב עקוב מדם, בעוד גדוד 51 נע על זחל"מים וכבש את תל עזזיאת בקרב קצר יחסית. 
גדוד 13 הוכנס ללחימה רק בשעות הלילה, כאשר המג"ד עם שתי פלוגות נשלח לכבוש את מוצבי זעורה. הסמג"ד, רס"ן אורי כהן, יחד עם שתי פלוגות נשלח בשחר 10 ביוני 1967 לטהר את הכפר בניאס. פלוגה ד' השתתפה בטיהור הכפר שנמצא ריק. בהמשך היום עלתה הפלוגה ברגל לזעורה ומשם הוסעה באוטובוסים לקוניטרה, אליה הגיעה עם ערב.

יום האסון

ב-15 ביוני בשעות הבוקר נשלחו לוחמי הפלוגה לאסוף נשק ותחמושת מהמוצבים שנטש הצבא הסורי באזור בית המכס העליון. אזור זה, על מערך המוצבים והבונקרים שלו, נכבש ב-9 ביוני על ידי גדוד 32 של חטמ"ר 3.   

לפלוגה לא נלוו כוחות הנדסה ולא ניתנו הנחיות לגבי הטיפול בתחמושת. כוח של 11 לוחמים נכנס לתוך בונקר תת-קרקעי מדרום לבית המכס העליון. לאחר שהחיילים עבדו זמן מה בבונקר, יצא ממנו מ"כ כדי לבקש סיוע ממפקד הפלוגה. עם חזרתו לבונקר אירע הפיצוץ. כל החיילים נהרגו ושרידיהם התפזרו בשטח. שרידי הגופות נאספו על ידי חיילי הפלוגה והוכנסו לשמיכה צבאית אחת שנשלחה לחדר המתים של בית החולים רמב"ם בחיפה. עד היום לא ידוע מדוע התפוצצו המוקשים שאוחסנו בבונקר.  
משפחות החללים קיבלו את ההודעות על מות בנם רק כעבור שלושה ימים. החיילים הובאו למנוחות בקבר אחים בחלקה הצבאית בבית העלמין בנהריה מבלי שמשפחותיהם נוכחות בלוויה. מאוחר יותר הועברו שרידיהם של שניים מן החללים שניתן היה לזהות לבתי העלמין בקריית שאול ובהר הרצל. המשטרה הצבאית חקרה את האירוע ואף הוקמה ועדת חקירה צבאית של קצינים מחיל החימוש, אולם הממצאים לא פורסמו מעולם, ואף להורים השכולים לא נמסרו פרטי האסון.

פרסום והנצחה

האסון לא פורסם באמצעי התקשורת באותם ימים, ובמשך שנים רק מעטים ידעו על התרחשותו. הפרסום הראשון אודות האסון ניתן בספרו של משה גבעתי, שהיה חייל בפלוגה, שראה אור ב-1990.‏
במשך השנים סירב משרד הביטחון לבקשת המשפחות להנציח את החללים באזור האסון. שמות 11 החללים צורפו לשלט ההנצחה של גדוד 12 המוצב בתל פאחר למרות שלא השתתפו בקרב זה. 
בשנת 2013 רכש היזם ליאו גלזר את בית המכס העליון כדי להקים בו מלון. גלזר נעתר לבקשת המשפחות והסכים להציב באזור שלט הנצחה לחללים לכשיוקם המלון. ב-15 ביוני 2017, במלאת חמישים שנים לאסון, נחנכה במתחם בית המכס האנדרטה לזכרם של 11 החללים. בטקס חנוכת האנדרטה נכחו בני המשפחות השכולות ומפקדי וחיילי גדוד 13 בעבר ובהווה.
פוליאנדריה

פוליאנדריה היא מקרה פרטי של פוליגמיה, שבו מתקיימים יחסי נישואים בין אישה אחת לכמה גברים באותה עת.
שלא כמו הפוליגיניה - נישואין בין גבר אחד לכמה נשים, הפוליאנדריה היא תופעה נדירה יחסית, שאינה מקובלת בתרבויות רבות. לפי האטלס האתנוגרפי של ג'ורג מורדוק תועדו רק ארבע תרבויות ברחבי העולם בהם היא מתקיימת.
פוליאנדריה מתקיימת בעיקר באזורים חקלאיים בהם עיבוד הקרקע הוא קשה, וכמות השטחים החקלאים מועטה (דוגמת טיבט), וזאת מכיוון שהיא מונעת פיצול של הקרקע לחלקות קטנות שאינן מספיקות לכלכלתה של משפחה ומאפשרת את חלוקת נטל העבודה החקלאית בין גברים רבים.
עוד גורם המעודד קיומה של פוליאנדריה הוא המנהג של הפלת עוברים והמתת תינוקות ממין נקבה, המביא לירידת מספר הנשים בקרב האוכלוסייה וכך יכולה אישה אחת לקיים קשר עם מספר גברים, אשר מתמעטות האפשרויות שלהם לקיום קשר זוגי בלעדי.
בהלכה היהודית, נישואים של אישה לגבר מונעים נישואים בינה לבין כל אדם אחר ויחסים שלה עם בן זוג נוסף נחשבים לניאוף שהוא מקרה של איסור עריות (לפי הכתוב בספר ויקרא, פרק י"ח, פסוק כ') והעונש על כך הוא מיתת בית דין (לפי הכתוב בספר ויקרא, פרק כ', פסוק י'). ישנו מושג של שיור בקידושין וגירושין שמאפשר לקידושי שני גברים לחול על אותה אישה, אך שיור בנישואין איננו קיים ושני גברים לא יכולים להיות נשואים לאישה אחת.
פרידריך וילהלם פון שטויבן

תחילת דרכו

שטויבן נולד ב-17 בספטמבר 1730, בעיר מגדבורג שהשתייכה אז לדוכסות מגדבורג. אביו היה וילהלם פון שטויבן, ואמו הייתה אליזבת פון יאגוודין. כשהיה צעיר עקר יחד עם אביו לאימפריה הרוסית ונכנס לשירותה של אנה, קיסרית רוסיה. בשנת 1740 עברה משפחתו לפרוסיה, והוא התחנך בידי הישועים בערים נייסה וברסלאו. בגיל 14 הוא התלווה אל אביו במהלך אחד הקמפיינים הפרוסיים במלחמת הירושה האוסטרית.
בגיל 17 התגייס לצבא הפרוסי, ולחם במהלך מלחמת שבע השנים. הוא נפצע במהלך הקרב על פראג (1757), ופעם נוספת במהלך קרב קונרסדורף. בשנת 1761 הוא נפל בשבי הרוסי, ושוחרר שנה לאחר מכן. הוא היה חייל למופת, והחל לטפס בסולם הדרגות. אלא שעם סיום המלחמה שוחרר מהצבא. מאוחר יותר הוא סיפר ש"צעד מתחשב ואויב אישי עיקש" גרמו לכך שסולק מהצבא הפרוסי.

אחריתו

לאחר המלחמה הפך שטויבן לאזרח אמריקאי. הוא התגורר במנהטן, וקיבל קיצבה מהממשל האמריקני שאפשרה לו להתפרנס, אולם לא לשלם את חובותיו הישנים. הוא החזיק ברשותו, עוד מימי המלחמה, אחוזה בניו ג'רזי הידועה כיום בשם "בית שטויבן" (Steuben House). האחוזה ניזוקה קשה במהלך המלחמה, והוא השקיע סכומי כסף ניכרים בשיפוצה. שטויבן פתח באחוזה בית עסק לממכר יין, אולם לא הצליח לשלם באמצעותו את חובותיו, ולפיכך מכר את האחוזה לבנו של האיש שממנו הופקעה בימי המלחמה. משפחת זאבריסקי החזיקה את האחוזה ברשותה עד שנת 1909.
הוא מת ב-28 בנובמבר 1794 בגיל 64 בעיר יוטיקה. הוא לא נישא מעולם, ולא היו לו ילדים. הוא לא ייחס חשיבות רבה לקרובי משפחתו האירופיים, והוריש את נכסיו לידידיו מימי שירותו בצבא  הקונטיננטלי. העיר "שטויבן" במחוז אוניידה שבמדינת ניו יורק, נקראת על שמו.
מעורב ירושלמי (סדרת טלוויזיה)

שירי הפסקול

בפסקול "מעורב ירושלמי" מספר שירים שעובדו, הופקו והוקלטו במיוחד לפרויקט על ידי מלחין הסדרה, יונתן בר גיורא, ובוצעו על ידי מאיר בנאי, מירי מסיקה, מני בגר, אורלי פרל, צק ברקמן ועוד.
בפתיח הסדרה התנגנה לאורך כל שלש העונות גירסת הכיסוי של מאיר בנאי לשירם של יענקלה רוטבליט ושמוליק קראוס "רואים רחוק רואים שקוף". הגרסה המלאה של השיר (כולל פתיח קצר בקולו של אריה אליאס ז"ל) יצאה לרדיו במקביל לעליית העונה הראשונה לאוויר בשנת 2003 וזכתה להצלחה רבה. בעונה הראשונה הופיעו בפסקול גם השירים "אהבה בת 20" (מילים ולחן - ז'אק ברל, נוסח עברי - נעמי שמר) - בביצוע אורלי פרל ולהקת התינוקות, "שבתות וחגים" (מילים יענקלה רוטבליט, לחן - יהודית רביץ) בביצוע אורלי פרל, ו "מתכוון אלייך" (מילים - נילי אושרוב לחן - יונתן בר גיורא) בביצוע צק ברקמן.
העונה השנייה כללה ביצוע רוק מחוספס של מני בגר לשיר "שלח לי שקט" (מילים - יונה וולך, לחן - יובל מסנר), וביצוע של צק ברקמן ל"אבינו מלכנו" (מילים מהמקורות, לחן עממי).
בעונה השלישית ביצעה מירי מסיקה שני פיוטים שנכתבו על ידי רבי אהרון פרץ מג'רבה במאה ה-18, "אהובי" ו - איילת חשקי" (את שניהם הלחין יונתן בר גיורא). "אהובי" יצא בשנת 2010 כסינגל לרדיו וכטראק בונוס באלבום "חדשות טובות" של מסיקה. בעונה זו הופיעה בפסקול הסדרה גם גרסה קולית של מאיר בנאי לנעימת הנושא של הסדרה "אגריפס בלוז" (לחן - יונתן בר גיורא)

פרסים

הסדרה זכתה בשלושה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2004: פרס השחקן הטוב ביותר לשמיל בן-ארי, פרס השחקנית הטובה ביותר לשרה פון-שוורצה ופרס סדרת הדרמה הטובה ביותר.
אגם מלאווי

גאוגרפיה

אורכו של אגם מלאווי מתואר במקורות שונים בין 560 ל-579 ק"מ ורוחבו כ-75 ק"מ בנקודה הרחבה ביותר. שטחו הכולל כ-29,600 קמ"ר. על חופו המערבי שוכנת מלאווי, על חופו המזרחי שוכנת מוזמביק ואילו בצפונו מדינת טנזניה. הנהר העיקרי המזין את האגם הוא נהר רוהוהו. מוצא האגם הוא בנהר שייר, שהוא אחד ממקורות נהר זמבזי.

גילוי האגם על ידי אירופאים והתיישבות במקום

דייוויד ליווינגסטון היה האירופאי הראשון שהגיע לגדת אגם מלאווי בשנת 1859 וקרא לו "אגם ניאסה". מאוחר יותר תבעה האימפריה הבריטית חזקה על רוב השטח סביב האגם והקימה במקום את המושבה ניאסלנד. פורטוגל השתלטה על חופיו המזרחיים של האגם, אף שהאיים ליקומה וצ'יזומולו (השוכנים סמוך לחוף המזרחי) יושבו על ידי מיסיונרים סקוטים מניאסלנד. איים אלה נותרו עד היום בשליטת מלאווי, אף שהם שוכנים בתחום המים הטריטוריאליים של מוזמביק.
בשנת 1914 נערך באגם קרב ימי קצר לאחר שספינה בריטית שדבר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הגיע אליה, הטביעה ספינה גרמנית בצפונו של האגם, סמוך לטנזניה של היום, אשר הייתה אז מושבה גרמנית בשם טנגניקה.

גבולות מדיניים וסכסוכים סביב האגם

חלקו הגדול של האגם נמצא בתחומה של מדינת מלאווי, בעוד שכרבע משטחו נמצא בתחום מוזמביק וכולל את המים הסובבים את האיים ליקומה וצ'יזומולו הנמצאים בשליטת מלאווי. שני איים אלה הם האיים המיושבים היחידים באגם. על שני האיים מספר גדול של עצי באובב והם מיושבים באלפי תושבים.
שמו של האגם נמצא במחלוקת בין המדינות השוכנות לחופיו. בעוד שמלאווי טוענת כי שמו הנכון הוא "אגם מלאווי", במפות בינלאומיות שונות ואף מדינות אחרות (הבולטת בהן טנזניה) טוענות כי שמו הנכון הוא "אגם ניאסה". מקור המחלוקת הוא במחלוקות גאוגרפיות ופוליטיות באזור זה שתחילתן עוד בטרם הכרזת עצמאותה של מלאווי בשנת 1964, אז נודעה בשם ניאסלנד.
מיקומו של הגבול בין המדינות מלאווי לטנזניה במימי האגם הוא נושא למחלוקת בינלאומית. טנזניה טוענת כי הגבול בין המדינות צריך לעבור על קווי הגבול שבין המושבה הגרמנית למושבה הבריטית קודם לשנת 1914, בעוד שמלאווי טוענת כי מלוא שטח האגם, עד לחופי טנזניה, להוציא את שטח המים הטריטוריאליים של מוזמביק, שייכים לה. מקורו של הסכסוך בעת שהבריטים תפסו את שטחה של טנגניקה מידי הגרמנים במלחמת העולם הראשונה וקבעו כי מלוא שטח האגם היא תחת שיפוטה של ניאסלנד ואילו טנגניקה לא תשלוט בכל חלק של המים. סכסוך זה הוביל בעבר לעימותים של ממש, אולם מזה שנים מלאווי אינה אוכפת את טענתה לשליטה במי החופים של טנזניה. לאחרונה התלקח הסכסוך בשנות ה-90 כאשר דייגים טנזניים הואשמו בדיג במים הטריטוריאליים של מלאווי.

מדגה באגם

אגם מלאווי היה מקור מזון עיקרי לתושבים שעל חופיו, בזכות המדגה העשיר שבו. עיקרו של המדגה בדגי הצ'מבו, אחד מארבעה מינים ממשפחת האמנוניים (Cichlidae) וכן קמפדנגו, שהוא שפמנון גדול. דגים מהווים ענף יצוא ראשי במלאווי, אולם אוכלוסיות הדגים באגם נמצאות בסכנת הכחדה בגלל דיג-יתר וזיהום.
באגם אף אוכלוסיית חלזונות גדולה, חלקם נגועים במחלת הבילהרציה. במשך שנים ארוכות הכחישה ממשלת מלאווי כי חלזונות האגם נגועים בבילהרציה מחשש שמא הדבר יפגע בתנועת התיירות, אולם מאז הוחלף שלטונו של הדיקטטור הייסטינגס באנדה (1961-1994), קיימת הכרה בקיום בילהרציה לאורך חופי האגם. עקב דיג-יתר של אמנוניים הניזונים מן החלזונות, התרבתה אוכלוסיית החלזונות לרמה המהווה סכנה למתרחצים בחופיו הדרום מזרחיים של האגם.
דייב קלארק פייב

דייב קלארק פייב (חמישיית דייב קלארק, באנגלית: Dave Clark Five) הייתה להקת רוק בריטית מלונדון אשר פעלה בעיקר בשנות ה-60.
הלהקה הוקמה בשנת 1958 על ידי המתופף דייב קלארק שלפני כן שיחק כניצב בסרטים. בשלוש השנים הראשונות התחלפו חברים בלהקה עד שבשנת 1961 היא התייצבה בהרכב הסופי והקבוע שלה שהחזיק מעמד לאורך כל שנות ה-60.
לאחר ארבעה להיטים שלא נכנסו למצעד, שניים מהם אינסטרומנטליים, עברה הלהקה להקליט בחברת קולומביה והלהיט הראשון שלה שנכנס למצעד הבריטי היה Do you love me של הקונטורס. לרוע מזלם של דייב קלארק וחבריו ללהקה, העדיף הקהל הבריטי את הביצוע של בריאן פול והטרמלוס שהגיעו למקום הראשון בעוד שדייב קלארק פייב הסתפקו במקום ה-30. התפנית חלה עם הלהיט הבא שאותו כתבו דייב קלארק וחברו ללהקה מייק סמית - Glad all over. להיט זה כבש את פסגת המצעד הבריטי והוריד מהפסגה את I Want to Hold Your Hand של הביטלס. גם הלהיט הבא "Bits and pieces" הצליח והגיע למקום השני. בתחילת 1964 חברי הלהקה החלו להצליח גם באמריקה והגיעו שוב ושוב לששת המקומות הראשונים בארצות הברית כשהלהיט Over and over כובש את הפסגה בשנת 1965. זאת למרות שלהיט זה דווקא נכשל במצעד הבריטי. הלהיט שלפניו Catch us if you can נתן את שמו לסרט של הלהקה והגיע לחמשת הראשונים בשני המצעדים. 
במהלך הקריירה שלהם הקליטו חברי הלהקה שני שירים שונים בשם זהה Everybody knows, והמשיכו להצליח עד שנת 1970 בה הגיעו בפעמיים האחרונות לעשרת הראשונים במצעד הבריטי. באותה שנה התפרקה הלהקה אם כי דייב קלארק המשיך להקליט עם מייק סמית ובשנות ה-80 חיבר את המחזמר המצליח Time עם קליף ריצ'רד בתפקיד הראשי.
גלעד מאירי

תולדות חייו

מאירי גדל בירושלים. אבי סבו היה אב בית דין רבני בסונדור, צפון עיראק הכורדית וסבו היה רב בקמישלי (סוריה הכורדית). המשפחה המורחבת עלתה ארצה ב-1929 וחלקה התיישב בירושלים. אביו, דוד, עובד סוציאלי וממקימי הפנתרים השחורים. אימו, חנה, ניצלה מהנאצים על ידי משפחה נוצרית, והיא הניצולה היחידה ממשפחתה. מאירי הוא הבכור ולו אח ואחות צעירים. גר בירושלים עם אשתו ושלושת ילדיהם.
מאירי שיחק בצעירותו כדורגל בקבוצת הנערים של הפועל ירושלים. במסגרת שליחויות של אביו הוא שהה שש שנים בארצות הברית וסיים תיכון בבית הספר דנמרק בירושלים. הוא שירת בנח"ל. היה בגרעין של השומר הצעיר שיועד לקיבוץ סמר. מאירי הוא בעל תואר מוסמך מהאוניברסיטה העברית, ודוקטורט לספרות עברית מאוניברסיטת תל אביב; עבודת המחקר שלו, "שירה כפארודיה" (2007), עוסקת בשירת דוד אבידן. מאירי עסק בחינוך פורמלי בבתי ספר, חינוך בלתי פורמלי ונוער במצוקה.

פעילותו הספרותית

אילן שיינפלד פרסם את שירו הראשון - מחזור בשם "שלוש ספרדיות" - בעל המשמר (27.7.90). מאירי הוא בוגר בית הספר לשירה של הליקון (2001), מייסד ומנהל מוסד הספרות "מקום לשירה" (2002) וממייסדי קבוצת המשוררים "כתובת" (2002). במסגרת "כתובת" יזם מאירי אירועי שירה ופסטיבלים בירושלים ומנהל את "מטר על מטר, פסטיבל ירושלים לשירה". מאירי פרסם חמישה ספרי שירה, ספר סיפורים קצרים, ספר שירה ופרוזה המשותף לקבוצת המשוררים "כתובת", שלוש אנתולוגיות וספר עיון בנושא שירת דוד אבידן המבוסס על הדוקטורט שלו. יצירותיו התפרסמו באנתולוגיות ובכתבי עת רבים, בהם אפיריון, עיתון 77, הליקון, ביטאון שירה, משיב הרוח, מאזנים, הכיוון מזרח, מעין ועוד. כמו כן פרסם מספר תרגומים, בהם ספר שיריו הראשון של לורקה, ושירים של משוררים נוספים. בנוסף, מאירי היה ממייסדי ומעורכי כתב העת לשירה וביקורת "כתובת", אשר יצא לאור בשנים 2009 - 2012. כתב העת נערך בידי חברי קבוצת "כתובת". הוא ממייסדי ומעורכי כתב העת ננופואטיקה, אשר יוצא לאור מאז 2013. ייסד את "מאבק המשוררים" (תנועה למען קידום השירה והמשוררים) בשנת 2011 עם רועי צ'יקי ארד. יזם חוק לשירה - ההצעה לחוק מופיעה בגיליון כתובת 8.
על יצירתו הספרותית זכה בפרס היצירה לסופרים ומשוררים בשנת תשס"ח. זכה בפרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד היצירה לשנת 2012 עבור כתב היד "שחרור בתנאים מגבילים". כתב היד של פגני אורגני זכה בפרס אגף התרבות של עיריית ירושלים ע"ש זבולון המר, תחרות בעילום שם (2001). סיפור פרי עטו, 'עידן הזאב', זכה בציון לשבח בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
בשנת 2015 ייסד מאירי את בית הספר לאמנויות המילה בירושלים עם נועה שקרג'י ומשמש כמנהלו ביחד עם שקרג'י.
דריג'את

היסטוריה

היישוב הוקם על ידי פלאחים (איכרים ערבים) מדרום הר חברון, שהתיישבו באזור באמצע המאה ה-19, והוא היישוב היחיד של פלאחים באזור הנגב. תושבי דריג'את אינם בדואים והם נבדלים מהם במנהגיהם בתרבותם וכן מבחינה חברתית. עם הבדואים שסביבם קשורים בני כפר הדריג'את קשרי מסחר בלבד והם אינם נוהגים להתחתן או אף להתרועע עמם. התושבים הביאו עמם את תרבות החיים במערות בצלע ההר, המקובלת גם כיום בדרום הר חברון, ורק לאחר הקמת המדינה החלו לבנות מבני קבע. ניתן לחזות בכפר בשלושת שלבי הבניה שהוא עבר: השלב הקדום - מגורים במערות אשר חצבו התושבים הראשונים (חלקן משמשות כיום לתיירות); שלב הביניים - בתי אבן אשר יש כאלו שעדיין מתגוררים בהם; והשלב השלישי בתים הבנויים באופן מודרני.
חקלאות, ובעיקר גידול עזים וכבשים הייתה מקור הפרנסה המסורתי בכפר, אך כיום מתפרנסים רבים מן התושבים ממקצועות חופשיים ומתיירות. בכפר 0% אבטלה ורבים מבני ובנות הכפר ממשיכים את לימודיהם במוסדות אקדמאיים בארץ ובחו"ל.
במשך כל שנות קיומו של הכפר מן המאה ה-19, לא עזב מעולם בן כפר הדריג'את את ביתו לצמיתות, ותמיד חזרו אליו בני הכפר להקים בו את ביתם. כיום מונה היישוב כ-850 תושבים וכל תושביו הם צאצאיו של אותו מייסד מן המאה ה-19 ונשותיו.

הכרה חוקית

משך שנים לא הוכר הכפר על ידי המדינה, לא סופקו לו שירותים והבנייה בו נחשבה לא-חוקית. תושבי היישוב נאבקו על הכרת המדינה בהם, לצד כפרים בדואים בנגב. תחילה תכננה המדינה לצרף את היישוב ליישובים בדואים סמוכים, אך בעקבות לחץ מהתושבים והכרה בהבדלים שבין האוכלוסיות, זכה לבסוף הכפר למעמד של יישוב מוכר עצמאי ב-2004.
ככפר בלתי מוכר לא היה היישוב מחובר לרשת החשמל הארצית, ואספקת החשמל הגיעה בעבר מגנרטורים שהופעלו מספר שעות ביום. ב-2006 הוחל בתוכנית נסיונית לאספקת חשמל שמקורו באנרגיה סולארית, הנקלטת בקולטי שמש בכפר, לבתים, לעמודי תאורה ולמבני ציבור. כיום חלק מבתי הכפר זוכים לאספקת חשמל ממקור סולארי ואף ניתן למצוא בו את המסגד הראשון והיחיד במזרח התיכון הפועל באופן סולארי בלבד.
שאר בתי הכפר לא חוברו לרשת החשמל הארצית והם אינם זוכים לאספקת חשמל סדירה, אלא על בסיס גנרטורים בלבד.
זאב לקויר

חייו

לקוויר נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב שבפולין) למשפחה יהודית. ב-1938 עלה לקוויר לארץ ישראל, היה עיתונאי בירושלים במלחמת השחרור. הוריו, שלא עלה בידם להגר, נספו בשואה. הוא חי בארץ בשנים 1938-1953 ולאחר מכן חי בארצות הברית ובבריטניה. 
הוא היה מנהל המכון להיסטוריה יהודית בת זמננו בספריית וינר בלונדון בשנים 1965–1994. היה מייסד ועורך בצוותא עם ג'ורג' מוסה של Journal of Contemporary History and of Survey בשנים 1956–1964. הוא העורך המייסד של The Washington Papers. מ-1969 הוא  היה חבר, ולאחר מכן יושב ראש (עד שנת 2000) של מועצת המחקר הבינלאומית בוושינגטון International Research Council CSIS Washington. כיהן כפרופסור להיסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת ברנדייס בשנים 1968–1973, פרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1976–1988. ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ג'ונס הופקינס.

מחקריו

עבודתיו העיקריות דנו בהיסטוריה של אירופה במאות התשע-עשרה והעשרים, בייחוד היסטוריה של רוסיה, היסטוריה של גרמניה, והיסטוריה של המזרח התיכון. כתיבתו השתרעה על נושאים רבים, מתנועות נוער גרמניות, ציונות, היסטוריה של מדינת ישראל והיסטוריה תרבותית של רפובליקת ויימאר ורוסיה, קומוניזם, השואה (ספרו "הסוד הנורא" הוא הספר הראשון המתאר כיצד נודע לעולם וליישוב דבר הפתרון הסופי, למרות ניסיונות ההסתרה של הנאצים), פאשיזם והיסטוריה דיפלומטית של המלחמה הקרה. ספריו תורגמו לשפות רבות והוא היה אחד המייסדים של חקר הטרור, ושל הגרילה. פרשנותו לעניינים בינלאומיים הופיעה בעיתונים ובכתבי-עת אמריקאיים ואירופיים רבים.
ספרו "ההיסטוריה של הציונות" (A History of Zionism) נחל הצלחה רבה ותורגם לשפות רבות בכללן יפנית, רוסית וסינית. ספרו "ימי אירופה האחרונים" (The Last Days of Europe: Epitaph for an Old Continent) דן במשבר הפוקד את אירופה בשל התמעטות האוכלוסין והירידה בשיעורי הילודה.
נפטר ב-30 בספטמבר 2018 בביתו שבוושינגטון בגיל 97.