google/wiki40b huggingface dataset:
קטפרס אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה

שיטת הריב"ש

שיטת הריב"ש היא, שפסול קטפרס הוא שם אחר לפסול הידוע של "זוחלין" במקוואות, שאם המים אינם נחים אלא זוחלין ממקומם, המים פסולים לטבילה, שכן "יכול מה מעיין בזוחלין אף מקווה בזוחלין, תלמוד לומר אך מעיין, מעיין בזוחלין ואין מקווה בזוחלין" (תורת כוהנים פרשת שמיני). דעה זו מוזכרת גם בתוספות, והוא דוחה אותה מההוכחה שגם במעיין קיים פסול "קטפרס" למרות שאין בו את פסול "זוחלין".

הסבר

ההסבר על הפסול של זוחלין, מובא בפוסקים אחרים המפרשים ש"זוחלין אינם חיבור", מים שאינם נמצאים על מקומם בקביעות אינם נחשבים למחובר זה לזה, וממילא אין שיעור של ארבעים סאה למים, שהרי כל טיפה טיפה עומדת בפני עצמה ואינה מחוברת לחברתה.

הסבר

האחרונים מסבירים כי לפי שיטת רבינו תם, פסול ה"קטפרס" פוסל את המקווה מפני שאין המים מונחים על מקום אחד, ואילו שם התואר "מקווה" מתאר מים שנאספו אל מקום אחד ("אשבורן"), כאמור בפסוק "יקוו המים אל מקום אחד". מסיבה זו, לעולם לא יחול תואר "מקווה" על המים הזורמים על גבי מדרון ואינם מכונסים יחד, כך שלא שייך שיחול תואר מקווה על ידי ארבעים סאה שאינם יחד בבור אחד. לעומת זאת, לאחר שחל שם המקווה על הבור שבו יש ארבעים סאה מים מכונסים, ויש בור אחר סמוך שבו יש פחות מארבעים סאה - אך הוא מחובר לבור שיש בו ארבעים סאה דרך קטפרס, ניתן להחשיב את הבור המחובר למקווה מדין "המחובר לטהור", כלומר כאשר דבר מחובר אל דבר אחר טהור, גם הוא טהור, (שמסיבה זו כשרים מים שאובים כאשר הם מושקים אל מי מקווה). 
שיטת הר"י, לעומת זאה, אחרת, וניתן לומר - אף הפוכה: ניתן לצרף אל שיעור ארבעים סאה גם מים שאינם מכונסים יחד בבור אחד, מכיוון שגם דרך קטפרס המים מכונסים יחד (פיזית). לעומת זאת, כדי להשיק מים זה לזה ולטהרם, יש צורך שהמים יהיו מחוברים יחד, שהרי אנו רוצים להשפיע על כל המים דרך נגיעה, ששייכת רק בגוף אחד. הפני יהושע מסביר, כי קל יותר (רוחנית ומשפטית) לצרף המים זה לזה (להשלים את שיעור המקווה), מאשר להפוך את שני הבורות למקווה אחד (בהשקה) שלכך נצרך ששני המקוואות יהפכו להיות אחד ממש, שזה לא ייתכן על ידי קטפרס.

גדרי הכלל: מהו קטפרס

נחלקו הראשונים מהו גדר קטפרס. בתוספות רי"ד על מסכת גיטין מובאת מחלוקת ראשונים, האם קטפרס הוא רק כאשר המים נעים וזורמים על מקום שיפוע, או גם כאשר הם נאספו יחד במקום מקוער שבנוי בצורת שיפוע. דעת התוספות רי"ד היא שכאשר המים מכונסים יחד אין את בעיית הקטפרס (וכך היא גם דעת הריב"ש כמובא לעיל. הוא מביא גם דעתם של חכמי צרפת, שגם במקרה כזה נחשבים המים לזוחלים.
בי ריצ'רדס

ביוגרפיה

ריצ'רדס נולדה וגדלה בעיר ויקסבורג שבמיסיסיפי, 
בוגרת "אוניברסיטת דילארד" שבניו אורלינס.

קריירה

התגלתה לראשונה בדרמת ההתבגרות האפרו אמריקאית "הצעד הענק" לצידה של רובי די.
בשנת 1965 הועמדה ריצ'רדס לפרס טוני על הופעתה במחזהו של ג'יימס בולדווין "The Amen Corner".
ריצ'רדס התפרסמה רבות בשנת 1967 לאחר שתי הופעות לצידו של סידני פואטייה בדרמות "כחום הלילה" ו"נחש מי בא לסעוד" בה שיחקה בתפקיד אמו של ד"ר ג'ון פרנטיס, תפקיד אשר זיכה אותה במועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
מאז השתתפה ריצ'רדס בדרמת האגרוף הגזענית הביוגרפית של מרטין ריט "התקווה הלבנה הגדולה" ובדרמות "חמדת" של ג'ונתן דמי בתור בייבי סוגס, "Hurry Sundown" ו"מהגוני".
בטלוויזיה שיחקה בסדרת הפנטזיה "היפה והחיה" בתור הדיירת המבוגרת של העולם התחתון של ניו יורק נרקיססה ובעונה הראשונה של סדרת הדרמה "ER" בתפקיד מיא אמו של ד"ר פיטר בנטון.
זכתה ב 2 פרסי אמי על הופעות אורח שעשתה בסדרות "המקום של פרנק" ו"הפרקליטים".

חיים אישיים

הייתה נשואה לפסל יו הארל ג'וניור.
ריצ'רדס נפטרה מנפחת בשנת 2000 בביתה שבויקסבורג, מיסיסיפי בגיל 80 ימים ספורים לאחר שזכתה בפרס אמי.
דון מוסט

ביוגרפיה

מוסט נולד וגדל בשכונת פלטבוש ברובע ברוקלין.
למד ב"אוניברסיטת ליהיי", אך נשר לאחר לפני השנה הראשונה שלו, כדי לנסוע לקליפורניה ולעסוק במשחק.
מוסט החל את דרכו בקומדיית המצבים המצליחה "ימים מאושרים" והתפרסם בה בתפקיד ראלף מאלף, חברו של ריצ'י קנינגהאם (רון הווארד) .
מוסט הופיע לצידו של רון הווארד גם בעיבוד הטלוויזיוני לספר "הרפתקאותיו של האקלברי פין" בתפקיד טום סוייר.
בנוסף שיחק בטלוויזיה גם בסדרות "Glee" ו"ספינת האהבה" ודיבב בסדרות האנימציה "מבוכים ודרקונים" ו"זאב צעיר".
בקולנוע התבלט בעיקר בסרטים "החיים בשידור חי" ו"באק הווארד הגדול".
למוסט שתי בנות מאשתו השחקנית מורגן הארט.
פוטיוס אפקלידס

ד"ר פוטיוס אפקלידס (ביוונית: Φώτιος Ευκλείδης‏; 1864 - אפריל 1916) היה המנהל הראשון והרופא הראשי של בית החולים העירוני בירושלים בתקופה העות'מאנית מ-1891 ועד מותו ונשא גם בתואר רופא עיריית ירושלים. בשל הקושי לביטוי שמו, כונה על ידי תושבי ירושלים ד"ר פוטי.
אפקלידס היה יווני יליד העיר בורסה שבטורקיה. הוא הגיע לירושלים עם אמו לאחר שסיים לימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול והפך מקורב לבני כל העדות בעיר. בתחילת שירותו בעיר התגורר בשכונת ממילא, סמוך לבית הקונסול האמריקאי קלארק. 
כיוון שבנוסף למשרתו כמנהל בית החולים העירוני כיהן גם במשרה רשמית ממלכתית של  "רופא העירייה", לבש גלימת שרד רקומה, עמה הופיע באירועים רשמיים, עוטה מדליות ציון לשבח על תפקודו. בשנת 1901 העניק לו הסולטאן עבדול חמיד השני אות כבוד עות'מאני בצו מלכותי (פירמן). קיימת סברה כי אפקלידס הוא "הרופא היווני" ברומן תמול שלשום לש"י עגנון.
בירושלים הכיר ונשא לאשה את מריה סמטופולו, צליינית שהגיעה מכפר בדרדנלים. לזוג נולד בן, אלכסנדר, ושתי בנות הלני וקליפסו, שנודעו בעיר כיפהפיות (וחיו בירושלים עד שנות ה-90 של המאה ה-20). את ביתם הקים במושבה היוונית, הבית קיים עד היום ברחוב בן-נון פינת רחוב רחל אמנו 3 ומשמש כמוזיאון קטן לעדה היוונית.
למרות שלחם במגפות הרבות שפקדו את העיר נפטר בעצמו מהתפרצות של מחלת טיפוס הבהרות. הוא נקבר בבית הקברות היווני-אורתודוקסי שבהר ציון. בהספד מעל דפי עיתון החרות (העיתון העברי היחיד שיצא גם במהלך מלחמת העולם הראשונה) נכתב :"הוא הצטיין בחביבותו ובמידותיו הטובות ורכש לו בעבודתו המסורה ידידים רבים בין תושבי עירנו".

שיקום הבית

בשנת 2000 הקהילה היוונית החליטה לשפץ את הבית ההיסטורי של ד"ר אפקלידיס שנבנה על ידי ספירוס חורי, אדריכל מקומי שלמד אדריכלות באתונה, יוון. לפני השיפוץ הבית עמד ריק. הקהילה תכננה להפוך את הבית למרכז תרבות יוון, ומקום לאירוח מבקרים מיוון ופתוח לסיורים לקהל המקומי. הקהילה פנתה אל אדריכל יווני-ישראלי ד"ר איליאס מסינס, שחי בשכונה. מטרת התכנון הייתה להחזיר את הבית לאופיו ההיסטורי בשילוב שדרוג המערכות ותשתיות. מסינס השתמש בחומרים מסורתיים, ופיתרונות ממבנים היסטוריים אחרים של הקהילה היוונית בירושלים. בית ד"ר אפקלידיס פתוח לסיורים בימי 'בתים פתוחים' בירושלים.
אינגבורג בכמן

חייה

אינגבורג בכמן נולדה בקלגנפורט שבמחוז קרינתיה שבאוסטריה. היא החלה לפרסם את יצירתה בשנת 1946, ועוררה מיד תשומת לב רבה בעולם הספרות הגרמני. ניהלה מערכת יחסים אינטימית עם המשורר היהודי בלשון הגרמנית פאול צלאן. מראשית שנות החמישים זכתה להכרה בארצות דוברות הגרמנית, ספריה התפרסמו והיא זכתה בפרסים ספרותיים חשובים.
אינגבורג בכמן העתיקה את מקום מגוריה לרומא ושם התגוררה תקופות ארוכות בחייה. לאחר הקשר הקרוב שהיה לה עם צלאן, היא התקשרה עם המחזאי השווייצרי הנודע מקס פריש, וחייתה עמו במשך כמה שנים. היא הייתה אנטי נאצית חריפה ביותר וניהלה מאבקים ספרותיים וחוץ ספרותיים חריפים נגד הנאצים ומורשת הנאציזם בגרמניה ובאוסטריה.
בספטמבר 1973 פרצה שריפה בחדר השינה שלה ברומא לאחר שככל הנראה, נרדמה עם סיגריה בוערת. בכמן נכוותה קשות, הובהלה לבית החולים ברומא ושם נפטרה לאחר שלושה שבועות.
אינגבורג בכמן נחשבת לאחת מן הסופרות הראשונות בספרות האירופית שהעלו בחריפות רבה את שאלת מצבה של האישה בחברה המודרנית. הלחצים והמתחים בעולמה הפנימי חברו לקראת מותה לקשיים חיצוניים של ביקורת פוליטית ומערכות מוסריות שניהלה, וייתכן כי היא שמה קץ לחייה.
מי שברך

מִי שֶׁבֵּרַךְ הוא כינוי לקטע קצר של תפילה יהודית, הנאמרת בדרך כלל במהלך קריאת התורה, או לאחריה. מהות התפילה היא ברכה לזולת. קיימות תפילות מי שברך שונות המותאמות לזמנים ואירועים שונים.

בקריאת התורה

תפילת המי שברך הידועה יותר היא זאת הנאמרת בעת הקריאה בתורה, ובה מברכים את מי שנקרא לעליה לתורה:

בבתי כנסת רבים נהוג לשלב בעת ה"עליה לתורה" התרמה של העולה בתרומה המיועדת לפעולות בית הכנסת, ותפילת "מי שברך" היא חלק מהברכה המגיעה לו בזכות תרומתו. 
מִי שֶׁבֵּרַךְ אֲבוֹתֵינוּ אַבְרָהָם יִצְחָק וְיַעֲקֹב הוּא יְבָרֵךְ אֶת (פלוני בן פלוני) בַּעֲבוּר שֶׁעָלָה לַתּוֹרָה לִכְבוֹד הַמָּקוֹם לִכְבוֹד הַתּוֹרָה וְלִכְבוֹד הַשַּׁבָּת. וּבִשְׂכַר זֶה הַקָּדוֹשׁ בָּרוּךְ הוּא יִשְׁמְרֵהוּ וְיַצִּילֵהוּ מִכָּל צָרָה וְצוּקָה וּמִכָּל נֶגַע וּמַחֲלָה וְיִשְׁלַח בְּרָכָה וְהַצְלָחָה בְּכָל מַעֲשֵׂה יָדָיו עִם כָּל יִשְׂרָאֵל אֶחָיו וְנֹאמַר אָמֵן:
— מי שברך נוסח אשכנז

אירועים שונים

תפילות "מי שברך" אחרות, נהוג לערוך לחולה ובעבור התקווה להחלמתו, וכן בבר-מצווה ובברית מילה, בעבור חיילי צה"ל, ובנסיבות שנקבעות מפעם לפעם. 
ביהדות איטליה נכתבה ברכת "מי שברך" מיוחדת לנשים אשר תרמו לבית הכנסת מטפחת או כיסוי לספר התורה מעשה ידן.
נוסח נוסף נתקן על ידי הרב יום-טוב ליפמן הלר, בעקבות גזירות ת"ח ת"ט בהם נרצחו יהודים רבים: 
"מי שברך אבותינו, אברהם יצחק ויעקב, משה ואהרן, דוד ושלמה, הוא יברך את כל מי ששומר פיו ולשונו שלא לדבר בעת התפילה, הקב"ה ישמרהו מכל צרה וצוקה ומכל נגע ומחלה, ויחולו עליו כל הברכות הכתובות בספר תורת משה רבינו ובכל ספרי הנביאים והכתובים, ויזכה לראות בנים חיים וקימים ויגדלם לתורה לחופה ולמעשים טובים, ויעבוד את ה' אלוהינו תמיד באמת ובתמים ונאמר אמן".
נוסח זה נתקן לאחר שנתגלה לו מהשמים כי גזירות אלו באו עקב זלזול בבתי מדרשות ובבתי הכנסיות, על ידי דיבורים בטלים. 
מהות התפילה היא ברכה למי ששומר פיו ולשונו ואינו מדבר בשעת התפילה וקריאת התורה, בקצת מקומות נהוגים לאומרו לאחר קריאת התורה:

ריבוי נוסחים

מאחר שמדובר בתפילה פשוטה שאין בה הזכרת "שם ומלכות" - מתחברים נוסחים רבים בלי שניתן יהיה להתחקות אחר מחברם, ולפי הערכות שונות קיימים למעלה מ-80 סוגי "מי שברך" שונים – מברכת העלייה לתורה וברכות לחתן ועד לברכה למי שהגיע לגיל מופלג או למי שעומד להתגייס לצבא.
ריבוי הנוסחים מעורר תרעומת בקרב רבנים ופוסקים, המוציאים מפעם לפעם הנחיות לצמצם את התופעה ].
אלון תבור

אֵלוֹן תָּבוֹר, הוא שמו של עץ המופיע בתנ"ך, בספר שמואל א', בסיפור שלושת האותות שנותן שמואל הנביא לשאול לאחר שמשחו למלך. 
תרגום יונתן, מתרגם את אלון תבור למישר תבור כלומר מישור התבור. כך גם רד"ק: "כתרגומו מישר תבור". זיהוי מקומו של אלון תבור לפי המקרא הוא מדרום לקבר רחל. לפי תרגום יונתן יש הגורסים כי אֵלוֹן נגזר מהמילים אֵל ואלוהות וזאת מפני שהקדמונים ייחסו גם קדושה לעצים אלו. אחרים סוברים כי אלון תבור הוא בעצם עץ אלה מפורסם, שהיה קיים בין רמה לגבעה. 
יש הסוברים כי אלון תבור הוא תומר דבורה (ספר שופטים, פרק ד', פסוק ה') ובעל תמר (ספר שופטים, פרק כ', פסוק ל"ג). אחרים מזהים את מקומו בח'רבת ארחא צפונית לתל אל פול.
השם אלון התפרש גם כעץ אלון שמקום בו צמח היה למרכז פולחני ניחוש. עצים אשר שימשו כמקום מרכזי בו קיבלו הכוונה מהאלים, היה ידוע במרחבי המזרח הקדום.
בדרך כלל שמות בהם מופיע השם אלון היו מורה שם זה על מקום פולחן, עוד מימי התקופה הכנענית. במקרא מוזכרים גם אלון מורה, אלון מעוננים, אלון מוצב, אלון בכות, כל אלה נזכרים בתנ"ך באירועים הקשורים בפולחן.
שם העץ הונצח בשמו של בית ספר שדה של החברה להגנת הטבע בגליל התחתון.
תהילים ק"נ

תוכן המזמור ומבנהו

המזמור בנוי משישה פסוקים ואחת עשרה צלעות. בכל צלע במזמור מופיע הציווי להלל ולשבח את ה'. המזמור מתחיל ומסיים במילה "הַלְלוּ-יָהּ". בכל הצלעות המופיעים במזמור קיים איזכור לה' וזאת בכינוי מושא ישיר "הו", אך בצלע הראשון מופיע בשם "אל" ובצלע האחרונה הוא נקרא בשם "יָהּ". במזמור קיימים מוטיבים דומים למזמורי תהילים: קמ"ה - קמ"ט הקוראים להלל ולשבח את ה'. כמו כן מופיעים שמות כלי הנגינה בהם יש לנגן בעת שירת השבח והלל.
את המזמור יש המחלקים לשני חלקים. חלק ראשון (א'-ב') מתאר את מקום האל ומקום תהילתו. בחלקו השני של המזמור מופיעים כלי הנגינה בהם יש לנגן, להלל ולשבח את ה'. שני החלקים נתחמים בצמדי מילים נרדפות. המילים הנרדפות "עז" ו"גבורה", יוצרות מסגרת לחלק הראשון בתחילתו והמילים "קדשו" ו"גדלו" תוחמות את המסגרת בסופו של חלק זה. את חלקו השני יוצרות מסגרת דומה המילים הנרדפות: "תקע" ו"תרועה". המזמור כולו נתחם בכינויו של ה' "יה" ו"אל".

המזמור בחז"ל

בתלמוד נאמר שהטעם שתיקנו לומר בתפילת מוסף של ראש השנה עשרה פסוקים ב'מלכויות זכרונות ושופרות', הוא כנגד עשרת הפעמים שנזכרה המילה 'הללו' במזמור זה: 
הני עשרה מלכיות כנגד מי אמר כנגד עשרה הלולים שאמר דוד בספר תהלים. הלולים - טובא הוו? הנך דכתיב בהו 'הללוהו בתקע שופר'
— תלמוד בבלי, מסכת ראש השנה, דף ל"ב, עמוד א'

המזמור בליטורגיה

המזמור נאמר בכל יום כחלק מפסוקי דזמרא. לדעת רש"י, מזמור זה, יחד עם תהילים קמ"ח, הם ה"הלל שבכל יום" שבפסוקי דזמרא. עקב דברי רש"י אלו, נפסק כי המאחר לבית הכנסת ואינו יכול להספיק לומר את כל פסוקי דזמרא, יאמר מזמורים אלה לפני שיוסיף את שאר המזמורים.
הוא גם נאמר כחלק מפסוקי השופרות בראש השנה.

מוזיקה ישראלית

המזמור זכה למספר לחנים וביצועים של מיטב זמרי ארצנו. ידועים הם לחנו של יוסי בן דוד בביצוע של איציק קלה. דבי פרידמן הלחינה אף היא את השיר. ידוע גם ביצועו של אייל גולן אשר זכה להשמעות וצפיות רבות בערוץ יוטיוב.
אופירה אסייג

ביוגרפיה

אסייג נולדה בדימונה ביום שבו פרצה מלחמת יום הכיפורים. היא רביעית בין שישה אחים ואחיות. לאחר עבודה במשרד הרישוי בבאר שבע, היא החלה את הקריירה התקשורתית שלה כשדרנית קווים בתוכניות הרדיו "שירים ושערים", ובמסגרת עבודתה יצרה קשר בעיקר עם מאמן הכדורגל, אלי גוטמן, שאימן את הפועל באר שבע, איתו ניהלה גם רומן מתוקשר בעודו נשוי.
במשך השנים עבדה בתחום עיתונאות הספורט בישראל, עד שמונתה לעורכת התוכן של אתר הספורט ONE. בין יתר תפקידיה באתר היא אחראית על מדור "גליצ'ים", העוסק ברכילות ספורט. בעבר הגישה תוכניות ספורט בתחנות הרדיו רדיו 99, "רדיו ללא הפסקה". כיום מגישה תוכנית ספורט ב"רדיו תל אביב" המשודרת בסינדיקציה ארצית מורחבת בתחנות גלי ישראל, רדיו דרום, רדיו חיפה רדיו קול הים האדום ועוד.
בפברואר 2015 זכתה בתביעת לשון הרע שהגישה נגד העיתונאים שלמה מן, עודד קרמר ורביב שכטר, ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט, ומן יישלם פיצוי של 75 אלף ש"ח בתוספת 15 אלף ש"ח הוצאות. בעקבות תביעת דיבה שהוגשה נגדה ונגד אייל ברקוביץ' נפסק שעל השניים לפצות בעשרות אלפי ש"ח שני שופטי כדורגל בליגת הנוער עקב ביזויים בשידור חי ברדיו. 
בנובמבר 2017 החלה להגיש יחד עם אייל ברקוביץ' תוכנית טלוויזיה שבועית בימי שישי, "אופירה וברקוביץ'", בערוץ קשת 12. במהלך מונדיאל 2018 הנחתה יחד עם ברקוביץ' את התוכנית "לילה חם" באותו ערוץ, בימי ראשון עד חמישי.
משנת 2018 משמשת כפרזנטורית של רשת הסופרמרקטים "מחסני השוק".

חיים אישיים

אסייג נשואה לגילי מנקין, מבעלי אתר וערוץ ONE, אותו הכירה ב-1999 כשהיא שימשה כעורכת התוכן והוא אחד הבעלים, ולהם שלושה ילדים. בספטמבר 2018 הודיעה בחשבון האינסטגרם שלה כי היא ובעלה נפרדים אחרי 12 שנים.ביוני 2019 הודיעו בני הזוג על חזרתם.
פובליוס ונטידיוס בסוס

פובליוס ונטידיוס בסוס (בלטינית: Publius Ventidius Bassus ‏? - 38 לפנה"ס), איש צבא רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה.

תולדות חייו

בסוס נולד בפיקניום. הוא נלחם כנגד רומא במהלך מלחמת בעלות הברית שפרצה בשנת 91 לפנה"ס ונלקח בשבי על ידי הצבא הרומאי והוצעד בטריומף של גנאיוס פומפיוס סטראבו בשנת 89 לפנה"ס.
את שנותיו הבאות בסוס בילה כמגדל פרדות ככל הנראה לצורכי הלגיונות. ככל הנראה בזמן זה הוא הצליח ללכוד את תשומת לבו של יוליוס קיסר והצטרף לצבא הרומאי בזמן מלחמת גאליה (למרות שלא ידוע לנו דבר על מעשיו בזמן המלחמה).
כתוצאה מתמיכתו של קיסר, שלקח את בסוס תחת חסותו, הוא עלה לגדולה בזמן מלחמת האזרחים בין קיסר לגנאיוס פומפיוס מגנוס. הוא שירת כטריבון הפלבס והפך לחבר הסנאט ושירת כפראיטור בשנת 44 לפנה"ס. כמו כן הוא התמנה לפונטיפקס.
אחרי הירצחו של קיסר באידו של מרץ 44 לפנה"ס בסוס צידד במרקוס אנטוניוס במאבק הפנימי שנוצר בעקבות הרצח. הוא גייס בשביל אנטוניוס שלושה לגיונות לשימוש בקרב מוטינה כנגד אוקטביוס וכוחות הסנאט. אחרי הפיוס בין אנטוניוס לאוקטביוס בסוס מונה למשרת הקונסול של שנת 43 לפנה"ס.
בעקבות הניצחון על רוצחיו של קיסר בקרב פיליפי, אחיו ואשתו של מרקוס אנטוניוס (לוקיוס אנטוניוס ופולביה אנטוניה) התחילו לפעול כנגד אוקטביוס בניסיון לבסס את משפחתם כשליטים היחידים ברומא. הם עשו זאת על ידי ניסיון לשבש את הקצאת הקרקעות לווטרנים של צבא אוקטביוס. הניסיון שלהם נכשל והם נדחקו לפרוסיה (כיום פרוג'ה שבאיטליה) שם כוחותיו של אוקטביוס הטילו עליהם מצור. בסוס וגאיוס אסיניוס פוליו ניסו להעביר להם סייעו אולם דרכם נחסמה על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה וקווינטוס סלבידינוס רופוס, שהצליחו לדחוק אותם לפולגיניום (כיום פוליגנו שבאיטליה) והטילו עליהם מצור. עם כניעתו של לוקיוס אנטוניוס בסוס ושאר מצביאיו של אנטוניוס נטשו את צבאותיהם והתפזרו לכל עבר.
לאחר הפלישה של האימפריה הפרתית לפרובינקיות המזרחיות של רומא בשנת 40 לפנה"ס, ניתן לבסוס הפיקוד על מספר לגיונות, והוא נשלח למזרח להביס את הפרתים. בסוס נחל ניצחון מוחץ כנגד הפרתים, הצליח להרוג את קווינטוס לביינוס שהיה מפקד הפלישה בקרב ולכבוש מחדש את כל הפרובינקיות המזרחיות.
למרות ניצחונותיו בסופו של דבר אנטוניוס הדיח את בסוס מתפקידו, ככל הנראה בגלל קנאה בהצלחתו או חשד לשחיתות מצידו. בסוס חזר לרומא ונערך לו טריומף בעקבות הישגיו בשדה הקרב. בסוס נפטר בשנת 38 לפנה"ס.
שורת בואן

שורת בואן היא מונח בגאולוגיה הבא להסביר מדוע בנויים סלעים מצרופים מסוימים של מינרלים, בעוד שסוגים אחרים של מינרלים כמעט ולא מצויים יחד.
את התאוריה הציע הפטרולוג נורמן לוי בואן ולכן היא קרויה על שמו. בואן ערך בתחילת המאה ה-20 סדרת ניסיונות בהם התיך אבקה של סלעים גרוסים, קרר את החומר המותך בהדרגה ואז בחן את סוגי המינרלים שנוצרו בו. המסקנות שאליהן הגיע מקובלות עד היום להסבר תהליך התגבשות המינרלים בהתקררות מאגמה.
בואן הראה כי בעת שהמאגמה מתקררת מתגבשים בה תחילה המינרלים שנקודת ההתכה שלהם הגבוהה ביותר. עקב כך חל שינוי בהרכב הכימי של המאגמה הנותרת. ירידה בריכוז יסוד מסוים או עלייה בריכוז יסוד אחר יגרמו בהכרח ליצירת מינרלים אחרים מהמאגמה. תהליך זה שבו חלים במאגמה שינויים מינרליים וכימיים קרוי גיבוש מפריט של המאגמה, וזו הסיבה להיווצרות סלעים שונים מאוד מבחינה כימית ומינרלוגית ממגמת־אֵם אחת.
שורת בואן מוצגת בעזרת סכמה המראה את התגבשות המינרלים במאגמה כתוצאה מירידה הדרגתית של הטמפרטורה. הסכמה מחולקת לשני ענפים. הענף הימני מייצג תהליך רציף של יצירת מינרלים בעוד שהענף השמאלי מייצג יצירה לא רצופה של מינרלים. הציר מצד שמאל מייצג את קו הטמפרטורה כאשר החלק העליון מייצג טמפרטורה גבוהה יותר. המינרלים בחלק העליון של השרטוט הם הראשונים להתגבש, כלומר נקודת ההיתוך שלהם גבוהה יותר. בהתבסס על עבודתו של בואן ועל ההרכב המינרלים המצוי בסלע מסוים ניתן לשער מה היו התנאים בעת שנוצר הסלע.
רכבות דונצק

מידע כללי

הרכבת בדונצק נוצרה בשנת 1953 על ידי מיזוג בין הרכבת צפון-דונצק (שמרכזה בעיר ארטמייבסק) ורכבת דרום-דונצק (שמרכזה בעיר יאסינובאטה).
הרכבת משרתת את החלק החשוב ביותר לתעשייה כמו אזור דונבאס - דונייצק ולוהנסק, כמו גם חלקים מזפוריז'יה, חרקוב ודנייפרופטרובסק (שבאוקראינה) ובכך משתלבת כמסוע מרכזי ונתיב הובלה יחיד לדונבאס ודניפרו, האזורים המרכזיים של רוסיה ואוקראינה, אזור וולגה והקווקז. למסילת הרכבת שתי תחנות מעבר גבול בגבול רוסיה-אוקראינה שעליהן אין שליטה בשל תנאי מלחמה.
בדרום, לרכבות דונייצק יש גישה לים אזוב דרך הנמל המסחרי של מריופול, כמו גם גישה למרכז התעשייה הגדול ביותר באוקראינה - מריופול. אורך הרכבת של דונייצק הוא 13 אחוז מהאורך הכולל של כלל רשת הרכבות האוקראינית. במקביל, חלקו מהווה 47 אחוז מהעומס ו-36 אחוז מכלל הרכבות האוקראיניות. המסילה ממוקמת על שטח של 57,000 קמ"ש.
רכבת דונייצק היא דרך התחבורה העיקרית, המשרתת נוסעים וכמות גדולה של מתקנים תעשייתיים שונים: מכרות פחם, מתכות, מערות פחם וצינורות, מפעלי בנייה למכונות ובניית מכונות, כימיה, חשמל, מזון ותעשיות אחרות.
בדצמבר 2014 בפקודת ממשלת אוקראינה כל שטחה של רכבת דונייצק והחברות הקשורות אליה, הממוקמות בשטח אוקראינה שהיו בשליטת המדינה, הועברו למינהל הזמני של הרכבות הדרומית ורכבות צ'דניפר.

פלישת רוסיה לאוקראינה (משנת 2014)

בשל המעורבות הצבאית הרוסית באוקראינה, שאר הרכבות והתחנות הועברו תחת שליטתם הזמנית של הנהלת רכבות דרום אוקראינה.
בשנת 2016 חודשה פעילות הרכבות בלוהנסק.
ב-28 במאי 2016, אנשי הרכבת שעבדו עבור הרפובליקה העממית של דונייצק ביאסינובטה, מחו נגד כישלון ממשלת אוקראינה בתשלום שכרם. ב־28 ביולי, נחשף כי ההפגנות היו לגיטימיות והממשלה חייבת לעובדים כסף עבור השירותים שניתנו. זה כלל תהליך של ארגון מחדש וסוגיה שממשלת אוקראינה מנסה לפתור. הדובר מטעם רכבת אוקראינה אישר כי כל העובדים שעדיין עובדים ברכבת דונייצק האוקראליזניציה (UZ) שבבעלות ממשלת אוקראינה אינם מכירים בהעסקתם בשום מקום אלא ברכבת דונייצק.
חג הלחם והיין הקדושים

חג הלחם והיין הקדושים של המשיח (לטינית Corpus Domini - "גוף האדון") הוא חג נייד נוצרי המקובל בכנסייה הקתולית, המוקדש לעקרון האוכריסטי בנצרות, דהיינו קורבנותו של ישו בדמות לחם המייצג את גופו ויין המייצג את דמו, כפי שהתפתחה מהסעודה האחרונה.

היסטוריה

הנזירה הבלגית יוליינה מלייז' (1193–1252) טענה משחר נעוריה כי האל נגלה לה והורה לה להביא להנהגתו של חג המוקדש לעקרון האוכריסטי. יוליינה פנתה אל הבישוף של לייז' אשר כינס סינוד ב-1246 והנהיג את החג באופן מקומי. החג הפך לחג כללי בכנסייה הקתולית 22 שנה לאחר מכן, ב-8 בספטמבר 1264, בהוראת האפיפיור אורבנוס הרביעי ובעקבות נס בולסנה. לפי האגדה, כהן דת בוהמי שפקפק בהפיכתו של הלחם לבשרו של ישו, ערך מיסה בעיר בולסנה כ-120 ק"מ מצפון לרומא. בעת שקידש על הלחם טפטף ממנו דם והכתים את המפה שעליה היו מונחים הלחם והיין. הדם יצר על המפה צורה הדומה לפניו של ישו. המפה הובאה בפני האפיפיור אורבנוס הרביעי ששהה באורבייטו הסמוכה, וזה הורה על הנהגת החג ועל הקמת הקתדרלה באורבייטו. החג אושר באופן סופי בועידה האקומנית שנערכה בשנים 1311–1312 בווינה.
החג נקרא בלטינית Corpus Domini, היינו "גוף האדון", ונקבע תחילה ליום חמישי שלאחר חג השילוש הקדוש, בהתאמה לסעודה האחרונה שחלה ביום חמישי שלפני הפסחא. עם זאת ב-1977 הורה האפיפיור פאולוס השישי על העברת מועד החג שלושה ימים מאוחר מהמועד המקורי, ומאז הוא נחוג ביום ראשון שלאחר חג השילוש הקדוש, או שבועיים לאחר הפנטקוסט. בד בבד שונה שמו של החג בחלק מהמקומות לחג הלחם והיין הקדושים של המשיח (איטלקית solennità del Corpo e Sangue di Cristo). החג עשוי לחול לכל המוקדם ביום 24 במאי ולכל המאוחר ביום 27 ביוני והוא מקובל כחג לאומי באוסטריה, במדינות ובקנטונים הקתוליים של גרמניה ושווייץ בהתאמה, בקרואטיה, פולין, פורטוגל, ברזיל וצ'ילה.

אירועי החג

למרות העברת יום החג ליום ראשון בשבוע, יום חמישי שלאחר הפנטקוסט הוא עדיין יום חג במספר ארצות קתוליות. גם ברומא נפתחים אירועי החג ביום חמישי שלאחר פנטקוסט בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו (Basilica di San Giovanni in Laterano), ממנה יוצאת תהלוכה לבזיליקת סנטה מריה מג'ורה. בתהלוכה נישאות חתיכות מצה המכונה "אוסטיה" (Ostia) המונחות ומוצגות קבל עם ועדה בכלי ייעודי המכונה "אוסטנסוריו" (Ostensorio). בסיום התהלוכה נערכת מיסה הכוללת כמובן סקרמנט אוכריסטי.
בתהלוכות מקומיות רבות מקובל להניח לאורך מסלולן מרבד פרחים המכונה "אינפיוראטה" ("Infiorata" - "עטור פרחים"), ולעיתים נישא גם מזבח עטור פרחים בתהלוכה. במקומות רבים מלווה מקהלת גברים את התהלוכה והיא מסתיימת בכנסייה המקומית בשירת "טה דאום" (Te Deum). בצרפת ירדה חשיבותו של החג במחצית הראשונה של המאה ה-19 ומאז הוא נחוג בתהלוכה רק בפריז, במספר ערים גדולות נוספות ובחבל הבסקים הצרפתי. החג אינו נחשב לחג לאומי בצרפת.
קפיטול מדינת ויומינג

היסטוריה

בשנת 1886 הורתה האספה המחוקקת התשיעית של טריטוריית ויומינג על הקמת קפיטול (מבנה בית מחוקקים) למדינה, בעלות שלא תעלה על 150,000 דולר אמריקאי. מושל הטריטוריה, פרנסיס אי. וורן מינה ועדה בת חמישה חברים, אשר בחרה ורכשה אתר בשאיין, וכן בחרה במשרד האדריכלים דייוויד וו. גיבס ושות' (David W. Gibbs & Company) לתכנן את המבנה. תוכניות המבנה אושרו ביולי 1886, ועבודות ההקמה החלו זמן קצר לאחר מכן על ידי חברת אדם פרייק ואחיו (Adam Freick & Brothers) בעקבות מכרז בו הציעו את ההצעה הנמוכה ביותר -בעלות של 136,275.12$.
עבודות הכנת השטח החלו ב-9 בספטמבר 1886, ואבן הפינה הונחה ב-18 במאי 1887. 
בשנת 1888 התכנסה במבנה, אספת הטריטוריה העשירית (בעת שהמבנה עדיין היה בשלבי הקמה). הקמת אגפי המבנה המזרחיים והמערביים הסתיימה באפריל 1890 - עת שויומינג הפכה למדינה.
אספת המחוקקים הראשונה של המדינה התכנסה בנובמבר 1890.
בשנת 1915 החליט בית המחוקקים על הקמת אולמות עבור הסנאט והבית התחתון של המדינה. עבודות ההקמה הושלמו במרץ 1917.
שיפוץ המבנה החל בשנת 1974 והסתיים בשנת 1980 בעלות של 7.6 מיליון דולרים. 
בשנת 1987 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.

תיאור המבנה

בניין הקפיטול ממוקם בחלקו הצפוני של מרכז העיר שאיין. המבנה בנוי בסגנון קורינתי כאשר למבנה כיפה ואכסדרת עמודים המזכירה את מבנה קפיטול ארצות הברית.
למבנה שלוש קומות מעל הקרקע, וקומה אחת תת-קרקעית. שתי הקומות הראשונות של המבנה עשויות אבן חול שנכרתה ליד פורט קולינס בקולורדו, והקומה השלישית מאבן חול שנכרתה ברולינגס שבויומינג.
הכיפה מצופה עלי זהב 24 קרט. בשל השחיקה חודש ציפוי הכיפה שש פעמים בין השנים 1900 ו-1988.
גובהה של הכיפה 43 מטרים וקוטרה 15 מטרים.
לאולם הכיפה חלונות ויטראז' שהובאו מאנגליה. חלונות אלה מוארים באמצעות תאורת חשמל, מאחר שהכיפה אטומה.
בקומה הראשונה של המבנה נמצאים משרדי בעלי התפקידים הנבחרים של המדינה: המושל, מזכיר המדינה, מבקר המדינה וגיזבר המדינה.
אולם הסנאט נמצא בקומתו השנייה של האגף המערבי. אולם זה מעוטר בציורי קיר מאת אלן טרו (Allen True) שצוירו בשנת 1917. ציורי הקיר מתארים את התרבות, ההיסטוריה והכלכלה של המדינה. אולם הבית התחתון נמצא באגפו המזרחי של המבנה. תקרת אולם הסנאט ואולם בית הנבחרים מעוטרת בזכוכית בסגנון טיפני המציגה את סמל מדינת ויומינג.
בקומה השלישית של המבנה מצויות מרפסות המבקרים של הסנאט והבית התחתון.
בחזית המבנה מצוי פסלה של אסתר הובארט מוריס אשר פעלה להשגת זכויות נשים בטריטוריות ויומינג. הפסל, מעשי ידי אוורד פיירבנקס מנציח את מוריס אשר פעלה להשגת זכות בחירה לנשים - ואכן הטריטוריה הייתה הטריטוריה הראשונה (ולמעשה המדינה הראשונה בעולם) שהעניקה לנשים זכות הצבעה (ב-10 בדצמבר 1869).