הדרך המתומנת הנאצלת

הדרך המתומנת הנאצלת (סנסקריט: אָרְיָאשְׁתָּאנְגה-מָארְגַה आर्याष्टाङ्गमार्ग, פאלי: אַרִיוֹ אַתַנְגִיקוֹ מַגוֹ) היא אחד העקרונות המרכזיים בתורתו של גאוטמה בודהה, אשר תיאר אותה כדרך המובילה לסיום הסבל (דוקהה) ולהארה. הדרך המתומנת מאפשרת להולך בה להפוך לאדם נאצל, ולפתח מוסר, ריכוז, וחכמה. היא הרביעית מבין ארבע האמיתות הנאצלות של הבודהה, וידועה גם בשם "דרך האמצע" או "נתיב האמצע".
כל שמונת האלמנטים של הדרך כוללים בשמם את התואר "נכון", שהוא תרגום למילה samyañc (בסנסקריט) או sammā (בפאלי). ה"נכונות" מצוינת על מנת לבודד מבין שלל המשמעויות שכל אחד מהאלמנטים נושא בתוכו, את המשמעויות התורמות לשחרור מסבל, הוא מטרת העל של הדרך. מבחינה מילולית, ניתן להבין את שם התואר גם בהקשר של "השלמה", "התאחדות", "אחידות", "שלמות" או "אידיאל".
בסימבוליזם הבודהיסטי הדרך המתומנת הנאצלת מיוצגת לרוב על ידי גלגל הדהרמה, אשר שמונת חישוריו מסמלים את שמונת האלמנטים של הדרך.

מקור הדרך המתומנת

בהסתמך על דיונים שהשתמרו בקאנון הפאלי של זרם הטהרוואדה ובאגאמות, הדרך המתומנת הנאצלת חזרה ונתגלתה על ידי גאוטמה בודהה במהלך חיפושו האישי אחרי הארה. הכתובים מתארים נתיב קדום שבודהות קודמים יישמו והלכו לאורו. הבודהה לימד את הדרך לתלמידיו כך שגם הם יוכלו ללכת בנתיבה:
מהו אותו נתיב קדום, אותה דרך עתיקה, בה מסיירים הקדמונים המוארים כיאות? רק הדרך המתומנת הנאצלת הזו: הבנה נכונה, כוונה נכונה, דיבור נכון, פעולה נכונה, אורח חיים נכון, מאמץ נכון, מודעות נכונה, ריכוז נכון... הלכתי בנתיב הזה. ובהולכי, הגעתי לידיעה ישירה של הזדקנות ומוות... ובאשר ידעתי זאת ישירות, גיליתי זאת לנזירים, לנזירות, למאמינים ולמאמינות...
— נאגארה סוטה
יש הבדלים זעירים ביישום הדרך המתומנת הנאצלת בין זרם בודהיסטי אחד למשנהו. כל זרם בודהיסטי טוען ליישום הדרך בצורה המתאימה ביותר להתפתחות תלמידיו.

כוונה נכונה

כוונה נכונה (samyak-saṃkalpa • sammā sankappa) ידועה גם בתור "מחשבה נכונה", "החלטיות נכונה", "שאיפה נכונה" או "הפעלת רצון במטרה לחולל שינוי מיטיב". במסגרת מרכיב זה, על המיישם לשאוף בקביעות להיפטר מתכונות מזיקות ובלתי-מוסריות. פיתוח ראוי של הבנה נכונה יסייע למיישם להבחין בהבדלים שבין כוונה נכונה לכוונה שגויה. בקאנונים הסיני והפאלי, הדבר מוסבר כך:
ומהי החלטיות נכונה? להיות החלטי לגבי ויתור, לגבי השתחררות ממחשבות זדון, ולגבי אי גרימת נזק: לזו ייקרא החלטיות נכונה.
— 
המושג "ויתור" מתייחס לנטישת הרדיפה אחר הגשמי לטובת מחויבות גדולה אל דרך הרוחנית, טיפוח רצון טוב, ומחויבות לנהוג בחוסר-אלימות ולהימנע מלפגוע בכל יצור חי.

דיבור נכון

דיבור נכון (samyag-vāc • sammā-vācā) עוסק בדרך הטובה ביותר בה ישתמש מיישם בודהיסטי במילותיו. בקאנון הפאלי הדבר מוסבר כך:
מהו הדיבור הנכון? הימנעות משקר, מדבר מחלוקת, מדיבור משפיל ומפטפוטי סרק: לזאת ייקרא דיבור נכון.
הסָמָנּיָפְּהָלה סוּטָּה (Samaññaphala Sutta), הקָוֵוטָה סוּטָּה (Kevatta Sutta) והקוּנְדָה קָמָּרָפוּטּה סוּטָּה (Cunda Kammaraputta Sutta) מפרטות:
נטישת דיבור שגוי... הוא אומר את האמת, נצמד לאמת, עקבי, אמין, אינו מרמה לעולם...

נטישת דברי המחלוקת... את אשר שמע כאן לא יספר שם לפעור סדק בין האנשים ההם לאנשים האלו כאן... ובכך ישלים בין אלו אשר נפער ביניהם סדק ויחבר את אלו המאוחדים, הוא אוהב הסכמה, מתענג על הסכמה, נהנה מהסכמה, אומר דברים היוצרים הסכמה...

נטישת דיבור משפיל... הוא אומר דברים המרגיעים את האוזן, דברים מלאי חיבה אשר הולכים ישר אל הלב, ואשר הם מנומסים, מלבבים ונעימים לכלל האנשים...

נטישת פטפוטי הסרק... הוא מדבר בהגיון, אומר את אשר הוא עובדה, את אשר מתאים למטרה, את הדהאמה, את הוינאיה. הוא אומר מילים אשר ראוי לנצור, תואמות את זמנן, הגיוניות, מקיפות, מחוברות אל המטרה...
האָבְּהָיָה סוּטָה (Abhaya Sutta) מפרטת:
באשר למילים אשר הטְָטְהְָגְָטְָה יודע כי אינן עובדתיות, אינן אמיתיות, אינן מועילות (או: אינן מחוברות למטרה), אינן חביבות והן פוגעניות כלפי אחרים, הוא אינו אומר אותן.

באשר למילים אשר הטְָטְהְָגְָטְָה יודע כי הן עובדתיות, אמיתיות, אינן מועילות (או: אינן מחוברות למטרה), אינן חביבות והן פוגעניות כלפי אחרים, הוא אינו אומר אותן.

באשר למילים אשר הטְָטְהְָגְָטְָה יודע כי הן עובדתיות, אמיתיות, מועילות (או: אינן מחוברות למטרה), אך אינן חביבות והן פוגעניות כלפי אחרים, הוא אינו אומר אותן.

באשר למילים אשר הטְָטְהְָגְָטְָה יודע כי אינן עובדתיות, אינן אמיתיות, אינן מועילות (או: אינן מחוברות למטרה), אך הן חביבות ואינן פוגעניות כלפי אחרים, הוא אינו אומר אותן.

באשר למילים אשר הטְָטְהְָגְָטְָה יודע כי הן עובדתיות, אמיתיות, אינן מועילות (או: אינן מחוברות למטרה), אך הן חביבות ואינן פוגעניות כלפי אחרים, הוא אינו אומר אותן.

באשר למילים אשר הטְָטְהְָגְָטְָה יודע כי הן עובדתיות, אמיתיות, מועילות, וגם חביבות ואינן פוגעניות כלפי אחרים, הוא חש מתי הזמן הנכון להגיד אותן. משום מה? משום שלטְָטְהְָגְָטְָה יש סימפתיה לאשר בין החיים.

פעולה נכונה

ניתן לתרגם פעולה נכונה (samyak-karmānta • sammā-kammanta) גם כ"התנהלות נכונה". ככזו, חייב המיישם לאמן את עצמו להיות נכון מוסרית בפעולותיו, ולא לפעול בדרכים שישחיתו או יפגעו בו או באחרים. בקאנונים הפאלי והסיני, הדבר מוסבר כך:
ומהי פעולה נכונה? הימנעות מנטילת חיים, מגניבה, ומיחסי מין אסורים [או התנהגות מינית בלתי הולמת]. לזאת ייקרא פעולה נכונה.
— סְָצָּ'אוִיבְּהְָנְגְָה סוּטָּה (Saccavibhanga Sutta)
ומהי, נזיריי, פעולה נכונה? הימנעות מנטילת חיים, הימנעות מגניבה, הימנעות מאי-טהרה: לזאת, נזיריי, ייקרא פעולה נכונה.
— מִָגִָה-וִיבְּהִָנְגִָה סוּטָה (Magga-vibhanga Sutta)
למיישם מקרב פשוטי העם, מפרטת הקוּנְדָה קָמָּרָפוּטּה סוּטָה (Cunda Kammaraputta Sutta):
וכיצד נעשה האדם טהור בשלוש דרכים על ידי פעולת גוף? ישנו המקרה בו אדם מסוים, אשר נטש את נטילת החיים, נמנע מנטילת חיים. הוא חי ו... סכינו מונח ארצה, מוסרי, חנון ורחום לרווחתם של כל אשר בין החיים. בנטשו את לקיחת אשר לא ניתן, הוא נמנע מלקיחת מה שלא ניתן. הוא לא לוקח, כדרכו של הגנב, דברים בכפר או בשדה אשר שייכים לאחר ולא ניתנו לו. בנטשו את החושניות הבלתי הולמת, הוא נמנע מחושניות בלתי הולמת. הוא אינו נכנס למעורבות מינית עם אלו המוגנים על ידי אמותיהם, אבותיהם, אחיהם, אחיותיהם, קרוביהם או הדהאמה שלהם, אלו אשר להן בעל, אלו אשר חייבים בעונש, או אפילו אלו אשר עוטרו בפרח על ידי אדם אחר. כך נעשה אדם טהור בשלוש דרכים על ידי פעולת גוף.
למתנזרים, מוסיפה הסָמָנּיָפְּהָלה סוּטָּה (Samaññaphala Sutta):
בנטשו את אי-הפרישות, הוא חי חיי פרישות, ריחוק, נמנע מהפעילות המינית אשר היא דרכו של הכפרי.

מודעות נכונה

מודעות נכונה (samyak-smṛti • sammā-sati) ניתן לתרגם גם כ"זיכרון נכון", "עירנות נכונה" או "תשומת-לב נכונה". על המיישמים אותה לשמור את דעתם עירנית דרך קבע לתופעות שמשפיעות על הגוף ועל הדעת. עליהם להיות מודעים ושקולים, ולוודא שאינם פועלים או מדברים מתוך חוסר תשומת לב או מתוך שיכחה. בקאנון הפאלי, הדבר מוסבר כך:
ומהי, נזיריי, מודעות נכונה?

(1) ישנו המקרה בו נזיר נשאר ממוקד בגופו בפני עצמו - נלהב, מודע ועירני - ומניח לתאוות הבצע ולמצוקה הקשורים לעולם.

(2) הוא נשאר ממוקד ברגשות שלו בפני עצמם - נלהב, מודע ועירני - ומניח לתאוות הבצע ולמצוקה הקשורים לעולם.

(3) הוא נשאר ממוקד בנפש שלו בפני עצמה - נלהב, מודע ועירני - ומניח לתאוות הבצע ולמצוקה הקשורים לעולם.

(4) הוא נשאר ממוקד בתכונות הנפשיות שלו בפני עצמן - נלהב, מודע ועירני - ומניח לתאוות הבצע ולמצוקה הקשורים לעולם.

לזאת, נזיריי, ייקרא מודעות נכונה.
למרות שההוראות הנ"ל מיועדות לנזירים הן מכוונות גם לנזירות, ופשוטי עם מקרב שני המינים יכולים גם הם ליישם אותן.
ביקּהוּ בוֹדְהי, נזיר של מסורת התהרוואדה, מרחיב את הדיבור על מודעות בדברים שלהלן:
הדעת נשמרת במכוון במצב של שימת לב חשופה, צפיה מנותקת באשר מתרחש בתוכנו ומסביבנו ברגע הנוכחי. ביישום המודעות הנכונה, הדעת נעשית מיומנת להישאר בהווה, בפתיחות, בשקט, ובעירנות, מהרהרת באירועי ההווה. על כל שיפוט ופרשנות להישאר מושעים, או אם הם בכל זאת מתרחשים, עליהם לבצע ואז להימחק.
המְָהְָא סְָטיפְָטּהְָנְָה סוּטָּה מלמדת גם היא שבצפיה מודעת בתופעות הללו במסגרת התנסות ישירה, ניתן להבחין בהיווצרותן ובשקיעתן, ובשלושת סימני הקיום של הדהארמה. הדבר מוביל לטיפוח תובנה, ולתכונות הניתוק, העצמאות והשחרור.

ריכוז נכון

ריכוז נכון (samyak-samādhi • sammā-samādhi), כפי ששמותיו בפאלי ובסנסקריט מצביעים, הוא יישום של ריכוז מדיטטיבי גבוה (סמאדהי). המתרגל מרכז את תשומת לבו באובייקט כלשהו, עד הגיעו לריכוז עמוק ולספיגה מדיטטיבית (גְ'האנה). מסורתית, הריכוז ממוקד לרוב בתחושות הגוף או בנשימה (אְָנְָפְָּנְָסְָטי, אנאפנה), במושאי מבט (קָסינה), או דרך חזרה על ביטויים ומנטרות. כחלק מפיתוח הסמאדהי יש להתגבר על חמשת המעצורים (השתוקקות חושית, דחייה, עצלנות לאה, דאגנות חסרת מנוחה, וספק), המהווים מכשול בדרך לכניסה לג'האנה. משהושג המצב התודעתי של ג'האנה, ניתן להשתמש בו ככלי לפיתוח חוכמה ותובנות, בזכות יכולתו לבחון בבהירות את טבען האמיתי של תופעות גוף ונפש בחוויה ישירה. תהליך זה מטהר את הנפש מ"מזהמים" (סנקהארות, תגובות רגשיות שאינן מיטיבות), מעמיק את הבנת הדהאמה, ובסופו של דבר מוביל להארה שלמה. בקאנון הפאלי הדבר מוסבר כך:
ומהו ריכוז נכון?

(1) באשר נזיר מרוחק מתאוות החושים, מרוחק ממחשבות מזיקות, משיג ומשתקע בספיגה המדיטטיבית הראשונה [ג'האנה], אשר מקורה בניתוק והיא מלווה במחשבה משקפת (Vitakka), מחשבה מושהית (Vicara), שמחה, ואושר.

(2) בהשקטת מחשבה משקפת ומושהית הוא משיג ומשתקע בג'האנה השנייה, ברוגע פנימי, היא אחדות הדעת (Ekkegata), שאין בה מחשבה מושהית ומשקפת, ויש בה שמחה ואושר.

(3) בהתנתקות משמחה הוא מצוי בשלוה, מודע ובעל תפיסה צלולה ונהנה מאושר פנימי, ובכך נכנס ומשתקע בג'האנה השלישית, שהנאצלים [Ariyas] מכנים "הימצאות בקור רוח, במודעות ובאושר".

(4) בויתור על אושר ועל סבל, בעצם ההיעלמות של שמחה וצער, הוא משיג ומשתקע בג'האנה הרביעית, שאינה אושר או סבל, והיא השלוה הטהורה - מודעות.

לזאת ייקרא ריכוז נכון.
למרות שההוראות הנ"ל מיועדות לנזירים הן מכוונות גם לנזירות, ופשוטי עם מקרב שני המינים יכולים גם הם ליישם אותן.
על פי הקאנונים הפאלי והסיני, ריכוז נכון תלוי בהתפתחותן של מרכיבי דרך מקדימים:
המבורך אמר: "ומהם, נזיריי, ריכוז נכון אציל עם תמוכותיו והתנאים המקדימים לו? כל אחדות דעת המצוידת בשבעת המרכיבים הללו - הבנה נכונה, חשיבה נכונה, דיבור נכון, פעולה נכונה, אורח חיים נכון, מאמץ נכון ומודעות נכונה - נקראת ריכוז נכון אציל עם תמוכותיו והתנאים המקדימים לו.
— מָָהָָא-צָָ'טָָּרִיסָָקָָה סוּטָּה

יישום הדרך המתומנת

על פי הנזיר ביקהו והמלומד ואלפולה ראהולה, על החלקים של הדרך המתומנת הנאצלת "להתפתח פחות או יותר בו זמנית, וככל המתאפשר על פי יכולת ההכלה של היחיד. הם כולם קשורים זה בזה וכל אחד מהם מסייע לטיפוח האחרים". ביקהו בודהי מסביר כי "עם מידה מסוימת של התקדמות, כל שמונת החלקים יכולים להיות נוכחים במקביל, כאשר כל אחד מהם תומך באחר. אולם עד לנקודה זו לא ניתן להימנע מחשיפה של הדרך בשלבים"
על פי הקאנונים הפאלי והסיני, הבנה נכונה, כוונה נכונה, דיבור נכון, פעולה נכונה, אורח חיים נכון ומודעות נכונה משמשים כתומכים וכתנאים נדרשים ליישום ריכוז נכון. הגעה להבנה נכונה היא השלב הראשון, והיא גם הפתח לכלל הדרך המתומנת הנאצלת. ראשית על המיישם להבין את העקרונות של הבנה נכונה. מרגע שהושגה הבנה נכונה, היא תהווה מקור השראה ועידוד להתהוות כוונה נכונה במיישם. כוונה נכונה תוביל לדיבור נכון. דיבור נכון יוביל לפעולה נכונה. פעולה נכונה תוביל לאורח חיים נכון. אורח חיים נכון יוביל למאמץ נכון. מאמץ נכון יוביל למודעות נכונה. על המיישם להפעיל מאמץ נכון על מנת לנטוש את ההבנה השגויה ולהיכנס להבנה נכונה. מודעות נכונה תאפשר לבסס ולייצב את ההבנה הנכונה, אשר תסייע למיישם לרסן ולהתגבר על גורמי הסבל, שביניהם תאוות בצע, שנאה ושגיה באשליות. בזכות ההבנה נכונה, הגורם האחרון והסופי שיתהווה הוא שחרור נכון. זוהי התוצאה הסופית של יישום נכון של הדרך המתומנת הנאצלת, בה מתרחשת ההארה, והתרגול מגיע לשיאו.

הדרך המתומנת הנאצלת ופסיכולוגיה קוגניטיבית

קיימת קרבה בין עקרונות הבודהיזם לבין גישות פסיכולוגיות מסוימות. אחת מהן היא הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, שמטרתה לשנות את דרכי החשיבה של האדם במטרה לשפר את חווייתו הפנימית ואת איכות חייו.
במאמרו "בודהיזם פוגש מדע מערבי" מסביר גיי ווטסון:
הבודהיזם תמיד עסק בהרגשות, רגשות, תחושות והכרה. הבודהה מצביע על גורמים הכרתיים כמו גם רגשיים כגורמים לסבל. הסיבה הרגשית היא תשוקה והיפוכה, הסלידה. הגורם ההכרתי הוא הבורות ביחס לדרך בה דברים קורים במציאות, או לשלושת סימני הקיום: כל הדברים הם לא-מספקים, לא-קבועים, וחסרי עצמיות ממשית.
— Buddhism Meets Western Science ‏ (2001)
מנקודת מבט פסיכולוגית, הדרך המתומנת הנאצלת היא ניסיון תבניות של מחשבה ושל התנהגות. זו הסיבה שהמרכיב הראשון של הדרך הוא הבנה נכונה (sammā-diṭṭhi), שהיא הדרך בה רואים את העולם. תחת קטגוריית התבונה, מקושרת תפיסת עולם זו למרכיב השני, חשיבה נכונה (sammā-saṅkappa), שנוגעת לתבניות חשיבה ולכוונה אשר שולטת בפעולותיו של האדם. ניתן לראות את המרכיבים הללו בפעולה בפיוטים הפותחים של הדְִהָאמָּפָּדָה:
בכל התנסות הדעת קודמת,

הדעת מובילה,

הדעת יוצרת.

והיה כי פעלת או דברת ודעתך משוחתת,

ובא הסבל

כאשר תיסוב העגלה בעקבות פרסת השור.

בכל התנסות הדעת קודמת,

הדעת מובילה,

הדעת יוצרת.

והיה כי פעלת או דברת ודעתך שלווה,

ובאה השמחה

כצל בל ינתק.
— להשמעה / The Readers
כך, על ידי שינוי תפיסת העולם המעוותת של האדם, והגשמת "תפישה רגועה" במקום "תפישה מזוהמת" יכול האדם להקל על סבלו. ווטסון מציין זאת מנקודת מבט פסיכולוגית:"מחקרים מראים כי פעולות חוזרות ונשנות, למידה וזיכרון יכולים לשנות פיזית את מערכת העצבים, ולשנות את חוזקם של קשרים סינפטיים כמו גם את הקשרים עצמם. ניתן לחולל שינוי שכזה על ידי טיפוח המשנה את הרגש ואת הפעולות. ואלו בתורם ישנו את החוויה הנובעת מהם."

סבל והיצמדות

לפי דברי גאוטמה בודהה, הסבל נגרם כתוצאה מהיצמדות לדברים גשמיים, ששתי פניה הן השתוקקות (טנהא) ודחייה. מאחר שכל התופעות הן ארעיות, בנות-חלוף ונתונות לשינוי בלתי-פוסק (תופעה המכונה "אניצ'ה") האדם הנצמד אליהן נדון לסבל.
"התופעות" יכולות להיות גשמיות יותר (כגון ממון, תחושות, טעמים, מצב בריאותי, אנשים אחרים, וכדומה) או גשמיות פחות (כגון מעמד חברתי, דימוי עצמי, ואפילו התקוה הבסיסית להמשכיות או לסיום החיים). גם הדרך עצמה נחשבת לדבר שהצמדות אליו אינה עולה בקנה אחד עם הדרך. בשיחה על משל הנחש מתוך הקאנון הפאלי משווה הבודהה את הדרך לרפסודה אשר משמשת לחציית הנהר, אך אין צורך לשאתה על השכם לאחר שהנהר נחצה. כך גם מה שהוא מלמד נועד כדי להגיע למטרה, ומשהמטרה הושגה, אין ערך לאחיזה בדרך.