google/wiki40b huggingface dataset:
הנרי ג'יימס

ביוגרפיה

הנרי ג'יימס נולד בניו יורק. אביו היה פילוסוף שקנה לו שם בכתביו התאולוגיים. אחיו הגדול היה הפילוסוף ויליאם ג'יימס. הוא חונך על ידי מורים פרטיים בביתו עד 1855. את נעוריו בילה בנסיעות בין אמריקה לאירופה, הוא למד לסירוגין בניו יורק, בפריז, בבון, בלונדון, ובז'נבה. ב-1862 התחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת הרווארד, אך זנח את הלימודים אחרי שנה.
בשנת 1865 החל ג'יימס לפרסם סיפורים ורשימות ביקורת בכתבי עת. ב-1869 נסע לאירופה, למסעו הגדול הראשון. שם, בלונדון, בפריז וברומא, כתב על חוויותיו. הרומן הראשון שלו "רודריק הדסון", שפורסם ב-1876, מספר על פסל אמריקאי החי ברומא.
ג'יימס הרבה לכתוב על השפעת התרבות האירופית על האמריקנית, וההבדלים שבין האופי האמריקאי והאירופי. בנוסף לרומנים כתב כמאה סיפורים, ספרי מסע, ביקורת ספרותית וביוגרפיה של הסופר נתניאל הות'ורן. הוא כתב גם מחזות, אך הצלחתו כמחזאי הייתה מוגבלת. הוא חי כשנה בפריז אך לא מצא שם את מקומו. ב-1876 השתקע בלונדון וגר בה כעשרים שנה, בשנים אלה כתב את מיטב יצירתו.
ג'יימס הצהיר על עצמו כרווק, לא נישא מעולם ודחה הצעות נישואין באופן שיטתי. במשך השנים פורסמו יומניו האישיים ומכתבים רבים שכתב, חלקם אף בעלי אופי אירוטי, לגבר צעיר איתו היה בקשר. בלטו במיוחד מכתביו לפסל האמריקאי הנדריק כריסטיאן אנדרסן. השניים הכירו ברומא בשנת 1899 כאשר ג'יימס היה בן 27, ועשרות שנים לאחר מכן הוא כתב לאנדרסן מכתבים מלאי תשוקה. ג'יימס חי באנגליה עד מותו.
ישועה בסיס

הרב ישועה בסיס (ה'תקל"ג - ט' בטבת ה'תר"כ; 1773 - ינואר 1860) היה דיין ומקובל, ראש רבני תוניסיה.

קורות חייו

נולד בעיר תוניס בשנת ה'תקל"ג (1773). למד אצל רבי משה סלום (מחבר הספר "ישמח משה" על מסכת זבחים) ואצל רבי יצחק טייב (בעל "ערך השולחן"). אצל רבי שאול הכהן, אב"ד ג'רבה, הוא למד את חכמת הדקדוק, ובשל כך התייחס אף אליו כרבו מובהק.
בתחילה כיהן כדיין מן המניין בבית דינו של הרב יצחק טייב. בשנת ה'תר"ז (1847) נפטר הרב יצחק כהן טנוג'י מאנדורה, שהיה הרב הראשי וראב"ד תוניסיה, ורבי ישועה בסיס מונה לכהן תחתיו. בתפקיד זה החזיק שתים עשרה שנה, עד לפטירתו.
הרביץ תורה במשך שנים רבות, והעמיד תלמידים חשובים שהיו מגדולי הרבנים בתוניסיה בדורו ובדור שלאחריו. נודע בשל דאגתו לצורכיהם החומריים של התלמידים ותלמידי החכמים שלמדו בישיבתו.
נודע בשל עיונו העמוק וחריפותו. שני רבנים אשכנזים, הרב אפרים חיות מהונגריה (בעל "אפי רברבי") והרב אברהם זוסמן מפולין (בעל "ויוסף אברהם") מספרים כי התקשו להבין דבר-תורה, ולא מצאו לזה תשובה הולמת, אף ששאלו על כך את חכמי אשכנז ואיטליה, ובבואם לרבי ישועה בסיס, פירש להם את העניין כלאחר יד.
נודע גם כבקי גדול בתורת הקבלה וכמחולל נפלאות. מעשים רבים מיוחסים אליו בקרב יהודי תוניסיה כפועל ישועות וכמבטל גזירות קשות על ידי מופתים שעשה. עשרות סיפורי-פלא סופרו אודותיו, שמהם ניתן לראות, כי ידע לעמוד בפרץ, ולהגן על היהודים מפני מתנכלים ופורעים ערבים. כן נודעה ידידות רבה שהייתה לו עם מלך תוניס "הבאי". ברחבי תוניס נקרא בשם "מורינו הרב" סתם, או "גאון עוזנו".
הערצת חכמי דורו אליו הייתה רבה, ושמו יצא בתוניסיה ומחוצה לה. הרב אברהם אנקווה, מרבני מרוקו, כותב עליו: "מי לנו גדול בדור הזה בכל זה האפריק כחכמי ורבני תונס יע"א, ובפרט מן הפרט מעטרת ראשנו, נר ישראל, עמוד הימני, סבא דמשפטים, אשר שמעו שמוע מסוף העולם ועד סופו, כמוהר"ר ישועה בסיס הי"ו."
מדי שנה נהג לערוך סעודת הודאה לתלמידי חכמים לאחר שחלף חודש טבת אשר על פי הקבלה נפטרים בו צדיקים.
נפטר בגיל 87 בט' בטבת ה'תר"כ (1860). רבני דורו המליצו עליו "נפטר בכתר פז", שכן נפטר בשנת "כתר" (תר"כ) בגיל "פז" (87). בשל הערצת בני דורו אליו צמו העם יומיים ברציפות, ביום פטירתו ט' בטבת, ולמחרת בצום עשרה בטבת.
אבון

אַבּוּן היה משורר ופייטן עברי, שחי ופעל בקרב יהדות ספרד במאה ה-11.

שירתו

סליחות ופיוטים שחיבר אבון נמצאו במחזור אביניון. שמואל דוד לוצאטו פרסם אחד מהם המתחיל במילים: "עז אל מעידים הכל באימה" בכרם חמד (ח"ד עמ' 31).
רבי משה אבן עזרא, מגדולי המשוררים היהודים בכל הזמנים, ספד לו בדיוואן שלו כאחרון המשוררים הגדולים, וחתם את שירו:
לא אחזה אור אחרי אבון / כי אם יקרות, אור וקפאון
— כרם חמד, ח"ד עמ' 86

זיהוי אפשרי

יהודה אלחריזי (תחכמוני שער ג') מזכיר משורר בשם אבון שחי לפני שמואל הנגיד. אם מדובר באותו אדם, יש להקדים את זמן פעילותו בכמאה שנים, אך ש"י פין הניח שמדובר בשני אנשים שונים.
לאופולד צונץ שיער שהוא רבי אבון ב"ר שאול שהזכיר הראב"ד השני בעל ספר האשכול בשם החסיד ר' אבון ממיורקה
סידני ג'ון בייקר

סידני ג'ון בייקר (באנגלית: Sidney John Baker, ‏ 17 באוקטובר 1912 ולינגטון - 2 בפברואר 1976 סידני) הוא לשונאי, מילונאי, עיתונאי וסופר אוסטרלי, יליד ניו זילנד, מחלוצי חקר האנגלית האוסטרלית על משלביה והקשר שלה לזהות ולתרבות הלאומית האוסטרלית.

ילדות וצעירות

סידני ג'ון בייקר נולד בשנת 1912 בוולינגטון שבניו זילנד, כבנם של הורים שהיגרו לשם מאנגליה. האב, סידני ג'ורג' בייקר, היה עיתונאי והאם הייתה ליליאן סלבי, לבית וויטהד.
בייקר למד במכללת ולינגטון ואחר כך בשנים 1932-1930 במכללת אוניברסיטת ויקטוריה, גם כן בוולינגטון, אולם לא סיים את התואר. נמשך במיוחד לכתבי פרויד, ניטשה וד.ה. לורנס. בשנת 1935 התיישב בסידני באוסטרליה. התגורר שם בסביבה הבוהמית של קינגס רוס יחד עם האמן רוס מקגיל ואחרים.
אחרי שעבד זמן קצר כעיתונאי ב"דיילי טלגרף", התקבל למערכת העיתון "בת'רסט נשיונל אדבוקייט".
בשנים 1939-1938 ביקר בייקר בלונדון. שב לאחר מכן לניו זילנד ולאוסטרליה, בה התקבל לעבוד ברשות השידור האוסטרלית ABC. 
פעמיים קיבל פטור מגיוס לצבא כבלתי כשיר. בסופו של דבר התקבל בשנת 1942 בצוות של אוניית דיג ששימשה את חיל הים של ארצות הברית בהובלת כלי נשק ואספקה לקלדוניה החדשה

פעילותו בתחום האנגלית האוסטרלית והניו זילנדית

בעזרת מלגה מטעם הקרן הממלכתית האוסטרלית Commonwealth literary Fund פרסם בייקר בשנת 1941 במלבורן את המהדורה הראשונה למילון העממי שלו לסלנג האוסטרלי שהופיע אחר כך בעוד שלוש מהדורות עד 1943. ב-1945 חיבר בייקר את ספרו העיקרי - "השפה האוסטרלי" 
המילון כלל שכבות שהוזנחו לפניו על ידי המילונאים (למשל על ידי א.א. מוריס) בתחומים כמו האדמה, ה"בוש", הדרך, העיר וכו'.
בשנים 1950 ו-1964 זכה שוב למלגה מהקרן Commonwealth literary Fund . פרסם שני ספרי מוסף ל"שפה האוסטרלית:הראשון - "Australia Speaks"
(אוסטרליה מדברת) (1953) ו The Drum  (התוף) ובשנת 1966 חיבר מהדורה מתוקנת של "השפה האוסטרלית".
בייקר כתב ערכים בנושא גם באנציקלופדיה בריטניקה, בספרים נועדו לקהל הרחב ובעיתונים כמו American Speech".
בייקר המשיך בפעילות העיתונאית ב-ABC Weekly ‏ (1942-1941), בדיילי טלגרף (1946-1943), ב"מלבורן הרלד" וב"סאן ניוס פיקטוריאל" (1947-1946) אחרי 1947- ב"סידני מורנינג הרלד".
בשנים 1963-1953 היה אחראי על מדור הספרות של סידני מורנינג הרלד בגיליון של יום ראשון. בשנים 1955-1948 בייקר פרסם מאמרים בנושאים של פסיכולוגיה לשונית בInternational Journal of Sexology בבומביי.
בדומה לפעילותו של הנרי לואיס מנקן בתחום האנגלית האמריקאית, ושאיתו ניהל התכתבות ענפה, גילה בייקר מצעירותו עיניין רב באוצר המלים והביטויים שבשפה המדוברת, בסלנג ובעגת העולם התחתון בניו זילנד ובאוסטרליה. הוא נאבק להגן ולקדם את הזהות האוסטרלית באמצעות השפה והספרות.
כעורך משנה בשבועון ABC Weekly  וכעורך ספרותי ב"סידני מורנינג הרלד" יצר קשרים רבים על קוראי העיתונים על מנת לגייס מקורות מידע בתחום האנגלית האוסטרלית ברחבי היבשת. יצר קשר עם סופרים, במיוחד עם חברי תנועת "ג'ינדיוורובק" שדגלה בקידום צביונה התרבותי של אוסטרליה
כמו מנקן, הקדיש בייר תשומת לב למוצא המלים והביטויים, לתדירות שימושן וחיוניותן בשפה הספרותית ובשפת היום יום 
ב-1953 (במאמר ב"סידני מורנינג הרלד") סדיני ג'ון בייקר למד סנגוריה על שפת ה"טוק פיסין"  שבגינאה החדשה בתור שפה בזכות עצמה כשאיכותה הותקפה על ידי פקידי האו"ם. הוא ראה בפשטותה ובקלות הקליטה שלה את הגורם העיקרי להישרדותה כאמצעי תקשורת יעיל מהאנגלית והגרמנית.
חיים סלבין

חיים סלָבִין (20  בפברואר 1902 – 6 ביולי 1980) היה תעשיין ישראלי, ממקימי תעשיית הנשק בארץ ישראל, מנהל התעשייה הצבאית בתקופת "ההגנה" ולאחר הקמת מדינת ישראל. 
סלבין נולד ב-1902 בפרופויסק שבאימפריה הרוסית, בנם של אריה ופניה. למד בתיכון בהומל והנדסת חשמל בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה. היה פעיל ציוני ונאסר על ידי הצ'קה מספר פעמיים. ביולי 1924 גורש מרוסיה ובחר לעלות לארץ ישראל. לפני עלייתו נישא למניה (מרים) לייקין, שלמדה איתו הנדסת חשמל. הזוג היו הורים לבן.
בארץ השתלב בצוות עובדי תחנת הכוח בטבריה שזה עתה הוקמה, ולאחר פגישה עם פנחס רוטנברג מונה למנהל חברת החשמל בחיפה. סלבין שימש עוזרו הבכיר של רוטנברג ונשלח על ידו לעסוק במדידות ובהכנות לבניית תחנת הכוח בנהריים. עבד בהקמה ובניהול תחנת הכוח והתגורר בתל אור. במקביל היה פעיל בארגון "ההגנה" מ-1929 ועסק בתעשיית הנשק הבלתי-לגאלית ביישוב.
ב-1934 עבר לתל אביב ועבד בתחנת הכוח המקומית כמהנדס ראשי של חברת החשמל. החל מ-1937 עסק בהקמת תחנת הכוח רדינג שבצפון תל אביב והיה חבר בהנהלתה. בתקופה זו עמד בראש תעשיית הנשק של ההגנה שהוקמה בשטחי תחנת הכוח, ובשנים 1940-1944 עמד בראש התעשייה הצבאית והעביר אותה לפסים של ארגון תעשייתי מסודר. לאחר מכן נסע לארצות הברית והקים יחד עם אליהו סחרוב רשת של העברה והברחת ציוד, מכונות וחומרי נפץ לארץ ישראל. הוא שב לישראל ב-1946, עם פרוץ מלחמת העצמאות מונה שוב לעמוד בראש התעשייה הצבאית וניצח על הקמת מפעלים חדשים בהם התבצע ייצור סדרתי של תת-מקלע סטן, מקלע דרור, מחסניות, תחמושת קליעית, רימוני-יד, פגזים ואמצעי לחימה נוספים. 
בתחילת שנות החמישים הקים מפעל לבנייה טרומית, לאחר מכן עסק בהקמת מפעל העץ "ספן" בעמק הירדן ובאמצע שנות החמישים הקים את מפעל ייצור הסוכר בעפולה. ב-1958 העניק הטכניון לסלבין תואר דוקטור לשם כבוד.
היה נשוי ואב לבן. אשתו, מרים סלבין, עבדה החל ב-1928 ובמשך עשרות שנים כמהנדסת תחנה בחברת החשמל.
על שמו של סלבין נקרא "מפעל סלבין" של תע"ש, העוסק בתחום הרק"ם.
אוונטורה

תקציר העלילה

לסרט אוונטורה יש מבנה סיפורי יוצא דופן, בו מתרחש לכאורה מעשה מסתורי מרכזי, אשר נשכח בהדרגה עם התקדמות הסרט ונותר לא פתור. הסיפור מתחיל עם קבוצה של זוגות עשירים מרומא ששטים בספינה ומבקרים באי געשי לא מאוכלס לחופי סיציליה. אחת מן הדמויות היא אישה צעירה ששמה אנה (לאה מאסארי), אשר נעלמת בלא להותיר אחריה עקבות. האחרים מחפשים אחריה, אולם נכנעים, מסתגלים בהדרגה להיעלמה ונסחפים בחזרה לתוך חייהם. יתרת הסרט מתמקדת במידת מה במערכת היחסים שמתפתחת בין מאהבה של אנה לבין חברתה הטובה ביותר, קלאודיה (מוניקה ויטי). לסצנה האחרונה אין קשר לאנה (ייתכן שזהו רמז למחשבה שגורלה אינו ידוע), והיא מתייחסת לשאלה כיצד אנשים מתמודדים עם עצמם וזה עם זה.

התגובות לסרט

הסרט הופץ בשנת 1960 וזכה לקריאות בוז מחלק מן הצופים במהלך הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל קאן. על כל פנים, הוא זכה בפרס השופטים בפסטיבל. הסרט היה חלוצי במאפיינים החזותיים בו והשפיע בצורה ניכרת על השפה הוויזואלית של הקולנוע. הוא נבחר על ידי מבקרים רבים כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. מבקרים אחרים מתחו עליו ביקורת בשל עלילתו נטולת האירועים, שלכאורה איטית בקצבה, ובשל נושאיה האקזיסטנציאליסטיים. ביחד עם עבודותיו האחרות של אנטוניוני מצוין אוונטורה לשבח לעיתים קרובות כסרט פמיניסטי מוקדם ובו שחקניות ראשיות בעלות אופי חזק ורב פנים.
בן-ציון אורגד

ביוגרפיה

בן ציון אורגד נולד בשם בן ציון בושל בגלזנקירכן, גרמניה ועלה לארץ ישראל בגיל שש. למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב. כינור הוא למד אצל רודולף ברגמן ופסח כינרי וקומפוזיציה אצל פאול בן חיים. לאחר ששירת בהגנה ובפלמ"ח למד באקדמיה הישראלית למוזיקה בירושלים, ולמד קומפוזיציה מפי יוסף טל.
ב-1947 גויס ושירת במהלך מלחמת השחרור כסמל קרבי בחטיבת גבעתי. את לימודי הקומפוזיציה המשיך בארצות הברית, אצל אהרון קופלנד בטנגלווד .
אורגד היה ישראלי בכל הוויתו, סייר וממפה שטחים במלחמת העצמאות, שהכיר את שבילי הארץ ברגליו ונתן ביטוי לאהבתו אליה במוזיקה שכתב. את יחסו העמוק אל נופי הארץ כינה "דת הנופים". רביעיית מיתרים, מיצירותיו האחרונות, חוברה לדבריו בהשראת הכנרת, שלחופיה הרבה לשבת.
בשנת 1948 חיבר יצירה לבריטון ותזמורת, למילים של חיים גורי, בשביל חטיבת גבעתי, שבה שירת במלחמת העצמאות. בשנת 1953 חיבר מוזיקה להצגה "אכזר מכל המלך" של המחזאי נסים אלוני.
המוזיקה של אורגד לא השתייכה לשום אסכולה, כפי שכתב יהודה כהן בספרו "נעימי זמירות ישראל". היה לו קשר ברור לצליל הפעמונים, ואלה נשמעו לעיתים קרובות במוזיקה שלו, גם כאשר לא היו פעמונים בין הכלים בפרטיטורה.
אורגד כתב מוזיקה בהקשרים תנ"כיים, כמו הצבי ישראל, סיפור המרגלים, חזון ישעיהו. בנוסף, הרבה להלחין מוזיקה לשירי משוררים, ביניהם אראלה אור ונתן זך ולפיוטים של שלמה אבן גבירול ויהודה הלוי. מאז 1980 כתב גם שירה ופרסם כמה קובצי שירים. בין השאר כתב מוזיקה ל"שירים מעמק החושן", שאת מילותיהם חיבר בעצמו. אורגד אהב את השפה העברית, חקר את מצלוליה ואת הפוטנציאל המוזיקלי שלה, נושא שעליו גם כתב ספר.
בשנת 1960 קיבל אורגד את פרס אנגל.
שבועיים לפני מותו כתב דברים על "שפת הנופים" בהקשר לישראל ולגרמניה, על המלרעיות העברית לעומת המלעיליות הגרמנית ועל צלצולי פעמוני הכנסייה שקידמו אותו ברגע הולדתו. בשנת 1998 קיבל אזרחות כבוד של עיר הולדתו, ובהזדמנות זו בוצעה שם יצירה שכתב. את לבטיו באשר לביצוע מוזיקה משלו בעיר גרמנית ביטא בדברים שכתב ביומנו האישי.
בן ציון אורגד חיבר כ-90 יצירות להרכבים שונים, ווקאליים, תזמורתיים וקאמריים. בשנים 1975–1988 היה ממונה על החינוך המוזיקלי מטעם משרד החינוך.
ב-28 באפריל 2006 נפטר בתל אביב בגיל 79, ונקבר לבקשתו בבית העלמין בכפר תבור.
אשתו לשעבר הייתה העיתונאית צלילה אורגד, אחותה של נתיבה בן יהודה ובתו של ברוך בן יהודה, שהיה מנהל הגימנסיה הרצליה ומנכ"ל משרד החינוך. מנישואיו לצלילה נולדו שני בניו. בשנותיו האחרונות בת זוגו הייתה הסופרת רבקה רז.
ב-2014, במסגרת מיזם הנצחת אמנים ויוצרים של עיריית תל אביב-יפו, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של בן ציון אורגד ברחוב בלוך 14 בתל אביב.
סמל קוויבק

סמל פרובינציית קוויבק, או, בשמו הרשמי, שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור פרובינציית קוויבק (באנגלית: Arms of Her Majesty in Right of the Province of Quebec ) הוא סמלה הרשמי של פרובינציית קוויבק שבקנדה על פי צו מלכותי של מלכת בריטניה המלכה ויקטוריה מה-26 במאי 1868. הסמל שונה בהחלטת מועצת הפרובינציה ב-9 בדצמבר 1939.

היסטוריה

סמל הפרובינציה המקורי ניתן לפרובינציה על ידי מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה בשנת 1868 ובו, בשדה העליון היו רק שני פרחי אירוס.
סמל זה שונה על ידי ממשלת פרובינציית קוויבק בשנת 1939 ועל פי החלטת ממשלת הפרובינציה נוסף פרח אירוס נוסף.
מבקרי החלטה זו טוענים כי הסמל מוענק על ידי בית המלוכה, ורק בית המלוכה יכול לשנות את הסמל ולא ממשלת הפרובינציה, וכי ממשלת הפרובינציה חרגה מסמכותה. על אף הביקורת, ממשלת הפרובינציה עושה שימוש בפועל בסמל החדש. השלטון הפדרלי הקנדי משתמש בצורה לא עקבית הן בסמל הישן והן בסמל החדש.
אידי

היסטוריה

האידי מגיע ממרוקו, ונראה שמקורו הוא במדבר סהרה. הכלב מעולם לא היה כלב צאן, למרות שפורסם תחת השם כלב צאן הרי האטלס ב-1963, ולכן תוקן השם בשנת 1969. האידי הוא כלב אמיץ שחי ועובד בהרי האטלס של מרוקו, לוב ואלג'יריה ומגן על בעליו ורכושו מפני חתולי בר או טורפים אחרים. 
לגזע זה כינוי ושמו ברברי, כיוון שהשבטים הברברים ניצלו אותו, כי הוא קצת דומה לכלבי פאריה אשר בעל אותו מוצא כמוהם. אידי עדיין לא מוערך מבחינה היסטורית, וכך גם רוב הכלבים שאינם סלוגי או גזעים אחרים שנחשבו אציליים (היו אלה לרוב גזעים של כלבי רוח). 
עם זאת, המרוקאים יצרו לאחרונה מועדון על מנת להגן על טוהר הגזע אשר תרם רבות לתפקידים שהיו דרושים כגון הגנה, צייד ועזרה משטרתית, וגם כחיית מחמד. אף על פי שאידי שימש ככלב עבודה בכל מרוקו, הוא נפוץ שם יותר כחיית מחמד.
בעבודות הצאן שלו, יש לו הרבה תכונות של כלבי הרים, ולכן הוא משתייך לקבוצה זו.
גובהם בין 51 ס"מ ל63 ס"מ ומשקלם כ-25 ק"ג. ראשו הוא דמוי דוב. בקיץ הוא משיל חלקית משיערותיו. לסתותיהם חזקות ושפתיים שחורות או חומות. העיניים בינוניות, ובעלות צבע כהה. צבעי גבם הוא לבן, שחור, אפור, ורוד וחום צהוב.
האידיים נמרצים מאוד ובעלי יכולת הגנה טובה ביותר, ובדרך כלל הם כלבי שמירה יוצאים מהכלל. האידיים מהירים, חזקים, ערניים ומוכנים לכל פעולה ובכל עת. הם נחשבים לגזע כלבים רגיש.
אגבוס

אגבוס היה נביא או משיח יהודי מיהודה, שפעל בתקופת התגבשות הקהילה היהודית-נוצרית (הקהילה המשיחית).
מסופר עליו כי הגיע אל קהילת היהודים-נוצרים (הקהילה המשיחית) באנטיוכיה, אמנם לא ניתן להסיק מהאמור כי אגבוס עצמו היה משיחי אולם אזכורו במעשי השליחים הביא לפרשנות מקובלת כי אכן היה משיחי, פרשנות הנסמכת על הפסוק "ויאמר כה אמר רוח הקדש ככה יאסרו היהודים בירושלים" שבו הוא מתייחס אל היהודים בגוף שלישי.

רקע

תופעת הנבואה בהיסטוריה הקדומה של ישראל, החל מתקופת המקרא, מקורה בקבוצה דעתנית, ביקורתית, שצמחה על רקע מעיק ובעייתי במישור הפוליטי, הכלכלי, החברתי והתרבותי. דומה לה התופעה המשיחית, שעניינה, כרונולוגית, נעוץ בתקופת הבית השני. קבוצות נבואיות-משיחיות, קטנות וקיצוניות, צמחו בתקופת השלטון הרומי, ובעיקר בעידן הנציבות הרומית השנייה (66-44), כשהמצב הכללי ביהודה החמיר והלך. השלטונות הרומיים התייחסו בחומרה רבה לתופעה זו בשל ההקשר הכישופי של אירועי ההתנבאות, ויותר מכך – בשל החשש שהתרכזויות המוניות סביב אותם משיחים ונביאים עלולות לקדם תופעות מרדניות.

אזכורים בכתובים

אז הוחל באנטיוכיא לקרא את-התלמידים בשם משיחיים.... ויקם אחד מהם ושמו אגבוס ויגד על-פי הרוח כי רעב גדול יבוא על-כל-ישבי תבל ויהי-כן בימי קלודיוס:
— מעשי השליחים י"א 26-28
 
ויהי בהיותנו שם ימים רבים וירד נביא אחד מיהודה ושמו אגבוס: ויבא אצלנו ויקח את-אזור פולוס ויאסר-בו את-ידיו ואת-רגליו ויאמר כה אמר רוח הקדש ככה יאסרו היהודים בירושלים את-האיש אשר-לו האזור הזה ויסגירהו בידי הגוים
— מעשי השליחים, פרק כ"א 10-11
לנבואה זו חשיבות רבה בהבנת העובדה שפאולוס ענה להם שהוא גם מוכן להיאסר ולמות עבור ישו.
מסורות מאוחרות יותר משייכות את אגבוס ל-70 השליחים המוזכרים בבשורה על פי לוקאס 10 א. "ואחרי הדברים האלה הבדיל האדון עוד שבעים אחרים וישלחם לפניו שנים שנים אל-כל-עיר ומקום אשר בקש לבוא שמה:" ומונות אותו בין המרטירים של אנטיוכיה.
קרטוזיאנים

מסדר הקרטוזיאנים (בלטינית: Ordo cartusiensis), הידוע גם כמסדר ברונו הקדוש, הוא מסדר נזירים מתבודדים ומדיטטיבים, אחד ממסדרי הנזורה המחמירים ביותר של הכנסייה הקתולית. המסדר הוקם בשנת 1084 על ידי ברונו מקלן יחד עם ששה מרעים - ארבעה כמרים ושני הדיוטות.
בהתחלה היוו הנזירים הקרטוזיאנים ברית של גברים מתבודדים החיים בקהילה קטנה. צביון זה נשמר לאורך מאות השנים אך המסדר שילב גם נזירות מתבודדות (הרמיטיות) בתוך מנזרים מסוג קוינוביון. הקרטוזיאנים מצטיירים כ"מתבודדים המאוחדים כמו אחים" במה שנקראת "המשפחה הקרטוזיאנית". אורח חייהם המשותפים בא לידי ביטוי מעל לכל במיסה הנחגגת במשותף, אך גם במפגשים המתקיימים בין הנזירים בהפסקות. כללי המסדר נקראים "תקנונים" (Statutes), והם נקבעו על פי הרגולה (Regula) המיוחדת למסדר זה, שהיא שונה מהרגולה הבנדיקטינית.
שם המסדר בא מהמסיב שרטרז (Chartreuse) שמצפון לעיר גרנובל טרום-האלפים הצרפתיים. ברונו הקדוש בנה את מנזרו הראשון בעמק בהרים אלה יישוב הנקרא בימינו סן-פייר-דה-שרטרז, במחוז איזר שבשטח צרפת של ימינו. מנזר ראשון זה נקרא בהמשך "לה גראנד שארטרז" (La Grande Chartreuse). סיסמת המסדר היא Stat crux dum volvitur orbis ("הצלב עומד איתן בעוד העולם מסתובב"). השם הצרפתי "שרטרז" הוענק גם למשקה החריף שייצרו נזירים אלה החל משנת 1737, והמשקה עצמו העניק את השם לגוון הצבע "שרטרז". בתחילת שנת 2014 מנה המסדר 17 מנזרים הקרויים "שרטרז" ו-296 נזירים, מתוכם 152 כמרים.
החל משנת 2014 המיניסטר הכללי של המסדר הוא דיסמאס דה לאסוס.

היסטוריה

בשנת 1084 הציע הבישוף יו מגרנובל או איג משאטונף, לברונו, מלומד גרמני ו"קנצלר כנסייתי" לשעבר של  הדיוקסיה של ריימס, להקים מנזר במקום מבודד בהרי אותה דיוקסיה, בעמק הקטן שרטרז, מעל העיר גרנובל בחבל דופינה. לברונו היו ששה מלווים שותפים:לאנואן (Lanuin) איג הקפלן , אטיין ועוד אטיין, וכמו כן שני הדיוטות:אנדרה וגרן (Guérin).  ביחד הם בנו באותו מקום מנזר קטן, שכלל מספר בקתות מעץ המחובר דרך גלריה עם המתחם המשותף, הכנסייה, חדר האוכל וחדר המפגשים, מבלי להיחשף יותר מדי לשרירותיות מזג האוויר. 
המנזר שנקרא במשך הזמן "לה גארנד שארטרז" הפך לקהילת האם של מסדר הקרטוזיאנים.
כעבור שש שנים, בשנת 1090 אחד מתלמידיו לשעבר של ברונו, האפיפיור אורבנוס השני פנה אליו וביקש את עזרתו. ברונו חי ברומא במשך מספר חודשים ואחר כך, לבקשת האפיפיור הקים מנזר חדש של נזירים מתבודדים ביערות קלבריה. ברונו מת שם ב-6 באוקטובר 1101. אחרי מותו מנזר שני זה הצטרף למסדר הציסטרציאנים ורק במאה ה-16 חזר להיות קרטוזיאני.
בשנת 1132 נהרס המנזר הראשון שארטרז על ידי מפולת שלגים שהרגה תחתיה 7 נזירים. גיג, האב החמישי של מנזר שארטרז בנה אותו מחדש.
קרל בהם

חייו

קרל בהם נולד בגראץ שבאוסטריה. לאחר שלמד משפטים וזכה לדוקטורט בתחום, למד מוזיקה בקונסרבטוריון של גראץ. לפי המלצתו של קרל מוק, קיבל אותו ברונו ולטר לעבודה באופרה העירונית של מינכן בשנת 1921. בשנת (1927) עבר לעבוד בדרמשטאדט וב(1931) בהמבורג. בהמשך היה ממשיכו של פריץ בוש כראש בית האופרה של דרזדן, משנת 1934. הוא עבר לאופרה של וינה בשנת 1943, והיה המנהל המוזיקלי של בית האופרה המשוקם בווינה לזמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה. 
אף כי מעולם לא היה חבר במפלגה הנאצית, היה בהם תומך נלהב שלה. לפי הכתוב ב-Hitler and the Power of Aesthetics של פרדריק ספוטס, נודע בהם לשמצה במועל היד ההיטלרי שלו לפני קונצרט בניצוחו לאחר האנשלוס (למרבה האירוניה, דווקא במעשה זה הפר את חוקי הנאצים, המגדירים את המקומות, בהם ניתן להצדיע במועל יד).
בהם היה עמית ומקורב לריכרד שטראוס, שהקדיש לו את דפנה שלו. הוא ניצח על רבות מיצירותיו של שטראוס בביצועי הבכורה שלהן. עוד נודע בפרשנות שלו לאופרות של ריכרד וגנר ושל וולפגנג אמדיאוס מוצרט. קצת לפני מותו הוא ניצח גם על התזמורת הפילהרמונית של וינה ועשה לו שם כמפרש יצירותיהם של יוהנס ברהמס ושל מוצרט בתקופת עבודתו עם התזמורת.
קרל בהם נפטר בשנת 1981 בזלצבורג. בנו הוא השחקן קרלהיינץ בהם.
קרולינה קלופט

ביוגרפיה

קלופט נולדה בסנדהולט שבמחוז ווסטרגוטלנד וגדלה בווקשה, היכן שהוריה ושלוש אחיותיה מתגוררים כיום. היא הגיעה ממשפחה בעלת מסורת ספורטיבית. אביה היה שחקן כדורגל מקצועי בליגת העל השוודית ואימה השתתפה בתחרויות בינלאומיות בקפיצה לרוחק. היא החלה להתאמן באתלטיקה בגיל 12, עד אז היא שיחקה בכדורגל. היא התאמנה תחת הדרכתו של אגנה ברגוול שבשנת 2000 הגיע למסקנה שהספורט הטוב ביותר בעבורה יהיה קרב שבע.

הפריצה

באליפות העולם באתלטיקה לנוער עד גיל 19 שנערכה בקינגסטון, ג'מייקה ביולי 2002 זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע בשיא עולם חדש לנוער של 6,470 נקודות. 2002 World Junior Championships in Athletics שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה היא זכתה במדליית זהב בקרב שבע ובתואר הראשון שלה לבוגרות באירוע חשוב ומרכזי כששיפרה את שיאה העולמי לנוער והעמידה אותו על 6,542 נקודות. 2002 European Championships in Athletics

אלופת עולם

באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבירמינגהם, אנגליה במרץ 2003 זכתה קלופט במדליית זהב בקרב חמש בתוצאה של 4,933 נקודות. 2003 IAAF World Indoor Championships (ריצת 60 מטר משוכות: 8.19 שניות, קפיצה לגובה: 1.89 מטר, הדיפת כדור ברזל: 14.48 מטר, קפיצה לרוחק: 6.61 מטר וריצת 800 מטר: 2:15.58 דקות). לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה היא הוכיחה שהיא האישה החזקה בעולם בקרב שבע וזכתה במדליית זהב בתוצאה של 7,001 נקודות לפני אוניס ברבר מצרפת (6,755 נקודות) ונטליה סזנוביץ' מבלארוס (6,524 נקודות) ובכך הייתה לאישה השלישית בהיסטוריה שעברה את גבול 7000 הנקודות. במהלך התחרות היא קבעה ב-6 תחרויות את התוצאה הכי טובה שלה מתוך 7 תחרויות.

אלופה אולימפית

באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6,952 נקודות, בפער גדול מאוד לפני אוסטרה סקייטה מליטא (6,435 נקודות) וקלי סותרטון מבריטניה (6,424 נקדות).

שיא אירופה חדש והתוצאה השנייה בכל הזמנים

באליפות העולם באתלטיקה 2007 שנערכה באוסקה, יפן באוגוסט אותה שנה זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע בפעם השלישית ברציפות והפעם בשיא אירופה חדש והתוצאה השנייה בכל הזמנים של 7,032 נקודות, לפני לודמילה בלונסקה מאוקראינה (6,832 נקודות) וסותרטון (6,510 נקודות).

חייה האישיים

קלופט חיה בקרלסקרונה, עם בעלה פטריק, זוכה מדליית ארד באליפות העולם בקפיצה במוט. היא לומדת באוניברסיטת וקשה, שלום והתפתחות. היא יצרה סרט לטלוויזיה השוודית, לאחר שביקרה בסרי לנקה בעקבות רעידת האדמה באוקיינוס ההודי (2004), שגרמה לצונמי ונגרם אסון אנושי. בנוסף, היא תומכת בילדים באפריקה.
ויטוריה דה קונקיסטה

היסטוריה

ויטוריה דה קונקיסטה הוקמה ב-1783 על ידי ז'ואאו גונוסלבס דה קוסטה שנשלח על ידי ז'וזה השני, מלך פורטוגל כדי לכבוש את אדמותיהם של הילידים ולהמיר את דתם לנצרות. הוא הקים את "אראיל דה קונקיסטה" (Arraial da Conquista, "עיר הכיבוש") במקום בו התנהל הקרב האחרון שלו ושם הוא בנה כנסייה לכבוד ניצחונו.
באותה תקופה הורה דה קוסטה על סלילתם של שתי דרכים ראשיות במדינת באהיה, אחת מויטורה דה קונקיסטה אל העיר אילאוס (Ilhéus) אשר על חוף הים והשנייה אל עבר נהר ז'קוויטינונה שבמדינת מינאס ז'ראיס. כיום, הדרך השנייה היא חלק מהכביש המהיר בין סלבדור לבין ריו דה ז'ניירו.

כלכלה

הענפים הכלכליים הראשיים של העיר הם מסחר, שירותים רפואיים וגידול קפה. בעיר שוכן הקמפוס הראשי של אוניברסיטת דרום-מערב באהיה. כלכלת העיר פורחת והיא מושכת אליה חברות גדולות בענפי תעשייה שונים. העיר משמשת כמרכז העסקים של דרום-מערב מדינת באהיה ושל חלקה הצפוני של מדינת מינאס ז'ראיס.

אקלים

ויטורה דה קונקיסטה שוכנת מבחינה אקלימית באזור סוואנה. האקלים בה מתאפיין ביובש ובטמפרטורות מתונות באופן יחסי הודות לגובה בו היא שוכנת. גובה פני הקרקע בעיר נע בין 857 ל-950 מטרים מעל פני הים. המשקעים בין החודשים אפריל לאוגוסט מתאפיינים בגשם ובערפל בעוד שהעונה הגשומה היא בין החודשים אוקטובר למרץ. עונת החורף היא בחודשים יולי עד אוקטובר והיא מאפיינת בכמות קטנה של משקעים ובאוויר קר ולח. האוויר הקר המגיע לרמה מהאוקיינוס גורם להיווצרותו של ערפל.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 17.8 מעלות צלזיוס ביולי ל-21.8 מעלות צלזיוס במרץ. כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 17.9 מ"מ ביולי ל-127.8 מ"מ בדצמבר.
אביבה סרור בייגל

ביוגרפיה

סרור בייגל נולדה בפתח תקווה, לאחר מכן, עברו היא ומשפחתה להתגורר בבת ים ולאחר מכן בראשון לציון.
את שירותה הצבאי עשתה במסגרת הנח"ל לקיבוץ עין זיוון, כחלק מהשירות הצבאי לקחה חלק במכבייה ה-11 ואף נשאה את שלט ישראל במצעד המשלחות.
אביבה בוגרת אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת ירושלים בחוגים גאוגרפיה ופילוסופיה יהודית.
במשך שתים עשרה שנה עבדה כמורה ולאחר מכן הצטרפה לבעלה (חיים סרור) בניהול השיווק של החברה שלהם.
סרור בייגל הוציאה לאור שני ספרים וסיפור קצר. ספרה הראשון "ההחלטה שלי" יצא לאור ב-2018 ועוסק בנושא של הטרדות מיניות ואונס ואף היה רב מכר. ספרה השני יצא לאור ב-2019 "הקופסה" מנסה לטפל בפערים התרבותיים שבין מרכז לפריפריה. סיפורה קצר שיצא אף הוא לאור ב-2019 "שקיעות בסיני" לקח חלק בספר סיפורי קצרים "סיפורי דרך".
הספרים יצאו לאור בהוצאת "יהלומים".