טיפול ממוקד-פתרון

טיפול ממוקד-פתרון (באנגלית: SFBT - Solution-focused Brief Therapy) הוא טיפול נפשי המכוון לעזור למטופלים למצוא פיתרונות לבעיותיהם, תוך התבססות על משאביהם. אמצעים מרכזיים להשגת התוצאות המועדפות על המטופלים הם על ידי עירור (evoking) ובנייה משותפת (co-constructing) של פתרונות לבעיותיהם.
במקום התמקדות בניתוחים עמוקים ומסורבלים של הבעיות של המטופל ובדברים שהוא לא מבצע באופן נכון, הגישה מתמקדת בפיתרונות ובדברים שהמטופל כבר עושה באופן נכון, מה יעיל בשבילו, מה הוא למד מהעבר שלו, ומהם המשאבים הייחודיים לו. 
המטפל והמטופל נחשבים כשותפים בטיפול. אין היררכיה של המטפל "המומחה", "המתקן" ו"הכל-יודע" הנמצא מעל המטופל כ"חסר ידע" ו"חסר אונים". בגישת טיפול ממוקד פתרון, המטפל מכבד את המטופל כידען הטוב ביותר על החיים שלו. יש תחושה של שותפות והמטפל מנסה בכל הזדמנות להעביר את המסר שיש למטופל יכולת, משאבים, וחוכמה לפתור את בעיותיו. הפוקוס הוא על העצמת המטופל ובניית ביטחונו העצמי, ולא לגרום לו לתלות במטפל.
הגישה מעריכה ומכבדת מאד את המטופלים. באמונה שהמטופלים הם המומחים בחייהם הפרטיים, המטפל מתייחס למסגרת ההסתכלות (frame of reference), להיבטים הייחודיים למטופלים, בכל ניסיון לעזור להם ולשרת אותם. המטפלים בגישה זו משתמשים בלשונו, במושגיו, ובהגדרותיו של המטופל כתיאור נכון של הבעיה. הם שואלים בזהירות ומקשיבים בכבוד למחשבותיהם של המטופלים על האופן בו חייהם יהיו שונים וטובים יותר אחרי פתירת בעיותיהם. מטרות הטיפול נבנות תוך שיתוף פעולה בין המטפל למטופל. מתוך סקרנות וידיעה שהמטופלים הם המומחים בחייהם, המטפלים מחפשים איתם, למשל, זמנים יוצאי דופן בהם לא סבל המטופל מהבעיה הספציפית שהוא רוצה לפתור. 
כחלק מהגישה הרגישה לכבוד המטופל, המטפלים נזהרים מלהשתמש בשפה הטיפולית ואוצר המילים שלהם ככלי לשעבד ולדכא את מטופליהם. הם לא משתמשים בתוויות האבחוניות של מקצועות הפסיכותרפיה, שעשויות להגדיר את המטופל כחולה או כסובל מפתלוגיה.

היסטוריה

במשך שנים רבות התמקדה הפסיכותרפיה לרוב בעבר, בחיפוש מתמשך בילדותו של המטופל כדי להגיע לתובנות על שורשי הבעיות בהווה. בשנות ה-60 של המאה העשרים החלו מתפתחות מגוון גישות חדשות לפסיכותרפיה, בהן ההווה לצד ה"כאן ועכשיו" התחילו להוות המוקד המרכזי בטיפול. משנות ה-80 של המאה העשרים הביאה ההתפתחות המתמשכת של הפסיכותרפיה להתמקדות בעתיד. הדגש החדש היה פחות על אופן התפתחות הבעיות והתסמינים, ואף הדרך בה מתחזקות הבעיה נעשתה פחות חשובה. במקום זאת, הפסיכותרפיסטים החלו להתעניין באופן פתירת בעיות. 
שלושת האבות הראשונים של הטיפול הממוקד-פתרון פיתחו את רעיונות הטיפול בשלוש תקופות שונות, זו אחר זו:

מילטון אריקסון

מילטון אריקסון היה בעל השפעה רבה על מספר גישות חדשניות שפרצו דרך בעולם הפסיכותרפי החל משנות ה-60 עד שנות ה-90. אריקסון טיפל בארצות הברית כחמישים שנה, מסוף שנות ה-20 עד סוף שנות ה-70. הוא לא העריך את הפסיכותרפיה הקלאסית, שמוביליה בתקופה זו היו הפסיכואנליטיקאים, שהתמקדו בתאוריות של זיגמונד פרויד וממשיכיו. אריקסון פיתח מתודולוגיה משלו, בה הצליח לעזור לאנשים להשתנות, אבל כמעט ולא התעניין במקור הבעיה ושורשיה. הוא חיפש ומצא את הדרכים להשיג את השינויים הדרושים ולא התעכב בדברים שגרמו להם להיות תקועים.
 
אריקסון חשב וטיפל "מחוץ לקופסה", באופן יצירתי. הוא הִרבה להמציא דרכים חדשות להגיע למטרתו – לפתור בעיות של אנשים. הוא השתמש בהיפנוזה, אמנזיה, אשליות, מטלות לשיעורי בית, פרדוקסים (בקשות שהן לכאורה הפוכות מהמטרות הטיפוליות) ועוד. הוא האמין שהמטפל הטוב צריך להשתמש בכל דבר שהמטופל מביא לטיפול מחייו, אין דבר רע או לא נכון; אפילו באמונות נוקשות ובהתנהגויות כפייתיות הציע אריקסון להתחשב ולהשתמש בהן בדרכו לפיתרונות. 
אריקסון האמין ביכולת של מטופליו, האמין שיש להם משאבים לפתור את בעיותיהם, כך שהם רק זקוקים לעזרה בארגון המתאים והאפקטיבי ביותר עבורם לשימוש במשאבים אלו. הוא לא הסתכל במטופלים כחולים הזקוקים לתיקון. הוא האמין במטופלים וברצונם להסתגל ולהשתפר. לעומת הגישה הקלאסית, אריקסון כיבד את המטופלים ולא תפס את המקום של המומחה. בכל הזדמנות הוא שידר למטופלים מסר של כוח, יכולת, ביטחון והעצמה עצמיים. 
אריקסון האמין, בשונה מהגישה הקלאסית ששלטה בזמנו, שאפשר לפתור בעיות ולהשיג מטרות טיפוליות בזמנים קצרים. כתוצאה מכך, הדגיש את התפקיד הטיפולי של ציפיות חיוניות - על ידי שינוי הציפיות של המטופל לגרום לשיפור במצבו, מצבו אכן השתפר. 
עבודתו וכתביו של אריקסון השפיעו והיוו השראה לגישות שונות של פסיכותרפיה, ובין השאר על התפתחות הטיפול ממוקד-הפתרון.

המרפאה לטיפול קצר מועד של המכון למחקר הנפשי בפאלו אלטו

ב-1966 החל פרויקט בטיפול קצר מועד במכון למחקר הנפשי (Mental Research Institute's Brief Therapy Clinic – MRI) בפאלו אלטו, קליפורניה. אנשי הפרויקט הקציבו לעצמם עשרה מפגשים טיפוליים כדי להשיג את מטרתם. לעומת מה שהיה נהוג ברוב העולם הטיפולי, היעד לא היה השגת תובנות חדשות, אלא השינוי המבוקש היה לפתור את הבעיה המוצגת – הבעיה שבגללה היחיד, הזוג או המשפחה הגיעו למרפאה. קבוצת המטפלים במכון פרצה דרך ופיתחה מתודולוגיות חדשניות כדי להבין ולפתור בעיות אלו. הגישה החדשה שנוצרה במרפאה נקראה "טיפול ממוקד-בעיות" (problem-focused therapy).
לפי הבנתם של חברי הפרויקט, בעיות הן בין-אישיות ולא תוך-אישיות. המטופל לא נחשב כלוקה בנפשו או בעל בעיות באישיותו, אלא אדם נורמטיבי, שקיימת אצלו בעיה המחייבת טיפול. בעיות נוצרות כשלא מתייחסים אליהן או לא מטפלים בהן, בשילוב עם הקשיים היומיומיים של הפרט. אחרי שנוצרת הבעיה, היחסים הבין-אישיים מחזקים אותה ואף מגבירים אותה, למשל בני המשפחה ממשיכים לחזק את התופעה, ויש לשנות את הגישה שלהם. הדפוסים נבנים, מחוזקים וממשיכים עד שמגיעים לטיפול, אז הניסיונות הכושלים לפתור את הבעיה הופכים להיות הבעיה המרכזית. 
תפקיד המטפל על פי גישה זו הוא למצוא דרכים שהמטופלים יכולים לקבל על עצמם כדי לעצור את המעגל האין-סופי ולשנות את הדפוסים הלא-מוצלחים שלהם. הדבר נעשה על ידי המלצות והנחיות שהמטפל נותן למטופלים כדי לנסות ולפתור את הבעיה בדרך אחרת. גישה זו משתמשת לעיתים קרובות בהנחיות פרדוקסליות, שמטרתן האמיתית סמויה מהמטופלים. כן נעשה שימוש רב במסגור (reframing) של הבעיה בהיבטים אחרים, שיגרמו למטופלים להתייחס אליה אחרת. למשל, אחת הטכניקות הפקרדוקסליות העיקריות שמגבירה את רצון המטופלים להשתנות ולהוכיח את עצמם, היא לומר למטופלים להאט את קצב השינוי שלהם ולא לצפות לשינויים גדולים, ואף להזהיר ולצפות לנסיגות. לעיתים קרובות הנחיות כאלו גורמות למטופלים לרצות להוכיח למטפל שלהם שהם כן יכולים להצליח. 
גישת המרפאה בפאלו אלטו נקראת ונחשבת כשמה – טיפול ממוקד-בעיות, ולא נחשבת כטיפול ממוקד-פתרון, אך היא אחד מהמקורות החשובים מהם נבעה הגישה של טיפול ממוקד-פתרון.

המרכז לטיפול משפחתי קצר מועד במילווקי

אנשי צוות המרכז לטיפול משפחתי קצר מועד במילווקי, ויסקונסין, היו הראשונים שבנו את גישת הטיפול ממוקד-הפתרון. בתחילה היה המרכז מבוסס על מודל של המרפאה בפאלו אלטו, קליפורניה – "טיפול ממוקד-בעיות", אך לאורך השנים וכתוצאה מהתנסויות שונות, פותחה דרך חדשה – טיפול ממוקד-פתרון. 
המפתחים והדוברים הראשונים של הגישה היו סטיבן דה שייזר (Steven de Shazer) ואינסו קים ברג (Insoo Kim Berg). דה שייזר השתמש במטפורה של "מפתח" בספריו, והסביר שלעיתים קרובות החזקת מפתח רב שימושי (skeleton key) בידיים, יעילה יותר מידיעה מפותחת של מאפייני המנעול. כלומר, חשוב יותר ללמוד דפוסי פתרונות וכללים, מאשר לדעת איך לנתח את הבעיות. הוא ושותפיו הקדישו שנים לחקור את סוגי הפתרונות וכלליהם. הם אספו ופירטו כללים של פיתרונות שלרוב עוזרים לפתור את רוב הבעיות שמלוות את המטופלים ומובילות אותם להיכנס לתהליך פסיכותרפי. 
החוקרים התייחסו למושג ה"התנגדות" כתופעה טיפולית באופן אחר לחלוטין. מתוך אמונה ברצון ובטבע של בני אדם להשתנות ולהשתפר במצבם, הם השתמשו בכל תופעה של התנגדות בטיפול כמראה-דרך הגיוני מצד המטופל ללמד את המטפל שלו אילו דברים יצליחו ויעבדו בשבילו בטיפול ואילו לא. כל תגובה, חיובית ושלילית, להנחיות המטפל, נחשבה ככלי עזר למטפל להראות לו הדרך לשרת את מטופלו ולעזור לו לפתור את בעיותיו.