google/wiki40b huggingface dataset:
פוסט-אימפרסיוניזם

פוסט-אימפרסיוניזם הוא זרם באמנות שהתקיים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ונכללו בו אמנים שסגנונם היה שונה משל האימפרסיוניסטים, ולא אחיד. משמעו "אחרי האימפרסיוניזם" והוא מתאר את האמנות המודרנית הצרפתית שבאה מיד אחרי האימפרסיוניזם וכתגובה לאימפרסיוניזם.

היסטוריה

את המונח "פוסט-אימפרסיוניזם" טבע רוג'ר פריי, מבקר אמנות אשר קיים תערוכה בשם "מאנה והפוסט-אימפרסיוניסטים" בלונדון בשנת 1910. בכך שאף לבסס קשר צורני בין סגנונותיהם השונים של האמנים מתוך תיאורם כסוטים מן הייעוד הנטורליסטי של האמנות.
האמנים שבאו במקביל ואחרי האימפרסיוניסטים דחו את האימפרסיוניזם, כל אחד מסיבותיו. הפוסט-אימפרסיוניסטים לא יצרו קבוצה או תנועה מגובשת, והמונח עצמו אינו מתייחס לסגנון הציור או לרעיון כלשהו אלא יותר מציין תקופה היסטורית מסוימת בתולדות האמנות שהייתה רבת השפעה אף היא. את הפוסט-אימפרסיוניסטים מאחדת גישה מהפכנית לאמנות, הם ראו בה אמצעי לביטוי רגשות, עניין סובייקטיבי ואף סימבולי. בעוד שהאימפרסיוניזם שאף להתייחס להתבוננות בטבע במבט אובייקטיבי, הפוסט-אימפרסיוניזם ביטא צורך רגשי של האמן להגיב על מה שהוא רואה וליצור דימוי חזותי אישי מתוך הטבע. הם תיארו את העולם על-פי הופעתו החיצונית אך שילבו בתיאורם גם את מציאותם הפנימית והאישית או התמקדו בחקר נושא שהעסיקם. הם אפשרו לעצמם להתמודד עם רגשות בציורים ולא רק עם המציאות החומרית. בכך הם הביאו את האמנות להפשטה גדולה יותר. 
בעוד שהאימפרסיוניסטים חקרו בעיקר את האור, אמנים אלה בטאו דרכי ביטוי ייחודיות וחקרו אלמנטים אחרים בשפה האמנותית ובביטוי האישי. הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים גיבשו את סגנונם בעקבות חידושי האימפרסיוניזם, אך תוך שינויים מרחיקי לכת. הפוסט-אימפרסיוניסטים קיבלו את השימוש בצבעים הטהורים והמהירים, אך הדגישו ערכם של האמצעים הציוריים: את הצבעים ודרך הנחתם, את הקומפוזיציה והצורות. בכך היוו הפוסט-אימפרסיוניסטים מודל לציירים האקספרסיוניסטים שבאו אחריהם.
מבחינה טכנית נטשו הפוסט-אימפרסיוניסטים את שיטת הציור האימפרסיוניסטית שדגלה בשימוש בצבע מקומי טהור המתערבב בעין המתבונן ויוצר את הפיגורה. אצל הפוסט-אימפרסיוניסטים הצבע הונח יותר בחופשיות ונעשה שימוש גם בצבע שחור (האמפרסיוניסטים השתמשו בצבע משלים או כחול לשם תיאור מקומות כהים או צל). גם ציירים אימפרסיוניסטים עברו במהלך הזמן לשימוש בטכניקה יותר חופשית כמו קלוד מונה. גם נושאי הציור משתנים וחלק מן הציירים דוחים את ההתבוננות והציור בטבע, שהייתה אחד מעקרונותיה המוצהרים של תנועת האימפרסיוניזם.
בין האמנים המאופיינים כאמנים פוסט-אימפרסיוניסטים כלולים: פול סזאן, וינסנט ואן-גוך, פול גוגן, ז'ורז' סרה וטולוז לוטרק.
התערוכה האימפרסיוניסטית האחרונה, בשנת 1886, סימנה את סופה של תקופה. הוצגו בה יצירות רבות שלא היו נאמנות עוד לעקרונות המקוריים של האימפרסיוניזם. האימפרסיוניזם נתקל בדחייה מצד רבים מתומכיו המקוריים ומצד דור חדש של אמנים, שעשו שימוש ברעיונות אך המשיכו לפתח אותם הלאה. הלכה והתגברה התחושה של אי-שביעות רצון מעקרונות האימפרסיוניזם, שהייתה השורש שמתוכו צצו ועלו אותם אמנים הנקראים "פוסט-אימפרסיוניסטים". אלה, ניסו להגיע לשלמות אמנותית מעבר למטרות של האימפרסיוניזם.
פיח

פיח הוא אבקת פחם הנפלט כתוצאה מבעירה לא מושלמת של חומר אורגני, שכתוצאה ממנה נותרים גרגרי פחמן זעירים שלא הפכו לפחמן דו-חמצני. צבעו של הפיח שחור, והוא נוצר בעיקר משרפת דלק במנועים ובתחנות כוח ומשרפת פחם או עץ בתנורי הסקה.
לעיתים בערים מתועשות בהן מתרחשת גם תופעת ערפל זה מתערבב עם פיח שנפלט ממנועי המכוניות ומתנורי החימום בבתים ויוצר ערפיח.
סריג הפחמן יוצר את הפיח. לסריג זה קוראים פולרן.
איוואו אויאמה

ראשית ימיו

אויאמה נולד בקגושימה למשפחת סמוראים בהאן סצומה. כבן חסותו של טושימיצ'י אוקובו היווה חלק מהמאמצים להפלת שוגונות טוקוגאווה ובכך שיחק תפקיד מרכזי ברסטורציית מייג'י. שירת כמפקד החטיבה הראשונה במהלך מלחמת בושין. בקרב אייזו, היה מפקד כוחות הארטילריה של כוחות הצבא היפני הקיסרי שהוצבו בהר אודה. במהלך המצור, נפצע מירי של כוחות גרילה.

ההמנון היפני

בשנת 1869, ג'ון ויליאם פנטון, מנצח הלהקה צבאית הבריטית, שעבד אז ביוקוהמה, סיפר לחברי הלהקה הצבאית היפנית על ההמנון לאומי הבריטי, אלוהים, נצור את המלך, והדגיש את הצורך בהמנון לאומי עבור יפן. חברי הלהקה ביקשו מאויאמה, שהיה בקיא בספרות יפנית וסינית, לחבר מילים עבור מה שהיה לימים ההמנון היפני, הקימי גא יו.

קריירה צבאית

ב-1870 נשלח איוואו ללמוד באקדמיה הצבאית בסן סיר שבצרפת והיה המשקיף היפני הרשמי במלחמת צרפת פרוסיה. כמו כן, שהה שלוש שנים בז'נבה במהלכן למד שפות וביניהן רוסית ברמה גבוהה. אויאמה הוא היפני הראשון המתועד שרכש ממוצרי לואי ויטון לאחר שקנה מזוודות במהלך שהותו בצרפת. לאחר שקודם לדרגת מייג'ור גנרל, שב לצרפת והמשיך את לימודיו. לאחר שובו ליפן, עסק בהקמת הצבא היפני הקיסרי, שלאחר זמן קצר עסק בדיכוי מרד סצומה, למרות שאויאמה ואחיו הבכור היו בני דודים של טקמורי סאיגו.
במלחמת סין-יפן הראשונה מונה אויאמה למפקדה בפועל של היחידה שנחתה בחצי האי ליאודונג ונלחמה בפורט ארתור.
עבור השגיו הצבאיים הוענק לאויאמה התואר מרקיז ולאחר מכן קיבל את דרגת הפילדמרשל. במלחמת רוסיה-יפן מונה כמפקד הכוחות היפנים במנצ'וריה. לאחר ניצחונה של יפן במלחמה קיבל את תואר קזוקו קושאקו מהקיסר מייג'י.

קריירה פוליטית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אויאמה כיהן כשר המלחמה היפני וכרמטכ"ל צבא יפן. אויאמה כיהן גם כשומר חותם יפן.

חייו האישיים

אויאמה, שדיבר וכתב בכמה שפות ארופאיות באופן שוטף, חיבב גם ארכיטקטורה בסגנון אירופי. במהלך כהונתו כשר המלחמה, בנה בית בטוקיו שעוצב לפי מודל של טירה גרמנית. למרות שהיה מרוצה מהעיצוב, אשתו לא אהבה זאת כלל ודרשה שחדר הילדים יעוצב בסגנון יפני, על מנת שילדיו לא ישכחו את מורשתם היפנית. אשתו של אויאמה, הייתה אחת הנשים הראשונות שיצאו ללמוד מחוץ ליפן בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. היא שהתה בארצות הברית מספר שנים וסיימה בשנת את לימודיה בוואסר קולג' ב-1882.
בשנת 1906 הוענק לאויאמה אות מסדר ההצטיינות בידי המלך אדוארד השביעי. עיטורים נוספים שזכה להם הם אות מסדר דיית הזהב דרגה ראשונה ואות מסדר החרצית.
אויאמה נפטר בגיל 75 בשנת 1916. אויאמה היה איש גדול מבחינה פיזית ואכל ארוחות גדולות מאוד. כיום מייחסים את מותו לסיבוכים של מחלת הסוכרת.
מנחם חודרה

מנחם חודרה או " מנחם ביי חודרה" (Menahem Bey Hodara, ‏ 1869–1926) היה רופא עור טורקי יהודי, קולונל בצבא הטורקי. היה חלוץ תחום ההיסטופאתולוגיה של העור באימפריה העות'מאנית.

תחילת דרכו

מנחם חודרה נולד בשנת 1869 באיסטנבול (קונסטנטינופול) במשפחה יהודית ספרדית והתיתם בילדותו.
אחרי לימודי תיכון, נשלח עם מלגה מטעם הקהילה היהודית ללימודי רפואה באקדמיה הצבאית לרפואה
"מכּתבּ אי תיבייה אי שאחנה" Mekteb i Tıbbiye-i Şahane - בעירו.
סיים חוק לימודיו בגיל 20 ועבד בהמשך בבית החולים של הצי הטורקי.
בהמשך נשלח ד"ר חודרה על ידי משרד הצי העות'מאני להמבורג בגרמניה, לצורך השתלמות בתחום מחלות העור והמין. בהמבורג היה לתלמידו של הדרמטולוג הנודע, ממוצא יהודי פאול גרסון אונה.
מאוחר יותר עבד והשתלם בבתי חולים בווינה - אצל מוריץ קפושי ופרדיננד הברה ובמספר בתי חולים בפריז.

פעילותו הרפואית

בחזרתו לטורקיה, ד"ר מנחם חודרה ערך מחקרים וכתב מאמרים רבים בשפות טורקית, צרפתית וגרמנית.
מרפאתו הפרטית שיגשגה והוא הפך, בין היתר, להיות גם רופא ההרמון של הסולטאן עבדול חמיד השני.
בשנת 1898 חודרה עשה אחד המחקרים הראשונים שבישרו את השתלות השיער כאשר ניסה להשתיל שערות בריאות חתוכות בקרחות שנגרמו על ידי פטריית הגזזת. 

באחד ממאמריו, ב-1906, למשל, פרסם מקרה של אקנתוזיס ניגריקנס בעקבות סרטן בשד.

חודרה תרם גם לחקר הספירוטריכוזיס 
(תאר למשל מקרה של אלח ספיוטריכוטי שהתפתח אצל רופא עמית) 
, כמו כן חקר את תכונות החומצה הסליצילית, החומצה הכריסופונית, 
מחלות עור נפוצות במזרח, את הילפת השטוחה הקווית, כיבים ורידיים, וכו'.

מחלת חודרה

חודרה נמנה עם החוקרים הראשונים שתארו את המחלה הנקראת טריכורקסיס נודוזה, הפוגעת בשערות הקרקפת.  
מנחם חודרה היה נשוי לאסטרלה לבית נר.
לזוג נולדו שמונה ילדים: 2 בנים - סמי וויקטור, ו-6 בנות - לוסי, אליז, לאורה, רבקה, רחל ואדילה. 
שלוש מבנותיו השתקעו במצרים.
אחרי מותו באיסטנבול בשנת 1926 בגיל 56, בני משפחתו התפזרו במצרים, בריטניה וצרפת.
סן ברנרדינו (מחוז)

גאוגרפיה

מחוז סן ברנרדינו משתרע על שטח של 52,072 קילומטרים רבועים בדרום מדינת קליפורניה. מערבית לו נמצאים מחוז לוס אנג'לס ומחוז קרן, דרומית לו מחוז ריברסייד, דרום-מערבית מחוז אורנג' וממזרח זורם נהר הקולורדו שמפריד את מדינת קליפורניה מאריזונה ונבדה, צפונית לו מחוז איניו.
רוב המחוז משתרע על חלקו המערבי של מדבר מוהאבי. בחלקו הצפוני נמצא רכס הרי סן ברנרדינו.
המחוז כולל בתוכו 2 פארקים לאומיים: הפארק הלאומי עמק המוות והפארק הלאומי עץ יהושע, שני יערות לאומיים יער לאומי סן ברנרדינו ויער לאומי אנג'לס, ושמורת טבע אחת 'שמורת טבע מדבר מוהאבי.

דמוגרפיה

הקרבה של מחוז סן ברנרדינו למטרופולין של לוס אנג'לס ועם זאת השקט מחוץ לו גורם לאזור להיות פופולרי בקרב משפחות צעירות ופנסיונרים. 
העיר הגדולה ביותר במחוז היא סן ברנרדינו שמשמשת גם כבירת המחוז ונכון למפקד האוכלוסין של בשנת 2006 חיו בעיר עצמה 205,010 תושבים ו4 מיליון במטרופולין שלה (מטרופולין סן ברנרדינו-אונטריו-ריברסייד) המשתרע על פני שני מחוזות: מחוז סן ברנרדינו ומחוז ריברסייד.
המחוז מאוכלס בצפיפות בחלקו הדרומי-מערבי ואף בחלקו מאוכלס ברצף טריטוריאלי בנוי מערבה עד לוס אנג'לס. לעומת זאת החלק המזרחי והצפוני מאוכלסים בצפיפות קטנה מאוד.
CIAM

סיא"ם (הקונגרס הבינלאומי לאדריכלות מודרנית CIAM - Congrès International d'Architecture Moderne) היה ארגון אדריכלים שקם בשנת 1928 ופעל עד 1959. הארגון נוסד ביוזמת 28 אדריכלים אירופאים שבראשם האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה. הארגון פעל לקדם את האדריכלות המודרנית לטובת החברה, הסוציאליסטית בתפיסתה, וניסח את המניפסט של תנועת המודרניזם באדריכלות. הארגון פעל במקביל וכהמשך לאסכולת הבאוהאוס והייתה לו השפעה רבה על התפתחות האדריכלות של המאה ה-20.
עקרונותיו הראשונים של CIAM היו ברובם אימוץ מניפסט הסגנון הבינלאומי אשר נוסחו על ידי לודוויג מיס ואן-דר-רוהה בשנת 1927. בקונגרסים שהתקיימו ביוזמת הארגון נדונו רעיונות חדשים לגבי תפישת האדריכלות המודרנית והתכנון העירוני במאה ה-20. אחת הבעיות הקשות שעמדו על הפרק בתקופה זו הייתה בעיית השיכון של מיליוני בני האדם שהיגרו מן הכפר אל העיר בתחילת המאה. בעיה זו החריפה לאחר ההרס הרב שגרמה מלחמת העולם השנייה לאירופה. לאחר המלחמה, אדריכלים רבים במדינות שניסו לשקם עצמן אימצו את עקרונות הארגון בכל ההיבטים של התכנון העירוני המחודש וסוג בנייה המתאים לאיכלוס מהיר של ההמונים.
Rumour Has It

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי אדל וראיין טדר, שהפיק את השיר מוזיקלית. כאשר הזוג דיברו על שיתוף הפעולה המוצלח אדל חשפה כי "קל לזהות משמיעה שיר של ראיין טדר, וזה משהו שאני אוהבת, אבל רציתי ליצור שיר שיפתיע את כולם בשיתוף הפעולה של שנינו, וכך יצרנו שיר בסגנון פופ-בלוזי בועט". עוד סיפרה כי השיר לא נכתב בהשראת התקשורת אלא כוון אל חבריה, שפעמים רבות הפיצו שמועות על כך שנפרדה מחברהּ: "אנשים עשויים לחשוב שהשיר הוא על בלוגים, מגזינים ועיתונים, אבל הוא לא. הוא על החברים הקרובים שלי שמאמינים לדברים שהם שומעים עליי, וזה די משפיל". אדל ציינה כי "Rolling in the Deep" ו"Rumour Has It" היו ההפכים של "Someone Like You, מבחינה מילולית. היא סיפרה כי כתבה את השיר "Someone Like You" מכיוון שנמאס לה להיות "כזאת כלבה" עם השירים "Rolling in the Deep" או "Rumor Has It".
עץ תעשייתי

עץ תעשייתי הוא חומר מורכב, מעשה ידי אדם, המיוצר מחלקי עץ טבעי, סיבי עץ וצומח אחרים המחוברים יחד באמצעות שרפים ודבקים מלאכותיים, ליצירת חומרים מרוכבים. עץ תעשייתי משמש למגוון רחב של שימושים בתעשייה ובבנייה.
מוצרי עץ תעשייתי מיוצרים ממגוון רחב של חומרי עץ וצורות חיתוך: מוטות עץ מהוקצעים המחוברים יחדיו, סיבי עץ, קש מכל סוגי הצומח, במבוק, פסולת עץ, שאריות ממפעלי סוכר, סוגים של סיבים צמחיים או כל חומר אחר מהצומח המכיל תאית. 
העץ התעשייתי פותח למגוון רחב של מוצרים שנועדו לענות על צרכים ספציפיים בתעשייה ובבנייה, וכאלה שלא ניתן להם מענה על ידי עץ טבעי, באופן שיוזיל את המוצר הסופי.
בזיליקת נוטרדאם דה ל'אפין

היסטוריה ומבנה

בניית הכנסייה החלה בשנים 1405-1406 בסגנון גותי מאוחר, ונמשכה עד 1527. ב-1914 הועלתה לדרגת בזיליקה מינורית. שמה נובע מהערצת פסל של מרים, אם ישו המחזיקה את ישו הילד, שלפי האגדה מהמאה ה-17 נמצא בידי רועים בתוך שיח קוצים העולה באש. ב-1840 הוכרזה כמונומנט לאומי צרפתי.
חזית הכנסייה בנויה בסגנון גותי לוהב ושלושת שעריה מעוטרים בגמלונים. לכנסייה שני מגדלים עם צריחים מחודדים בחזית המערבית. המגדל הימני מתנשא לגובה 55 מטר. הצריח השמאלי שונה ב-1798 כדי לאפשר התקנת טלגרף, ונבנה מחדש ב-1858. מלבד חזיתה המרשימה ידועה הקתדרלה גם בפסלי הגרגויל שלה.
בתוך הכנסייה נמצא סורג מהמאה ה-15, שבגומחה הימנית שבו נמצא פסל מרים שהקנה לכנסייה את פרסומה.
בכנסייה מספר יצירות אמנות ידועות, בהן: פסלים של מרים מ-1300, מרים יושבת (המאה ה-15), סן ז'אק ווד (המאה ה-16); המזבחות הם מ-1542; הטריבונה ותיבת העוגב הן מהמאה ה-16 ובמה המקושטת ב-8 מהשליחים ו-7 אלילים פאגאניים שנוספו ב-1825 על ידי האב בריסון; רוב חלונות הויטראז' לא שרדו והוחלפו במאות ה-19 וה-20, חלקם תוצרת Champigneulle.
אורי שהם

ביוגרפיה

שהם נולד בעיראק, בן בכור להוריו יוסף ועזיזה-עליזה, משפחתו הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק. בגיל שלוש עלה לישראל עם משפחתו, המשפחה השתקעה בתל אביב בשכונת מחלול. שהם למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב. התגייס לצה"ל בשנת 1966 במסגרת העתודה האקדמאית ושירת בתחילה בחיל ההנדסה.
בשנת 1971 קיבל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים. ביוני 1975 הוסמך כעורך דין. בשנת 1977 קיבל תואר שני במשפטים, גם הוא מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
שירת בפרקליטות הצבאית, שם שימש במספר תפקידים, בהם תובע וסגן התובע הצבאי הראשי. בשנים 1979–1980 הוא ניהל את התביעה במשפטו של סא"ל שהואשם בהוצאת רכוש מהצבא וזוכה מכל אשמה. בשנת 1981 מונה לשופט צבאי, ובהמשך היה התובע הצבאי הראשי. בתפקיד זה שימש כתובע של הש.ג. בליל הגלשונים.
ביוני 1988 מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי. בשנת 1989 מונה לנשיא בית המשפט הצבאי לערעורים באזור יהודה והשומרון וחבל עזה. בשנים 1995–2000 היה פרקליט צבאי ראשי ולאחר מכן היה משנה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים. את שירותו הצבאי סיים בדרגת תת-אלוף.
בספטמבר 2001 מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב. לאחר שגזר עונשי מאסר ממושכים על ראשי ארגון פשיעה, הושמעו איומים על חייו, והוצמדה לו אבטחה כבדה.
ב-6 בינואר 2012 נבחר לשופט בבית המשפט העליון, והושבע לכהונה ב-31 במאי 2012. כשופט עליון הוא נחשב לבעל גישה מרכזית, שאינה נוטה באופן מובהק לשמרנות או לליברליות. ב-3 באוגוסט 2018, עם הגיעו לגיל 70, פרש לגמלאות. בפסק דינו האחרון זיכה מאשמת רצח את אלישע חייבטוב, מחמת כשלים בחקירת המשטרה.
בנובמבר 2018 מונה לנציב תלונות הציבור על שופטים.
ב-1989 נפל אחיו של שהם, סמ"ר חיים שהרבני, בעת שירות מילואים ברצועת עזה לאחר שנפגע מאבן שנזרקה עליו.
שהם נשוי לאמי ואב לשתי בנות.

פסיקה

שהם כתב על אלימות מילולית: "פרסומים מכפישים ובוטים כלפי עובדי ציבור ומתלוננים אחרים הם בגדר אלימות מילולית הניצבת ברף חומרה גבוה ביותר, ואין להמעיט בחומרת המעשים רק משום שאין מדובר באלימות פיזית".
עקיבא פלכסר

קורות חייו ופועלו

בשנת 1960 קיבל תואר מוסמך בגאולוגיה ובכימיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נושא עבודת הגמר שלו, בהנחיית יהודה פיקרד, היה "הגאולוגיה של הרי הגלבוע". בשנת 1965 הוענק לו תואר דוקטור בגאולוגיה באוניברסיטה העברית על מחקרו "הפלאוגאוגרפיה של הסנון והמסטריכט בצפון ישראל". פלכסר כיהן בשנת 1968 כנשיאהּ של החברה הגיאולוגית הישראלית.
עקיבא פלכסר עמד בראש החוג לגאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב. בצד עבודתו המדעית חיבר ספרי יסוד בגאולוגיה וכן ניהל שנים רבות את הסדנה לגאולוגיה של מכון אבשלום. נוסף על אלה שימש כנציב קבילות הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב. פלכסר הוא חבר בכמה מוסדות מדעיים בחו"ל, ובהם: האיגוד האמריקאי לגאולוגיה של הנפט; החברה הבריטית לגאולוגיה; החברה הגאולוגית של ארצות הברית; הארגון האירופי המאוחד של הגאולוגים.
מכון פרדס

מכון פרדס הוא מכון לחינוך יהודי הפועל בירושלים משנת 1972 המיועד לסטודנטים יהודים מחו"ל. המכון משלב לימודים בהשקפת עולם מסורתית ומחויבת להלכה האורתודוקסית בגישה פתוחה ופלורליסטית.

אודות

במכון מספר מסלולים, הנמשכים בין שנה שלמה לקורסי קיץ. בסגל ההוראה במכון עובדים נשים וגברים, רובם בעלי הכשרה אקדמית בנושאי יהדות.
כיום לומדים במגוון התוכניות השנתיות של המכון כ-150 תלמידים. כל המסלולים פתוחים לתלמידים מכל הזרמים היהודיים, וכוללים: תוכנית רימון בת שנה, תוכנית ללימוד מתקדם, תוכנית דו-שנתית למחנכים שמכשירה סטודנטים להוראה במקצועות היהדות, "כולל", ולימודים מתמשכים הפתוחים לקהילה הרחבה. כמו כן, כ- 150 סטודנטים נוספים לומדים בקורסי הקיץ, ומאות נוספים לומדים בתוכניות קצרות במהלך השנה.
סטודנטים שלומדים במסלול השנתי נדרשים לקבל על עצמם פרויקט חברתי, כגון עבודה עם משפחות עולים, תלמידים טעוני טיפוח, או מקרים של עוני, זיקנה או מחלה.
על פי הערכת המכון, עשרות מהסטודנטים שלומדים במכון פרדס כל שנה נשארים בארץ. השאר, חוזרים הביתה לתפוצות. חלקם נכנסים לעבודה בתחום החינוך היהודי, הרבנות או עבודה בקהילה היהודית והיתר יוצאים ממכון פרדס כיהודים בעלי מחויבות מוגברת וממשיכים להיות פעילים בקהילות המקומיות.
במסגרת מכון פרדס, הוצאו לאור עשרות ספרים, וביניהם: "חמאת החמדה לספר בראשית", "נשים בחוץ - נשים בפנים", ספרי תפילות ועוד. כמו כן, מפרסם המכון דפי לימוד מקוונים באינטרנט, בנושאי תלמוד, פרשת השבוע, חגים וכדומה.
בראש המכון עומד הרב דניאל לנדס.
אחמד אקאישי

קריירת מועדונים

לפני עונת 2009/10 אקאישי שיחק בקבוצה אטואל דו סאהל התוניסאית ובחודש אוגוסט הבקיע ארבעה שערים במשחק אחד נגד היריבה העירונית חמאם-סוסה בניצחון הקבוצה 1-5. בקיץ 2011 אקאישי עזב את הליגה המקומית והצטרף לאינגולשטאדט 04 מההבונדסליגה השנייה. בשנת 2013 חזר למולדת ושיחק באספרנס תוניס ובקבוצה בה התחיל, אטויל דו סאהל. בין לבין התעניינה בשירותיו קבוצת הצ'מפיונשיפ, רדינג, אולם המעבר לא יצא אל הפועל. בשנת 2016 חתם באל-איתיחאד מההליגה הסעודית.

נבחרת תוניסיה

אקאישי זומן לנבחרת לראשונה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2010 שנערך באנגולה. כמו כן, הופיע אקאישי במדי הנבחרת גם בגביע אפריקה בשנת 2015. באותו טורניר כבש שלושה שערים והיה אחד מחמשת מלכי השערים של הטורניר. את אחד משעריו באותו טורניר כבש אקאישי בתיקו 1-1 נגד קונגו, אשר העלה את תוניסיה לשלב הבא מהמקום הראשון בבית.
ביחוב

היסטוריה

העיר נוסדה במאה ה-15 על גדתו הימנית של הדנייפר (אזור זה כונה בעברית רבנית "ביחוב-ישן"). בתחילת המאה ה-16 בנה ההאטמאן של הדוכסות הגדולה של ליטא מבצר במקום ובית חרושת לייצור תותחים ותחמושת. העיר הוקפה בחומה ועמדה במצור פעמים רבות במסגרת מלחמות רוסיה-פולין והמלחמה הצפונית הגדולה. ב-1630 הוקם בעיירה בית כנסת בתבנית של מבצר ובימה מונומנטלית, שהיה בית האבן היחיד בעיירה, שהייתה בנויה כולה בתי עץ. זהו בית הכנסת הוותיק ביותר בבלרוס העומד על תילו ונכון ל-2013 בכוונת ממשלת בלרוס לשקם אותו ולהפוך אותו למוזיאון.
ב-1659 נמנו בעיירה 300 יהודים. בעת מרד חמלניצקי (פרעות ת"ח ת"ט; 1648-1649), אילצו אנשיו של בוגדן חמלניצקי את יהודי העיר להתנצר. יהודים שסירבו להתנצר נרצחו. מדיווחים שנמסרו ליאן השני קז'ימייז', מלך פולין, גם יהודים שהתנצרו כביכול חיו כאנוסים. בשנות ה-60 של המאה ה-17 הייתה העיר לנחלת הנסיכים לבית רדזיוויל, שנטו חסד ליהודים. ב-1671 העניק המלך מיכל הראשון כתב זכויות לקהילת יהודי ביחוב-ישן.
במפקד אוכלוסין שנערך ב-1898 נמנו בעיר 6,536 תושבים, מהם 3,172 יהודים. רוב יהודי העיר חיו בעוני מרוד, 127 משפחות נזקקו לכספי קמחא דפסחא.
בעת פרשת קורנילוב נאסרו הגנרל לאוור קורנילוב ו-7,000 מתומכיו בביחוב. בזמן המאסר נוסחה "תוכנית ביחוב" לחיסול הבולשביזם, שהיוותה את הבסיס הרעיוני של "התנועה הלבנה".
בשנת 1939, ערב השואה, עמדה אוכלוסיית העיירה על כ-11,000 איש, מתוכם כחמישית (2,295) יהודים. יהודי העיר נרצחו בשני מעשי טבח בספטמבר ונובמבר 1941.
אלמה דישי

ביוגרפיה

דישי נולדה בשכונת בבלי בתל אביב ובגיל 15 עברה עם משפחתה להתגורר בסביון. במהלך השנים 2002–2005 למדה בתיכון למדעים ואמנויות תלמה ילין, במגמת תיאטרון. את שירותה בצה"ל עשתה כמפקדת טירונים של נערי רפול בחוות השומר. בשנת 2009 הופיעה בסדרה התיעודית "כן המפקדת" שתיעדה את מסלול הטירונות בו שירתה כמפקדת. בין השנים 2009–2012 למדה משחק בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים, במגמת התיאטרון.

בתיאטרון

בשנת 2011 שיחקה במחזה "עפר ואפר" בתיאטרון יפו. באותה שנה שיחקה במחזה "משפחת יאסין ולוסי בשמי היהלומים" אותו כתבה דניאלה כרמי וביימה נולה צ'לטון. 
בשנת 2012 שיחקה במחזה "בית ברנרדה אלבה" מאת פדריקו גארסיה לורקה ובבימויה של רנה ירושלמי. באותה שנה שיחקה במחזה "שלוש אחיות" מאת אנטון צ'כוב.    
בשנת 2013 שיחקה במחזה "רגעים", מאת מיכל בת-אדם שהוצג בתיאטרון תמונע. כמו כן, שיחקה במחזה "הרדופים", פרי עטו של מאור זגורי. 
בשנת 2014 השתתפה במחזה "השולחן" בתיאטרון תמונע. 
בשנת 2015 השתתפה בתיאטרון חיפה במחזה "גיבור הלובי", מאת המחזאי האמריקאי קנת' לונרגן ובבימויו של משה נאור. 
בפברואר 2016 החלה לשחק במחזה "שלא תתעורר הילדה", מאת שי שבתאי ותומר אבירם ובבימויו של רוני ניניו. 
בשנת 2017 משחקת תפקיד ראשי בהצגה "על מי ועל מה" מאת איאד אקטאר (זוכה פרס פוליצר) בבימויו של משה נאור, בתיאטרון חיפה. 
באפריל 2018 החלה לגלם את דמותה של דונה גרציה בהצגה "מלכת היהודים" בתיאטרון גושן, שמגוללת את סיפור חייה האמיתי. המחזה נכתב על ידי אורן יעקובי ומבוים על ידי אורי אומנותי.

בקולנוע ובטלוויזיה

בשנת 2012 שיחקה בסרט הקולנוע "החיים בינתיים". 
בשנת 2013 לקחה חלק בדיבוב סדרת האנימציה "הנרי הנורא" בערוץ הילדים.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי את דמותה של רונה בסדרת הדרמה של הוט 3 "איש חשוב מאוד", לצדו של יהודה לוי. על תפקיד זה זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה/ מיני סדרה/ סדרת ילדים ונוער".
בשנת 2017 החלה דישי לשחק בסדרת המתח "כבודו", המשודרת ב-yes.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "אולי פיל", המשודרת בחינוכית.
בשנת 2019 שיחקה במיני-סדרת הטלוויזיה "הנערים", המשודרת ב-HBO.

פרזנטורית

בנובמבר 2014 נבחרה לפרזנטורית בקמפיין חורף 2014 של מותג ההלבשה התחתונה "טריומף".
איחוד המולדת

היסטוריה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
המפלגה נוסדה בשנת 1993 על ידי קבוצה מתוך "תנועת הרפורמה של ליטא" בהובלת ויטאוטס לנדסברגיס, אשר הוביל את ליטא לעצמאות. בבחירות של 1996, גרפה המפלגה 40% מהקולות אולם ב-2000 ירדה ל-8.6% בלבד.
לאחר קבלת ליטא לאיחוד האירופי בשנת 2004, היא זכתה במושבים בפרלמנט האירופי. בבחירות של 2004 המפלגה זכתה ב-14.6% מהקולות וקיבלה 25 מושבים.
ביוני 2011 הכריז "האיחוד הליטאי הלאומני" על פרישה מהמפלגה.
בבחירות של 2012 צנחה המפלגה והוצאה מהממשלה.
עמוק בגרון

עלילה

ויקטור מנצ'יני הוא מכור לסקס הפוקד באופן קבוע קבוצת תמיכה לשם גמילה, ועובד כשחקן בכפר המציג הדמיה של מושבה קולוניאלית בארצות הברית. הוא עובד במקום עם חברו הטוב, דני, שגם משתתף בקבוצת התמיכה בשל התמכרותו לאוננות. אמו של ויקטור חולה במחלת אלצהיימר, והיא מאושפזת בבית חולים פרטי. הוא נוהג לבקר אצלה באופן תדיר, ועל מנת לממן את שהותה במקום הוא נוהג לזייף חנק מאוכל במסעדות מתוך כוונה למשוך "מציל" עשיר שימשיך לתמוך בו כלכלית מתוך תחושת הירואיות ודאגה למצבו. 
באחד מביקוריו אצל אמו הוא פוגש בפייג' מרשל המטפלת בה. היא מבשרת לו שמצבה של אמו מתדרדר, ושהצוות הרפואי במקום שוקל טיפול ניסיוני בהשתלת תאים בגופהּ, אך על מנת שהדבר יעבוד יש לקחת את התאים מחבל הטבור של תינוק הנושא את הגנים שלו. היא משכנעת אותו שעליו לקיים איתה יחסי מין כדי שהיא תלד לו ילד על מנת להציל את אמו, והוא מסכים. 
ויקטור מעולם לא הכיר את אביו, והוא להוט לקבל מאמו את המידע אודות שורשיו, אך בכל פעם שהוא מגיע לבקר אצלה היא לא מזהה אותו. הוא משכנע את חברו דני להתחזות לו ולתחקר אותה. הוא מסכים, ומגלה שאמו של ויקטור מחזיקה ביומן אישי שאותו כתבה. ויקטור מוצא אותו, אך מתברר לו שהוא כתוב באיטלקית. פייג' מספרת לויקטור שהיא קוראת איטלקית ומתנדבת לתרגם עבורו את היומן. פייג' וויקטור מנסים כמה פעמים לקיים יחסי מין, אך ויקטור באופן חריג מתקשה לשמור על זקפה כאשר הוא עם פייג', ובשיחה עם דני הוא מגיע למסקנה שהדבר קורה מכיוון שהוא מאוהב בה, ורוצה להכיר אותה לעומק בטרם ישכבו, שלא כפי שנהג עם נשים אחרות איתן קיים מין מזדמן. 
במהלך הסרט משולבות סצנות קצרות החושפות חלקים מילדותו של ויקטור בצל אמו, שהייתה טיפוס מוחצן והזוי. השניים היו בבריחה מתמדת בהשפעת פרנויות של האם מפני רדיפה מהחוק. היא נהגה לחטוף אותו מפעם לפעם ולשכנע אותו לעזוב את המשפחות האומנות בהן היה נמצא, ולגרור אותו למעשי פשיעה קטנים כמו גניבת אוטובוס לשם טיול או פריצה לגן חיות בלילה על מנת לשחרר את החיות הכלואות. 
פייג' חושפת את הכתוב ביומן, לפיו אמו של ויקטור טסה לאיטליה על מנת לגנוב את "העורלה המקודשת", זו שהייתה שייכת לישו - וממנה התעברה והביאה לעולם את ויקטור, מה שהופך אותו ל"הביאה השנייה". הוא מסרב בכל תוקף להאמין לכך, אך אט אט מתרצה. מצבה הבריאותי של אמו ממשיך להתדרדר, ולקראת הסוף היא מזהה אותו ומתוודה כי היא בעצמה אינה יודעת מיהו אביו האמיתי, היות שהיא גנבה אותו מעגלת ילדים בסופרמרקט כשהיה תינוק. ויקטור, שתוך כדי שיחתם מאכיל אותה, מאבד את העשתונות ומבלי לשים לב חונק אותה למוות באוכל. פייג' מגיעה ומנסה לבצע החייאה באמו, ותוך כדי פעולתה ויקטור שם לב שהיא עונדת על ידה תווית של מטופלת בבית החולים ושהיא כלל לא רופאה במקום אלא מתחזה. פייג' מתוודה וחושפת בפניו כי היא סטודנטית שנשרה מבית ספר לרפואה ואשפזה את עצמה מרצון בשל מצב קטטוני חריף אליו נקלעה. היא מספרת לו שהתאהבה בו דרך סיפוריה של אמו, שלקחה אותה תחת חסותה והביאה לה את חלוק הרופאים על מנת לסייע לה לצאת מהמצב בו הייתה שרויה. 
כאשר הוא מחפש אותה שוב בבית החולים הוא מגלה שהיא שחררה את עצמה מבלי להיפרד ממנו. הסרט מסתיים לאחר ההלוויה של אמו, במהלך טיסה. ויקטור נכנס לתא השירותים לשם סקס מזדמן, ואליו מצטרפת פייג'.
אבקת אלכוהול

אבקת אלכוהול, היא אלכוהול במארז מולקולרי (Molecular encapsulation), המשווק כאבקה, האבקה נמסה במים, ויוצרת משקה אלכוהולי.
האבקה מספקת פתרון גם לשימושים רפואיים, כמו חיטוי.
אבקת אלכוהול היא מוצר חדשני, היא מיוצרת בארצות הברית תחת המותג "פלכוהול" (palcohol), וקיימת אי בהירות לגבי אישור מנהל המזון והתרופות האמריקאי לשיווק המוצר.
ב-8 באפריל 2014 אישר ה-TTB, הגורם הרגולטורי המופקד על הפיקוח על סחר ומיסוי האלכוהול והטבק, את שיווק המוצר במספר גרסאות, אך ב-21 באפריל חזר בו.