google/wiki40b huggingface dataset:
אבו אל-חסן אל-אשערי

אַבּוּ אלְ-חַסַן עַלִי אִבְּן אִסְמַאעִיל אלְ-אַשְׁעַרִי (בערבית: أبو الحسن الأشعري; 874–936) היה מגדולי התאולוגים המוסלמים בימי הביניים, מייסד האסכולה האשערית הנקראת על שמו, אשר משמשת בסיס לעיקרי המחשבה הסונית עד היום. יש שכינו אותו "אבי התאולוגיה האורתודוקסית באסלאם".

ביוגרפיה

אל-אשערי נולד בשנת 873 לספירה (260 להיג'רה) בעיר בצרה שבעיראק. היה מצאצאיו של אבו מוסא אל-אשערי, מושל בעיראק בתקופת יורשי הנביא מוחמד. בשל השתייכותו למשפחה עשירה, זכה אל-אשערי לנחלה שקיבל בירושה אשר תנובתה כלכלה אותו במשך חייו ואפשרה לו את החופש מעול הפרנסה.  באותה תקופה בצרה הייתה מרכז רוחני מוסלמי גדול. את ראשית דרכו כמלומד הקדיש אל-אשערי ללימודי הלכה (שריעה), אך לאחר זמן קצר החל להתמקד בלימודי התאולוגיה האסלאמית. השתייך לזרם המועתזילה, שהתאפיין בחשיבה רציונלית ואנשיו היו שרויים במחלוקות רבות עם אהל אלחדית' (הנאמנים לחדית') – אנשי התאולוגיה המסורתית המקובלת. מורו היה התאולוג המועתזילי אבו עלי אל-ג'ובה (מת 915), אצלו שקד רבות בלימודיו והתגלה כתלמיד מצטיין. כחלק מהתפיסה המועתזילית, אל-אשערי אימץ את דרכי החשיבה והלימוד הרציונליות. 
בהיותו כבן ארבעים חל מהפך חד בהשקפתו של אל-אשערי, והוא עזב לחלוטין את התפיסה הרציונליסטית של המועתזילה ועבר אל חיק התפיסה האורתודוקסית. האגדה מספרת שהסיבה למהלך הפתאומי הייתה שהנביא מוחמד התגלה לו בחלום בשלוש פעמים שונות וקרא לו לעזוב את דרכי המחשבה החדשות ולהגן על הסונה המוסלמית בכל מאודו. משלב זה ואילך החל אל-אשערי לפתח תפיסה תאולוגית חדשה המשתמשת בכלים רציונליים, אותם למד אצל המועתזילה, ומגינה באמצעותם על התפיסות המסורתיות. אם בתחילת דרכו הלמדנית היה אל-אשערי בן בית אצל המועתזילה, עתה הוא נעשה לאויבם הגדול, ואף שקד רבות כדי להפריך עד היסוד את טענותיהם התאולוגיות.

תלמידיו

בין התלמידים הישירים והחשובים של אל-אשערי נהוג למנות את עבד אל-מלכ אל-ג'ויני (מת 1085), שנודע בכינוי "אמאם אלחרמין" (האמאם של שני המקומות הקדושים, מכה ומדינה). חידושו העיקרי היה בשאלת תוארי האל: הוא טען כי יש לאמץ את הפירוש האלגורי של מושגי ההגשמה המיוחסים לאל, באותם מקרים בהם ניתן להוכיח כי הפירוש המילולי אינו מתקבל על הדעת.
תלמידו של אל-ג'ויני, ששאב את עיקרי תפיסתו מתורתו של אל-אשערי הוא אל-ע'זאלי (מת 1111). עיקר עיסוקו היה פיתוח התאולוגיה האסלאמית כך שתוכל להתמודד עם פילוסופיות חיצוניות מחד, אך תישאר נאמנה למסורת המוסלמית מאידך.
שני ההוגים הללו פיתחו את תורת מורם והיו האחראים להתבססות התאולוגיה האשערית כתפיסה השלטת בעולם המחשבה הסוני, החל מהמאה האחת עשרה ועד היום.
רכסי הארט

גאוגרפיה

ברכסי הארט גובלים בקע הרי הרוקי ומישור מקגרגור ממערב ומדרום מערב, אגם ויליסטון מצפון, נחל ג'ארוויס מדרום, וגבעות מרגלות הרי הרוקי מצפון ומצפון מזרח.
שטח רכסי הארט 13,580 קמ"ר, אורכם מצפון לדרום 282 ק"מ, ורוחבם ממזרח למערב 362 ק"מ, שיא גובה הרכסים 1,618 מטרים מעל פני הים.

מקור השם

רכסי הארט נקראים על שמו של ראש ממשלת קולומביה הבריטית ג'ון הארט. שם ההרים אומץ רשמית ב-24 בפברואר 1964.

כלכלה

ברכסי הארט מספר רב של מכרות פחם גדולים.

לקריאה נוספת

* Holland, Stuart S. Bulletin 48: Landforms of British Columbia--A Physiographic Outline K. M. MacDonald, Province of British Columbia. p. 89
חגי לובר

קורות חייו

חגי לובר נולד וגדל בבני ברק. אביו היה פקיד סעד לסדרי דין (מפקח על עובדים סוציאליים העוסקים בדיני משפחה) ואימו הייתה מורה בבית ספר היסודי "מקור חיים" בפרדס כץ.
למד בישיבה התיכונית שעלבים. בין השנים 1986–1996 למד בישיבת מרכז הרב. במהלך לימודו בישיבה שירת בצה"ל (ויצא לקורס מ"כים) בחיל התותחנים במסגרת הסדר מרכז.
בין השנים 1992‏-1994 למד הוראה במכללת "מרחבים" (שלוחה ירושלמית של מכללת אורות ישראל); והוסמך לרבנות. בין השנים 1992–1996 ריכז את ההדרכה במדרשה ליהדות בעפרה, והדריך בסמינרים שהעבירה תנועת "אל עמי".
בשנת 1995 למד וסיים קורס מורי דרך לירושלים במדרשת ראשית ירושלים. בין השנים 1997–1998 היה ראש מחלקת הדרכה בבני עקיבא.
ב-1999 עסק בלימוד ומחקר במכון הלכה ברורה ובירור הלכה שעל יד ישיבת מרכז הרב.
בשנת 2000 שימש כר"מ במכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי והגיש תוכנית בערוץ 7. ב-2002 שימש כר"מ במכינה קדם צבאית "מכלול" ביישוב מעלה לבונה וכר"מ באולפנת עפרה.
נשוי לתחיה, בתו של הרב שמואל יניב, ואב לתשעה. מתגורר בבית אל.

סרטי DVD למגזר הדתי

לובר שיחק במספר סרטי DVD לציבור הדתי והחרדי: תפקידי משנה בסרטים "משפט צדק", "מי בראש" ו"אוצר המשלים", ותפקיד ראשי בסרטים "הפרטיזן המסתורי", "הקמצן שהפך לקבצן", "אויש ומויש" ו"הפצמ"ר האחרון".
הנרי קול

שנים ראשונות ותפקידו בדואר

קול נולד בעיר באת'. בגיל 15 החל לעבוד בוועדת הרשומות (הארכיב הממשלתי; Record Commission), ביקורתו ופעולתו לתיקון וארגון המוסד הוביל לחקיקת החוק ליצית הארכיב הציבורי של בריטניה הגדולה ב-1838 (Public Record Office). בין השנים 1837 ל-1840 עבד כעוזרו של ממציא בול הדואר, רולנד היל. ב-1843 הוציא לאור את כרטיס הברכה המסחרי הראשון והמציא למעשה את מנהג משלוח כרטיסי הברכה בדואר.

עיצוב תעשייתי ותערוכות

קול היה אחד מחלוצי העיצוב התעשייתי. כחבר האגודה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור ומסחר (The Royal Society for the Encouragement of Arts, Manufactures and Commerce ) יצר שדולה על מנת ליצור ולשפר תקני ייצור ועיצוב תעשייתי, שזכתה לפטרונותו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה. ב-1847 ובשנתיים שלאחר מכן ארגן קול תערוכות עיצוב (Exhibition of Art Manufactures), להן העניק הנסיך אלברט את חסותו. ב-1849, לאחר שביקר קול בתערוכה בפריז, הציע לנסיך אלברט להפוך את תערוכת האגודה המלכותית שיועדה ל-1851 לתערוכה בינלאומית גדולה. כך יזם, ביצע וניהל את התערוכה העולמית הראשונה, "התערוכה הגדולה" שהתקיימה במבנה "ארמון הבדולח" בהייד פארק, שנועדה להציג לאומה הבריטית ולעולם כולו את ההתפתחויות בתחום הטכנולוגיה והעיצוב. אולם התערוכה חשפה את העובדה שהמוצרים התעשייתיים הבריטיים אינם מעוצבים באופן פונקציונלי אלא מגובבים בעיטורים רבים ומיותרים. קול ועמיתו הארכיטקט אוון ג'ונס יצאו בעקבות התערוכה הגדולה בקול קורא לרפורמה וגיבוש תקנים ועקרונות עיצוב למוצר הבריטי. קול טען כי יש להתאים את העיטור למבנה החפץ ותפקידו, ושאין לערב בין סגנונות אמנותיים היסטוריים שונים בחפץ אחד. על מנת להנחיל עקרונות אלה ביקש קול ליצור מוזיאון בו יוצגו דוגמאות מופת עיצוביות וכתב עת לעיצוב ולתעשייה.

מוזיאונים

עם רווחי התערוכה הציע קול לרכוש קרקע בדרום קנזינגטון בלונדון (שזכתה לכינוי "אלברטפוליס"), עליה הוקם מוזיאון ויקטוריה ואלברט לעיצוב (שנקרא בתחילה "מוזיאון דרום קנזינגטון"). קול התמנה למפקח הכללי על המחלקה לאמנות שימושית, תפקיד שכלל אוצרות של אמנות שימושית והנחלת תרבות ותקנים של עיצוב תעשייתי. בשנים 1857 עד 1873 היה מנכ"ל המוזיאון. 
ב-1853 יסד את הקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art), בית ספר גבוה לאמנות ועיצוב והיה שותף למוסדות חינוך ותרבות אחרים באזור דרום קנזינגטון, בהם הקולג' המלכותי למוזיקה ואימפריאל קולג'.
דאגני מלגרן

קריירה

מלגרן נולדה ביוני 1978 במחוז רוגלנד שבמערב נורווגיה. את צעדיה הראשונים בכדורגל היא עשתה בקבוצה המקומית של עיר הולדתה אלגרד, וב-1996 עברה לשחק במדי קלפ מליגת העל הנורווגית. שלוש שנים לאחר מכן, ב-14 במרץ 1999, ערכה מלגרן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה, במשחק במסגרת גביע אלגארבה נגד פינלנד.
מספר חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה בנבחרת, נערך טורניר גביע העולם בארצות הברית, ומלגרן זכתה להיכלל בסגל. את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כבשה מלגרן שער אחד. ברבע הגמר גברו הנורווגיות 1-3 על שוודיה, אך בחצי הגמר הן הובסו 5-0 על ידי סין, וסיימו את הטורניר במקום הרביעי.
בשנת 2000 כבר תפסה מלגרן מקום מרכזי בחוליית ההתקפה של הנבחרת הנורווגית. במרץ היא סיימה כשחקנית המצטיינת וכמלכת השערים של גביע אלגארבה, ובספטמבר נסעה עם הנבחרת לטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני. את שלב הבתים באולימפיאדה סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין. בחצי הגמר הן גברו 0-1 על גרמניה, וזכו לפגוש את ארצות הברית בגמר. בתום הזמן החוקי של המשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, סיימו הנבחרות בשוויון 2-2. בדקה ה-102 בהארכה, כבשה מלגרן את שער הזהב לטובת הנורווגיות והמשחק הסתיים.
שנה לאחר מכן, הצטרפה מלגרן לעונה הראשונה של ליגת ה-WUSA, שהייתה ליגת הנשים הראשונה בעולם שבה כל השחקניות היו מקצועניות וקיבלו שכר על עבודתן. היא חתמה בקבוצת בוסטון בריקרס, שם שיחקה לצד חברתה להתקפת הנבחרת - רגנהילד גולברנדסן. בכל אחת משתי עונותיה הראשונות בבוסטון כבשה מלגרן 11 שערים, ואילו בעונתה השלישית היא כבר כבשה 14 שערים, וחלקה את תואר מלכת השערים של הליגה עם מרינט פישון הצרפתייה. לאחר עונה זו התפרקה הליגה ומלגרן חזרה לליגה הנורווגית.
בסוף שנת 2003, שימשה מלגרן כקפטנית הנבחרת בגביע העולם שנערך בארצות הברית. בשלב הבתים היא כבשה שלושה שערים (אחד נגד צרפת ושניים נגד קוריאה הדרומית), ונורווגיה הצליחה להעפיל לרבע הגמר מהמקום השני בבית. למרות זאת, ברבע הגמר הפסידו הנורווגיות 1-0 למארחת, והודחו מהטורניר. בכך סיימה מלגרן את חלקה בטורנירי גביע העולם, כשלזכותה ארבעה שערים ב-8 משחקים שנפרסו על פני שני טורנירים.
הטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה הייתה אליפות אירופה שנערכה בקיץ 2005 באנגליה. באליפות שוב שימשה מלגרן כקפטנית הנבחרת, והובילה את נורווגיה עד לגמר הטורניר, שם הפסידה 3-1 לגרמניה. מלגרן זכתה לכבוש את שער הכבוד לטובת הנורווגיות בגמר, וסיימה את הטורניר עם שני כיבושים. בסוף שנה זו היא פרשה מכדורגל בגיל 27 בלבד, כשלזכותה 49 שערים ב-95 הופעות בנבחרת.
Whatever People Say I Am, That's What I'm Not

עטיפת האלבום

על עטיפת האלבום מופיע חבר של הלהקה כריס מק'לור. התמונה צולמה בשעות המוקדמות של הבוקר לאחר שהלהקה נתנה לו ולמכריו 70 פאונד לבזבז באותו לילה.
אותה תמונה העלתה מספר התנגדויות ממועצות בריאות שונות הטוענות שהיא מעודדת עישון. מנהל הלהקה דחה את הטענות ונימק שהמצולם לא רק שנראה לא נהנה מהסיגריה, אלא אפילו סובל.
וילהלם השלישי, דוכס בוואריה

ביוגרפיה

וילהלם השלישי נולד בשנת 1375 ליוהאן השני, דוכס בוואריה וקתרינה מגוריציה, בתם של מיינהארד השישי, רוזן גוריציה וקתרינה מפפאנברג. באותה שנה מת סבו שטפן השני, דוכס בוואריה, ואביו ודודיו פרידריך, דוכס בוואריה וסטפן השלישי, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1392 חולקה דוכסות בוואריה בין אביו לדודיו: אביו קיבל את דוכסות בוואריה-מינכן, פרידריך, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו שטפן השלישי, דוכס בוואריה קיבל את דוכסות בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1394 פרצה מלחמה בין דודו שטפן השלישי שנתמך בבנו לודוויג השביעי, דוכס בוואריה לבין אביו, ווילהלם ואחיו הבכור ארנסט, דוכס בוואריה עמדו לצד אביהם.
בשנת 1397 מת אביו יוהאן השני, דוכס בוואריה, ווילהלם ירש בשותפות עם אחיו ארנסט, דוכס בוואריה את דוכסות בוואריה-מינכן.
בשנת 1400 הגיע הסכסוך בין הדוכסויות לרופרכט, מלך גרמניה, ובשנת 1402 הוא פסק לטובת ארנסט ווילהלם. בשנת 1411 תמך וילהלם בבחירתו של זיגמונד מבוהמיה לתפקיד מלך הרומאים, ולאחר מכן תמך בו במלמתו נגד ההוסיטים. בשנת 1414 כרתו וילהלם וארנסט ברית עם בן דודם היינריך השישה עשר, דוכס בוואריה-לנדסהוט נגד לודוויג השביעי, דוכס בוואריה-אינגולשטאדט, ובשנת 1420 פרצה שוב מלחמה בין הדוכסויות, שהסתיימה בשנת 1422 בתבוסת בוואריה-אינגולשטאדט. בשנת 1425 נרצח יוהאן השלישי, דוכס בוואריה-שטראובינג, ובשנת 1429 פסק זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבוררות פרשבורג על חלוקת דוכסות בוואריה-שטראובינג בין הענפים האחרים של בוואריה, ובוואריה-מינכן קיבלה מחצית מהשטח.
וילהלם היה מועמד לרשת את זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא מת ב-12 בספטמבר 1435, ובנו אדולף, דוכס בוואריה ירש את נחלותיו, תוך שאחיו ארנסט, דוכס בוואריה, ולאחריו בן אחיו אלברכט השלישי, דוכס בוואריה משמשים כעוצרים בשמו עד למותו בשנת 1441.
הדרבי של מינכן

היסטוריה

לשניים היסטוריה ארוכה ומפוארת של מפגשים מתוחים, אך בפועל באיירן מינכן הוא אחד המועדונים החזקים ביותר במדינה עם זכייה במספר שיא של אליפויות הבונדסליגה, בעוד מינכן 1860 אינה יכולה עדיין להתפאר בהישגים שכאלה. מאז 2008 לא נערכו משחקי דרבי, לאחר שבאיירן מינכן אומנם משחקת בבונדסליגה אך מינכן 1860 מתמודדת בליגה השלישית בחשיבותה, הבונדסליגה השלישית.
לאורך ההיסטוריה, הקבוצות סיימו ביניהן משחק בשוויון מאופס פעם אחת בלבד, בעונת 1961.
במחרשתי

בְּמַחֲרַשְׁתִּי או שיר האיכר, הוא שירו של המשורר, המוזיקאי והמתרגם אליקום צונזר. חובר בשנת 1888 ביידיש, בשם "די סאכע" ("המחרשה") והולחן על ידי צונזר, עבור אלפי החקלאים היהודים, אשר הועברו לחקלאות על ידי השלטונות באימפריה הרוסית ובקיסרות האוסטרו הונגרית, וכן בעזרתה של חברת יק"א שראתה במעבר לחקלאות (בשטחים שרכשה או חכרה במזרח אירופה ובדרום אמריקה) פתרון להטבת פרנסתם הדחוקה של יהודי מזרח אירופה. השיר מעודד את עבודתם היצרנית, השלווה ומאכילת האנושות של החקלאים באשר הם.
המשורר נח שפירא ("בר נש") (1931-1869) תרגם את השיר לעברית עבור אנשי העלייה הראשונה בארץ ובתפוצות, והוא פורסם ב"לוח ארץ ישראל" שהוציא לאור אברהם משה לונץ בשנת תר"ס (1900). השיר נעשה אהוד ונחשב אחד משירי התנועה הציונית. כך למשל, הוא צורף אל "פנקסי" – הספרון שהוענק לכל חבר או חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" בראשיתה, מאז 1918.
"במחרשתי" זכה לביצועים רבים במאה ה-20 וה-21.
תנין קובני

תפוצה

שטח המחיה של התנין הקובני הוא הקטן ביותר מבין כל התניניים. ניתן למצוא אותו אך ורק בקובה בביצות ספאטה שבצפון-מערב המדינה ובאיסלה דה לה חובנטוד. בעבר היה נפוץ גם באיי קיימן ובאיי בהאמה. התנין הקובני מעדיף אזורי מים מתוקים כמו ביצות ונהרות ורק לעיתים נדירות הוא שוחה במי ים מלוחים.

מאפיינים

אורכו הממוצע של התנין הוא 2.4 מטרים (7.9 רגל) כאשר בוגרים בדרך כלל אינם גדולים מ-3.5 מטרים (11 רגל). הזכר גדול מהנקבה. בעבר היו פרטים בוגרים שהגיעו אף לאורך 5 מטר, אך כיום הם נדירים מאוד. 
התנין הקובני הוא שחיין חזק והם גם מיומנים בהליכה וזינוקים, מה שגורם להם להיות מהירים במידה שווה בתוך המים ומחוצה להם.

תזונה

תנינים צעירים ניזונים מדגים קטנים, פרוקי רגליים וסרטנאים. תנינים בוגרים ניזונים מיונקים קטנים, דגים וצבים. יש להם שיניים קהות המאפשרות להם לרסק את השריון של הצבים אותם הם צדים. התנין הקובני משתמש אף בטכניקת הזינוק אכילה בדומה לאליגטור אמריקני. על ידי שימוש בזנבם החזק הם מסוגלים לקפץ מהמים ולתפוס את טרפם הנמצא על ענפים נמוכים מעל המים.

מצב שימור

התנין הקובני הוא מין בסכנת הכחדה חמורה ונמצא ברשימת CITES קטגוריה 1. אזור מחייתו הקטן הופך אותו לפגיע במיוחד. אויבו העיקרי של התנין הוא האדם, שצד אותו באופן שיטתי עד לכדי הכחדה ושפגע באזורי המחיה שלו. סכנה נוספת נשקפת מהתנין האמריקני שמכליא עימו ובכך פוגע בטוהר הגנטי של המין. 
כיום מוערך שבין 3,000–6,000 פרטים חיים בטבע בשטח שאזורו 300 קמ"ר באזור הדרום-מערבי של הביצה. 
על מנת להימנע מהכחדה מלאה בטבע, באפריל 2015 נשלחו מגן חיות בסטוקהולם, שוודיה אל קובה תנינים על מנת שישוחררו לבסוף בטבע.
המתופפת הקטנה

עלילת הספר

עלילת הספר, המתרחשת בעידן המלחמה הקרה, נפתחת בפיגוע טרור באמצעות מזוודה ממולכדת אשר בה מטען חבלה, שמבצעים מחבלים פלסטינים בבון, גרמניה. בפיצוץ נהרגו חמישה בני אדם, ובהם בנו של הנספח לענייני עבודה הישראלי, ושישה עשר פצועים, ובהם אשת הנספח. בעקבות זאת מוטל על קורץ, רב-מרגלים במוסד לפתוח במצוד אחר המפגעים. קורץ, המשוכנע שמאחורי הפיגוע עומד חליל, מחבל בכיר בארגוני ההתנגדות הפלסטינים, מחליט לגייס כסוכנת את צ'רלי, שחקנית תיאטרון בריטית, שמאלנית ופרו-פלסטינית בדעותיה. כמפעיל של צ'רלי מגייס קורץ את גדי בקר, יוצא סיירת אשר היה סוכן חשאי ומתנקש במוסד שפרש ועקר לגרמניה. גדי, המציג עצמו לצ'רלי כ"ג'וזף". עד מהרה מתברר כי צ'רלי אמנם אינה תומכת כלל במאבקה של ישראל בפלסטינים, אך התאהבה ב"ג'וזף". במקביל חוטפים אנשיו של קורץ ובראשם סגנו, שמעון ליטבק, איש המבצעים המיוחדים ויוצא סיירת אף הוא, את סלים, אחיו של חליל, וחוקרים אותו. צ'רלי ו"ג'וזף" מטיילים ברחבי אירופה, כאשר "ג'וזף" מתחזה לסלים וצ'רלי לאהובתו. זאת כדי למשוך את תשומת לבו של חליל דבר שיאפשר למוסד לאתר את מקום הימצאו ולהורגו.
או אז מתחיל השלב השני בתוכניתו של קורץ. ליטבק הורג את סלים, ועד מהרה יוצר חליל קשר עם צ'רלי דרך מתווכים. היא יוצאת ללבנון, מבקרת במחנות הפליטים, וכן משתלמת באימוני חבלה וטרור. בעקבות זאת חשה צ'רלי הזדהות עמוקה עם הפלסטינים ומטרותיהם, דבר המקשה עליה לפעול תחת הכיסוי שיצרו לה שולחיה במוסד, ומביא אותה קרוב להתמוטטות נפשית. לבסוף נשלחת צ'רלי, בהוראת המחבלים הפלסטינים בלבנון, להטמין מטען חבלה כדי להרוג מרצה ישראלי מתון בדעותיו. כאשר היא נפגשת עם חליל יחידת המוסד של קורץ העוקבת אחר תנועותיה מאתרת אותם. "ג'וזף", הוא גדי, פורץ לחדר והורג את חליל ביריות אקדח. ליטבק מגיע אחריו ויורה בחליל המוטל על הרצפה כדי לוודא את ההריגה.
בעקבות המתח הנפשי שבו הייתה שרויה במהלך המשימה עוברת צ'רלי התמוטטות עצבים. בעוד היא מתאוששת בלונדון מתפטר גדי ועוזב את המוסד. לאחר שצ'רלי מחלימה הוא מגיע לראותה במחזה שבו היא מופיעה בתפקיד הראשי. עם תום ההצגה הוא פוגש בה והיא מבינה כי הוא אוהב אותה ורוצה בה. הספר מסתיים כאשר השניים פוסעים מחובקים ברחובות העיר.

פרשנות

ספרו של לה קארה עמד בניגוד לספריו של סופר הריגול המצליח של אותה תקופה, איאן פלמינג, שיצר את דמותו של ג'יימס בונד. דמויותיו של לה קארה היו מורכבות יותר, אפלות ולעיתים גם שפלות יותר. עולמו לא חולק לשחור ולבן, טובים ורעים. אף כי לאורכו של הספר ברור מי הם ה"טובים" בעלילה, קרי אנשי המוסד, ומי הם ה"רעים", קרי המחבלים, מראה לה קארה לקהל קוראיו שעולם הריגול הוא מורכב, מלוכלך ואפל הרבה יותר מעולמו הזוהר של בונד, וכי על מנת לנצח נאלצים גיבוריו להיעשות אכזריים לא פחות מאויביהם ולבצע מעשים שהם בגדר "רע הכרחי".
ככל הנראה, דמותו של סוכן המוסד הוותיק "קורץ", מבוססת על דמותו האמיתית של איש "המוסד" רפי איתן.

עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה

הספר הוסרט בשנת 1984. את הסרט ביים ג'ורג' רוי היל ואת דמותה של צ'רלי בסרט גילמה השחקנית דיאן קיטון ואת דמותו של קורץ גילם השחקן קלאוס קינסקי.
בשנת 2018 הופקה מיני-סדרת טלוויזיה בכיכובם של מייקל שאנון ומיכאל מושונוב. כששאנון גילם את קורץ בעוד את דמותה של צ'רלי בסדרה גילמה השחקנית פלורנס פו.
טרקלין נייד

טרקלין נייד (באנגלית: Mobile Lounge) הוא כלי רכב בשדה תעופה, המשמש להעברת נוסעים בין שערי עלייה למטוס לבין מטוסים. 
הרכב הוא למעשה אוטובוס - קרון ובו מושבים לעד כמאה נוסעים, המותקן על גבי שלדה ממונעת. תחת הקרון מותקן מנגנון המאפשר להגביה או להנמיך אותו, באופן שניתן להביא את גובה רצפת הקרון לגובה מפלס שער היציאה או פתח המטוס. באופן זה, ובשונה מבאוטובוס, הנוסעים בטרקלין אינם נדרשים לשימוש במדרגות לצורך מעבר אל הקרון או ממנו. בחלק מדגמי הטרקלין מותקן תא נהג בשני קצותיו לשימוש לפי הצורך.
הטרקלין הנייד פותח בשנות החמישים על ידי חברת קרייזלר בשיתוף עם חברת באד (Budd), במחשבה להשתמש בו לצורך עלייה למטוסים כמו גם לשם העברת נוסעים בין טרמינלים בשדות תעופה. השימוש בו שולב בתכנון הטרמינל הראשי בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס על ידי האדריכל אירו סארינן. הטרקלין היה מצוי בשימוש נרחב גם בנמל התעופה שארל דה גול שליד פריז ובנמל התעופה הבינלאומי מונטריאול-פייר אליוט טרודו.
פיתוח גשר העלייה למטוס והרכבות הפנימיות, המובילות נוסעים בין הטרמינלים, דחקו את רגליו של הטרקלין הנייד. כיום הוא מצוי בשימוש במספר מוגבל של שדות תעופה. נמל התעופה דאלס ונמל התעופה במונטריאול מוסיפים להשתמש בו, אך בהיקף מצומצם יותר.
בתחילת עידן מעבורות החלל השתמשה נאס"א בטרקלין הנייד בבסיסיה במרכז החלל קנדי ובבסיס חיל האוויר אדוארדס על מנת להסיע אסטרונאוטים בין בניין המוצא לבין המעבורות לקראת המראה ובכיוון ההפוך לאחר נחיתתם.
קישווארדה

מקור השם

משמעות השם קישווארדה היא מצודה (vár) קטנה (kis). השם ניתן לה על ידי הכובשים המדיארים בעקבות מבצר גבעה שמצאו במקום במהלך התיישבות המדיארים במרכז אירופה. במסמכים מתקופת ימי הביניים מוזכר היישוב בשמות Warda ו-Warada. הקידומת kis (קטן) נתווספה לשם כדי להבדילה מ-Nagyvárad (כיום אורדיאה, רומניה) בעלת הקידומת nagy (גדול).

היסטוריה

בשנת 895 השתלטו המדיארים הפולשים על היישוב ששימש לאחר מכן כמרכז למערכת ההגנה שהוקמה על מבצר הגבעה שנמצא במקום.
ב-1085 הדף לאסלו הראשון, מלך הונגריה, את התקפתו של הנסיך הקומני קוטסק (Kutesk) בקרב גדול והכניעו. לכבוד הניצחון בנה המלך כנסייה שהוקדשה לזכרם של פטרוס ופאולוס. במאה ה-12, עם ירידת חשיבותו של היישוב כמבצר הגנה, הוא עבר לרשותה של משפחת גוטקלד (Gutkeled), שאחד מענפיו, משפחת וארדאי (Várday), אימצה לה את שמו.
משפחת וארדאי פעלה רבות לפיתוח היישוב. הם השיגו הגנה מלכותית לבאים ליריד השבועי שהתקיים בו וב-1421 אף זיכו את היישוב במעמד של עיר. ב-1415 קיבל פלברט וארדאי אישור לבניית טירה במקום, ובאמצע המאה ה-15 הוחל בבניית טירת קישווארדה ששרידיה משמשים עד היום כמרכז לפעילות תרבותית. אישטוואן וארדאי, הארכיבישוף של קלוצ'ה והקנצלר של מתיאש הראשון, מלך הונגריה, הרחיב ב-1468 את האוטונומיה של העיר ומספר התושבים לקראת סוף המאה עבר את האלף. היא הפכה ליישוב המרכזי של מחוז סבולץ'. ב-1591 נוסדה הגילדה הראשונה ביישוב.
בתקופת הכיבוש העות'מאני שנמשכה קרוב למאתיים שנה, התפתחות המקום נעצרה.
המהפכה החברתית בהונגריה במאה ה-19 הביאה להתפתחות מואצת של היישוב ואוכלוסייתה גדלה פי חמישה. רוב המסחר והתעשייה התבססו על מוצרי החקלאות מיישובי הסביבה. הוקמו טחנות קמח, מזקקות ומפעלים נוספים לייצור חומץ ועמילן. גורם נוסף שתרם להתפתחות המסחר הוא מסילת הברזל הצפון-מזרחית של הונגריה שנסללה בשנים 1870-73 ועברה דרך היישוב.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בעידודו של המשטר הקומוניסטי, הוחל בפיתוח מואץ של היישוב. אוכלוסייתה גדלה לכ-18,000 תושבים וב-1970 הוכרזה כעיר.
דיליז'נס

דיליזַ'נְס (מצרפתית: Diligence, שקדנות, התמדה. בערבית: "חנטור" (עגלה) ובעברית: "מהירה") הייתה כרכרת נוסעים ובה מקום לשישה עד עשרה נוסעים שהייתה רתומה לשני סוסים (בעיר, במישור או בדרך טובה) או שלושה (בדרכים בין-עירוניות ובעליות) והיוותה את אמצעי התחבורה הציבורית העיקרי בארץ ישראל בין אמצע המאה ה-19 לראשית המאה ה-20. 
טווח הזמן המדויק להפעלת הדיליז'נסים היה בין ביקורו של הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ב-1869, לכבודו נסללה דרך יאה למעבר עגלות בין יפו לירושלים (עד אז התאפשרה רק תנועה על גבי חמורים, פרדים, סוסים וגמלים) לבין פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ובפריפריה גם לאחריה. הדיליז'נסים הראשונים יובאו לארץ ישראל על ידי הטמפלרים שהפעילו שירות תחבורה ציבורית בין מושבותיהם עוד ב-1867.
בדיליז'נס קטן היה ספסל יחיד לאורך העגלה, עליו יכלו לשבת שישה נוסעים גב אל גב. בדיליז'נס גדול היו שני ספסלים לאורך הדפנות או שלושה ספסלים לתשעה או עשרה אנשים. העגלה הייתה סגורה וצוידה בקפיצים לבלימת זעזועים ושימשה גם להובלת חבילות ודואר. תנאים אלה היוו שיפור ניכר ביחס לעגלות הקלות, הרתומות לחמור שהיו כלי התחבורה הנוח ביותר עד אז (פרט לרכיבה על בהמה). כאשר היה הדיליז'נס נקלע לעלייה קשה או לבוץ, נדרשו הנוסעים לרדת ולדחוף את הכרכרה בכוחות עצמם. הנסיעה בין יפו לירושלים בדיליז'נס נמשכה כ-14 שעות שנפרשו על פני יום וחצי, כולל עצירה ללילה בשער הגיא, הנסיעה בכיוון ההפוך נמשכה 12 שעות.
הדילז'נסים היו שייכים לבעלים פרטיים, והעגלונים היו לרוב שכירים, אם כי לעיתים היה העגלון גם בעל העגלה. הרישיון להפעלת הדיליז'נסים הוענק מטעם השלטון לאנשים פרטיים בערים ולוועדי המושבות במושבות הברון, שקבעו מצדם תקנונים להפעלת הדיליז'נס. בעלי הרישיון שילמו מס מיוחד עבור זכות זו ויכלו להפעיל קבלני משנה ועגלונים שכירים.

מסלולי נסיעה ותחנות עצירה

בדרך כלל היו תחנות עצירה במרכזים עירוניים ללא קורת-גג אך היו ישנם גם מקומות בהם הייתה "חניה" או מקום מנוחה עבור הסוסים כגון הבניין בכיכר חאג' כחיל ברחוב יפת מימול הבית הירוק (יפו). 
תחנות יציאה מרכזיות שכנו בשדרות ירושלים מספר 11 ו-כיכר השעון ב-יפו. 
הדיליז'נסים קישרו את ירושלים עם יפו, חברון ושכם, את מושבות יהודה עם יפו ואת חיפה עם עכו ונצרת ושימשו גם לתחבורה עירונית ופרברית באזור חיפה והצפון. תחנות הדיליז'נס העיקריות היו מחוץ לשער יפו בירושלים, בחאן מנולי (לא הרחק מכיכר השעון) ביפו ובכיכר חמרה ("סאחאת אל חנאטיר" (כיכר העגלות), כיכר פריז) בחיפה.

זמני נסיעות

לרוב היו קווים מסודרים בעלי שעות יציאה ידועות מראש, זכות הנסיעה הייתה על ידי רכישת כרטיס או רישום מראש במשרד ובשיטת "כל הקודם - זוכה". למרות שעת היציאה הנקובה, לא היה הדיליז'נס יוצא עד שלא התמלאו כל המקומות.
שרפה (עם)

השרפה וטיפוס הרים

בני השרפה היוו נכס בעל חשיבות רבה לחוקרים הראשונים של אזור ההימלאיה. רבים מהם שימשו להם כמורי דרך וכסבלים בתנאים הקיצוניים של הפסגות והשבילים הגבוהים של האזור. כיום המושג 'שרפה' הפך שם נרדף של כמעט כל מדריך או סבל המועסק על ידי משלחת טיפוס בהימלאיה. השרפה הנפאלים נוטים להדגיש את ההבדל בינם לבין סבלים שאינם בני עמם. השרפה בדרך כלל מועסקים בתפקידי הדרכה ופיקוד, ומקבלים על כך תשלום וכבוד רב יותר מהאחרים המשמשים כנשאים, סבלים ובתפקידים שונים פחותי אחריות. 
בן השרפה הידוע ביותר הוא מטפס ההרים טנזינג נורגיי, שהיה הראשון שהגיע לפסגת האוורסט, יחד עם שותפו הניו זילנדי אדמונד הילרי. גם באבו צ'ירי שרפה ידוע כמטפס מוכשר.
בני השרפה ידועים לשבח בקרב קהילת המטפסים העולמית, בזכות קשיחותם, מקצועיותם וניסיונם הרב בגבהים. למרות החשיבות הגדולה של עבודתם, התשלום המועט שניתן להם אינו מאפשר להם אפילו לקנות ציוד טיפוס כשל מעסיקיהם המערביים. ישנה השערה כי יכולת הטיפוס המופלאה של בני השרפה היא הודות לריאות בעלות קיבולת גדולה יותר, מה שמאפשר להם לתפקד טוב יותר בגבהים דלי חמצן. כמו כן, שוער כי הסיבה שנבחרו בתור סבלים הייתה מיעוט ההגבלות הדתיות לגבי התזונה שלהם, בניגוד לשאר בני האזור.
שחף גמדי

מאפיינים

לשחף הגמדי ראש שחור כמו שחף האגמים, אך קטן יותר.
בחורפים חלק מהאוכלוסיות נודדות דרומה עד למרכז ארצות הברית ולמערב אירופה, אך לא כל השחפים נוהגים ככה.
זהו המין הקטן ביותר במשפחת השחפיים ואורכו 25-30 ס"מ כשמשקלו 68-162 גרם ומוטת הכנפיים 61-78 ס"מ. הוא בעל ראש שחור ומקור צר ואדום וכן רגליים אדומות והכנפיים אפורות אך שחורות בקצה.
המין מקנן בחבורות גדולות על צוקים שונים באזור הארקטי. עם זאת הוא מצוי גם הרחק מהים, בעיקר באזורי אגמים וביצות והוא מקנן שם בין הצמחייה.
מין זה ניזון מדגים וכן מחרקים קטנים אותם הוא תופס בתעופה במהירות.