google/wiki40b huggingface dataset:
פול רומר

ביוגרפיה

רומר נולד וגדל בדנוור שבקולורדו, בנו של רוי רומר, פוליטיקאי מהמפלגה הדמוקרטית שנבחר לימים למושל המדינה. ב-1977 סיים תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת שיקגו ובהמשך עשה דוקטורט בכלכלה אף הוא בשיקגו. ב-1982 החל לעבוד כמרצה (Assistant Professor) באוניברסיטת רוצ'סטר וב-1988 קיבל משרת פרופסור חבר באוניברסיטת שיקגו, ב-1990 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומשנת 1996 עד 2011 כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת סטנפורד. ב-2010 שימש פרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק ומ-2011 מכהן כפרופסור מן המניין בבית ספר למנהל עסקים של האוניברסיטה ומכהן כמנהל מכון מרון לניהול עירוני.
משנת 2000 מכהן כעמית בכיר במכון הובר (מכון מחקר ליברטני באוניברסיטת סטנפורד) וחבר בוועדת הבחירה של קרן סלואן למלגות בכלכלה. הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ובחברה האקונומטרית.
עבודתו בולטת בתחום הצמיחה הכלכלית, ב-1986 פרסם ב-Journal of Political Economy את מאמרו פורץ הדרך
Increasing Returns and Long-run Growth וב-1990 את המאמר Endogenous Technological Change . שני המאמרים נכללים בין עשרת המאמרים המצוטטים ביותר במחקר הכלכלי. במאמרים אלו החדיר רומר את המושג של צמיחה אנדוגנית דרך שינויים טכנולוגיים במה שכונה מאז "תאוריית הצמיחה החדשה" (בניגוד לתאוריית הכלכלה נאו-קלאסית). רומר הציג מודלים מתמטיים המראים כיצד השקעות במחקר ופיתוח מביאות לצמיחה ומודלים המצביעים על הצורך של החברה בבניית מוסדות וחקיקה לעידוד השקעות אלו על מנת להביא לצמיחה הראלית.
רומר ידוע גם בשל אמרת הכנף שטבע "A crisis is a terrible thing to waste" (בתרגום חופשי: משבר הוא דבר נורא לבזבז") בהתייחסו לשינויים ולמדיניות שניתן לנקוט בתקופת משבר כלכלי על מנת להביא לצמיחה מהירה. ב-2009 נאם בועידת TED ובה הציג את רעיונו המהפכני של ייסוד "ערי אמנה" (Charter Cities), ערים בינלאומיות חדשות באזורים בלתי מיושבים, שייהנו ממגילות זכויות. ערים אלו יאפשרו פיתוח והתקדמות ללא מגבלות חוקיות המונעות צמיחה. הוא עומד בראש ארגון Charter Cities שנועד לקדם מטרות אלו.
בשנת 2000 ייסד את חברת Aplia העוסקת במתן פתרונות לימוד דרך האינטרנט.
ב-2016 מונה לכלכלן הראשי של הבנק העולמי. הוא התפטר מתפקידו בינואר 2018 לאחר תקופה ממושכת של חיכוכים עם הנהלת הבנק ועובדיו' ובעקבות התבטאות שלו ביחס לאמינות מחקרי הבנק, כשהטיל ספק בממצאי המחקר התקופתי "Doing Business" בנוגע לצ'ילה.
בשנת 2018 זכה בפרס נובל לכלכלה יחד עם עמיתו ויליאם נורדהאוס על עיצוב שיטות המטפלות בכמה מן הנושאים הבוערים בזמנינו: צמיחה בת קיימא לטווח ארוך בכלכלה הגלובלית ורווחת אוכלוסיית העולם.
רומר נשוי ואב לשניים, מתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
עין יעקב (ספר)

עין יעקב הוא חיבור הכולל אסופה ופרשנות למרבית האגדות המצויות בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי.
הספר חובר על ידי רבי יעקב בן חביב, שהספיק לכתוב רק שני חלקים של הספר, סדר זרעים וסדר מועד ונפטר באמצע עבודתו. הספר הושלם בידי בנו, רבי לוי בן חביב, הרלב"ח.
הספר ראה אור בדפוס, לאחר מות המחבר, בסלוניקי בבית הדפוס של דון יהודה גדליה בשנת רע"ו (1516). הגעתו של החיבור לקהל קוראים רחב יותר התאפשרה רק לאחר שהחיבור ראה אור במרכז הדפוס של ונציה בשנת 1546 (ש"ו). בעקבות הפולמוס סביב התלמוד שהתקיים באיטליה בשנות החמישים של המאה ה-16, הכריזה האינקויזיציה של ונציה על ה"עין יעקב" כספר אשר יש בו דברי כפירה והספר נידון לשריפה יחד עם עותקים של התלמוד הבבלי והירושלמי. כעבור עשר שנים בשנת שכ"ו (1566) הותר להוציא את הספר לאור בשנית אולם שמו שונה ל"עין ישראל", עקב איסור הדפסתו מהאפיפיור. בשם זה החיבור המשיך לראות אור במספר מהדורות. אחת ממהדורות אלו היא המהדורה שראתה אור בשני כרכים בקרקוב בדפוס יצחק בן אהרון מפרוסיץ, בין השנים 1587-1591. מהדורה זו הנגישה למעשה את יצירתו של רבי יעקב בן חביב לציבור הלמדנים שישב במרחב האשכנזי-פולני. לאורך השנים החיבור ראה אור בעשרות מהדורות, שזכו לתפוצה רחבה הן בקרב בני ישיבות והן בקרב ציבור הלמדנים הרחב, עד לימינו אנו ישנן קבוצות לימוד של החיבור הנקראות בשם "חברת עין יעקב".

מבנה החיבור

את החיבור ערך המחבר לפי סדר מסכתות התלמוד, כשהוא מכנס אל חיבורו את כל האגדות המופיעות בתלמוד, ומשמיט את כל הנושאים ההלכתיים שנידונו בו. בחיבורו הביא המחבר את לשון הגמרא ופירושי הראשונים שהיו לפניו כדוגמת: רש"י, בעלי התוספות, רבינו ניסים, רשב"א  וריטב"א. לצידם הוסיף המחבר גם פירוש משלו, שנקרא בשם פירוש "הכותב". במהדורות מאוחרות יותר נוספו ל"עין יעקב" גם פירושו של המהרש"א - "חידושי אגדות", פירושיו של הרב חנוך זונדל בן יוסף - ה"יד יוסף" המופיע בצד החיצוני של הדף למעלה, ה"עץ יוסף" וה"ענף יוסף" המופיעים בתחתית הדף בסמוך לפירוש הרי"ף והעיון יעקב, וכן מפתחות, הפניות ומראי מקומות לספרות המקראית והמדרשית.

ייחודו של החיבור והשפעתו על הפרשנות לספרות האגדה

"עין יעקב" הוא החיבור הראשון בספרות התורנית המודפסת המאגד את אגדות התלמוד כגוף ידע עצמאי. החיבור מסודר על פי סדר המסכתות והדפים ובכך למעשה ממצב את הספר כחיבור המיועד לתלמידי חכמים המצויים בנתיבות הלימוד של התלמוד. זאת בשונה מספרות הדרשות והמוסר, המפרשות אגדות רבות אולם הן בנויות על פי נושאים או פרשיות השבוע ולא מתייחסות לאגדה כגוף ידע העומד בזכות עצמו, אלא ככלי עזר לביסוסם של רעיונות מוסרים או מחשבתיים. התפיסה הרואה את האגדה כגוף ידע הראוי לפרשנות עצמאית באה לידי ביטוי דווקא בשני חיבורים של יוצרים מהמרחב הפולני-אשכנזי שהושפעו רבות מה"עין יעקב". החיבור "דרש משה" לר' משה מפיזענץ שראה אור בקרוב בשנת שמ"ט (1589) וחיבורו של ר' שמואל אידילש (המהרש"א), "חידושי אגדות" (לובלין, 1627). אף חיבורו של הראי"ה קוק, "עין איה", נחשב כפירוש על ספר "עין יעקב".

הנוסח בחיבור

נוסח התלמוד המובא בעין יעקב שונה לפעמים מהנוסח בדפוסי התלמודי הנפוצים, ישנם מאמרי חז"ל שמופיעים רק בנוסח התלמוד בעין יעקב. בספר דקדוקי סופרים ציין בצורה שיטתית לשינויים. כמו כן בנוסח פירוש רש"י המופיע בספר ישנם לעיתים שינויים מנוסח פירוש רש"י המודפס בתלמוד.

תרגומים

החיבור "עין יעקב" תורגם ליידיש על ידי יוסף מאיר יעבץ ונדפס בהוצאת "בית מסחר ספרים ירושלים" בניו יורק.  התרגום הראשון לאנגלית נעשה על ידי הרב שמואל צבי גליק ונדפס בשנת 1916 בארצות הברית.
גשר הרכבת הטורקי נחל לבן

גשר הרכבת הטורקי על נחל לבן הוא גשר אבן שנבנה מעל נחל לבן, בתקופת מלחמת העולם הראשונה כחלק מהתשתית שהוקמה עבור מסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה. הגשר פוצץ על ידי הבריטים ב-1917 על מנת למנוע מהטורקים העברת כוחות וציוד לסיני.

ההיסטוריה של הגשר

הגשר נבנה על ידי הטורקים במאי 1916 כחלק מפרויקט סלילת מסילת רכבת מתחנת הרכבת נחל שורק למרכז סיני שנבנתה על מנת לתמוך במאמץ הטורקי לכיבוש תעלת סואץ. פרויקט זה החל בקיץ 1915 ונמשך עד קיץ 1916 אז הגיעה המסילה עד תחנת עוג'ה אל חפיר שם היה בסיס צבאי גדול. עם סיום הסלילה החלו הטורקים להסיע ציוד וכוחות לכיוון סיני. בעקבות תבוסת הטורקים בקרב רומני והתקדמות הבריטים לכוון עזה, ויתרו הטורקים על התוכנית לכיבוש תעלת סואץ ופנו לבצר את קו עזה. עקב כך נפסק המשך הסלילה לכוון סיני אולם הקו המשיך לשרת את הכוחות הטורקיים. 
לאחר הכשלונות של הכוחות הבריטים לכבוש את עזה (קרב עזה הראשון וקרב עזה השני) חששו הבריטים שהטורקים ינסו לחדש את המתקפה לכוון תעלת סואץ ולכן ב-22 במאי 1917 יצא כח בריטי גדול מאזור תל שרוחן ויום למחרת חיבל ב-21 ק"מ של מסילה וב-9 גשרים בין ביר עסלוג' לעוג'ה אל חפיר. אחד מהגשרים שחובל היה הגשר על נחל לבן. לאחר פעולה זו לא נבנו הגשרים מחדש ופעילות הרכבת, בקטע מביר עסלוג' דרומה לא חודשה.

מבנה הגשר וסביבתו

אורך הגשר היה כ-87 מטר. הוא נבנה ממזרח למערב על גבי 11 קשתות. יסודות הגשר (האומנות) נחפרו באפיק הנחל. הקשתות נבנו על ידי שימוש בפיגומי עץ שאיפשרו הנחת אבני הקשת ואבן הראשה בראשם. הגשר מולא באבני גוויל ואדמה ואבני גזית מסותתות בצד החיצוני.
נכון ל-2016 שרדו 3 קשתות בצידו המזרחי של הגשר וכן מספר בסיסי אומנה בצידו המערבי. חלק גדול מאבני הגשית של הגשר נגנב דבר שחשף את המילוי לפגעי מזג האוויר ומסכן את יציבות הקשתות שנותרו.
בסמוך לגשר הרכבת נמצא גשר רכב שבנו הבריטים עבור הכביש הבריטי הישן מבאר שבע ל-ניצנה. הכביש נזנח עם סלילת כביש 211. ממזרח לגשר הוקמה ב-1956 היאחזות נח"ל בשם "שיזף" (נקראה גם "שלח" ו"שדמות") שננטשה ב-1967.
הגשר (כמו גם כל מסילת הרכבת) הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל אולם לא נעשתה בו שום פעילות שימור.
לוקומוטיב מוסקבה (כדורסל)

היסטוריה

קבוצת הכדורסל של לוקומוטיב מוסקבה הוקמה בשנת 1923 כחלק מאגודת לוקומוטיב. היא הייתה ממייסדות ליגת העל הסובייטית בכדורסל והתמודדה בה במשך מספר עשורים, אף לא הצליחה להגיע להישגים משמעותיים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1937 סיימה במקום השלישי בטבלת האליפות, אך עונה לאחר מכן הייתה לסגנית אלופה, לקראת זכייתה באליפות הלאומית לראשונה בתולדותיה, בעונת 1939. שנה לאחר מכן התמקמה במקום השלישי, הישג שהצליחה לשחזר גם לאחר חידוש הליגה בעונת 1944 אך מאז נכשלה בשחזור הישג זה. 
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פורקה.
אברהם צפרוני

ביוגרפיה

צפרוני, נולד בעיר פרילוקי, פלך פולטובה שבאוקראינה. לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הרוסית, עבר ללמוד בווינה פילולוגיה שמית וקלאסית והיה בעל תואר דוקטור לפילוסופיה. להעמקת ידיעותיו והשכלתו בתחום היהדות, למד בבית מדרש לרבנים בווינה. לאחר שגמר את חוק לימודיו, החל לעסוק בבלשנות, בפילולוגיה, בחקר היהדות, בהוראה ובתרגום כתבים עתיקים. בתקופה זו שקד על עבודה ספרותית-מדעית, ופרסם שורה של מאמרים בנושאי חכמת ישראל. פרסם מאמרי ביקורת על ספרים מדעיים ב"הצפירה", ב"השלח" וב"מולדת".

עלייה לארץ ישראל

בשנת 1912, בהזמנת הגימנסיה הרצליה, עלה לארץ ישראל. צפרוני השתכן בתל אביב, והחל ללמד בגימנסיה הרצליה בתור מורה ללטינית, להיסטוריה, לתנ"ך, לפילוסופיה ולתלמוד. בתפקיד זה עבד במשך 22 שנים עד יום פטירתו.
היה חבר ועד הלשון העברית משנת 1925 (תרפ"ה) מטעם אגודת הסופרים, וחבר בוועדות למונחי חקלאות, למונחי דפוס ולמונחי עבודות עץ וחבר הוועד לשיפור הלשון בתל אביב.
צפרוני היה חבר בוועד הפועל של מועצת המורים, לימד בסמינר למורות על שם לוינסקי בתל אביב, היה חבר בוועדה הממשלתית לבחינות הבגרות ובמייסדי "קופת הספר" - בית ההוצאה לאור של הסתדרות המורים. בו בזמן המשיך בפועלו המדעי ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים בישראל ומחוצה לה.
בשנותיו האחרונות היה חבר בוועד אגודת הסופרים וחבר וועדת השמות לרחובות בעיר תל אביב.
כמו כן, הוא ערך את ספר השנה של ארץ ישראל עם אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' ודוד שמעונוביץ (1923–1924).
בבוקרו של יום שבת, י"א באלול תרצ"ג (2 בספטמבר 1933), נפטר צפרוני בפתאומיות בבית הכרם בירושלים לאחר שחש ברע. צפרוני הניח אחריו אישה ושלושה ילדים.
הלווייתו רבת-המשתתפים יצאה מבית החולים "הדסה", עברה דרך בית הכנסת הגדול שם הספידו מאיר דיזנגוף בשם העיר תל אביב, יצחק ספיבק, בשם הסתדרות המורים, והפרופסור נפתלי הרץ טור-סיני בשם ועד הלשון העברית. כמו כן, הספידו את ד"ר צפרוני ד"ר ברוך בן יהודה מנהל הגימנסיה הרצליה, צבי נשרי, ר' בנימין ואלכסנדר זיסקינד רבינוביץ' בשם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, ויצחק בן-צבי בשם הסוכנות היהודית והוועד הלאומי. הלווייתו נסתיימה בבית הקברות טרומפלדור שם נקבר בסמוך לאחד העם.
תחנת הכוח הגרעינית בלויארסקי

תחנת הכוח הגרעינית בלויארסקי (ברוסית: Белоярская АЭС ,БАЭС) היא תחנת כוח גרעינית במחוז סברדלובסק, 50 ק"מ מזרחית לסברדלובסק, רוסיה, בעיר זרצ'ני. תחנת הכוח מורכבת מארבעה כורים גרעיניים שהראשון שבהם פעל החל מ-1964 והרביעי נמצא בבנייה. זו הייתה תחנות הכוח הגרעינית הראשונה בברית המועצות שמטרתה העיקרית הייתה ייצור חשמל בהיקף משמעותי.
החלטה על בניית תחנת כוח חדשה התקבלה ביוני 1954 ובאוגוסט 1955 החלו עבודות הבנייה. בשנת 1957 הוחלט שתחנת הכוח תהיה תחנת כוח גרעינית ונקבעה המתכונת הבסיסית של המתקן. הקמת הכור הראשון הסתיימה בשנת 1963 והחל מ-26 באפריל 1964 הוא  מייצר חשמל לרשת החשמל הארצית. ב-27 בדצמבר 1967 הופעל הכור השני וב-8 באפריל 1980 הופעל הכור השלישי.
בשנת 1987 החלו עבודות של הקמת כור רביעי באתר, אך עבודות אלו לא הסתיימו עד היום ולפי התכנון המעודכן צפויות להסתיים בשנת 2014. לאור תקופת הבנייה הארוכה ביותר במהלך תקופה זו השתנה באופן מהותי תכנון הכור ועתה מתוכנן להתקין באתר כור מתכנון מתקדם.
בר אבא

בר אבא, או ישוע בר-אבא, הוא דמות בברית החדשה, המוזכר כמורד במלכות וכרוצח או כשודד, אשר פונטיוס פילאטוס שיחרר לחופשי בחג הפסח, לדרישת ההמון, במקום לשחרר את ישוע מנצרת.
העונש הצפוי לבר-אבא היה מוות בצליבה, אולם לפי ארבע הבשורות הקאנוניות וכן לפי הבשורה על פי פטרוס, נהג נציב יהודה לחון פושע אחד מדי שנה בחג הפסח. הפושע שזכה לחנינה היה נבחר על פי העדפת ההמון (ochlos). פילאטוס שאל את ההמון שהתאסף לפני ארמונו אם רצונם שישחרר את ישוע מנצרת או את בר-אבא, וההמון קרא לו לשחרר את בר-אבא ולצלוב את ישוע מנצרת. בגרסה המובאת בבשורה על פי מתי מסופר גם כי ההמון קיבל על עצמו את האחריות למות ישוע במלים "דמו עלינו ועל בנינו".
לסיפור על בר-אבא ניכרת חשיבות היסטורית, שכן נעשה בו שימוש כדי להטיל את האשם בצליבת ישו על היהודים, וכדי להצדיק אנטישמיות. עם זאת, כבר יוחנן כריסוסטומוס הדגיש כי אין מדובר באחריות קולקטיבית וכי בין היהודים שצעקו "דמו עלינו ועל בנינו" היה גם פאולוס עצמו. כל הטלת אשמה כזו התבטלה מאז ועידת הוותיקן השנייה ב-1962 בטענה שאי אפשר להטיל את האחריות על כל היהודים מכיוון שלא כולם צאצאי היהודים שלקחו על עצמם ועל צאצאיהם אחריות למות ישו. בספר שפרסם בשנת 2011, דחה האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר פרשנות זו, המכונה "רצח האל על ידי היהודים", והטיל את האשם על חטאי האנושות ואת האחריות על ההמון שהתקבץ במקדש בלבד.
קרסנויארסק

היסטוריה

העיר נוסדה בשנת 1628 כאוסטרוג על ידי הקוזאקים של אנדריי דובנסקי כמבצר הגנה נגד פלישות הטטרים והקירגיזים הסיביריים. המבצר קיבל את השם קרסני יאר על שם שמו הטטרי קיזיל ג'אר-הגבעה האדומה. ב-1631 נחשב גודלו של המקום כאוסטרוג בינוני, ב-1659 כאוסטרוג גדול וב-1690 כעיר קרסנוירסק. מ-1630 עד 1679 המקום הותקף מספר פעמים על ידי הקירגיזים של יניסיי. ב-1773 נשרף האוסטרוג הישן ולעיר נשלח האדריכל פטר מואיסייב שבנה תוכנית חדשה לפיתוח העיר לפי דגם סנקט פטרבורג ומאז החלה התקופה המודרנית של העיר.
ב-1807 מת בעיר מייסד החברה הרוסית-אמריקאית הנסיך ניקולאי רזאנוב. בשנת 1822 הוקמה גוברניית יניסיי וקרסונירסק נהפכת לבירתה. ב-1826 נשלחו לעיר ראשי מרד הדקבריסטים נגד הצאר. ב-1835 כל תושבי העיר חויבו לגדל תפוחי אדמה, מי שסירב לצו נשלח לבנות את מבצר בוברויסק בבלארוס. ב-1895 החל להתפתח באזור ענף הזהב, ודרך העיר נבנתה מסילת רכבת ממוסקבה לסיביר.
ב-1896 הגיעה לעיר הרכבת הראשונה וב-1899 נבנה גשר הרכבת מעל יניסיי. בתערוכה העולמית של פריז (1900) קיבל פרויקט הגשר מדליית זהב כאשר בראש ועדת הפרס ניצב גוסטב אייפל. באוגוסט 1905 הופיעו בעיר המכוניות הראשונות. בנובמבר 1941 הועבר לעיר בית חרושת לבניית קטרים. בספטמבר 1942 נבנה בו הקטר הראשון. ב-1995 החלה בניית רכבת תחתית בעיר שהוקפאה בשנת 2011. קיימות תוכניות לחידוש הבנייה תוך סיומה לקראת שנת 2019, אך הן טרם אושרו.
בשנת 2006 על בסיס מוסדות להשכלה גבוהה קיימות בעיר הוקמה האוניברסיטה הפדרלית הסיבירית.

פוליטיקה וממשל

הרשות המחוקקת היא מועצת נבחרי העם של קרסנויארסק ובה 36 חברים.
הרשות המבצעת היא העירייה, בראשה ראש עיר הנבחר בהצבעת חברי מועצת נבחרי העם.

תחבורה

את העיר משרתים שני נמלי תעופה ששוכנים זה לצד זה במרחק של כ-25 קילומטרים צפון-מערבית לעיר: נמל התעופה ימליאנובו המשמש בעיקר לטיסות ארוכות טווח ונמל התעופה קרסנויארסק צ'רמשנקה המשמש לטיסות קצרות טווח.

יהודים

הקהילה היהודית בעיר נוסדה בשנת 1822. ב-5 בפברואר 1891 נוסדה בעיר קהילת גמילות חסדים של אלכסנדרובסק. ב-7 במאי 1916 התרחש בעיר פוגרום נגד היהודים. במקום פועל שליח חב"ד בית כנסת גן ילדים מקווה טהרה ועוד.
בני דשא

ביוגרפיה

דשא נולד ב-
8 בינואר 1955 (י"ד בטבת ה'תשט"ו) ברחובות להורים יוצאי בולגריה. אביו יעקב עלה בשנת 1936 והיה חלוץ ולאחר מכן עבד כמנהל חשבונות, ואמו שושנה, ניצולת שואה, עלתה ב-1950 ועבדה כלבורנטית במעבדות ובתי חולים. בגיל שנתיים עברה המשפחה לתל אביב, העיר בה הוא עבד והתגורר כל חייו. מצד אמו, בני דשא היה אחיו של שחקן התיאטרון והקולנוע שבתאי קונורטי.]
היה עתודאי לפסיכולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובצבא שירת כקצין בחיל הים בתפקיד פסיכולוג בזירת ים סוף בסיני. לאחר שחרורו מצה"ל עבד במשך 10 שנים כמטפל בנוער בסיכון בעיריות תל אביב וחולון. במסגרת זו עסק בקידום נוער שוליים בשכונות מצוקה. שיחק בסרטים ובסדרות טלוויזיה בתפקידי משנה.
דשא, שהיה צייר אוטודידקט, צייר מאז שנת 2000. ציוריו היו אקספרסיביים, פראיים ובעלי צבעוניות עזה, בטכניקת אקריליק על בד בשילוב קולאז'. עבודותיו הציבו מתחים בין מיניות ודת, אירוטיקה וטבע, גבוה ונמוך. הן חשפו מערכות יחסים סבוכות של האמן והנשים בחייו, האמן ואמו והאמן וכוחות פוליטיים גלובליים. ניכר בהן עולם פנימי סוער וכאוטי ועם זאת מלא תשוקה. גודש הדימויים והטקסטים, הנאיבי לעיתים, הכניס את הצופה למסע בזרם תודעה בלתי שיגרתי, והעניק לו אתגר רגשי ואינטלקטואלי.
דשא נפטר ב-10 באוגוסט 2019.
קלטה אוליביה

היסטוריה

בתחילת המאה ה-20 ממשלו של הנשיא חוליו ארחנטינו רוקה יזם הקמה של קו טלגרף מבירת ארגנטינה בואנוס איירס אל אזור כף וירחנס בדרום המדינה. ב-1901, במהלך העבודות של הנחת הקו, עגנה במפרץ קטן באזור ספינה שהכינה את התשתיות לקו. אסקיאל גוטרו שהיה מפקד הספינה זיהה באזור פוטנציאל להקמת התיישבות חדשה, אשר הוקמה ב-20 בנובמבר 1901. ההתיישבות נקראה קלטה אוליביה, ככל הנראה על שם המפרץ הקטן (בספרדית: קלטה) ועל שם אשתו של גוטרו, אוליביה.
בעשורים שלאחר מכן קלטה אוליביה נותרה התיישבות קטנה עם עשרות בודדות של מתיישבים. העיירה התחילה להתפתח לאחר הקמת ה-YPF, חברת הנפט הלאומית של ארגנטינה שהוקמה ב-1922 בעקבות גילוי מצבורי הנפט באזור קומודורו ריבדביה. קלטה אוליביה הפכה לאחד הבסיסים האזוריים של ה-YPF, מה שתרם להתפתחות העיירה.
ההתפתחות הואצה בשנות ה-40 של המאה ה-20, בין היתר בשם מציאת מאגר נפט בקרבת קלטה אוליביה ב-1944. בשנים שלאחר מכן אוכלוסיית העיר התייצבה, עד שבשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 העיר קלטה מהגרים רבים מצפון ארגנטינה שבאו לעבוד בתעשיית הנפט. גם הגדילה הזו נעצרה, בעקבות ההפרטה של YPF בשנות ה-90.
בתחילת חודש פברואר ב-2014 הופסקה הזרמת המים לעיר בעקבות חור בצינור ההובלה. העיר נאלצה להתמודד עם חוסר הזרימה במשך כחודש, דבר שגרם הפגנות של התושבים שאילצו את הממשל להביא לעיר משלוחי מים במשאיות.

כלכלה

כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תעשיית הנפט, ובמידה פחותה יותר גם על דיג ותיירות. כמו כן בחלק הדרומי של העיר נמצא נמל קטן בשם "קלטה פאולה".

חינוך

בעיר נמצא אחד הקמפוסים של האוניברסיטה הלאומית של דרום פטגוניה, שמרכזה נמצא בבירת הפרובינציה ריו גז'גוס.

תחבורה

העיר נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 3, המקשר בין בואנוס איירס לדרום ארגנטינה.
מחנה למונייה

מחנה למונייה הוא בסיס צבאי של חיל הים של ארצות הברית, בג'יבוטי, בתוך נמל התעופה הבינלאומי ג'יבוטי-אמבולי שבקרן אפריקה, ובו מוצב "כוח משימה משותף - קרן אפריקה" (CJTF-HOA) של פיקוד אפריקה של ארצות הברית (USAFRICOM). הוא בסיס הקבע הצבאי היחיד של ארצות הברית באפריקה.
הבסיס הוקם כאתר העיקרי באזור לתמיכה ב"מבצע חירות מתמשכת - קרן אפריקה (OEF-HOA).
אלכסנדר קמינסקי

אלכסנדר קמינסקי (28 בינואר 1903 - 15 במרס 1978) היה מורה, סופר והיסטוריון פולני. במהלך כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה הנהיג התנגדות תחת שמות צופן. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בארמייה קראיובה והיה העורך הראשי של עיתונו החשאי של הארגון, Biuletyn Informacyjny. לאחר מותו הוכר כ "חסיד אומות העולם" על ידי יד ושם ב-5 במאי 1991.
סע לאט (אלבום)

הפקה

מחצית משירי "סע לאט" נכתבו על ידי איינשטיין עצמו. שאר השירים מתחלקים בין כותבים שאיינשטיין עבד איתם גם באלבומיו הקודמים, כמו יהונתן גפן, מאיר אריאל ושלום חנוך, לבין טקסטים של משוררים כנתן אלתרמן ולאה גולדברג. מיקי גבריאלוב הלחין שבעה משירי האלבום. רנדי ניומן חתום על הלחן של "Dayton, Ohio - 1903" שתורגם על ידי יהונתן גפן כ"שיר של רנדי ניומן".
האלבום משקף את מצב הרוח הלאומי ששרר בישראל של אחרי מלחמת יום הכיפורים, ובחלקו הגדול מייצג נסיגה מהקו הרוקי שאפיין את אלבומיו הקודמים של איינשטיין, שהוקלטו עם הצ'רצ'ילים ועם חבורת לול, אל כיוון אינטימי ומלנכולי יותר, המיוצג בשירים כמו "הזמן הכפרי", "ילדים של החיים", "אני אוהב אותך היום", "גן של שושנים" ואחרים. שיר הנושא, "סע לאט" הוא בין השירים המזוהים יותר מכל עם דמותו הציבורית של איינשטיין, והוא מתאר קטע מתוך נסיעה של איינשטיין ומלוויו להופעה. "עיניים גדולות", הוא שיר הנושא מתוך סרטו של אורי זוהר באותו שם, בו אף שיחק איינשטיין לצד זוהר. גרסת האלבום לשיר שונה מזו שמופיעה בסרט. השיר "הבלדה על זומטי ולבטי" הוא סוג של פארודיה על סגנון השירים של להקת כוורת ובמיוחד על "הבלדה על ארי ודרצ'י" שיצא אף הוא ב-1974. אף על פי כן, כמה מיוצאי כוורת שיתפו פעולה עם איינשטיין בחלק מאלבומיו הבאים, בעיקר יצחק קלפטר ויוני רכטר.
את עטיפת האלבום, שעיצב הגרפיקאי דוד טרטקובר, ציירה בתו של איינשטיין, שירי, כשהייתה בת 10. שירי גם תרמה את קולה לשיר "הבלדה על זומטי ולבטי".
בעקבות יציאת האלבום, יצרו איינשטיין וצבי שיסל עבור הטלוויזיה הישראלית תוכנית בת 50 דקות שכללה קטעי הופעות חיות של איינשטיין שצולמו במועדון צוותא וקליפים משירי האלבום, קטעי מערכונים וקטעי קישור. בצילומים השתתפו לצד איינשטיין ושיסל, יהודית סולה, ענת טופול, דינה ברכה (שאולי), סימה אליהו ושמוליק בורנשטיין. כמו כן הופיעו בתוכנית להקת הצ'רצ'ילים ולהקת תמוז.
קארן מו

ביוגרפיה

מו נולדה בדל מונטה שבפיליפינים. משפחתה עברה לאורינדה שבקליפורניה. היא החלה לשחות בגיל 8 בעיר מגוריה כ-8 שנים. באותן שנים היא סבלה משינויים בחוליות עמוד השדרה שלה שאילצו אותה ללכת עם תומך (אורתוטיקה) למשך כל חייה (פרט לאימוני השחייה).

שיאנית עולם

בתחרות שחייה שנערכה בסנטה קלרה, קליפורניה ביולי 1970 קבעה מו במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי הראשון בתוצאה של 2:20.7 דקות, שיפור לשיא העולמי של האלופה האולימפית אדה קוק מהולנד (2:21.0 דקות). שיא זה החזיק מעמד חודש ימים לאחר שנשבר על ידי בת ארצה אליס ג'ונס (2:19.3 דקות). מיד לאחר מכן היא סבלה מדלקת גידים בכתף שיוחסה לשעות אימונים רבות. היא ומשפחתה עברו לסנטה קלרה ושם למדה בתיכון המקומי והחלה להתאמן במועדון השחייה המקומי תחת הדרכתו של המאמן ג'ורג היינס. במועדון השחייה שחו מספר אלופים אולימפיים כמו מארק ספיץ, דיק רות', קלאודיה קולב, דון שולנדר, דונה דה וארונה ודבי מאייר. שנה לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה שוב בסנטה קלרה באוגוסט 1971 היא החזירה לעצמה את שיא העולם כשהעמידה אותו על 2:18.6 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, שברה בת ארצה אלי דניאל את השיא העולמי והעמידה אותו על 2:18.4 דקות.

אלופה אולימפית

במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מינכן (1972) שנערכו בשיקגו, אילינוי בתחילת אוגוסט 1972 החזירה לעצמה מו במשחה ל-200 מטר פרפר את שיא העולם כששחתה בתוצאה של 2:16.62 דקות. במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא עולם חדש נוסף של 2:15.57 דקות, לפני חברותיה לנבחרת לין קוללה (2:16.34 דקות) ודניאל (2:16.74 דקות). בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.69 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה בת ארצה מליסה בלוט שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:05.78 דקות. בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:06.27 שהייתה מספיקה לה למדליית ארד.
לאחר שחזרה לארצות הברית החלה מו ללמוד קינסיולוגיה ב-UCLA. היא לקחה פסק זמן של שנתיים מאימוני שחייה ולאחר מכן הצטרפה לנבחרת האוניברסיטה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימה מו במקום רביעי (אחרי שלוש שחייניות ממזרח גרמניה) במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אמריקאי חדש של 2:12.90 דקות, 4 מאיות השנייה ממדליית ארד ולא הצליחה להגן על תוארה, המנצחת במשחה זה הייתה אנדריאה פולק (2:11.41 דקות).
בשנת 1978 לאחר שפרשה משחייה תחרותית, שימשה מו כמאמנת ראשית של נבחרת הנשים באוניברסיטת ברקלי, שם אימנה 9 שחייניות אולימפיות. בשנת 1987 זכתה בתואר מאמנת השנה ב-NCAA.
טטררכיה (התקופה ההלניסטית)

טטררכיה (מיוונית: רבע מהשטח) הייתה סוג של חלוקה מנהלית שרווחה בתקופה ההלניסטית.
מקור המושג הוא בתסליה שנהגה לחלק את שטחה בחלוקה מנהלית לארבעה מחוזות. לאחר כיבוש המזרח על ידי אלכסנדר מוקדון והקמת האימפריות ההלניסטיות אחרי מותו הטטרכיה הפכה לסוג חלוקה מנהלית מקובלת אולם בניגוד למושג המקורי הטטרכיה לא בהכרח היוותה רבע משטח המדינה.
עם כיבוש המזרח על ידי רומא הטטררכיה המשיכה להתקיים במדינות החסות של רומא שלא נשלטו ישירות על ידיה, לעיתים שליטי הטטררכיה היו כפופים לסמכות מקומית גבוהה משלהם ולעיתים הם נחשבו כשליטים עצמאיים שחייבים בדין וחשבון רק לאדוניהם הרומאים, היוקרה של התואר טטראך הייתה פחותה מזו של ווסאלים אחרים של רומא שקיבלו את התואר מלך.
קלרנס קלמונס

תולדות חייו

קלמונס נולד בווירג'יניה, בנעוריו למד סקסופון טנור וסקסופון בריטון וניגן בלהקת הג'אז של בית הספר. בנעוריו הושפע מהסקסופוניסט קינג קרטיס והחליט שסקסופון הטנור יהיה כלי הנגינה העיקרי שלו. בקולג' שיחק פוטבול ואף הוצע לו להצטרף כשחקן מקצועי לקבוצת דאלאס קאובויס.
בשנות השישים עבר לניו ג'רזי, עבד כמורה לחינוך מיוחד וניגן באירועים מזדמנים, בעיקר גרסאות כיסוי לשירי ג'יימס בראון. ספרינגסטין וקלמונס הכירו בניו ג'רזי, כאשר עבדו במקביל כמוזיקאים בבארים. בחורף 1971 ביקש קלמונס לנגן עם ספרינגסטין, ששכר אותו ללהקתו לקראת הקלטת אלבום הבכורה שלו, .Greetings from Asbury Park, N.J, במהלך ההקלטות ביצעו השניים ג'אמים ארוכים ובין הזמר לבן-העור והנגן האפרו-אמריקני נקשרו קשרי חברות והפריה אמנותית אמיצים. קלמונס ניגן קטעי סולו בשירים רבים, בהם Born to Run, Thunder Road ו-Jungleland, הנזכר כביצוע הסולו הטוב ביותר שלו, ‏Badlands, The Promised Land, The Ties That Bind, Sherry Darling, I Wanna Marry You, Drive All Night, Independence Day, Bobby Jea ו-I'm Goin' Down.
בנוסף, ניגן קלמונס עם מוזיקאים אחרים בשיתופי פעולה שונים, בהם ג'קסון בראון בשיר You're a Friend of Mine מ-1985, ארית'ה פרנקלין בשיר Freeway of Love מאותה שנה, ליידי גאגא בשירים Hair (שיר) ו-The Edge of Glory מאלבומה Born This Way (שהיה להקלטתו האחרונה) ורבים אחרים. ב-1989 הופיע עם רינגו סטאר ולהקת "The All-Starr Band" בה שר בדואט עם בילי פרסטון את השיר "You're a Friend of Mine".

הופעות בסרטים ובטלוויזיה

בשנת 1977 הופיע כנגן חצוצרה בסרטו של מרטין סקורסזה ניו יורק, ניו יורק.
כן הופיע הן כשחקן והן בהופעת קמע בתפקיד עצמו בפרקים מתוך "על טעם ועל ריח", "משפחת סימפסון", "הסמויה" ועוד.