google/wiki40b huggingface dataset:
הטריטוריה הצפון-מערבית

הטריטוריה הצפון-מערבית לנהר אוהיו או בפשטות הטריטוריה הצפון-מערבית היא טריטוריה מאורגנת מסודרת של ארצות הברית, שהתקיימה בין ה-13 ביולי 1787 ל-1 במרץ 1803. שטח הטריטוריה השתרע בין נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי לבין גבולה של קנדה. הטריטוריה התפרקה עם הצטרפותה של אוהיו לארצות הברית.
במהלך קיומה של הטריטוריה, אושר על ידי קונגרס הקונפדרציה תקנות צפון-מערב (או בשמם הפורמלי והמלא: "An Ordinance for the Government of the Territory of the United States, North-West of the River Ohio" - "תקנות עבור ממשלת הטריטוריה של ארצות הברית, צפון-מערב נהר אוהיו; גם מוכרות כ"תקנות החירות"), שארגנו את תהליך החקיקה והממשל בטריטוריה במשך ימי קיומה. התקנות חזרו ואושרו על ידי קונגרס ארצות הברית ב-7 באוגוסט 1789, עם שינויים מזעריים כדי להתאימן לחוקת ארצות הברית.
שטח הטריטוריה הכיל את שטחן של מדינות ארצות הברית כיום: אוהיו, אינדיאנה, אילינוי, מישיגן, ויסקונסין וצפון-מזרח מינסוטה. שטחה הכולל של הטריטוריה היה 670,000 קמ"ר (לשם השוואה, שטחה של מדינת ישראל כולה הוא 22,072 קמ"ר).

היסטוריה

השטח ברובו נחשף לעולם המערבי על ידי משלחות חיפוש ומשלחות צבאיות צרפתיות, וככזה נתבע לבעלות צרפתית (וכונה "צרפת החדשה"). בחוזה פריז (1763) הועבר השטח לידי בריטניה הגדולה.
השטח אוחד על ידי בריטניה לתוך פרובינציית קוויבק כדי לאפשר משילות על האזור על ידי ממשל אזרחי ולא צבאי, ובכך לפתחו. עם זאת, בעקבות התקוממות הילידים האמריקאים להתיישבות האדם הלבן בשטחם נאסר על מהגרים אירופאיים להתיישב באזור, דבר שעורר התנגדות חריפה בקרב המתיישבים, והיווה את אחת הסיבות לפריצת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם השלמת מבצע אילינוי, הכריז ג'ורג' רוג'רס קלארק כי כל שטח "צפון-מערב הישן" נכבש על ידו ושייך לארצות הברית, כחלק ממדינת וירג'יניה. בשנת 1784 העבירה מדינת וירג'ינה את השטח לידי הממשל הפדרלי. השטח כלל באותה עת חלק עצום משטחה של ארצות הברית העתידית, אך שטח זה באותה עת היה מיושב בצורה דלילה מאוד על ידי מתיישבים לבנים וכלל לא מפותח, למעט מספר ערים ספורות. בכל השטח כולו התגוררו כ-45,000 ילידים וכ-5,000 סוחרים, רובם אנגלים או צרפתיים.
למרות שאנגליה באופן רשמי העבירה את השטח לידי ארצות הברית בחוזה פריז (1783), נוכחות אנגלית המשיכה להתקיים באזור עד לסיומה של מלחמת 1812.
לאחר הכרזת הקמתה של אוהיו והצטרפותה לארצות הברית, חדלה להתקיים הטריטוריה ויתר השטחים שנותרו ממנה הפכו לטריטורית אינדיאנה.

ממשל וחוקים

בתחילה הטריטוריה הייתה תחת ממשל צבאי, שהמפקד הבכיר ביותר בתחומי הטריטוריה הוא גם מושלה. עם הקמתה של מערכת המשפט האמריקנית, הועברה הסמכות המשפטית לידי בית המשפט העליון שמינה בתורו שופטים בתחומי הטריטוריה. כאשר נוצרה אוכלוסייה גדולה דיה, הוקם מחוז ובו בית משפט. המחוז הראשון היה מחוז וושינגטון (כיום באוהיו), ובית המשפט הוקם בעיר מריאטה בשנת 1788.
המושל הראשון של הטריטוריה היה ארתור סט. קלייר שכיהן בתפקיד מהקמתה ב-1787 עד 1802. הנשיא תומאס ג'פרסון הדיח את סט. קלייר ומינה במקומו את ווילינג בירד, שכיהן בתפקיד על לפירוק הטריטוריה והקמתה של אוהיו ומינוי מושלה הראשון, ב-3 במרץ 1803.
מקס לבקוביץ

מקס לבקוביץ (1901) - (1971), רופא פנימי, מנהל בית חולים עפולה (1934-1941), מנהל מחלקה פנימית בבית חולים עפולה, פרופסור לרפואה פנימית, בבית ספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה פנימית א' בבית החולים בילינסון (1950-1979)

ביוגרפיה

לבקוביץ נולד בשנת תרס"א (1901) בגרמניה. למד רפואה באוניברסיטת ברלין, אוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת פרייבורג. 
משנת 1924 עבד לבקוביץ  בבית-החולים מואביט בברלין. 
כרופא ראשי, אירגן לבקוביץ מרפאות מרכזיות למחלות מחזור הדם, לשחפת ולאלרגיה. במשך עבודתו נשלח להשתלמות לדנמרק ולהולנד.
בין השנים 1928–1931 מונה לבקוביץ למזכיר הכינוס הגרמני של האינטרניסטים (רופאים פנימיים) בויסבאדן.
לבקוביץ התחתן עם יוטה לבית סימסון, אשר הייתה רופאה כללית, (1902-1982).
באפריל 1933 נעצר לבקוביץ על ידי השלטונות הנאצים, כחשוד בקומוניזם. שוחרר בעזרת אחד ממטופליו (נאצי), ומיד עלה עם רעייתו לארץ ישראל.

רופא בכיר בארץ-ישראל

בין השנים 1934–1941 ניהל לבקוביץ את בית החולים המרכזי בעפולה, במקביל כיהן כמנהל מחלקה פנימית, וניהל את המחוז של קופת חולים כללית.  
בין השנים 1941–1945 ניהל לבקוביץ את המרפאה המרכזית של קופת-חולים ההסתדרותית בתל אביב, (מרפאת זמנהוף). בנוסף שימש לפקוביץ יועץ למחלות פנימיות. 
בין השנים 1950–1970  ניהל לבקוביץ  את המחלקה הפנימית א' בבית-החולים בילינסון, בפתח תקווה.
בשנת 1954 היה המארגן והיושב-ראש של הכינוס הארצי של הרופאים "רמב"ם", שנתכנס בתל אביב, בין השנים 1956–1959.
לבקוביץ כיהן כיושב ראש הכינוסים המדעיים השבועיים של ההסתדרות הרפואית בתל אביב.
במשך עבודתו הרפואית עסק לבקוביץ בכמה נושאים ניסיונים (כגון: יצירת דם בהשפעת תמצית איברים שונים) ובפרט ברפואה קלינית.
לבקוביץ חיבר ספר על שקיעת דם, תיאר מספר מחלות מגפתיות בארץ: צהבת זהומית, אאוזינופיליה עם בצקת של העור, וביצע את התצפית הקלינית הראשונה על קדחת הנילוס המערבי בארץ. התענינותו בנשיכות נחשים נתעוררה בעת עבודתו בעמק, ונמשכת במסגרת המכון למחקר רפואי על-שם רוגוף.
לבקוביץ זכה ב-1959 יחד עם פרופסור אנדרה דה-פריס, ד"ר  שמעון גיטר וד"ר שאול כוכבא - בפרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית  של עיריית תל אביב, על מחקר ארס נחשים בישראל.
לבקוביץ ערך את "אנציקלופדיה לבריאות המשפחה" (הוצאת כרטא), 1991.
לבקוביץ היה הרופא של חברי התזמורת הפילהרמונית הישראלית וגם פסנתרן חובב.
לבקוביץ נפטר בשנת 1971. נטמן בבית העלמין קריית שאול
אסטרה ג'יורג'יו

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1934 כ"אסטרה רומנה" והמשחקיה הביתיים של הקבוצה שוחקו בעיר מוראני. במאי 1945 הוקם המועדון מחדש תחת השם "אסטרה רומנה פלוישט". בסיום עונת 1991/1992 עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגה השלישית ברומניה.
בקיץ 1996 התאחד המועדון עם דנוביאנה בוקרשט ושינה את שמו ל"דנוביאנה פלוישט". לאחר עונה אחת שונה שם המועדון בחזרה ל"אסטרה" והקבוצה שיחקה בליגת המשנה. בסיום עונת 1997/1998 עלה המועדון לראשונה בתולדותיו לליגת העל הרומנית בכדורגל. בשנת 2003 התאחד המועדון עם פטרולול פלוישט, ובשנת 2005 החליט יואן ניקולאי לייסד את המועדון מחדש בליגה השנייה. 
בספטמבר 2012 החליט הבעלים יואן ניקולאי להעביר את משחקייה הביתיים של הקבוצה מפלוישט לג'יורג'יו, לאחר 78 שנים, והמועדון שינה את שמו לאסטרה ג'יורג'יו. ב-2 בספטמבר 2012 ערכה הקבוצה את משחקה האחרון באצטדיון אסטרה, וניצחה 0-1 את דינמו בוקרשט. ב-23 בספטמבר 2012 הקבוצה ערכה את משחקה הראשון באצטדיונה החדש בעיר ג'יורג'יו, אצטדיון מארין אנסטסוביצי, וניצחה 0-4 את גז מדן מדיאס.
בסיום עונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום הרביעי והעפילה לראשונה בתולדותיה למשחקי המוקדמות של הליגה האירופית. אסטרה עברה בשלושת שלבי המוקדמות הראשונים את דומז'אלה הסלובנית, אומוניה ניקוסיה הקפריסאית ואת טרנצ'ין הסלובקית, אך נעצרה בשלב הפלייאוף על ידי מכבי חיפה. בעונת 2013/2014 זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הרומני כאשר ניצחה 4:2 בפנדלים את סטיאווה בוקרשט. באותה שנה זכתה גם בסופרקאפ הרומני כאשר גברה גם הפעם על סטיאווה בוקרשט בפנדלים. בעונת 2015/2016 זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות רומניה.
פרס אוסקר הנדלר

הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות

הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות הוקמה בתחילת שנות ה-80 ביוזמתו של חבר הקיבוץ אבי הורביץ, בתמיכת הצייר משה קופפרמן, חבר הקיבוץ וחתן פרס ישראל לציור לשנת 2000. מטרתה לקרב לאמנות את חברי הקיבוץ ואת ילדיו ולהביא אמנות מודרנית לתושבי אזור הגליל המערבי ולמבקרי הקיבוץ. במקום מוצגות בדרך קבע תערוכות של אמנים מוכרים לצד תערוכות של אמנים בראשית דרכם.
החתונה היוונית שלי

עלילה

טולה פורטוקלוס (ניה ורדלוס), אמריקאית ממוצא יווני, עוזרת להוריה במסעדה המשפחתית שלהם. היא הגיעה לגיל שלושים ועוד לא התחתנה. פגישה מקרית עם בחור גורמת לה לעשות מהפך בחייה. תחילה היא נרשמת לקורס מחשבים. בעזרת אמה, מריה (לייני קאזאן), היא מצליחה לשכנע את אביה, (מייקל קונסטנטין) לעבור לעבוד בסוכנות הנסיעות של דודתה. במקביל היא משפרת את הופעתה החיצונית. בינתיים טולה והבחור איאן (ג'ון קורבט) מתאהבים ומחליטים להתחתן, אך אביה מאוכזב מכך שבחיר ליבה אינו יווני.

סרט המשך

הקדימון הראשון לסרט יצא ב-11 בנובמבר 2015, והסרט עצמו יצא לאקרנים בשם "החתונה היוונית שלי 2" ב-25 במרץ 2016. הסרט לא זכה לביקורות חיוביות.
סימן שאלה

שימוש בשפה הספרדית

בספרדית מקובל שיש לסמן הן את תחילתה של השאלה והן את סופה.
החל מהמאה ה-18 מקובל לסמן את תחילת השאלה בסימן שאלה הפוך "¿" ואת סופה בסימן השאלה הרגיל "?".  
לאחר תחילת השימוש הנפוץ במחשבים בהם סימן השאלה ההפוך אינו נגיש על המקלדת החלו להשתמש בסימן השאלה הרגיל גם בתחילת משפט.

שימוש בשפה היוונית

ביוונית מקובל להשתמש בסימן נקודה פסיק ";"  בסוף המשפט על מנת לסמן שאלה.

שימוש בשפה הערבית

בערבית מקובל להשתמש בסימן שהוא תמונת ראי של סימן השאלה המקובל: "؟"

שימוש בשפה הארמנית

בארמנית מקובל לסמן סימן שאלה ככה: "՞ "  מעל האות האחרונה שבסוף המשפט כדי לסמן שאלה.

מקור הסימן

מקורו של סימן השאלה במילה הלטינית quæstio שפירושה "שאלה".
בתחילה כתבו את המילה במלואה, לאחר מכן קיצרו אותה לאות הראשונה והאחרונה של המילה "Qo" הנכתבת על ידי האות Q גדולה ומתחתיה האות o קטנה. סימן זה הוא למעשה סימן השאלה המודרני.
לפי הסבר אחר למקורו של סימן השאלה, במאה התשיעית לאחר שסיימו משפט שאלה בנקודה, הוסיפו מעל הנקודה סימן של טילדה "~" על מנת להראות שיש להרים את הקול בסוף המשפט כדי ליצור משפט של שאלה. מסימן זה, לפי סברה זו, התפתח סימן השאלה.

שפות מחשב

סימן השאלה משמש במספר שפות מחשב. בשפת C ובשפות דומות לה הוא מהווה חלק מהאופרטור ?:(האופרטור הטרינרי) המשמש ליצירת משפטים בוליאניים. בשפה Ruby נהוג להשתמש בסימן שאלה בשמות של פונקציות שמחזירות ערך בוליאני.
בגרסאות הראשונות של BASIC, כל בקשת קלט מהמשתמש הייתה מסומנת על ידי סימן שאלה.

שימוש באינטרנט

בדפדפן משמש סימן השאלה כסימן מקדים לפרמטר הבקשה (POST/GET).

שחמט

הסימן "?" מייצג, ברישום מבואר של תנועות משחק שחמט, שגיאה. צירוף ?? משמעו שגיאה חמורה וצירוף ?! משמעו מהלך שנוי במחלוקת.

מתמטיקה

במתמטיקה "?" מייצג את פונקציית סימן השאלה של הרמן מינקובסקי.
סלעית חלודת זנב

תיאור

אורכה הוא 15- 18 ס"מ ומשקלה 20- 24 גרמים. רוחב כנפיה הוא 25- 29 ס"מ והיא גדולה בהרבה משאר הזנים המערביים הרגילים. צבע ראשה חום בהיר וגחונה לבן. גבו, גרונו ולחייו של זכר הסלעית שחורים וראשו, עורפו וגחונו לבנים, בניגוד לגבה, לראשה ולעורפה של הנקבה, שצבעם חום חלודי-אפרפר. צבעה של זנב הסלעית הוא חום חלודי עד שחור המשמש כסימן ההיכר של הציפור, זאת ניתן לראות בשמה- סלעית חלודת זנב.

קינון ודגירה

הסלעית דוגרת בחורים עזובים של מכרסמים או במדרונים. היא יכולה לדגור על ארבע ביצים בסך הכל. גם מחוץ לעונת הדגירה היא שומרת על טריטוריה גדולה.

תפוצה

 הסלעית נפוצה באזורי מדבר סוריה עד צפון סיני. על פי חוקר הטבע הנרי טריסטרם, הסלעית דוגרת במדבר יהודה ובצפון הנגב. היא נמנעת ממקומות יבשים למדי, ואוהבת לחיות באזורים שטוחים, ובעיקר באזורים שוממים ומלוחים3
קרחון קלארק (אדמת ויקטוריה, רכס אולימפוס)

מקור השם

שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה, מוולינגטון שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת מחקר 1959–1958.
הקרחון נקרא על שם פרופסור ר. ה. קלארק (R. H. Clark) שהיה ראש המחלקה לגאולוגיה באוניברסיטת ויקטוריה ויזם את המשלחת.
Che sarà

הקלטות

ההקלטה של פליסיאנו של השיר באיטלקית שזכתה להצלחה באיטליה, במרכז ומזרח אירופה, במזרח התיכון וביפן. פליסיאנו הקליט גרסה של השיר בספרדית בשם "Qué será" שזכתה להצלחה רבה בדרום אמריקה ובספרד, שם הגיעה למקום הראשון במצעד. גרסה באנגלית של השיר נקראה "Shake A Hand" ונכנסה למצעדים בסקנדינביה אבל לא הגיע לעשרת הראשונים בארצות הברית ובבריטניה.
השיר מופיע בסרט הבולגרי הקלאסי משנת 1982, " A Nameless Band". בסצנה מסוימת מכריזה הזמרת רני (בגילומה של קטרינה אברו) על "Che sarà" כ"שיר לאהבה, פרידה ועוד משהו".

מילות השיר

השיר מתאר את העצבות של הזמר כשהוא עוזב את כפר מולדתו, ונכתב בהשראת העיר קורטונה בטוסקנה שם הפזמונאי פרנקו מיליאצ'י חי שנים רבות. ג'ימי פונטנה, שכתב את הלחן, הקדיש את השיר לברנלדה, כפר מולדתה של אשתו.
במקרה סיפורו של קורטונה מהדהד בתולדות חייו של חוזה פליסיאנו, שנולד בכפר לארס שבפוארטו ריקו, ועבר לניו יורק, שם הצטרף לתושבי פוארטו ריקו רבים שהיגרו לארצות הברית.
F.A.M.E.

סינגלים

ב-21 באפריל 2017 הסינגל הראשון מתוף האלבום "Felices los 4" יצא לאור כסינגל דיגיטלי בחנויות מוזיקה ואתרי מוזיקה. ב-7 באפריל 2017 יצא לאור רמיקס סלסה לשיר יחד עם הזמר הספרדי מארק אנתוני.השיר קיבל שבחים רבים והגיע למקום ה-48 במצעד הוט 100 של בילבורד האמריקאי ולמקום ה-2  במצעד השירים הלטיניים. 
"Corazón" יצא לאור כסינגל דיגיטלי בחנויות מוזיקה בתאריך 3 בנובמבר 2017 כסינגל השני מתוך האלבום. הסינגל הגיע למקום 87 במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום ה-5 במצעד השירים הלטיניים.
"El Prèstamo" יצא לאור כסינגל דיגיטלי בחנויות ובאתרי המוזיקה בתאריך 9 במרץ 2018. כסינגל השלישי מתוך האלבום. הסינגל הגיע למקום 8 במצעד השירים מתחת להוט 100, ולמקום 10 במצעד השירים הלטיניים.

סינגלים שיווקיים

בתאריך 24 בנובמבר 2017 מאלומה הוציא לאור שלושה סינגלים שיווקיים "GPS" השני "Vitamina" והשלישי "23". שתיים מתוך שלושת הסינגלים "GPS" ו-"Vitamina" נכנסו למצעד השירים הלטיניים למקומות 35 ו-49 בהתאמה. ב-4 במאי 2018 מאלומה הוציא את הסינגל השיווקי הרביעי שלו שנקרא "Marinero" יחד עם קליפ של השיר ביוטיוב.השיר נכנס למצעד השירים הלטיניים למקום ה-27.

סרט קצר: X

בתאריך 23 בנובמבר 2017, מאלומה הוציא לאור סרט בן 26 דקות כדי לשווק את האלבום,יחד עם הבמאי ג'סי טררו אשר בימא את הקליפ לשירים: Corazón, "El Prestamo" ו "Felices Los 4". לסרט אשר יצא לאור נקרא X. הסרט משתף פעולה יחד עם הסינגלים הקודמים של מאלומה כמו 4 בנות ("Cuatro Babys"), הבא "GPS", השלישי "Vitamina" והאחרון "23". לאחר מכן לבסוף שלושת הסינגלים יצאו גם כסינגלים שיווקיים.

סיבוב הופעות

כדי לקדם את האלבום יצא מאלומה לסיבוב ההופעות "F.A.M.E Tour".
למלא את החלל

עלילת הסרט

שירה מנדלמן (הדס ירון), בת למשפחה חרדית חסידית מכובדת, הגיעה לפרקה. היא בודקת בחשאי את השידוך המיועד לה, בחור בשם פנחס, שנחשב עילוי. פנחס מוצא חן בעיני שירה ובעיני בני משפחתה, וכל שנותר הוא לערוך מסיבת ווארט לקראת החתונה. אולם אז נפטרת אחותה הגדולה אסתר (רננה רז), ומותירה אחריה תינוק ואלמן צעיר, יוחאי (יפתח קליין).
כעת מופנים המאמצים לחיפוש שידוך ליוחאי, האלמן הטרי. מגיעה הצעת שידוך מבלגיה, אך חמותו (עירית שלג) חוששת כי אם חתנה יינשא לאישה שמתגוררת בחו"ל, הוא ירחיק ממנה את נכדהּ, מרדכי; לפיכך, היא מעוניינת לשדך בין בתהּ, שירה, ליוחאי. במקביל נרקמת מערכת יחסים עדינה, רגישה וכואבת בין יוחאי לבין שירה. שירה ניצבת בפני ההחלטה, האם לפעול לפי רצונה או למלא את רצונות בני משפחתה.

הפקת הסרט

בורשטין שאפה ליצור יצירה שתשקף את חיי הקהילה החרדית מהמבט החרדי, ולא מהזווית החילונית כפי שהיא מוצגת לעיתים תכופות בקולנוע הישראלי. את ההשראה שאבה בורשטיין מהשתתפותה בחתונה אמיתית של בת למשפחת חסידי גור עם האלמן של אחותה המנוחה.
מתוך רצון להעלות את האמינות של הסרט, חלק מהניצבים ומאנשי הצוות המקצועי היו חרדים. בגלל נוכחותם של חרדים על הסט פעלה ההפקה תחת מגבלות שונות כגון הפרדה בין גברים לנשים. מתוך מטרה להכיר את הקהילה החרדית ערכו השחקנים סיורים בבני ברק, ביקרו אצל אדמו"רים, השתתפו בטישים, בחתונה חרדית והתארחו בביתה של בורשטין לארוחת ליל שבת.
לפי הבמאית, בשלב מסוים שקלה הבמאית להוציא את הסרט בלא שיישא את שמה או למשוך את ידיה ממנו, לאחר שהחיכוך עם העולם החילוני שדרש הסרט הקשה עליה, אולם המשיכה לאחר שהן הרב שאתו התייעצה והן בעלה עודדו אותה.

הפצת וקבלת הסרט

הסרט התקבל לפסטיבל הקולנוע ירושלים, אך השתתפותו בפסטיבל בוטלה כדי שיוכל להשתתף בפסטיבל ונציה, שבו נערכה הקרנת הבכורה שלו. כוכבת הסרט, השחקנית הדס ירון, זכתה בפסטיבל בפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט, והסרט קצר שבחים.
הקרנת הבכורה של הסרט בישראל התקיימה בפסטיבל חיפה. כן הוקרן הסרט במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו (TIFF), ובאוקטובר 2012 במסגרת פסטיבל הסרטים של לונדון, שם זכה לשבחים רבים.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-18 באוקטובר 2012 והיה לסרט הישראלי הנצפה ביותר בשנה זו. בשנת 2012 צפו בסרט כ-295 אלף צופים (לשם השוואה, בשנת 2011 הסרט הנצפה ביותר היה "הערת שוליים" בו צפו כ-250 אלף צופים).
הזכויות להפצה באירופה נרכשו בידי הסוכנות "Match Factory" שהפיצה גם את הסרטים הישראליים "ואלס עם באשיר" ו"עג'מי", ונרכש להפצה באיטליה בידי הסוכנות "Red Luck".

ציונים לשבח

הסרט היה מועמד לפרס אופיר ב-13 קטגוריות: הסרט העלילתי, בימוי, השחקנית הראשית, שחקן משנה, שחקנית משנה, צילום, תסריט, עריכה, ליהוק, עיצוב אמנותי, עיצוב תלבושות, איפור ופסקול, ומתוכן זכה ב-7 פרסים: הפרס על התסריט הטוב ביותר (רמה בורשטין), הבימוי הטוב ביותר (רמה בורשטין), הצילום הטוב ביותר (אסף סודרי), שחקנית המשנה הטובה ביותר (עירית שלג), השחקנית הטובה ביותר (הדס ירון) והסרט הטוב ביותר - ולכן נשלח לייצג את ישראל בהתמודדות על מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר" (אך לא קיבל מועמדות).
הוא גם היה מועמד לפרסי סרט הביכורים ותסריט הביכורים הטובים ביותר בפסטיבל "אינדי ספיריט", פסטיבל הקולנוע העצמאי בארצות הברית, כסרט הזר היחידי שהשתתף בתחרות.
הסרט זכה בפרס הצילום בטקס פרס האקדמיה האירופית לקולנוע בשנת 2013.
פתחי שקאקי

ביוגרפיה

שקאקי נולד בעיר רפיח אשר ברצועת עזה, למשפחה שמקורה בזרנוגה. אחיו הוא ח'ליל שקאקי. לאחר שסיים את לימודיו, למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ביר זית. לימד מתמטיקה בבית ספר במזרח ירושלים.
בשנת 1974 יצא שקאקי ללימודים באוניברסיטת זקאזיק בקהיר, שם למד רפואה והתמחה ברפואת ילדים. בתקופת לימודיו במצרים נחשף לראשונה לתנועת האחים המוסלמים. בשנת 1981 סיים את לימודיו ועבד כמתמחה בבית החולים אוגוסטה ויקטוריה בירושלים.
שקאקי החל להיות פעיל בשורות הג'יהאד האסלאמי באמצע שנות השמונים והיה ראש אחד הפלגים שלו. בשנת 1986 נעצר על ידי ישראל, וגורש בשנת 1988, במהלך האינתיפאדה הראשונה, ללבנון. לאחר גירושו התמקם במחנה הפליטים הפלסטיני ירמוך שבקרבת דמשק והצליח לארגן מחדש את הג'יהאד האסלאמי ולהפוך למנהיגו הכמעט-בלעדי. שימש כדמות מפתח ביצירת קואליציה, שכללה 8 ארגונים, ביניהם חמאס והג'יהאד האיסלמי, כנגד הסכם אוסלו בתחילת 1994.
בינואר 1995 התפאר בראיון למגזין טיים על הצלחת ארגונו להוציא לפועל את הפיגוע בצומת בית ליד.

חיסולו

ב-26 באוקטובר 1995 הגיע שקאקי לאי מלטה במעבורת מלוב, כשהוא משתמש בכיסוי של אזרח לובי בשם איברהים שאוויש. לאחר שנרשם במלון "דיפלומט" בעיירה סלימה, הוא יצא לסיבוב בעיר. בדרכו חזרה למלון, בעודו הולך ברחוב, נצמד אליו אופנוע עליו היו רכובים שני גברים שלפי פרסומים זרים היו אנשי המוסד (לפי אותם פרסומים, חוליה זו הייתה אחראית גם לנסיון ההתנקשות בח'אלד משעל כשנתיים לאחר מכן). החיסול בוצע בצהרים לאור יום - על אף הסיכון בתפיסת החוליה - תוך כדי רכיבה, כאשר הרוכב האחורי יורה שלושה כדורי אקדח - 2 בחזית ראשו ואחד בעורפו. שקאקי נהרג במקום. לימים נודע כי שייטת 13, בפיקוד יואב גלנט, סייעה ללוחמים להיחלץ מן האי בסיום המבצע. בעקבות חיסולו החליף אותו בהנהגת התנועה ד"ר רמדאן עבדאללה שלח, ששימש אז כמרצה באוניברסיטה במיאמי.
אין-אונות

היסטוריה

ניסיונות ראשונים מתועדים לטיפול באין-אונות נעשו בידי רופאים מוסלמים בתקופת תור הזהב של האסלאם. רופאים אלה היו הראשונים לרשום תרופות לטיפול באין-אונות ופתחו מספר שיטות לטיפול בבעיה זו. רוב התרופות שנתנו באותה תקופה ניטלו דרך הפה, אולם חלק מן הטיפולים ניתנו במשחות על הפין.
בשנות ה-20 ד"ר ברינקלי ביצע נתוחים בחולים שסבלו מאימפוטנציה והשתיל תאי אשכים של תיש.
בשנות ה-70 נכנס לשימוש שתלים מתנפחים באבר המין הזכרי.
בשנות ה-80 ד"ר ברינדלי הדגים על עצמו שימוש בהזרקת פנטולמין להשגת הזקפה.

סיבות

הסיבות יכולות להיות פיזיולוגיות או פסיכולוגיות.

מנגנון הזקפה

זקפה תקינה מחייבת מערכת עצבית שאין בה נזק.
העצבים ההיקפיים והחלק התחתון של עמוד השדרה אחראים להפעלת רפלקס הזקפה בזמן נגיעה באבר המין הזכרי.

אבחנה

בדרך כלל מתבצעות בדיקות דם לשלילת מחלות כמו סוכרת, היפוגונדיזם או אדנומה באדנוהיפופיזה שעלולות להיות הסיבה  של הליקוי המיני.
בנוסף, אם התלונה של אי יכולת להגיע לזקפה מתרחשת מעת לעת ההנחה היא שהרקע הוא פסיכולוגי.
זקפה תקינה בזמן שינה או בשעות הבוקר המוקדמות היא סימן לאין-אונות על רקע פסיכולוגי]:
ניקל

תכונות

ניקל הוא יסוד כימי מתכתי קשה ממתכות המעבר, אשר גם נוח לחישול ולמתיחה. צבעו לבן-כסוף והוא עמיד מאוד בפני חמצן. ניקל הוא אחד מחמשת היסודות הפרומגנטיים, טמפרטורת קירי עבורו היא 355°C. דרגות החמצון שלו הן 1+ ו-2+. קיימות גם תרכובות שבהן דרגת החמצון שלו היא 3+.

היסטוריה

שימוש בניקל נעשה עוד בימי קדם, עוד בשנת 3500 לפנה"ס. בסוריה של היום נמצא ארד שמכיל מעל 2% ניקל.
מינרלים שהכילו ניקל היו שימושיים בצביעת זכוכית בצבע ירוק. ב-1751 המינרלוג אקסל פרדריק קרונשטדט ניסה למצות נחושת מהמינרל ניקלין (NiAs מכונה גם ניקוליט). הוא נכשל ובמקום נחושת זיקק ניקל.
מטבע הניקל הטהור הראשון הופק ב-1881 בשווייץ.

תפקיד ביולוגי

במערכות חיות, הניקל נפוץ בעיקר בבקטריה, שמרים וצמחים. הוא נמצא בחלבונים אנזימטיים מסוימים, כגון אוראז ומשפיע על תפקודם. הניקל הוא יסוד חיוני בתזונת האדם בכמויות זעירות. מחקרים שנעשו על תרנגולים ועכברים (הקרובים מבחינה גנטית לבני אדם) הראו שניקל חיוני לתפקוד הכבד.

צורה בטבע

רוב הניקל שנכרה מגיע משלושה סוגי מחצבים עיקריים, הראשון הוא לימוניט ((Fe,Ni)O(OH)),השני הוא גרניריט ((Ni,Mg)₃Si₂O₅(OH)) והשלישי הוא פנטלנדיט (Ni,Fe)₉S₈)). מבחינת אספקה, קנדה היא המקור העיקרי לניקל והיא מפיקה כ-30% מהניקל בעולם. המרבץ העיקרי נמצא באגן סדברי, מקום שבתקופה גאלוגית מוקדמת של כדור הארץ ספג פגיעות מטאוריטים רבות. מרבצים אחרים נמצאים במקומות אחרים בקנדה וכן ברוסיה, קלדוניה החדשה, אוסטרליה, קובה ואינדונזיה.
על סמך ממצאים גאופיזיים גלעין כדור הארץ מכיל את מרבית הניקל בכדור הארץ בהפרש ניכר.

רעילות

חשיפה לריכוז העולה על 0.05 מ"ג/סמ"ק של ניקל או תרכובות ניקל מסיסות במשך זמן העולה על 40 שעות בשבוע יכולה להיות מסוכנת. לניקל תרכובות מסוכנות. דוגמה לכך היא אדי ניקל גופרתי, אשר חשיפה אליהם עלולה לגרום לסרטן. דוגמה נוספת היא החומר Ni(CO)₄ שהוא גז מסוכן שמסוגל להתלקח באוויר.
ישנם אנשים שהם אלרגיים לניקל ועורם נעשה מגורה במגע ממושך איתו.
רמת הניקל המותרת בתכשירים שבאים במגע עם העור נקבעת על ידי האיחוד האירופאי.
הניקל קרצינוגני - אחד מהחומרים המסוגלים להתחיל תהליך שבסופו עלול להוביל לסרטן.
אבוב ציד

אַבּוּב צַיִד, או אַבּוּב דָה קָאצָ'ה (באיטלקית: Oboe da caccia), הוא כלי נשיפה מעץ ממשפחת האבוב, הנמוך בקווינטה מן האבוב. הכלי מכופָף ומחופה עור, ובקצהו פעמון פליז מתרחב המזכיר את זה של קרן הציד, ומכאן שמו. הכלי שימש במוזיקת בארוק, וכיום מנגנים בו בעיקר בביצועים אותנטיים. הוא מוכר כיום בעיקר בזכות השימוש שעשה בו יוהאן סבסטיאן באך ביצירותיו הקוליות.

היסטוריה

אבוב הציד מעולם לא היה בשימוש נרחב: נכתבו לו יצירות בעיקר בין השנים 1720–1760, ורק מספר בונים מצומצם במרכז אירופה בנו אותו. הבונה הטוב ביותר היה י"ה אַיְכֵנטוֹפְּף מלייפציג, שהיה הראשון שהחליף את פעמון העץ בפעמון פליז, אולי תוך תיאום עם באך. באך החל לכתוב לכלי מיד לאחר הגיעו ללייפציג, וניצל היטב את הרגיסטרים האמצעי והנמוך של הכלי, אולי בגלל צלילם ה'צרוד' והאקספרסיבי. לרוב הוא שילב את הכלי באריות המביעות סבל או צער.
בסוף תקופת הבארוק יצא אבוב הציד משימוש. הפיתוח המהיר שעבר על האבוב פסח עליו, ובמקומו התפתחה הקרן האנגלית בהשפעת אבוב הטנור הרגיל (taille) והאבוב ד'אמורה. סביר כי הסיבה לכך הייתה המבנה המורכב של הכלי, וחוסר היכולת לעצב אותו במחרטה, בניגוד לכלים הישרים.

אבוב הציד בימינו

בסוף המאה ה-18 יצא אבוב הציד משימוש, ובמאה ה-20 כבר לא ידע איש עוד מהו הכלי שנקרא בשם זה. בתחילת דרכה של התנועה למוזיקה עתיקה ניסו מוזיקולוגים לשווא למצוא כלי שיתאים לתיאור ולמנעד אבוב הציד, וההנחה הייתה שלא שרד אף כלי עד ימינו. בפרויקט הקלטת מכלול הקנטטות של באך בשנות ה-70 של המאה ה-20, בניצוח ניקולאוס הרנונקור וגוסטב לאונהרדט, נעשה שימוש ב-taille לביצוע תפקיד אבוב הציד, בתוצאות מעורבות.
לבסוף, בתחילת שנות ה-70, גילה האוצר השוודי קארי קארפ כי במוזיאון המוזיקה בסטוקהולם ובמוזיאון נוסף בקופנהגן מוצגים שני כלים מקוריים של אייכנטופף. כלים אלה לא היו ניתנים עוד לנגינה, כפי שקורה לעיתים קרובות בכלי נשיפה עתיקים, אבל העתקים שנבנו על פיהם משמשים נגנים בימינו. הקלטת הבכורה של הכלי הייתה בביצוע אורטוריית חג המולד של באך בניצוח הרנונקור.
עשבי תיבול

עשבי תיבול הוא שם כולל לכל אותם צמחים אשר ניתן להשתמש בהם לתיבול 'כמו שהם' - ללא ייבוש, טחינה, בישול או עיבוד אחר כלשהו.
עשבי תיבול משמשים בסלטים, מרקים, מגוון תבשילים ואפילו בכריכים. 
במטבח הישראלי משמשים עשבי תיבול שמקורם במטבחי העדות השונות, בין השאר שמיר מהמטבח האשכנזי, כוסברה ונענע מהמטבח המזרחי, ובזיליקום ואורגנו שאומצו מהמטבח האיטלקי. פטרוזיליה משמשת במתכונים של מטבחי רוב העדות. 
רוב עשבי התבלין קלים לגידול, ואינם שיחים המצריכים גינה לשם גידולם, לכן גם בין המתגוררים בבניינים משותפים יש המגדלים אותם באדניות על חלונות הבתים ונהנים מעשבי תיבול טריים בתבשיליהם.
עשבי תיבול נפוצים ברפואה העממית, שם מיוחסים להם סגולות של ריפוי מחלות.
הלופ

אזור "הלוּפּ" או לחלופין אזור "הלולאה" (באנגלית: The Chicago Loop) הוא אחד מ-77 תתי-האזורים של העיר שיקגו. אזור זה מכיל את מרכז העסקים הראשי וההיסטורי של שיקגו, והוא המחוז העסקי השני בגודלו בארצות הברית לאחר המחוז העסקי של העיר ניו יורק.
אזור זה גובל מצפון וממערב בנהר שיקגו, ממזרח בימת מישיגן ומדרום בכביש רוזוולט. הוא מכיל גורדי שחקים רבים, בהם בניין ביטוח הבית הנחשב גורד השחקים הראשון בעולם ומגדל ויליס (לשעבר מגדל סירס) אשר נחשב גורד השחקים הגבוה ביותר באמריקה, וגורד השחקים הגבוה ביותר בעולם עד 1998. כמו כן מכיל אזור "הלולאה" חנויות רבות, קניונים ולמעשה כל החברות הבולטות באזור המערב התיכון מחזיקות בתחומי הלולאה את משרדיהן הראשיים.
המקור ההיסטורי להגדרה של אזור "הלולאה" מבוסס על מסילת רכבת חשמלית שהוקמה בשנת 1882 והקיפה לראשונה את אזור זה מכל צדדיו. בשנת 1897 הוחלפה הרכבת החשמלית ברכבת עילית (המכונה באנגלית: 'The 'L - קיצור של Elevated train), אשר פועלת עד היום באותו התוואי שבו פעלה הרכבת החשמלית וחולפת על גבי מערכת של גשרים הבנויים מעל לרחובות העיר.
16,388 אנשים חיו בשטח הלולאה בשנת 2000, על פי מפקד האוכלוסין האמריקאי משנת 2000.