google/wiki40b huggingface dataset:
מריאן הירש

ילדות וצעירות

מריאן הירש, נולדה כמריאנה הירש בעיר טימישוארה בדרום-מערב רומניה. הוריה, קרל הירש, יליד נובה סליציה ולוטה לבית גוטפריד מצ'רנוביץ התחתנו בגטו צ'רנוביץ, בו שרדו את שנות השואה. בשנת 1945 אחרי השחרור, עבור לגור זמנית בטימישוארה.
גם הסבים היו יהודים תושבי בוקובינה: הסבים מצד האם היו מסדגורה, מצד האב הסב היה מוואמה, סוצ'אבה, והסבתה -מצ'רנוביץ.
מריאן הירש בילתה את ילדותה בבוקרשט, משם היגרה עם המשפחה לווינה בשנת 1961. ב-1962 המשפחה התיישבה בארצות הברית. מריאן הירש למדה באוניברסיטת בראון, בה סיימה תואר ראשון ותואר שני, ובשנת 1975 את הדוקטורט בתחום הספרות ההשוואתית.

פעילותה המדעית והדידקטית

למשך 30 שנה בשנים 2004-1974 לימדה במכללת דארטמות', אחת האוניברסיטאות הפרטיות מליגת הקיסוס היוקרתית בארצות הברית, החל משנת 1989 כפרופסור. בשנת 1977 הייתה למשך שנה פרופסור אורח לספרות צרפתית ומדעי הרוח באוניברסיטת ואנדרבילט.
החל משנת 2000 מריאן הירש היא פרופסור לספרות אנגלית והשוואתית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. היא הייתה סגן יושבת ראש ויושבת ראש של האיגוד ללשון מודרנית באמריקה. פירסמה ספרים ומאות מאמרים מדעיים. יתרה מזו הזיכרון עובר העמקה והגברה באמצעות סיפורים, צילומים, חפצים, מבני התנהגות מסוימים. הרלוונטית.
אחד הנושאים העיקריים שהעסיקו את הירש הוא העברת הזיכרונות מדור לדור. בספרה - The Generation of Postmemory:Writing and Visual Culture After the Holocaust (דור הבתר-זיכרון: כתיבה ותרבות חזותית אחרי השואה) היא הראתה כי זיכרונם של אירועים טראומתיים שעברו ההורים, הסבים או בני משפחה אחרים, חיים בתוך צאצאיהם, כאילו אלה האחרונים חוו בעצמם את החוויות האיומות שסיפרו האחרים. לצורך הדגמה לתאוריה זו, הביאה מריאן הירש מסיפורי ניצולי השואה מצ'רנוביץ ומסיפורי צאצאיהם, כולל הרשמים המוטבעים על ידי חפצים ותמונות שנשארו מן התקופה ההיסטורית. סוג זה של זיכרון, המושפע על ידי דמיונות השלכתיים ויצירה מחדש, כונה על ידי מריאן הירש "בתר-זיכרון" או "פוסט-זיכרון" (post-memory). המושג יושם על ידי מחברים גם בסיטואציות טראומתיות, היסטוריות ותרבותיות אחרות. במחקרים אחרים (כמה מהם בשיתוף פעולה עם בעלה, לאו סיפצר) הנוגעים בתצלומים ישנים, הושפעה מריאן הירש על ידי המושג punctum של רולאן בארת ופיתחה את המושג "נקודות זיכרון" המקשר את הצילומים לזיכרון.
מריאן הירש נשואה להיסטוריון יליד בוליביה לאו סיפצר, שהוריו נמלטו מאוסטריה. שפת האם של הירש היא גרמנית, והיא מדברת גם רומנית, צרפתית ואנגלית.
נמל התעופה הבינלאומי שרמטייבו

היסטוריה

נמל התעופה שרמטייבו נפתח באוגוסט 1959 והטיסה הבינלאומית הראשונה יצאה ממנו ב-1 ביוני 1960 לברלין. בשנת 1964 נפתח טרמינל שרמטייבו-1 המשמש לטיסות פנים ברוסיה. בינואר 1980, לקראת אולימפיאדת הקיץ במוסקבה, נחנך טרמינל שרמטייבו-2 הדומה בתכנונו לטרמינל בשדה התעופה של הנובר, במטרה לשמש כמעבר הראשי של התעבורה הבינלאומית.
למעשה, שני הטרמינלים מופרדים לחלוטין אחד מהשני כשני נמלי תעופה שונים אך שניהם משתמשים באותם מסלולים להמראות ונחיתות.

תוכנית הפיתוח

התחרות הגוברת של נמל התעופה שרמטייבו מול נמל התעופה דומודדובו החדש והמודרני ממנו, גרמה לנטישה של חברות תעופה גדולות וחשובות לטובת הנמל החדש וחייבה ביצוע של תוכנית שיפוצים מקיפה, במטרה לשפר את כושר התחרות והמשיכה בעיני החברות.
במסגרת תוכנית הפיתוח נבנה טרמינל חדש-C בשטח של כ-40 אלף מ"ר ובעלות של כ-87 מיליון דולר, בסמוך לטרמינל 1 הישן והוא יכול לשרת כ-5 מיליון נוסעים בשנה. טרמינל 1 הישן המשמש כיום לטיסות פנים, צפוי לעבור שיפוץ מאסיבי, וישמש בעתיד לשירות מטוסים פרטיים ויכונה טרמינל B.
טרמינל ענק נוסף-D בשטח של כ-170 אלף מ"ר נפתח בחודש נובמבר 2009 במטרה לשמש כנמל הבית של החברות אירופלוט וסקאי. טרמינל D הוא בעל קיבולת שירות של 12 מיליון נוסעים בשנה.
טרמינל 2 הישן המכונה כעת טרמינל F עובר גם הוא תהליך של שיפוץ מאסיבי. טרמינל חדש נוסף-E נחנך ומשמש כמעבר מקשר בין הטרמינלים D ו-F.
פרט לשיפוץ ובינוי הטרמינלים ישודרגו גם מסלולי ההמראה והנחיתה והשיפוץ יכלול הרחבה וציפוי מחדש שלהם.
תוכנית הפיתוח הגדולה העלתה את קיבולת התעבורה של נמל התעופה לכ-25 מיליון נוסעים בשנה, ולאחר השלמת תוכניות פיתוח נוספות בחלקו הצפוני של הנמל צפויה הקיבולת לעלות לכ-40 מיליון נוסעים בשנה.

פעילות לישראל וממנה

חברת אירופלוט מקיימת 5 טיסות יומיות בין הנמל לנמל התעופה בן-גוריון.

דרכי הגישה

נמל התעופה שרמטייבו מקושר למוסקבה באמצעות רכבת אקספרס המובילה מתחנה הסמוכה לטרמינל F לתחנת הרכבת סביולובסקי שבמרכז העיר. שירות אוטובוסי שאטל מעבירים את הנוסעים מן הטרמינלים המרוחקים לתחנת הרכבת שבטרמינל F. נוסף לרכבת מופעלים מנמל התעופה גם שירותי אוטובוסים ומוניות לתחנות הרכבת המרכזיות של מוסקבה.
גונסלו קואליו

משלחת 1501

משלחת החקר של קואליו יצאה ב-10 במאי 1501 מנמל ליסבון במימון סוחרים פורטוגלים, בעקבות גילויה של ברזיל כמה שנים קודם לכן על ידי פדרו קברל. המשלחת כללה שלוש קרוולות. במסע זה השתתף גם אמריגו וספוצ'י.
המשלחת הגיעה לברזיל ב-17 באוגוסט, באזור קו הרוחב 5 דרום, והמשיכה דרומה והגיעה למפרץ גואנברה (קו רוחב 23 דרום) ב-1 בינואר 1502, ומכאן מקור שם העיר ריו דה ז'ניירו (הנהר של ינואר). המשלחת גילתה עץ בשם ברזיל, ששימש לתעשייה האירופאית.
לפי יומניו של וספוצ'י, הגיעה המשלחת עד לקו רוחב 52 דרום, כיום בפטגוניה, אולם מידת הדיוק של חישובי וספוצ'י ואמינותו נתונה בוויכוח.
המשלחת עזבה את חופי ברזיל ב-13 בפברואר 1502, והגיעה בחזרה לחופי ליסבון ב-7 בספטמבר באותה שנה. רק קרוולה אחת מתוך השלוש שיצאו לדרך חזרה בשלום, שתי האחרות נשרפו בסמוך לחופי סיירה לאון במהלך מסעם חזרה לאירופה, בחודש מאי 1502.

משלחת 1503

שנתיים בדיוק לאחרי יציאת המשלחת הראשונה, ב-10 במאי 1503, הפליג קואליו בשנית לברזיל מנמל ליסבון. הפעם המשלחת הורכבה משישה קרוולות, כשעל אחת מהן מפקד וספוצ'י. לאחר עצירה בכף ורדה הפורטגזית, המשיכה המשלחת לעבר "אי באמצע הים" (ככל הנראה פרננדו די נורוניה). שם עלתה ספינת הדגל על שרטון וטבעה, אך כל אנשי צוותה ניצלו. לאחר מכן חזרה המשלחת לברזיל, שם גילו מפרץ אותו כינו "מפרץ כל הקדושים" (Baía de Todos os Santos, כיום בסלבדור, באיה).
לאחר מכן המשיכה המשלחת הלאה, עצרה במפרץ, שם בנו לעצמם מבצר ושהו שם חמשה חודשים. לקראת עזיבתם, השאירו במקום 24 אנשים, שתפקידם היה כריתת עצים והכנתם למשלוח לפורטוגל. המשלחת חזרה לליסבון ב-28 ביוני 1504.
אפור (ספרטה)

אֵפוֹרים (יוונית: "אֵפוֹרוֹי" εφοροι, ביחיד: "אֵפוֹרוֹס" - εφορος) היו פקידי ממשל בכירים בספרטה העתיקה. לפי הרודוטוס מוסד האפורים נוסד על ידי ליקורגוס. גוף האפורים כלל חמישה חברים שנבחרו על ידי האספה הכללית לכהונה בת שנה אחת. כל האזרחים היו יכולים להיבחר למשרה זו. בדומה לארכונים באתונה, השנה בספרטה נקראה על שם אחד האפורים.
התפקיד העיקרי של האפורים היה פיקוח על המלכים והגרוסיה - מועצת הזקנים. תפקידים אחרים כללו פיקוח על משפטים, מיסוי, מדיניות החוץ, אימונים צבאיים וכיוצא באלה. שני אפורים ליוו דרך קבע את הצבא במערכה, לצד אחד המלכים. הם היו יכולים לאסור את המלך אם לדעתם חרג מסמכותו או התנהוגותו לא הייתה ראויה.
קלאומנס השלישי ביטל את מוסד האפורים ב-227 לפנה"ס, אך הוא שוחזר על ידי מלך מוקדון, אנטיגונוס דוסון, אחרי תבוסת הספרטנים בקרב סלסיה. הגוף התקיים עד המאה ה-2 לספירה ובוטל סופית על ידי אדריאנוס.
חוג השלמים של גאוס

חוג השלמים של גאוס הוא אוסף המספרים  (כאשר  היא היחידה המדומה: ), דהיינו, מספרים מרוכבים בעלי קואורדינטות שלמות. אוסף זה, שהוא חוג השלמים בשדה , הוא חוג אוקלידי, ולכן יש בו פירוק יחיד לגורמים.
הנורמה מוגדרת על החוג הזה לפי הנוסחה , זוהי פונקציה כפלית, השווה לריבוע הערך המוחלט של מספרים מרוכבים. חוג השלמים של גאוס הוא אוקלידי ביחס לנורמה: לכל  ולכל  יש  כך ש- . בזכות האוקלידיות אפשר לחשב מחלק משותף מקסימלי באמצעות אלגוריתם אוקלידס, ולכל מספר יש פירוק יחיד לגורמים ראשוניים.
שלמה הלל'ס

שלמה הִלֶלְ'ס (נכתב גם: הללס; י"ד באדר תרל"ג, 13 במרץ 1873, פודוליה, רוסיה (אוקראינה) – י"ד בחשוון תשי"ד, 23 באוקטובר 1953, תל אביב) היה סופר עברי, סופר ילדים, מורה, עורך ומחזאי, מחנך ומנהל בתי ספר.

ביוגרפיה

שלמה הללס נולד למשפחה של בעלי מלאכה בעיירה בָּאר (Бар) בפלך פודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב), וכשהיה בן 6 עבר עם אביו אל העיר סורוקי שבפלך בסרביה. למד בחדר וגם רכש השכלה כללית ממורים פרטיים. עוד לפני שהוסמך כמורה כבר לימד בחדר מתוקן. לאחר שנבחן והוסמך להוראה, בשנת 1901, לימד וניהל בית ספר עברי בעיר מרקולשט. בן 18 נשא לאשה את ציפורה לבית ברומברג. ב-1903 זכה במקום השלישי בתחרות הספרותית הראשונה בתולדות הספרות העברית, שארגן עיתון "הצופה", עם סיפורו "החיים נגד החיים".
לאחר שנסתיימה מלחמת העולם הראשונה הקים וניהל את לשכת ההגירה של יהודי אוקראינה, ואת בתי הספר שהקים "הג'וינט", ואחר כך גם היה המפקח על רשת בתי הספר "תרבות". בשנת 1923 ייסד וערך את השבועון היידי "דער היימלאָזער יִיד" ('היהודי חסר המולדת"').
בשנת 1925 עלה הלל'ס לארץ ישראל, השתקע במקוה ישראל, והיה מורה שם יותר מעשר שנים. בשנת 1935, שנה לאחר מותו של חיים נחמן ביאליק, התמנה הלל'ס למנהל הראשון של בית ביאליק.
בשנת 1939 יצא שלמה הלל'ס בשליחות חינוכית לארצות הברית, ושב משם רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946. בהיותו באמריקה כתב ערך והוציא לאור פרסומים שונים בתחום החינוך והספרות העברית. עם שובו ארצה היה פעיל באגודת הסופרים ובארגונים ציבוריים נוספים.
ב-1952 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, שחולק אותה שנה לראשונה.
הלל'ס נפטר בשנת 1953, בגיל 80. באותה שנה גם יצאו לאור כתביו המקובצים, בשישה כרכים.
ספרו הטוב והחשוב ביותר של הלל'ס הוא הרומן "הר הכרמים", המספר על כפריים יהודים בבסרביה, מעין אידיליה רחבה של איכרות יהודית. הספר יצא לראשונה בשנת 1931, בשנת 1951 יצאה מהדורה מתוקנת, אבל הספר זכה לרוב פרסומו כשיצא מחדש בסדרה ספריה לעם של הוצאת עם עובד, בשנת 1976.
על שמו רחוב בגבעת שמואל.
או-דה-פראנס

הקמת החבל

החבל הוקם במסגרת רפורמה מנהלית שננקטה להקטנת מספר החבלים בצרפת המטרופוליטנית מ-22 ל-13. הוא כולל שני חבלים שהיו נפרדים על פי החלוקה הקודמת - נור-פה דה קאלה ופיקרדי.
בירת החבל היא העיר ליל. כלולים בו חמישה מחוזות: אן, נור, אואז, פה-דה-קאלה וסום.
לחבל ניתן שם זמני נור-פה דה קאלה-פיקרדי, צירוף של שמות שני החבלים הכלולים בו. ביולי 2016 החליטה מועצת החבל על השם החדש Hauts-de-France, שם שצריך להיות מאושר במועצת המדינה של צרפת. משמעות השם הוא החלק העליון של צרפת שמתאר את המיקום של החבל ביחס לצרפת המטרופוליטנית.

גבולות החבל

החבל גובל בחוף תעלת למאנש בצפון ובצפון מערב, בבלגיה בצפון-מזרח, בחבל גראנד אסט בדרום-מזרח, באיל דה פראנס בדרום ובנורמנדי בדרום-מערב.
שקנאי אמריקני

מאפיינים

זהו שקנאי גדול ואחד מהגדולים בעופות אמריקה, קטן רק ממיני הברבורים הגדולים כמו ברבור מחצצר וכן מהמין הנדיר קונדור קליפורני. אורכו הממוצע 130-180 ס"מ, אורך המקור 29-39 ס"מ אצל זכרים, ו-26 עד 36 ס"מ אצל נקבות; מוטת הכנפיים היא כ-240-300 ס"מ. עם כנפיו הגדולות הוא מסוגל לדאות ולהשתמש במעט מאוד אנרגיה. בהרבה מקרים הם דואים בחבורות שסופגות אוויר חם מכנפי חבריהם. משקלם מגיע 3.5-13 ק"ג, אך בדרך כלל באזור 9 ק"ג. הזכרים גדולים מהנקבות.
השקנאי יכול לחיות בטבע מעל 16 שנה. השיא שלהם בשבי הוא 34 שנה.
השקנאי אינו צולל כמו השקנאי החום לטרפו, אלא רק מפני המים. כרוב השקנאים, ניזון בעיקר מדגים והמיוחד מיני הקרפיון השונים, הסוג Perch, סלמונים שונים ולעיתים גם סרטנים ודו-חיים קטנים. הם אוכלים לפעמים נבלות של חיות שטבעו ואף חוטפים מזון מעופות מים אחרים כמו אנפות. הם חיים בעיקר בביצות ובנהרות איטיים, אך גם באגמים קרים ואפילו בחופים או במים מליחים שונים. הם מקננים בחבורות גדולות ליד מקווי מים גדולים ואגמים כמו באיים בנהר סלאב שבין אלברטה לטריטוריות הצפון מערביות, שם מקננים יותר מ 10% מהאוכלוסייה.
לשקנאי בוגר יש מעט טורפים, עקב הימצאותם באוויר או במים הרחק מהישג ידיהם. בעונת הקינון הם בוחרים איים לקנן בהם ורק טורפים מעטים כמו שועלים והקויוט יכולים לתפוס אותם. השקנאים הקטנים והביצים פגיעים הרבה יותר לשחפים, עורבים, עופות דורסים וראקונים. השקנאי יכול להשתמש במקור כדי להדוף את היריבים, אך הוא יעדיף לעוף הרחק.
פשיטה

פשיטה היא צורת קרב שתכליתה תפיסת שטח אויב לזמן קצר תוך ניצול גורם ההפתעה, בדרך כלל תוך פגיעה בכוחותיו או במתקניו. משך ההחזקה הקצר בשטח מונע החשת תגבורת על ידי האויב, תגבורת שתסכן את היתרון הטקטי של הכוח הפושט. הכוח הפושט אינו מתעתד להחזיק בשטח לזמן ארוך: במבצע רביב, לדוגמה, משך זמן השהייה הכולל של הכוח היה כעשר שעות. בפשיטה כמעט תמיד, ניתן להגיע לנקודות התורפה ולעורף האויב, מה שבדרך כלל לא מתאפשר תמיד בצורות הקרב האחרות.

מטרות

הפשיטה מיושמת במבצעים שתכליתם חבלה במתקני האויב, שיבוש צירי אספקה, תקיפת מרכזי פיקוד והשליטה, תפיסת שלל, הטרדת האויב ושחיקתו בכך שיאלץ לשמור על רמת כוננות גבוהה גם בעורף, השגת מודיעין,חיסול של אנשים מסוימים, שביית חיילי אויב (מחטף לשון), תחקורם, שחרור של חטופים ושבויי מלחמה ועוד.

היסטוריה

בקרב רבים חברות שבטיות, פשיטה הייתה הצורה הנפוצה והקטלנית ביותר של לוחמה המתרחשת בלילה. המטרה הייתה לתפוס את האויב ישן כדי להימנע מנפגעים בעת הפשיטה.
לוחמת הפשיטה בקנה מידה קטן הייתה נפוצה בלוחמה במערב אירופה של ימי הביניים. חלק ניכר מזמנו מקצועי של החייל הוא בילה בביצוע פשיטות או הגנה מפניהם.
הויקינגים, בין המאה ה-8 למאה ה-11 השתמשו בפשיטות ימיות, בעיקר בצפון אירופה, מערב אירופה והאיים הבריטיים כשיטת הפעולה העיקרית שלהם.
אברהם חי בן אמוזג

ביוגרפיה

נולד בטבריה לרב מרדכי בן אמוזג, שהיה בן דודו של הרב אליהו בן-אמוזג, בן ליוצאי מרוקו שמוצאם מספרד. בהיותו כבן שנה התייתם מאביו, והוא גדל אצל ג'מילה בת הרב יוסף דוד אבולעפיה, אמו החורגת שאביו נישא לה לפני פטירתו.
במשך חייו בטבריה נמנה עם רבניה המשפיעים של העיר, והוא חתום איתם על הסכמות ומכתבים שונים. כן היה לומד עם הרב יצחק אבולעפיה.
בפעילותו הציבורית יצא כשד"ר לצרפת ולטורקיה מטעם כוללות טבריה, ובהמשך למרוקו מטעם ישיבת המקובלים בית אל.
הלך לעולמו בירושלים ב-14 בדצמבר 1930 (כ"ד בכסלו ה'תרצ"א) ונקבר בטבריה.
ג'ורג' קדיש

ג'ורג' קדיש (נהגה "קֶיידיש"; באנגלית: George Kadish; במקור: צבי הירש קָדוּשין (ביידיש: קאדושין); 1910 / 1915, ראסיין, האימפריה הרוסית (ליטא) – 2 בספטמבר 1997, הוליווד, פלורידה) היה צלם חובב יהודי ליטאי. לאחר שנכלא בגטו קובנה במלחמת העולם השנייה צילם באופן עצמאי ובהיחבא אלפי תצלומים, שרובם מתעדים את חיי היומיום בגטו למן הכיבוש הגרמני ביוני 1941 ועד שנאלץ לרדת למחתרת בקיץ 1944, וכן את חיסול הגטו ולבסוף את חורבותיו לאחר תום המלחמה.
טלנגאנה

אטימולוגיה

מקור השם בביטוי "טרילינגה דסה" (Trilinga Desa), שפירושו "ארץ שלושת הלינגאמים". על-פי אגדה הינדואית האל שיווה התגלה בצורת לינגאם על שלושה הרים שסימנו את גבולות הארץ, ומכאן שמה.

היסטוריה

לאורך ההיסטוריה טלנגאנה נשלטה על ידי ממלכות רבות, ובהן סולטנות דלהי (1347‏–‏1512) והאימפריה המוגולית (1687‏–‏1724).
עם עצמאות הודו בשנת 1947, השלטון של אזור היידראבאד לא רצה להתמזג עם השלטון הארצי, אך בכל זאת סופח להודו ב-17 בספטמבר 1948 לאחר מבצע צבאי. בתחילה השלטון נוהל בעזרת פקידים משכילים מהממלכה המאוחדת שהשתמשו בשיטה ניהולית אחרת לחלוטין.
בשנים 1946‏–‏1951 התרחש מרד איכרים שנתמך על ידי המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1956 טלנגאנה הייתה הבסיס ליצרת המדינה אנדרה פרדש. לאורך העשורים שלאחר מכן פעלו תנועות בדלניות רבות שרצו לחזור למצב המקורי של עצמאות טלנגאנה. 
ניסיונות אלו צלחו בסופו של דבר, וב-9 בדצמבר 2009 ממשלת הודו הכריזה על תהליך היווצרותה מחדש של המדינה. החלטה זו נעצרה בשבועות שלאחר מכן לאחר מחאות אלימות. בפברואר 2014 אושר חוק בפרלמנט ההודי המאשר את עצמאות טלנגאנה מאנדרה פרדש. חוק זה אושר על ידי הנשיא ופורסמה ב-1 במרץ. המדינה הוקמה רשמית ב-2 ביוני 2014.

דמוגרפיה

טלנגאנה הורכבה ברובה מהנפות הנחשלות של אנדרה פרדש. האוריינות במדינה נמוכה מהממוצע בהודו. הדת השלטת במדינה היא הינדואיזם (86%) ויש בה מיעוט מוסלמי (12.4%). 1.3% מהתושבים הם נוצרים ו-0.9% משתייכים לדתות אחרות או חסרי דת.
השפה הדומיננטית היא טלוגו המדוברת על ידי כ-77% מאוכלוסיית המדינה. השפה המרכזית השנייה היא האורדו המודברת על ידי 12% מהתושבים.

כלכלה

מרבית המדינה חקלאית. שני הנהרות הגדולים מספקים מים רבים אך מרבית האזור צחיח למחצה ויש בו אקלים חם ויבש. מזג האוויר מאפשר גידולים חקלאיים,‏ בעיקר אורז, קנה-סוכר, טבק, כותנה ומנגו.
על נהר קרישנה נבנה סכר נגארג'ונה סאגר, מהגבוהים בעולם (150 מטר, 124 מטר אפקטיבי), המספק חשמל ויוצר אגם גדול של 215 קמ"ר.
היידראבאד שונה במגוון העיסוקים ומובילה בהיי-טק ובטכנולוגיה וביו-טק.
למדינה פוטנציאל גדול לפיתוח בשל היותה עשירה במחצבים ובעיקר בפחם.
יחסי איסלנד–ישראל

היסטוריה

איסלנד הצביעה באו"ם  בכ"ט בנובמבר 1947 בעד תוכנית החלוקה, הכירה בישראל דה-פקטו בפברואר 1949 ותמכה בקבלתה לאו"ם במאי 1949. בדצמבר 1950 הכירה איסלנד בישראל דה יורה. בקיץ 1951 הגיש אברהם קצנלסון, ציר ישראל בסקנדינביה, את כתב האמנתו לנשיא איסלנד ומונה ציר לא תושב של איסלנד בישראל. 
בדצמבר 1950 נכרת הסכם סחר ראשון בין המדינות. ישראל רכשה מאיסלנד דגים תמורת מוצרי ביגוד. בשנת 1953 התקיימו בין המדינות שיחות לכינון הסכם סחר.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ביקר באיסלנד במסגרת מסע שערך בארצות סקנדינביה ב-1962. בסוף שנת 1964 ביקר ראש ממשלת איסלנד ביארני בנדיקטסון בישראל ונפגש בירושלים עם ראש ממשלת ישראל לוי אשכול. בשנת 1973 תמכה ישראל בדרישתה של איסלנד להרחבה של המים הטריטוריאליים שלה. 
באיסלנד קהילה יהודית קטנה אשר מעולם לא הייתה משמעותית. דורית מוסאיוף, מעצבת תכשיטים ממוצא ישראלי, הייתה הגברת הראשונה של איסלנד בעת כהונת בעלה אולפור רגנר גרימסון כנשיא איסלנד.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת נוצרה מתיחות מה על רקע פעולות ישראל ברצועת עזה. בעקבות פרשת המרמרה בשנת 2010 גינתה איסלנד את פעולות ישראל ואף איימה בפירוק היחסים עמה. בשנת 2011 הכריז שר החוץ של איסלנד על הכרה בפלסטין. בשבוע הראשון של מבצע צוק איתן שר החוץ האיסלנדי אמר ש"אנו מגנים כל שימוש של אלימות באזור. זו בקשה מפורשת מישראל להפסיק את מתקפתה על עזה שמובילה לטרגדיה גדולה לאזרחים שם. ברוח זו, כל ההתקפות כלפי ישראל חייבות להיפסק". ב-16 בספטמבר 2015 מועצת העיר של רייקיאוויק בירת איסלנד הצביעה בעד חרם צרכני על מוצרים מישראל ומאוחר יותר הגבילה את החרם למוצרים מהתנחלויות בלבד. משרד החוץ האיסלנדי אמר כי "החלטת מועצת העיר אינה משקפת את יחסיה של איסלנד עם ישראל". עם זאת, רשת השידור האיסלנדית אישרה את השתתפותה באירוויזיון 2019 ואף בחרה תאריך לבחירת המבצע והשיר.
באירוויזיון 2019, בעת קבלת הנקודות מהקהל, הניפה המשלחת האיסלנדית דגלי פלסטין.
מפצה סטייה

מפצה סטייה הוא התקן בכלי ירי שנועד להפחית את רתיעת הקנה (במקרה זה, לעיתים ההתקן מכונה בלם רתיעה) או את קפיצתו למעלה. מדובר בקדחים בקנה או תותב בעל קדחים המתחבר לקצה הקנה.

יתרונות וחסרונות

מטרתו של מפצה הסטייה היא לאפשר חזרה מהירה לתמונת כוונות ובכך להקל על ירי מהיר ומדויק יותר, וזהו יתרונו הבולט. עם זאת, פריצת הגזים לפני סוף הקנה מונעת את האצת הקליע למהירות המרבית האפשרית (בקנה בעל אורך מלא) וכך קטן הטווח היעיל של הנשק. 
יש הטוענים כי לשימוש במפצי סטייה המותקנים באקדחים ישנו חיסרון מהותי: משום שבאקדחים נדרשת התנגדות גדולה יותר לקפיצת הקנה על מנת להפחיתה, כמות גדולה יותר של גזים פורצת דרך מפצה הסטייה, לפני הכוונת הקדמית של האקדח. בשימוש בלילה, הגזים הפורצים ממפצה הסטייה מפיצים אור שעלול לגרום לסינוור היורה, מה שיכול להקשות על הירי המהיר לא פחות מקפיצת הקנה.

שימוש

מפצי סטייה קיימים בנשק קל, הן אזרחיים והן צבאיים-החל באקדחים וכלה בתותחים. סתרשפים מעוצבים לעיתים גם כמפצי סטייה, למשל ברובה הM4.
מפצי סטייה קיימים באקדחים סטנדרטיים כמו גלוק 19C, וקיימים גם תותבים שניתן להוסיפם לאקדחים סטנדרטיים כמפצי סטייה.
בענף הירי המעשי נעשה שימוש רחב במפצי סטייה, במחלקות Modified ו-Open, על מנת להקל על שימוש בתחמושת חזקה יותר ובמקביל לאפשר ירי מהיר.
וילהלם פון איגלופשטיין

תחילת הקריירה

פון איגלופשטיין נולד ב-30 באוקטובר 1853, בויימאר שהשתייכה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך, למשפחת האצולה איגלופשטיין (גר'). בשנת 1870 התגייס לצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה-צרפת. בהמשך מילא פון איגלופשטיין תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1901 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הגרנדירים של המשמר ה-3 (אליזבת לודוויקה, נסיכת בוואריה). בשנת 1902 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת המשמר ה-3. בשנת 1906 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1908 מונה למפקד הדיוויזיה ה-20. בשנת 1910 מונה למושל העיר שטרסבורג, והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון איגלופשטיין למפקד קורפוס המילואים ה-8 שהיה חלק מהארמייה הרביעית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק במערכה על הגבולות. בינואר 1915 הועבר פון איגלופשטיין לעתודת המילואים, ובשנת 1917 מונה לממלא מקום מפקד הקורפוס ה-6. לאחר המלחמה פרש פון איגלופשטיין לביתו, וב-15 בספטמבר 1925 מת בביתו שבויימאר.
מוקצה מחמת גופו

בהלכות שבת, מוקצה מחמת גופו הוא אחד ממיני המוקצה, שהוא - דבר שאינו לא כלי ולא מאכל אדם או בהמה, כמו למשל אבנים ועצים וחול ואבק וחתיכות זכוכית, ומחט שבורה.
אם אדם רוצה לייחד אחד מאלו לשימוש בשבת, יש צורך להכינו לכך במעשה מערב שבת. שימוש אקראי באבן למשל לסגירת דלת, עדיין אינו מהווה אותה לכלי, שכן היא אינה מיועדת לתשמיש זה ואין הדרך להשתמש בה לכך, ולכן אין היא מתייחדת לתשמיש זה אלא אם כן עשה בה מעשה המוכיח שהיא מיועדת לכך, למרות שמייחד אותה רק לשבת אחת, או לחלופין אם ייחד אותה לעולם לשימוש מסוים.
לעומת זאת, דברים שהדרך היא לייחד אותם לכך, כמו למשל אבן לפצוע בה אגוזים, ניתן בקלות יותר לייחד לתשמיש, ודי במחשבה כדי לייחד אותם לכך, או לחלופין בתשמיש חד פעמי בחפץ לצורך המטרה לה הוא מכין אותה. דוגמה נוספת היא חתיכת צמר, די בכך ששם אותה על פצע פעם אחת כדי שתחשב ככלי המיועד לכך, וזאת מכיוון שהדרך היא להשתמש בצמר כדי לכסות מכות ופצעים, ולכן די בתשמיש חד פעמי כדי לייחד אותם בכך.

במקום נזק

במקום שהמוקצה מחמת גופו עלול לגרום נזק, כמו למשל בקבוק זכוכית שנשבר במקום שאנשים מהלכים ועלולים להנזק מהם, מותר לפנותם, שכן חכמים לא גזרו על איסור מוקצה במקום כזה, וכן איסור טלטול בכרמלית הותר כדי לפנות את השברים.
מריו מונטי

תולדות חייו

מונטי נולד בעיר ורזה בחבל לומברדיה, באיטליה. הוא סיים תואר ראשון בכלכלה ובניהול באוניברסיטת בוקוני במילאנו. הוא המשיך בלימודים מתקדמים בכלכלה באוניברסיטת יל, שם היה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה ג'יימס טובין.
בשנים 1970–1985 הוא לימד כלכלה באוניברסיטת טורינו ועבר ללמד באוניברסיטת בוקוני, שם שימש אף כרקטור בשנים 1989–1994 וכנשיא האוניברסיטה בשנת 1994. מוקד מחקריו הכלכליים היה בלימוד התנהגות בנקים בתנאי מונופול.
בשנת 1994 הוא מונה על ידי ממשלתו הראשונה של סילביו ברלוסקוני לשרת בנציבות האירופית, לצד המדינאית האיטלקיה אמה בונינו. בתפקידו הראשון כנציב היה אחראי ל"שוק פנימי, שירותים פיננסיים ואינטגרציה פיננסית, מכסים ומסים". בשנת 1999 חודש מינויו לנציבות על ידי ממשלת מאסימו ד'אלמה, תחת נשיא הנציבות האירופית רומנו פרודי. בתקופתו השנייה בנציבות היה אחראי לתחרותיות בתחום האיחוד האירופי. בתקופה זו יזם הליכים על הפרת הגבלים עסקיים נגד חברת מיקרוסופט וכן עמד בראש חקירה בעניין הצעת האיחוד בין חברות הענק ג'נרל אלקטריק והאניוול, איחוד שנמנע בסופו של דבר בהחלטת הנציבות האירופית.
בשנת 2004 לא האריכה ממשלת ברלוסקוני השנייה את כהונתו. מונטי שב לכהן כנשיא אוניברסיטת בוקולי. בשנת 2010 הטיל עליו נשיא הנציבות האירופית ז'וזה מנואל ברוזו לכתוב דו"ח על העתיד של שוק אחד ולהציע צעדים נוספים להשלמת תוכנית האיחוד האירופי ליצירת שוק אחד. נוסף לתפקידו כנשיא אוניברסיטה, מונטי אף עומד בראש מכון ברויגל, מכון מחקר כלכלי אירופי שנוסד בשנת 2005.
ב-9 בנובמבר 2011 מינה נשיא איטליה ג'ורג'ו נפוליטנו את מונטי לסנאטור לכל החיים בהסנאט של הרפובליקה. ב-12 בנובמבר 2011 הטיל עליו נפוליטנו להרכיב ממשלה חדשה, וב-16 בנובמבר הושבע מונטי לראשות הממשלה. כן מכהן מונטי כשר האוצר. לתפקיד שר החוץ בממשלתו מונה ג'וליו טרצי, אשר כיהן בעבר כשגריר איטליה בישראל. מונטי הכריז כי הוא מקווה להקים ממשלה שתכהן עד הבחירות הבאות, שעתידות להתקיים ב-2013. ב-21 בדצמבר 2012, הגיש מונטי לנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו את התפטרותו. הוא נאלץ לעשות זאת אחרי שמפלגתו של ברלוסקוני הסירה את התמיכה בו.
מונטי התמודד בבחירות הכלליות באיטליה 2013, אך זכה בהישג מוגבל. ב-28 באפריל 2013 סיים את כהונתו כראש ממשלה.
מונטי ידוע כאגיפטולוג חובב עוד מתקופת עבודתו באוניברסיטת טורינו.
משרד המושבות

משרד המושבות (באנגלית: The Colonial Office) הוא משרד ממשלתי של ממשלת בריטניה אשר הוקם על מנת לנהל את המושבות של הממלכה המאוחדת בצפון אמריקה, ולימים הפך למשרד המנהל את המושבות הרבות של האימפריה הבריטית.

משרד המושבות (1768 – 1782)

קודם לשנת 1768 האחריות על ניהול מושבות הממלכה המאוחדת הייתה בידי מזכיר המדינה לעניינים הדרומיים (Secretary of State for the Southern Department) אשר פעל במסגרת הנחיות מועצת המונרך (Privy Council) אשר במסגרתה פעלה מועצת המסחר והמטעים.
בשנת 1768 הוקם משרד ממשלתי נפרד לטפל בענייני צפון אמריקה. משרד זה נקרא בשם "משרד המושבות". המשרד בוטל בשנת 1782 בעקבות ההפסד הבריטי ואובדן המושבות שאירעו בעקבות המהפכה האמריקאית. סמכויות השליטה ביתר המושבות הועברה לידי משרד הפנים הבריטי, ובשנת 1801 הועברה הסמכות לידי משרד המלחמה.

משרד המושבות הבריטי (1854 – 1966)

בשנת 1801 שונה שם משרד המלחמה הבריטי ל"משרד המלחמה והמושבות" (War and Colonial Office), דבר המעיד על עליית חשיבותן הצבאית והכלכלית של מושבות בריטניה. בשנת 1825 מונה תת-שר לענייני המושבות במשרד זה (Permanent Under-Secretary for the Colonies).
המשרד פוצל בשנת 1854 למשרד המושבות ולמשרד המלחמה, בשל האדמיניסטרציה הרבה אשר נדרשה לניהול המושבות הרבות, כאשר הודו הבריטית נוהלה תחת משרד ממשלתי נפרד - המשרד לענייני הודו (India Office), וענייניה של בריטניה במצרים נוהלו על ידי משרד החוץ הבריטי.
בשנת 1907 הוקמה במשרד המושבות מחלקת הדומיניונים (Dominion Division), ובשנת 1925 מונה שר לתפקיד - מזכיר המדינה לענייני הדומיניונים (Secretary of State for Dominion Affairs) וזה הפך למשרד עצמאי. בעקבות עצמאות הודו בשנת 1947 מוזג המשרד לענייני הודו לתוך משרד הדומיניונים, ושמו של המשרד שונה ל"המשרד לקשרי חבר העמים הבריטי" (Commonwealth Relations Office). בשנת 1966 מוזג המשרד לקשרי חבר העמים עם משרד המושבות, והוקם משרד חבר העמים, אשר בשנת 1968 מוזג לתוך משרד החוץ הבריטי, אשר שמו שונה ל"משרד החוץ וחבר העמים".