google/wiki40b huggingface dataset:
תאודור דרייזר

ילדות ונעורים

דרייזר נולד בטרה הוט שבאינדיאנה לשרה וליוהאן פאול דרייזר, בפטיסט מחמיר. יוהאן פאול דרייזר היה מהגר גרמני ומוצאה של שרה היה בקהילת החוואים המנוניטים ששכנה סמוך לדייטון שבאוהיו; משפחתה נידתה אותה עקב נישואיה לג'ון והמרת דתה לקתוליות. תאודור היה השנים-עשר בשלושה-עשר ילדים (התשיעי בין העשרה ששרדו). הפזמונאי פול דרסר (דרייזר) (1859-1906) היה אחיו הבכור.
בשנים 1889–1890 למד תאודור באוניברסיטת אינדיאנה. בשנים הבאות החל לכתוב לעיתון "שיקגו גלוב" ואחר ל"גלוב-דמוקרט" של סנט לואיס. הוא כתב כמה מאמרים על סופרים כגון נתנאל הותורן, ויליאם דין האוולס, ישראל זנגוויל וג'ון ברואוס וריאיין אנשי ציבור כמו אנדרו קרנגי, מרשל פילד, תומאס אדיסון ותיאודור תומאס. ראיונות אחרים שערך כללו את ליליאן נורדיקה, אמיליה א. באר, פיליפ ארמור ואלפרד שטיגליץ. בשנת 1898 נשא לאישה את שרה וייט. השניים נפרדו בשנת 1909, אך לא התגרשו מעולם באופן רשמי.

קריירה ספרותית

הרומן הראשון של דרייזר, "האחות קרי" (1900), מביא את סיפורה של אישה צעירה, הנמלטת מחיי הכפר שבו נולדה אל הכרך (שיקגו) ושוקעת בדרך חיים נלוזה. בסרט שהבמאי ויליאם ויילר יצר על פי הספר בשנת 1952 כיכבו לורנס אוליביה וג'ניפר ג'ונס.
הרומן השני שלו, "ג'ני גרהרדט", יצא לאור בשנת 1911. רבים מן הרומנים הבאים של דרייזר עסקו באי-שוויון חברתי. הצלחתו המסחרית הראשונה הייתה "טרגדיה אמריקאית" (1925), שסרטים על פיו נוצרו בשנת 1931 וב-1951. בשנת 1892, כשהחל לעבוד כעיתונאי, "החל לתת את דעתו על פשע מסוג מסוים, שהתגלה כנפוץ מאוד בארצות הברית. נראה, שסוג פשיעה זה נובע מן העובדה, שכמעט כל אדם צעיר היה נתון לשאפתנות גוברת והולכת להגיע למעמד כלכלי וחברתי." "ציד ממון היה למחלה", שהתבטא לעיתים קרובות בפשע, שהיה ייחודי לאמריקה, צורות רבות של רצח למען כסף... המאהב הצעיר והשאפתני של נערה חסרת אמצעים... [נותן עיניו] בנערה מושכת יותר, שיש לה כסף או עמדה בחברה... לא תמיד התאפשר לו להשתחרר בנקל מן הנערה הראשונה." דרייזר אסף, לדבריו, סיפורים כאלה מדי שנה בין 1895 ל-1935. מקרה הרצח של אייוויס לינל בשנת 1911 בידי קלרנס ריצ'סון עניין אותו במיוחד. בשנת 1919 היה רצח זה הבסיס לאחד משני רומנים נפרדים שדרייזר החל לכתוב. הרצח של גרייס בראון בידי צ'סטר ג'ילט היווה לבסוף את הבסיס ל"טרגדיה אמריקאית". 
דרייזר נודע בעיקר כמחבר רומנים, אך בשנת 1918 הוציא לאור קובץ ראשון של סיפורים קצרים, "חופשי וסיפורים אחרים". הקובץ כלל 9 סיפורים.
ספריו האחרים הם "הגאון" ו"טרילוגיית תשוקה" (רומן בשלושה חלקים על חייו הייחודיים של איל החשמליות של שיקגו צ'ארלס טייסון ירקס, הכולל את הספרים "איש הכספים" (1912), "הטיטאן" (1914) ו"הסטואיקן"). האחרון יצא לאור לאחר מות הסופר, בשנת 1947.

מעורבות פוליטית

דרייזר היה מעורב בכמה מערכות נגד עוול חברתי, בהן מעשה הלינץ' בפרנק ליטל, אחד המנהיגים של "פועלי התעשייה בעולם", פרשת סאקו וונצטי, גירושה של אמה גולדמן והרשעתו של מנהיג האיגוד המקצועי טום מוני.
דרייזר, סוציאליסט מושבע, כתב כמה ספרי עיון בנושאים פוליטיים, בהם "דרייזר מתבונן ברוסיה" (1928), תולדת ביקורו בברית המועצות בשנת 1927, "אמריקה הטראגית" (1931) ו"אמריקה ראויה להצלה" (1941). הוא צפה קפיטליזם וסדר עולמי עתידי, בדגש על תכתיב צבאי-אמריקאי, ובשל חזונו זה, יחד עם הביקורת החריפה שמתח עליו, היה לצנינים בעיני אנשי ממשל ונושאי משרות בכירות. דרייזר מת ב-28 בדצמבר 1945 בהוליווד, בן 74.
פיג'ו 108

נתונים טכניים

פיג'ו 108 מגיעה בשתי גרסאות: אחת עם מנוע (טויוטה) בנפח של 1.0 ליטר, המגיעה עם אפשרות לבחירת תיבת הילוכים רובוטית ו-69 כ"ס; והשנייה מנוע Pure-Tech בעל נפח של 1.2 ליטר, בעלת תיבת הילוכים ידנית בלבד ו-82 כ"ס. התאוצה מעמידה למהירות של כ-100 קמ"ש אורכת כ 14.3 שניות למכונית בעלת נפח מנוע 1.0 ליטר וכ-11 שניות לדגם בעל נפח מנוע 1.2 ליטר. צריכת הדלק (ק"מ/ליטר) היא 23 לדגם 1.0 ליטר ו-24.4 לדגם 1.2 ליטר, מספרים אלו מהווים שיפור של כ-5% בצריכת הדלק לעומת פיג'ו 107.

עיצוב ואבזור פנימי

ברמה העיצובית ממשיכה פיג'ו 108 את השפה העיצובית של פיג'ו 308, שבאה לידי ביטוי במיוחד בעיצוב חזית המכונית – פנסי הרכב הקדמיים מזכירים עיניים חתוליות ומתכתבים עם לוגו האריה של היצרנית. האבזור הפנימי כולל מסך בגודל 7 אינץ', מגביל מהירות, מערכת TPMS לניטור לחץ האוויר בצמיגים, בקרת אקלים דיגיטלית, בלוטות' מובנה, בקרת מראה (Mirror Screen) – המאפשרת שיקוף צג הטלפון הסלולרי על גבי המסך הראשי של המכונית, שש כריות אויר, בקרות יציבות ובלימה, בלימה אוטומטית בחירום, הנעה ללא מפתח, גג בד באורך של כ-78 ס"מ (אופציונלי) ועוד.
לילט (משקה)

צורת הגשה

מכיוון שאפריטיף זה הוא על בסיס יין יש להגיש אותו צונן, בין 6-8°C מעלות צלזיוס. בצרפת מגישים אותו עם קרח ופלח לימון, תפוז או ליים.
חדר מתוקן

חדר מתוקן היה חדר (תלמוד תורה) שנוסד במזרח אירופה על ידי תנועת ההשכלה היהודית.

רקע

פעילות החינוך בתלמודי התורה המסורתיים החלה בתקופה בה ברוב העולם לא הייתה מערכת חינוך, והם התמקדו בהקניית כישורי קריאה בלשון הקודש ובלימוד פרשת השבוע עם פירושים. תהליך הלמידה בהם המשיך במתכונת המסורתית גם כשחלו התפתחויות בנושא החינוך. בחדרים המסורתיים לא למדו את השפה העברית, "לשון הקודש", והשתמשו בה אך ורק לתפילות ובקריאת התורה בעוד ששפת התקשורת היומיומית של הילדים כמו גם שפת הלימוד הייתה יידיש השגורה בפי היהודים האשכנזים במזרח אירופה. כיוון שכך, והיות שרק תלמידי חכמים הבינו את לשון הקודש ברמה טובה, היה צורך בתרגום של הפסוקים ליידיש. תרגומים אלו כונו "עברי-טייטש" והמלמדים היו משננים אותם עם התלמידים. על השיטה הזו נמתחה ביקורת כיוון שחלק גדול מהתרגומים הללו היו כתובים ביידיש עתיקה שגם המלמדים לא הבינו. בנוסף, בתלמודי התורה המסורתיים לא לימדו כתיבה ודקדוק ולא לימדו מקצועות נוספים שנלמדו בבתי הספר הממשלתיים, כמו אלגברה והיסטוריה. על רקע זה חשו יהודים רבים באירופה ששיטת ההוראה מיושנת בהשוואה לשיטות ההוראה הממשלתיות ולא תואמת את הקדמה ואת רוח התקופה.

היסטוריה

החדר המתוקן נוסד בסוף המאה ה-19, בעקבות תנועת ההשכלה – שראתה את דרכי הלימוד בחדר המסורתי כפרימיטיביות, ובנוסף ביקשה ללמד מקצועות אחרים כמו מתמטיקה ודקדוק.
בכמה ארצות במזרח אירופה סגרו הממשלות את החדרים, על מנת שהילדים היהודים ילמדו בבתי ספר רגילים ויסתגלו לחיי המדינה. רבים מהיהודים המסורתיים התנגדו לשינויים הללו, ובשנת 1899 החלו להקים מוסדות בשם "חינוך מתוקן"; עד שנת 1903 הוקמו בסך הכול 934 חדרים מתוקנים. בחדר המתוקן למדו מקצועות נוספים, ובעיקר את השפה העברית.
פאלאס (בן פנדיון)

פאלאס במיתולוגיה יוונית היה אחד מארבעת בניו של פנדיון. לאחר מותו של פנדיון, פאלאס ואחיו אייגאוס, ניסוס וליקוס תפסו את השלטון באתונה, וסילקו את מטיון, אשר הדיח את פנדיון מכס המלכות. הם חילקו את השלטון בין ארבעתם, אם כי רק אייגאוס נהיה למלך.
מאוחר יותר, לאחר מותו של אייגאוס, פאלאס ניסה לקחת את כס המלוכה מתסאוס, יורש העצר החוקי, אולם נכשל ונהרג.
שפות סינו-טיבטיות

שפות סינו-טיבטיות הן משפחת שפות, הכוללת, בין השאר, את השפות הסיניות, הטיבטית, והבורמזית, ומונות בסך הכל כ-250 שפות במזרח אסיה. משפחה זו נמצאת במקום השני בדירוג משפחות השפות המדוברות בעולם, אחרי משפחת השפות ההודו-אירופיות, ודוברים אותה 1.2 מיליארד אנשים.

ישנם חוקרים הטוענים כי אין לקשור את הטיבטית-בורמית למשפחת השפות הסיניות. הם מצביעים על העדר התאמה קולית ומורפולוגית לשונית, ומוכיחים שישנו חומר לקסיקלי רב, כלומר מילים, המושאלות מהסינית לטיבטית-בורמית.
אדוארד לוטוואק

תולדות חייו

לוטוואק נולד למשפחה יהודית בעיר ארד שברומניה, וגדל באיטליה ואנגליה. הוא למד בבית הספר לכלכלה בלונדון ובאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שם הוא קיבל את הדוקטורט שלו. הפרסום האקדמי הראשון שלו היה באוניברסיטת באת' שבאנגליה. החל משנת 2004 הוא משמש כעמית מחקר בכיר במכון ללימודים אסטרטגיים ובינלאומיים בוושינגטון.
הוא שימש כיועץ למחלקת ההגנה של ארצות הברית, הסוכנות לביטחון לאומי ולמחלקת המדינה של ארצות הברית, לצי, חיל האוויר והצבא האמריקאים וכן למספר משרדי הגנה של שותפות נוספות בברית נאט"ו. הוא היה חבר בקבוצת לימודי הביטחון הלאומי של משרד ההגנה האמריקאי, וחבר במוסד למדיניות פיסקלית ומוניטרית של משרד הכלכלה היפני.
לוטוואק ביקר בישראל ופרסם מחקרים אודות צה"ל. משפחת אחיו שלא עברה עמו לארצות הברית עלתה ארצה ומתגוררת כיום בחיפה.

פועלו

לוטוואק עוסק כמרצה וכיועץ, ופיתח לעצמו מוניטין בשל האסטרטגיות היצירתיות שהוא מציע, למשל בכך שהתערבות של מעצמות בניסיון לשכך סכסוכים אזוריים, רק גורמת להימשכותם של הסכסוכים. ספרו Coup d'État: A Practical Handbook הוא כנראה עבודתו הידועה ביותר: הספר הודפס במספר מהדורות, ותורגם ל-14 שפות. ספר נוסף שלו, אסטרטגיה של מלחמה ושלום (במקור: Strategy: The Logic of War and Peace) נמצא בשימוש רחב כספר הלימוד המומלץ של הנושא.
ספרו האסטרטגיה רבתי של האימפריה הרומית (אנגלית: The Grand Strategy of the Roman Empire from the First Century AD to the Third) עורר מחלוקת רבה בין היסטוריונים, שכן לוטוואק הצטייר כחובבן בנושא שלא מכיר את המקורות ההיסטוריים מקרבה ראשונה, אך קבע קביעות מרחיקות לכת. אולם, בניגוד לציפיות, ספרו אכן צלח והעלה שאלות רבות, תוך יצירת גל חדש של מחקר אודות הצבא הרומי והברברים. לוטוואק שאל "איך הרומאים הגנו על קו החזית?" וטען שהשאלה לא קיבלה מענה מחקרי ראוי, ועברה מתחת לסף הרעש של הדיונים האקדמיים על הדמוגרפיה, הכלכלה והסוציולוגיה של הרומאים. אף על פי שמרבית המומחים בתחום דוחים את דעותיו על האסטרטגיה הרומית, ספרו הוא זה שיצר את הדיון הערני בנושא. בשנים האחרונות הוא גם פרסם מספר מאמרים על ביזנטיון.
כאמור, לוטוואק בילה מספר שנים באיטליה, בין פלרמו שבסיציליה לבין מילאנו. הוא דיבר איטלקית וצוטט תכופות על ידי התקשורת האיטלקית בהקשרים פוליטיים. הוא גם כתב יחד עם סופרים איטלקיים שני ספרים באיטלקית.

השפעת עשייתו

לוטוואק ערער על היכולת לנייד סגנונות לחימה בין אומות בעלות מאפיינים שונים:
במלחמה, כבשלום, באים לידי ביטוי סגנונות לאומיים שונים ... זו הסיבה לכך שכל ניסיון לשתול סגנון לחימה לאומי אחד בקרב כוחות מזוינים של אומה אחרת, בעלת מאפייני עוצמה, חולשות ויחסי חברה אחרים, נכשל בדרך כלל.
כמו כן עסק בקשר שבין התוצאה בקרב לתוצאה במערכה. במסגרת עיסוקו זה הדגים את יחסי הגומלין בין השניים לאורך ההיסטוריה: כיצד ניצחונות שלא נוצלו כראוי גררו כשלונות גדולים, ומנגד מקרים שבהם תבוסה בקרב גרמה דווקא להתעצמות ולניצחון במערכה. עוד הוא עסק בקשר שבין אופי ההכרעה בקרב לבין סיום המערכה. לדבריו, קיים מצב שנראה על פניו לא הגיוני, לפיו הכרעה מוחצת בקרב עשויה להביא שלום, ואילו סיום הלחימה בצורה עמומה, כשאין מנצח ברור, עלולה להביא למלחמה נוספת.
טיסה 235 של טרנס-אסיה איירווייז

המטוס והתאונה

המטוס היה חדש למדי: הוא ביצע את טיסת הבכורה שלו ב-28 במרץ 2014, וב-15 באפריל 2014 נמסר לידיה של טרנס-אסיה איירווייז. הוא המריא מנמל התעופה של טאיפיי בשעה 10:53. כשתי דקות לאחר ההמראה, כשהמטוס הגיע לגובה של 1,050 רגל (כ-340 מטר), דיווחו הטייסים על מנוע מטוס שעולה באש, והקשר עם המטוס אבד. התאונה צולמה על ידי לפחות שלוש מצלמות וידאו שפעלו בכלי רכב שנסעו לאורך הכביש המהיר, ותיעדו אותה ממרחקים שונים. המטוס החל לאבד גובה ונטה באופן חריף שמאלה, כנפו השמאלית פגעה במונית שנסעה על כביש מהיר מוגבה, הנמתח לאורך נהר ג'ילונג, ולאחר מכן פגעו הכנף וזנב המטוס בכביש המהיר עצמו. המטוס התרסק לתוך הנהר ושקע בו באופן חלקי. כוחות החילוץ, שנעזרו בסירות גומי, סיימו את מלאכתם לקראת שעות הערב, והצליחו לאתר 15 ניצולים בדרגות פציעה שונות. לאחר שעה 20:00 נמשו חלקי גוף המטוס מן המים.
על סמך נתוני הקופסה השחורה קבעו החוקרים כי המנוע הימני כשל, והמנוע השמאלי כובה ביוזמת הטייס מסיבה בלתי ברורה, כשהצוות ניסה לשווא לחדש את פעילותו. לאחר חילוץ גוף המטוס, נמצאו גופות הטייס וטייס המשנה בתא הטייס, כשידו של הטייס אוחזת במוט הניווט של המטוס, עדות לניסיונות התמרון האחרונים עם גילוי התקלה.
קולנו נוה

מטרת הרשימה ואימוץ מדיניותה על ידי משרד הפנים

מטרתה המרכזית של קולנו נוה היא ניסוי מוניציפלי חסר תקדים בישראל, של איחוד רשויות בין עיר (במעמד עירייה), לבין יישוב קהילתי (במעמד מועצה מקומית), באמצעות העברת הפונקציות העירוניות הבסיסיות לעירייה משותפת חדשה והקמת מינהלת מקומית במעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני ביישוב הקהילתי, אשר ממשיכה לבצע את כל הפונקציות הקהילתיות-חברתיות, לצורך הבטחת המשך האוטונומיה הקהילתית-חברתית של היישוב הקהילתי ואופיו הכפרי במרחב עירוני. משרד הפנים הצהיר בהודעות רשמיות ובעיתונות כי בכוונתו לאמץ את דגם השלטון המוניציפלי שהגתה רשימת קולנו נוה, לצורך איחוד רשויות בין יישובים קהילתיים וערים שכנות במקומות אחרים בישראל. אימוץ מדיניות זו של שלטון מקומי דו-רובדי, בדומה למועצות האזוריות דהיום המכילות מספר ועדים מקומיים, ואשר אומץ על ידי משרד הפנים גם ביישוב מכבים-רעות, קיבל ביטוי מוחשי בהצעת-חוק העיריות, התשס"ו-2005 במסגרתה הוצע להקים "עיריות אזוריות" המכילות ועדים מקומיים או ועדי רובע עירוני, תוך שמירת אופיו העצמאי של כל יישוב ויישוב.

רקע פוליטי

רשימת קולנו נוה הוקמה בשנת 1993, על ידי ראש המועצה המקומית נוה אפריים דאז, יוסף (יוסק'ה) קסטל, ונציגיה עמדו בראש המועצה המקומית בשנים 1993 - 2003. בשנים 2003 - 2013, לאחר איחוד נוה אפריים עם העיר יהוד, עמדו בראשה אילן שביט (לשעבר, יועץ ראש העיר יהוד-מונוסון למינהל קהילתי וחבר מועצת העיר), איתן פולק (לשעבר, ראש ועד הרובע נוה מונוסון), פנינה דנה ומשה מגן (לשעבר, חברי מועצת העיר), הדס מנדל (לשעבר ראש שבט צופי נוה מונוסון וחבר מועצת העיר) ויהודה צירקל. בשיא כוחה החזיקה הרשימה שבעה מתוך תשעה מושבים במועצה במועצה המקומית נוה אפיים (1998) ושני מושבים אחד במועצת העיר (2008, 2013). מאז 2008 מהווים נציגי הרשימה את כל תשעת חברי וועד הרובע העירוני נוה מונוסון, בהיעדר רשימה מתחרה.

מעמד נוכחי

לאחר איחוד הרשויות בין עיריית יהוד והמועצה המקומית נוה אפריים, התמודדה הרשימה בבחירות למועצת עיריית יהוד-מונוסון ולמינהלת נוה מונוסון. עו"ד אילן שביט, לאחר בחירתו למועצת העיר המאוחדת, מונה לתפקיד מחזיק תיק מינהלת נוה מונוסון במועצת העיר. איתן פולק נבחר לתפקיד ראש המינהלת המקומית. המינהלת המקומית קיבלה מעמד סטטוטורי של ועד רובע עירוני משר הפנים אופיר פינס-פז בחודש דצמבר 2005. בסוף שנת 2006 מונה עו"ד אילן שביט לתפקיד יועץ ראש עיריית יהוד-מונוסון למינהל הקהילתי בנוה מונוסון (ללא שכר). בבחירות שהתקיימו ב-2008, נבחרו פנינה דנה ומשה מגן כחברי מועצת העיר מטעם קולנו נוה ומשרד הפנים הכריז על הרשימה בראשות איתן פולק, כזוכה בכל תשעת המקומות במינהלת המקומית (ועד רובע עירוני). לראש המינהלת נבחר שוב איתן פולק, המכהן בתפקיד מאז 2003.

מצע

מצע הרשימה הוא, בין השאר, שמירת האוטונומיה הקהילתית-חברתית של נוה מונוסון, יישוב קהילתי שנוסד בשנת 1953, ואופיו הכפרי של היישוב בתוך הסביבה העירונית של בקעת אונו.
מתוקף מצעה, הרשימה פעלה להקמת ועד הרובע העירוני הראשון במדינת ישראל, ולאחר מאבק של למעלה משנתיים וחצי, תקנות ועד הרובע העירוני פורסמו ברשומות, ב-30 בינואר 2006.
וילהלמינה, נסיכת באדן

ביוגרפיה

וילהלמינה נולדה ב-21 בספטמבר 1788 בקרלסרוהה, לקרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ולאמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתו של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט. בתחילה היה מדובר שוילהלמינה תתחתן עם לואי אנטואן, דוכס אנייה מבית בורבון, אולם עקב המהפכה הצרפתית נסוגה משפחתה מההצעה.
ב-19 ביוני 1804 התחתנה וילהלמינה עם בן דודה לודוויג, נסיך הכתר של הסן, אך הנישואים לא היו מוצלחים, ולאחר הולדת שלושת ילדיה הגדולים הם נפרדו. בשנת 1820 התיישבה וילהלמינה בטירת הייליגנברג, שם נפגשה בברון אוגוסט לודוויג פון סנארקלן דה גראנסי. וילהלמינה קיימה רומן עם הברון, וארבעת ילדיה הצעירים היו ממנו, אולם בעלה לודוויג השני הכיר בהם כילדיו, כדי להימנע מסקנדל.
בשנת 1830 מת חמיה לודוויג הראשון, הדוכס הגדול של הסן, ובעלה עלה לשלטון במקומו כלודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, וב-27 בינואר 1836 מתה וילהלמינה ברוזנהה.
איפסוויץ'

היסטוריה

איפסוויץ' היא אחת מהערים האנגליות העתיקות ביותר. האזור היווה מרכז חשוב בתקופת האימפריה הרומית, בשל דרכי הנהר החשובות שעברו בו. על גבעות באזור העיר הוקמו בתקופה זו מבצר רומאי ווילה רומאית גדולים. במאות 7–8 לספירה החל נמל איפסוויץ' למלא תפקיד מרכזי במסחר הימי ובהובלה אל אנגליה ומחוצה לה, ותושבים רבים התיישבו בסמוך אליו והרחיבו את העיר. משנת 869 לספירה שלטו בעיר הוויקינגים, ונראה כי סוללות העפר המקיפות את מרכז העיר הוקמו בתקופה זו על ידם כדי למנוע חדירה של כוחות אנגלים. עם זאת, האנגלים הצליחו לכבוש אותה בהמשך, כפי שמעידים ממצאים ממטבעה שהתקיימה בעיר בערך משנת 970 ואילך, בה הוטבעו מטבעות עם דיוקנם של אדגר, מלך אנגליה והמלכים שבאו אחריו; השם "Gipes" מופיע לראשונה על מטבעות מתקופה זו.
ג'ון, מלך אנגליה העניק ליישוב לראשונה מעמד של עיר בשנת 1200. בימי הביניים גברה חשיבות העיר כמרכז מסחרי, וכן הוקמו בה בית חולים ומספר כנסיות של זרמי נצרות שונים. בתקופה זו עלו לרגל צליינים רבים אל מקדש "Our Lady of Ipswich" בפאתי העיר; פסלה של מריה נלקח מהמקדש בתקופת הרפורמציה ללונדון במטרה לשרפו, אך יש הטוענים כי לא נשרף לבסוף וכי זהו הפסל המוצג כיום בעיר נטונו שבאיטליה.
ב-1475 נולד בעיר הקרדינל והפוליטיקאי תומאס וולזי, שבזכות תפקידו הבכיר בחצר הנרי השמיני, מלך אנגליה, הקים בעיר קולג' ב-1528; וולזי נותר עד היום אחת הדמויות הידועות של איפסוויץ'. בתקופת מרי הראשונה, מלכת אנגליה, הועלו על המוקד תשעת "קדושי איפסוויץ'" בשל אמונתם הפרוטסטנטית; אנדרטה לזכר האירוע ניצבת כיום בפארק כרייסטצ'רץ' בעיר. בשנים 1611–1634 היוותה העיר מוקד ליציאת מהגרים רבים לניו אינגלנד באמריקה.
ב-1835 התגורר בעיר הסופר הנודע צ'ארלס דיקנס, ונופיה שימשו אותו בכתיבת ספרו "רשומות מועדון הפיקוויקים".
העיר היוותה יעד להפצצות הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה, ובעיקר במלחמת העולם השנייה, אז נפגעו חלקים רבים בעיר ובנמל. העיר שוקמה לאחר המלחמה, ובעשורים האחרונים חלקים רבים בה נבנים מחדש, במיוחד סמוך לקו המים. העיר נחשבת כיום לעיר תעשייתית ומסחרית מרכזית במחוז סאפוק.

ספורט

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יפו ג'

יפו ג' היא שכונה בדרום העיר יפו. היא תחומה בין שדרות ירושלים לרחוב יפת, וגבולה הדרומי, רחוב שמחה הולצברג הוא גבול תחום השיפוט של תל אביב-יפו עם בת ים (רחוב זה נקרא בצדו הבת ימי "רחוב הגבול". בעבר נקרא כך גם בצדו היפואי). בשנת 2005 התגוררו בשכונה 4,115 תושבים.
באזור שבו שוכנת השכונה גרו עד מלחמת העצמאות תושבים ערבים, ולאחר שאלה נמלטו אוכלסו בתיהם הנטושים בתושבים יהודים, מרביתם עולים חדשים. עוד התגוררו במקום מפוני כפר עציון, אשר שוכנו באתר המוכר כיום כחורשת עציון. 
השכונה הנוכחית נבנתה בשנות ה-70, לאחר הריסת הבתים הערבים שהיו באזור זה, ומרבית הבתים בה הם בתי שיכונים. בשנות ה-80 התיישבו בשכונה עולים רבים מבוכרה, ובשנות ה-90 הגיעו עולים מברית המועצות לשעבר. תושבים רבים בשכונה הם ממעמד סוציו-אקונומי נמוך. 27% מתושבי השכונה מטופלים על ידי גורמי הרווחה, שיעור הגבוה פי שניים מהממוצע בעיר. בצד זאת, בשכונה שיעור גבוה יחסית של שטחים פתוחים וירוקים.
בעשור הראשון של המאה ה-21, לאחר שמצבם של כמה מהבתים בשכונה הידרדר, דרשה עיריית תל אביב-יפו מהתושבים לשפצם על חשבונם, בהתאם להוראות חוק עזר מקומי. לאחר שתושבים רבים לא צייתו לצו, מאחר שלא היו בידיהם האמצעים הכספיים לכך, הגישה נגדם העירייה כתבי אישום.
הרחובות בחלקה המערבי של השכונה נושאים את שמותיהם של פילוסופים יוונים. ליתר שמות הרחובות אין מכנה משותף, ולמקצתם אף אין שמות כלל.
יחיאל ערד

קורות חיים

ערד נולד בשנת 1927 להינדה ויהודה בעיר קוטנו שבפולין, וב-1933 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. הוא התגורר בתל אביב, למד בבית הספר "תחכמוני", ובתיכון בבית הספר המקצועי "מקס פיין", בו למד שרטוט טכני, והיה חניך בתנועת "השומר הצעיר". בשנת 1946 התפרסמה הכרזה הראשונה שלו, כרזת "נקרע את הספר הלבן". הכרזה הובלה בראש ההפגנות נגד הספר הלבן. בראשית מלחמת העצמאות נפל אחיו, משה פלוצר (1924–1948), בקרב שיירת יחיעם. לימים תכנן ערד את אתר ההנצחה במקום נפילת השיירה.
כחלק מחברותו בתנועה היה ערד מהגרעין המיישב של קיבוץ סער שעלה לקרקע בשנת 1948. הוא למד ציור בסטודיו אבני ואצל יוחנן סימון, יחזקאל שטרייכמן ומרסל ינקו. בהמשך למד אדריכלות בטכניון. לאחר לימודיו עבד שנים במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי. בעבודתו בקיבוץ הארצי הושפע מעבודתו של שמואל מיסטצ'קין שעבד יחד איתו. מיסטצ'קין למד בבית ספר הבאוהאוס ונחשב לאחד האדריכלים שהשפיעו על הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל. לאחר עבודתו בקיבוץ הארצי פתח משרד עצמאי בקיבוצו, סער, אותו סגר בעקבות המיתון שגרמה האינתיפאדה השנייה. בשנים שלאחר מכן התמקד בתחום פעולתו הראשון - ציור.
ב-2013 יצא ביוזמתו הספר "הבית, המקום - מתיקיו של המתכנן חיליק ערד" (הוצאת יד יערי) אותו ערכו במשותף יובל דניאלי ומוקי צור. הספר מסכם את פועלו החל משנות ה-50 ועד לעבודה האחרונה שיצר בגבעת חביבה ב-2011.
ערד היה נשוי לנעמי ולהם שלוש בנות. נפטר ב-2 בספטמבר 2017.
מחסני להב

מחסני להב היא רשת מרכולים ישראלית המונה, נכון לשנת 2016, 14 סניפים ברחבי ישראל. סניפי הרשת ממוקמים ברובם במרכזי ערים.

רקע

הרשת הוקמה על ידי איש העסקים אלי להב בשנת 2003. בשנת 2010, בעת שהרשת מנתה 10 סניפים, מכר להב את הרשת לחברת התחבורה "דן", לה הייתה זו כניסה לתחום הקמעונאות, בכ-100 מיליון ש"ח. בשנת 2017 נמכרה הרשת לאחים יוסי ושלומי אמיר, בעלי רשת "פרש מרקט" תמורת 85 מיליון שקלים, אך היא שומרת על מיתוגה הנפרד.
הרשת מעסיקה כ-1,000 עובדים.
הקורפוס ה-22 (ארצות הברית)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-9 בינואר 1944 וכמפקדו מונה הנרי טרל הבן. הקורפוס הוצב בפורט קמפבל, קנטקי. תחת פיקודו של ארנסט הרמון, נשלח הקורפוס לחזית המערבית, ולחם בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה. בינואר 1946 פורק הקורפוס. ב-10 בינואר 1966 הוקם הקורפוס מדש בפורט הוד, טקסס, ונשלח לוייטנאם. הקורפוס השתתף במלחמת וייטנאם כחלק מכוח השדה השני (II Field Force), ופורק ב-3 במאי 1971.
אונייה מדרגה שישית

אונייה מדרגה שישית (באנגלית: Sixth-rate) הוא הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניות מפרשים מלחמתיות קטנות שנשאו בין 20 ל-28 תותחי 9-ליטראות על סיפון תותחים יחיד. לעיתים נכללו במספר זה גם תותחים שהוצבו על סיפון האחרה או צור החרטום.

הדירוג

דרגה שישית הייתה הנמוכה ביותר בסולם דירוג אוניות המפרשים המלחמתיות בצי המלכותי. התפוסה של אונייה מדרגה זו נעה בין 450 ל-550 טון, וצוותה מנה בין 150 ל-240 איש. באונייה טיפוסית מדרגה שישית, שנשאה 28 תותחים, היו כ-19 קצינים, קציני משנה ותתי-קצינים, 23 חיילי-צי והשאר מלחים. קציני הפיקוד (commissioned officers) כללו את הקפטן ושני לפטננטים. קציני המשנה (warrant officers) כללו את רב החובלים (master), רופא האונייה (ship's surgeon), והכלכל (purser). קציני-משנה נוספים היו הכומר (chaplain) והלפטננט שפיקד על חיילי הצי. עם תתי-הקצינים (petty officers) נמנו: התותחן (gunner), רב המלחים (boatswain), הנגר (carpenter), שני חובלים (master's mates), ארבעה פרחי קצונה (midshipmen), עוזר רופא (surgeon's assistant) ולבלר (captain's clerk). המלחים, "אנשי הסיפון התחתון", דורגו על פי כישוריהם למלחים כשירים ולמלחים פשוטים.
הגדולות באוניות מדרגה שישית היו אלו שנשאו 28 תותחים (כולל ארבעה תותחים קטנים על סיפון האחרה) וסווגו כפריגטות. הקטנות שבהן, בנות 20 עד 24 תותחים, שהיו גם הן כלילות מעטה ולעיתים בעלות סיפון משווה, נודעו בשם post ships, כלומר אוניות שהפיקוד עליהן נמסר לידי פוסט קפטן כי היו גדולות מדי עבור מפקד בדרגת לפטננט או קומנדר.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הלך ונתמעט מספרן של האוניות מדרגה שישית, ולא נבנו חדשות במקומן של אלו שנתיישנו ויצאו מן השירות. גודלן וחימושן לא התאים עוד למשימות סיור אותן נדרשו לבצע. אחדות הוסיפו לשרת בתפקידי עזר גם לאחר 1815.
לן וילס

קריירה

וילס נולד ברובע האקני של לונדון, והחל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער החובבניות של איטון מאנור, ובאוקטובר 1949 הוחתם על ידי ארסנל. במשך ארבע השנים הבאות הוא שיחק בקבוצת המילואים של ארסנל, והוצב בעיקר בעמדת הקשר הימני או המגן הימני. באוקטובר 1953 נפצע ג'ו וייד שהיה המגן הימני הקבוע של ארסנל, ווילס החליף אותו מיידית וערך את הופעת הבכורה בניצחון 4 - 1 בדרבי של צפון לונדון מול טוטנהאם הוטספר ב-10 באוקטובר 1953.
וילס שיחק היטב ולבסוף החליף את וייד ב-30 המשחקים הנותרים של העונה, כאשר בעונת 1954/1955 הוא משתתף ב-24 משחקים. אולם, בנובמבר 1955 הוחתם במועדון סטן צ'רלטון, שזכה למקום קבוע בהרכב על חשבונו של וליס. בשתי העונות הבאות הוא היה שחקן מחליף, ומילא את מקומם של צ'רלטון בעמדת המגן הימני או דניס אוונס בעמדת המגן השמאלי.
וילס זכה מחדש במקום קבוע בהרכב בעקבות עזיבתו של צ'רלטון ב-1958, והמשיך בכך במשך שלוש העונות הבאות. ב-1961 ניכרה ירידה ברמת המשחק שלו כתוצאה מהגיל, והצעירים דייב באקוזי ואדי מגיל שיחקו בעמדת המגן הימני בעונת 1961/1961 שבה וילס לא שיחק כלל. הוא עזב את ארסנל בהעברה חופשית בסוף העונה, וחתם במועדון רומפורד (שם שיחק עד נובמבר 1962). הוא השתתף ב-208 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 4 שערים. הוא לא זכה בתארים חשובים כלשהם עם ארסנל (עונתו הראשונה הייתה לאחר עונת האליפות של 1952/1953), אך נטל חלק בניצחון על בלקפול במשחק הגמר של מגן הצדקה בעונת 1953/1954.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הוא ניהל חנות למוצרי ספורט, ולאחר מכן עסק בהצלחה רבה בתחום הקמעונאות ועשה זאת בעצמך. התגורר בעיירה צ'יגוול שבאסקס.
נפטר בספטמבר 2010.