דמוקרטיה אסלאמית

נקודת מבט סונית

הדיונים של הח'ליפות, ובראשם הח'ליפות של רשידון, לא היו דמוקרטים במובן המודרני, אלא כוח קבלת ההחלטות טמון במועצה של חברים נבונים ומוחמדים של מוחמד ונציגי שבטים שונים (רובם נבחרו או נבחרו בשבטיהם). תהליך זה עשוי להיראות כתהליך בחירת ראש הממשלה במדינות רבות.
בח'ליפות האסלאמית הקדומה, היה לראש המדינה, הח'ליף, עמדה המבוססת על רעיון יורשו של הסמכות המדינית של מוחמד, אשר לפי הסונים נבחרו באופן אידיאלי על ידי העם או נציגיהם כדוגמת בחירת אבו בכר, עומר בן אל-חאטאב, עות'מאן ועלי כח'ליף. לאחר הח'ליפות של רשידון, הח'ליפות המאוחרות יותר בתור הזהב של האסלאם הייתה מידה פחותה בהרבה של השתתפות דמוקרטית, אך מאחר ש"איש לא היה עדיף על כל אדם אחר אלא על בסיס של חסד ומוסד" באסלאם, ובעקבותיו של מוחמד, שליטים איסלאמיים מאוחרים יותר קיימו התייעצויות פומביות עם העם בענייניהם.
כוח החקיקה של הח'ליף (או מאוחר יותר, הסולטאן) הוגבל תמיד על ידי המעמד המלומד, ה"אולמה", קבוצה הנחשבת כאפוטרופוס של החוק. מאחר שהחוק הגיע מחוקרי המשפט, הדבר מנע מהח'ליף את ההכרזה על תוצאות משפטיות. הלכות הוחלטו על בסיס האג'מה (הקונצנזוס) של האומה (קהילה), אשר הוצגה לרוב על ידי חוקרי המשפט. על מנת להיות זכאי כחוקר משפטי, נדרש מהם לקבל דוקטורט המכונה "איגאצאט אטדריס וואט ל'" ("רישיון ללמד ולהוציא חוות דעת משפטית") ממדראסה. במובנים רבים, החוק האסלאמי הקלאסי פעל כמשפט חוקתי.
הפלורליזם הדתי היה קיים גם במשפט האיסלאמי הקלאסי, שכן החוקים הדתיים ובתי המשפט של דתות אחרות, כולל הנצרות, היהדות וההינדואיזם, נכללו בדרך כלל במסגרת המשפט האסלאמי, כפי שראינו בח'ליפות המוקדמת, אל-אנדלוס, הודו האיסלאמית, ואת מערכת המילט העות'מאנית.
חוקר משפטי, עלי חאן, טוען כי האסלאם תואם באופן מלא לדמוקרטיה. בספרו "תורת הדמוקרטיה האוניברסלית", חאן מספק ביקורת על הדמוקרטיה הליברלית והחילוניות. הוא מציג את המושג "מדינת פיוז'ן" שבו מתמזגות דת ומדינה. אין סתירות ביקום האלוהים, אומר חאן. סתירות מייצגות את הידע המוגבל שיש לבני האדם. על פי הקוראן והסונה, המוסלמים מסוגלים לחלוטין לשמור על רוחניות ועל שלטון עצמי.
יתר על כן, טענות מנוגדות לנקודות אלה קובעות כי גישה זו מניחה מראש את הדמוקרטיה כמערכת סטטית, אשר מחבקת רק סוג מסוים של מערכת חברתית ותרבותית, דהיינו של המערב הפוסט-נוצרי.
דמוקרטים מוסלמים, כולל אחמד מוסלי (פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה האמריקנית בביירות), טוענים כי מושגים בקוראן מצביעים על צורה כלשהי של דמוקרטיה, או לפחות הרחק מעריצות. מושגים אלה כוללים שירה (התייעצות), איג'מה (קונצנזוס), אל-חוריה (חופש), אל-חוצק אל-שריעה (זכויות לגיטימיות). לדוגמה, שורה (אל עמראן - קוראן 3: 159, Ash Shore - Quran 42:38) עשויים לכלול מנהיגים לבחור לייצג ולשלוט על הקהילה. הממשלה, על ידי העם, איננה בהכרח אינה מתיישבת עם שלטון האסלאם, בעוד נטען גם כי שלטון דתי אינו זהה לשלטון של נציג האל. אולם, נקודת המבט הזו מוסברת על ידי מוסלמים מסורתיים יותר. מוסלי טוען שממשלות אסלאמיות רודניות התעללו במושגים הקוראניים למטרותיהן: "למשל, שורה, דוקטרינה שתובעת את השתתפות החברה בניהול ענייני ממשלתה, הפכה במציאות לדוקטרינה שהשתלטה על ידי גורמים פוליטיים ודתיים האליטות להבטיח את האינטרסים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים שלהם על חשבון שאר חלקי החברה" (במוסלמים מתקדמים 2003).
מתנהל ויכוח רב בנושא שבו מסורות אסלאמיות הן עקרונות קבועים, ואשר כפופים לשינוי דמוקרטי, או לשינויים אחרים, לאור נסיבות משתנות. יש מוסלמים הרומזים על סגנון דמוקרטי "אסלאמי" שיכיר בהבחנות כאלה. סוגיה רגישה נוספת נוגעת למעמד של מלכים ומנהיגים אחרים, מידת הנאמנות של המוסלמים לאנשים כאלה, ומה לעשות במקרה של נאמנויות מתנגשות (למשל, אם מלך חולק על אימאם).

נקודת מבט פילוסופית

הפילוסוף האסלאמי הקדום, אלפארבי (872-950), באחד מעבודותיו הבולטות ביותר, אל-מדינה אל-פדילה, תיאר את המדינה האיסלאמית האידיאלית שבה השווה את הרפובליקה של אפלטון. אלפארבי יצא מהשקפה האפלטונית בכך שהוא ראה במדינה האידיאלית את הנביא, במקום את מלך הפילוסוף שחזה אפלטון. אל-פארבי טען כי המדינה האידיאלית היא עיר-מדינה בריבונות שלטונית של מדינה, כאשר היא נשלטת על ידי מוחמד, כראש המדינה, כפי שהוא היה במשותף עם אלוהים אשר החוק נגלה לו. בהיעדרו של הנביא, ראה אל-פארבי את הדמוקרטיה כמקור הקרוב ביותר למדינה האידיאלית, בנוגע לסדר הרפובליקני של הח'ליפות של רשידאן כדוגמה בהיסטוריה המוסלמית הקדומה. עם זאת, הוא גם טען כי מתוך דמוקרטיה צמחו מדינות לא מושלמות, וציינו כיצד הסדר הרפובליקני של הח'ליפות האסלאמית הקדומה של הח'ליפות של ראשידאן הוחלף מאוחר יותר על ידי סוג של ממשלה הדומה למלוכה תחת השושלות האומיות והעבאסיות.
אלף שנים לאחר מכן, הפילוסוף האיסלאמי המודרני, מוחמד איקבל, ראה גם בח'ליפות האסלאמית הקדומה תאוצה לדמוקרטיה. הוא "קידם בברכה את הקמתן של אסיפות חקיקה נבחרות" בעולם המוסלמי כ"שיבה לטוהר המקורי של האסלאם". הוא טען כי לאסלאם יש את "אבני החן של ארגון כלכלי ודמוקרטי של החברה", אך הצמיחה הזו נבלמה על ידי השלטון המלוכני של הח'ליפות האומיית, שהקימה את הח'ליפות כאימפריה אסלאמית גדולה, אך הובילה לאידיאלים פוליטיים אסלאמיים "והמוסלמים הקדומים מאבדים את ראייתם של הפוטנציאל החשוב ביותר של אמונתם".
חוקר ומוסלמי מוסלמי אחר, מוחמד אסד, ראה בדמוקרטיה התאמה מושלמת לאסלאם. בספרו "עקרונות המדינה והממשל באסלאם", הוא מציין:
"מנקודת מבט היסטורית זו, "דמוקרטיה" כפי שהיא נתפסת במערב המודרני קרובה לאין שיעור יותר מאשר לתפיסת החירות היוונית העתיקה; שכן האיסלאם טוען כי כל בני האדם שווים מבחינה חברתית ולכן יש לתת להם אותן הזדמנויות לפיתוח ולהתבטאות עצמית. מאידך גיסא, האיסלאם מחייב את המוסלמים להכפיף את החלטותיהם להנחיית החוק האלוהי שהתגלה בקוראן והודגם על ידי הנביא: מחויבות המטילה מגבלות ברורות על זכותה של הקהילה לחוקק ולהכחיש "הרצון של העם" זה תכונה של ריבונות המהווה חלק אינטגרלי כל כך חלק של המושג המערבי של הדמוקרטיה."
הסופר והפוליטיקאי האיסלאמי אבו אל עאלה מודודי, הגה את "מדינה אסלאמית" שתהיה "דמוקרטיה אסלאמית", ובסופו של דבר "תשלוט על הארץ". האנטיתיזה של הדמוקרטיה המערבית החילונית, היא תפעל לפי חוק שריעה חובק הכל, אבל היא תהיה "תיאודוקרטיה" ולא תיאוקרטיה, משום ששלטונה יהיה מבוסס על כל הקהילה המוסלמית (מוסלמים אדוקים שהלכו בעקבות השריעה), ולא רק מלומדים אסלאמיים.