מוזיקה כנסייתית

מוזיקה כנסייתית היא מוזיקה שנכתבה לשם ביצוע בכנסייה, או כל יצירה מוזיקלית לעבודת הקודש הכנסייתית, או מוזיקה ליטורגית כגון מזמורי תפילה. סוגה זו כוללת קנטטות, מיסות, רקוויאם וכן שירי קודש ושירי חג בעלי אופי נוצרי. בימי הביניים, בתקופת הרנסאנס ובתקופת הבארוק נכתבה מוזיקה זו בעיקר לביצוע פולחני בכנסיות, כגון הקנטטות שיוהאן סבסטיאן באך חיבר מדי שבוע לעבודת הקודש של יום ראשון, או היצירות הפוליכוראליות שחיברו מלחיני האסכולה הוונציאנית לביצוע בבזיליקת סן מרקו. בשנים הבאות החלו מלחינים רבים לחבר מוזיקה כנסייתית באופיה לביצוע קונצרטנטי, כדוגמת מיסה סולמניס של לודוויג ואן בטהובן, הרקוויאם של ג'וזפה ורדי, רקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן ועוד.
המאפיין העיקרי של מוזיקה כנסייתית בכל התקופות היה האלמנט הקולי, אם במקהלה בלבד ואם בשילוב סולנים, בניגוד למוזיקה חילונית, שחלק גדול ממנה היה אינסטרומנטאלי. כלי הנגינה הכנסייתי היה ועודנו העוגב. חלליהן הגדולים וגובהן הייחודי של הכנסיות אפשר את התקנתם של עוגבי צינורות גדולים, שצלילם העמוק והמהדהד ליווה את השירה הפולחנית. הכנסיות סיפקו הזדמנות להמוני העם לשמוע מוזיקה, בתקופות שלפני הופעתם של אולמות קונצרטים ובתי אופרה לציבור הרחב, כאשר הנהנים מביצועי מוזיקה מקצועיים היו בני אצולה ובעלי ממון, שהחזיקו תזמורות, מקהלות ולהקות בלט בחצרותיהם והעסיקו מוזיקאים בעלי שם כמלחיני חצר ומנצחים. במקביל לכך, הכנסייה העסיקה מלחינים ומנצחי מקהלה, שהיו ממונים גם על הקניית הידע המוזיקלי ופיתוח הקול לנערים מוכשרים. טקסי הפולחן בכנסיות, בימי ראשון ובחגים, נתנו הזדמנות למאמינים לקחת חלק בשירת מזמורי תפילה בליווי עוגב.

מוזיקה נוצרית קדומה

בתקופה שלפני הולדת ישו וראשית ספירת הנוצרים, הייתה מוזיקה הן במזרח הרחוק - הודו וסין, למשל, ואף במזרח הקרוב - מצרים ושומר, בין השאר, אך מוזיקה זו, אם כי יש עדויות לרבגוניותה ולאיכותה הגבוהה, לא נרשמה בשום צורה, אלא הועברה ממורה לתלמיד במהלך אלפי שנים ושימרה את אופיה האלתורי, המשקף את מטרתה - הרהורים פנימיים. היוונים הקדמונים ראו במוזיקה שיטת ריפוי, לטיהור הנפש והבאת הרמוניה לנשמה באמצעות ריקוד ושירה, והאמינו בהשפעתו הייחודית של כל מודוס או סולם על המאזין, אם לטוב ואם לרע. כלי הנגינה ששימשו את היוונים הקדמונים מונצחים באמנות של יוון הקלאסית והתאוריה והשיטות מתוארים בספרות, אבל אין כל דרך לדעת איך נשמעה המוזיקה של אותם ימים והחוקרים חלוקים ביניהם בשאלה זו.
ברומא העתיקה חלה התפתחות משמעותית במוזיקה. קונצרטים מעורבים של תזמורת ומקהלה נזכרים בשנת 284 לספירה והעוגב נזכר ככלי תזמורתי, אך אין ידיעה על התאוריה ועל נוהלי הביצוע של מוזיקה זו, ששימשה אם למטרות נופש והתרגעות ואם להמרצה לעבודה קשה.
הנצרות החלה ככת יהודית קטנה ונרדפת. תחילה לא היה נתק בין האמונה היהודית לכת החדשה; הנוצרים המשיכו להתפלל בבתי כנסת ולפקוד את בית המקדש בירושלים ממש כמו ישו, ואפשר להניח, שהם המשיכו לאחוז באותן מסורות מוזיקליות בהתכנסויותיהם הנוצריות הנפרדות. התיעוד היחיד של שירה קיבוצית בברית החדשה הוא המפגש האחרון של תלמידי ישו לפני הצליבה. באיגרות השליח פאולוס אל האפסים ואל הקולוסים הוא מעודד אותם להשתמש בתהילים, מזמורים ושירי דת.
במכתבו של פליניוס הצעיר אל הקיסר טראיאנוס (113-61) הוא מבקש את עצתו ברדיפת הנוצרים בביתיניה ומתאר את מנהגם להתאסף לפני הזריחה ולשיר באנטיפון "מזמור לישו, כמו לאלוהים". שירת מזמורים אנטיפונלית היא הזמרה או הנגינה של פסוקי תהילים על ידי קבוצות מתחלפות של זמרים או נגנים. מבנה הראי המיוחד במינו של התהילים העבריים מלמד על האפשרות, שמקור האנטיפוניה הוא בפולחן של בני ישראל הקדומים. מבנה זה מופיע גם בקינת דוד ספר שמואל ב', פרק א', פסוקים י"ט-כ"ז. לדברי ההיסטוריון סוקרטס מקונסטנטינופול, האחראי לשילובה בעבודת הקודש הנוצרית היה איגנטיוס מאנטיוכיה (מת ב-107), שראה בחזונו מלאכים מזמרים במקהלות מתחלפות לסירוגין. אך טבעי היה שהנצרות החדשה, שצמחה מן היהדות, תשאל ממנה את המוזיקה שלה, והיו חזנים שעבדו במשרה נוספת בימי ראשון לביצוע שירי התפילה היהודיים בכנסיות.
בשנת 313 לספירה התיר קונסטנטינוס הראשון, קיסר רומא בצו מילאנו לקיים את הפולחן הנוצרי בקיסרות הרומית והיא שאלה לא רק מן המוזיקה היהודית אלא גם מניבים מוזיקליים מקומיים וממקורות מסורתיים קיימים, הן דתיים והן חילוניים. מן הנוסח האמברוזיאני צמח עקרון האנטיפונות, שהמקהלות המזמרות אותם זו אל מול זו מכונות עד היום "דקאני" ו"קאנטוריס" בקתדרלות ובכנסיות. הכנסייה שאבה ניבים מוזיקליים קיימים, אם דתיים ואם חילוניים, מכל מקום שבו הכתה שורש. בראשיתה של הנצרות לא הסתכלו בעין יפה על שימוש בכלי נגינה. בשלהי המאה ה-4 או בראשית המאה ה-5 כתב הירונימוס הקדוש, שאין זה מן הראוי שעלמה נוצרית תדע אפילו מה צורתם של לירה או חליל, או למה נועדו. השימוש בנגינת עוגב בכנסייה החל, על פי המסורת, בתקופת כהונתו של האפיפיור ויטאליאן במאה ה-7.
יוחנן מדמשק, קדוש נוצרי שהיה נזיר וכומר וחי בשלהי המאה ה-7 וראשית המאה ה-8, נחשב ליוצר ה"אוקטואכוס", הסדרת השירה הכנסייתית (ובפרט שירי תחיית של ישו) ב-8 מודוסים או טונים מוזיקליים הקרויים "אכוס" (מקבילה של הטונים במוזיקה המערבית ולמקאמות במוזיקה של המזרח התיכון) ששורשיהם במודוסים המוזיקליים הידועים בפרובינקיות של האימפריה הביזנטית: 4 הנקראים "אותנטיים" ו4 הנקראים "פלאגאלים". החוקרים סבורים שהאוקטואיכוס היה קיים לפניו ושיוחנן הנהיג אותו רשמית על מנת להגן על המוזיקה הכנסייתית מפני שינויים והשפעות זרות. האוקטאכוס שימש בהמשך את הכנסייה הביזאנטית.
כמלחין (מלודוס) הראשי של הנוצרים בירושלים, יוחנן מדמשק יחד עם נזירים "סבאים"(ממנזר מר סבא) אחרים (כגון קוסמס הקדוש ממיומה, תאודורוס הקדוש, תאופנס גראפטוס) הובילו את המסורת הירושלמית או "אגיופוליטית" שבישרה שלב חדש בהתפתחות המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית והביזנטית. הוא הלחין, בין השאר, סוגה חדשה של המנונים הקרויים קאנונים.
מיחסים לו תפקיד בהנהגת מערכת התווים הביזנטית האמצעית.

שירי חג

שירי חג (carols) הם על פי רוב בעלי אופי דתי, אם כי אינם קשורים בהכרח עם עבודת הקודש בכנסייה, ולעיתים קרובות נושאים אופי פופולרי. בימינו מיוצגת סוגה זו באופן בלעדי כמעט בשירי חג המולד, שירים לחגוג את הציפייה (Advent) בארבעת ימי ראשון שלפני חג המולד, וכן, במידה פחותה, שירי פסחא.
ראשיתה של מסורת שירי חג המולד הרחק בעבר, עוד במאה ה-13, אף כי שירי החג היו במקורם שירים קהילתיים, שזומרו במהלך חגיגות כגון הבאת הקציר ולא רק בחג המולד. רק במועד מאוחר יותר החלו לזמר שירי חג בכנסייה ולקשר אותם בפירוש לחג המולד. לפי המסורת, שירי החג היו מבוססים במקרים רבים על מהלכי אקורדים מימי הביניים, ואלה משווים להם את צלילם האופייני. אחרי כמה מן השירים, כמו "Personent hodie" ו-"Angels from the Realms of Glory" אפשר להתחקות ישירות עד לימי הביניים, והם בין היצירות המוזיקליות העתיקות ביותר שעודן מושרות בקביעות. במקומות רבים מקובלת עדיין מסורת הזמרים, הבאים בקבוצה אל הבית בערב חג המולד ומזמרים שירים לחג.
שירי החג איבדו מן הפופולריות שלהם לאחר הרפורמציה בארצות, שם זכו הכנסיות הפרוטסטנטיות למעמד של עליונות (אף כי רפורמיסטים נודעים כמו מרטין לותר חיברו שירי חג ועודדו את השימוש בהם בעבודת הקודש), אך שימרו את כוחם בקהילות כפריות עד להתחדשות העניין בהם במאה ה-19. הופעתם הראשונה בדפוס של God Rest Ye Merry, Gentlemen", "The First Noel", "I Saw Three Ships" "Hark the Herald Angels Sing התרחשה בחוברת "שירי חג מולד עתיקים ומודרניים" (1833) מאת ויליאם סנדיס. מלחינים כדוגמת ארתור סאליבן עזרו להשיב את שיר החג אל תפארתו הקודמת, ותקופה זו היא שהביאה לעולם חביבי-קהל כמו "Good King Wenceslas" ו-"It Came Upon the Midnight Clear", שיר מניו אינגלנד שכתבו אדמונד ה. סירס וריצ'רד ס. ויליס.

שירי קודש נוצריים

תומאס אקווינס, בהקדמה לפירוש שלו לתהילים, הגדיר את שיר הקודש (Hymnus) הנוצרי במילים אלה:"Hymnus est laus Dei cum cantico; canticum autem exultatio mentis de aeternis habita, prorumpens in vocem." ("שיר קודש הוא הלל לאלוהים בשירה; שירה היא חדוות הרוח, אשר בהגותה בדברים נצחיים, פורצת ומשמיעה את קולה").
שירי הקודש הנוצריים הקדומים ביותר מוזכרים בסביבות שנת 64 לספירה באגרות השליח פאולוס. שיר הקודש היווני "שלום עליך אור משמח לבב" הוזכר בכתבי בסיליוס הקדוש בסביבות שנת 370. שירי קודש בלטינית מופיעים בערך באותו זמן, בהשפעת אמברוזיוס הקדוש ממילאנו. משורר ספרדי מסוף המאה ה-4 היה אחד הכותבים הפוריים ביותר של שירי קודש בתקופתו.
שירי קודש קלטיים קדומים, שנקשרו לקדושים פטריק וקולומבה, כולל "השריון של סנט פטריק" שעודנו קיים, אפשר למצוא כבר במאות ה 6 וה7. שירי קודש קתוליים בכנסייה המערבית הכניסו לשימוש מקובל את ההרמוניה בארבעה קולות, בסולמות מז'ור ומינור ובביצוע עוגב ומקהלה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה שתי גישות מנוגדות לשירי קודש. גישה אחת, העיקרון המבוקר של עבודת הקודש, שקלוויניסטים ורפורמטורים רדיקליים אחרים רבים צידדו בה, ראתה בכל מה שלא קיבל הסמכה ישירה מכתבי הקודש חידוש ותוספת קתולית לעבודת הקודש, שיש לדחות על הסף. כל שירי הקודש שלא היו ציטטות ישירות מן הכתבים נכנסו לקטגוריה זו. שירים כאלה נאסרו בהשמעה, יחד עם כל צורה של ליווי בכלי נגינה. גישה זו נודעה בשם "פסלמודיה אקסקלוסיבית". דוגמאות לה אפשר עדיין למצוא במקומות שונים, כולל "הכנסיות החופשיות" של מערב סקוטלנד.
הגישה האחרת שנקטה הרפורמה, זו שמרטין לותר צידד בה, הניבה פרץ של כתיבת שירי קודש וזמרה קהילתית. לותר וחסידיו הרבו להשתמש בשירי הקודש, או הכוראלים שלהם, ללימוד עיקרי האמונה לבאי הכנסיות. הכותבים האנגליים המוקדמים נטו לצטט טקסטים מכתבי הקודש, בעיקר מספר תהילים; איזאק ואטס היה נאמן למסורת זו, אך מייחסים לו את כתיבת שיר הקודש האנגלי הראשון שלא היה ציטוט ישיר מכתבי הקודש.
כותבים מאוחרים יותר הרשו לעצמם חירויות רבות יותר, והיו גם שכללו אלגוריה ומטאפורה בטקסטים שכתבו.
שירי הקודש של צ'ארלס וסלי הפיצו תאולוגיה מתודיסטית לא רק בקרב מאמיני התורה, אלא ברוב הכנסיות הפרוטסטנטיות. הוא פיתח מוקד חדש: מתן ביטוי לרגשותיו האישיים של האדם ביחסו אל האל בד בבד עם התפילה הפשוטה בשירי הקודש הישנים. התחייה המתודיסטית במאה ה-18 הביאה לשפע רב ועצום בכתיבת שירי קודש בוולשית, שנמשך עד למחצית הראשונה של המאה ה-19.
אמריקאים-אפריקאים פיתחו שירת מזמורים מספיריטואלים שהושרו בתקופת העבדות. במהלך ההתעוררות הגדולה השנייה בארצות הברית, הובילה תופעה זו להופעת סגנון פופולרי חדש. פאני קרוסבי, איירה ד. סאנקי ואחרים יצרו מוזיקת עדות למסעות צלב אוונגליסטיים. שירים אלה מוגדרים במקרים רבים "שירי בשורה" (גוספל) בניגוד לשירי קודש, משום שהם כוללים בדרך כלל פזמון חוזר (או מקהלה) וקצבם על פי רוב (אם כי לא תמיד) מהיר יותר מזה של שירי הקודש. כדוגמאות להבדל, חסד מופלא הוא שיר קודש (ללא פזמון חוזר), אבל "מה אדיר הנך" הוא שיר בשורה. במשך המאה ה-19 פשטה סוגת שיר הבשורה במהירות בפרוטסטנטיות וכן, במידה פחותה אך עדיין מובהקת, בקתוליות. שיר הבשורה, הגוספל, אינו ידוע בעבודת הקודש "כמות שהיא" בכנסיות האורתודוקסיות, (הנסמכות אך ורק על מזמורים מסורתיים (סוג של שיר קודש).
לצד מוזיקת קודש קלאסית יותר משל מלחינים ממונטוורדי עד מוצרט, המשיכה הכנסייה הקתולית לייצר מספר רב של שירי קודש פופולריים כגון "הובילה נא, אור רחום", "לילה שקט", "ברית אלוהית" ו"אמונת אבותינו".
כיום עושות כנסיות רבות שימוש במוזיקה מודרנית לעבודת הקודש, הכוללת מגוון סגנונות בהשפעת מוזיקה פופולרית. ראשיתו של הסגנון הזה בשלהי שנות ה-60' של המאה ה-20 והוא צבר פופולריות רבה בשנות ה-70'. צורה מובהקת לעצמה מהווה סגנון הגוספל השחור המודרני, המהיר והססגוני.