google/wiki40b huggingface dataset:
טרנסצנדנטיות של e

הקבוע המתמטי e תופס מקום מרכזי בענפי מתמטיקה רבים. לאורך ההיסטוריה חקרו מתמטיקאים רבים את תכונותיו. בפרט התעורר עניין רב סביב השאלה האם e הוא מספר טרנסצנדנטי, מספר שאינו פתרון של אף משוואה פולינומית עם מקדמים שלמים (או רציונליים).
הראשון לעסוק בסוגיה היה המתמטיקאי השווייצרי יוהאן היינריך למברט, שבשנת 1761 שיער כי e הוא מספר טרנסצנדנטי. אולם בתקופה זו לא היה ידוע האם קיימים בכלל מספרים טרנסצנדנטיים. 
בשנת 1844 הוכיח ז'וזף ליוביל את משפט ליוביל, שהוכיח לראשונה את קיומם של המספרים הטרנסצנדנטיים ונתן דוגמה ראשונה למספר שכזה (קבוע ליוביל). בשנת 1874 הוכיח גאורג קנטור כי כמעט כל המספרים הממשיים הם טרנסצנדנטיים. על אף זאת ההוכחה כי מספר מסוים הוא טרנסצנדנטי נותרה בעיה סבוכה.
בשנת 1873 הוכיח המתמטיקאי הצרפתי שארל הרמיט את השערתו של למברט, ובכך היה e למספר הראשון בהיסטוריה שהוכח כטרנסצנדנטי בלי שנבנה לשם כך מראש (בניגוד למספרי ליוביל).
פרדיננד לינדמן וקארל ויירשטראס הכלילו את התוצאה של הרמיט והוכיחו את משפט לינדמן-ויירשטראס הקובע את הטרנסצנדנטיות ואת האי תלות האלגברית של חזקות אלגבריות של e; ממשפט זה נובעת גם הטרנסצנדנטיות של פאי.

שיטת ההוכחה

השיטה בה מוכיחים כי e טרנסצנדנטי שימושית במיוחד, ונעשה בה שימוש רב להוכחת הטרנסצנדנטיות והאי-רציונליות של מספרים רבים נוספים. הרעיון הכללי הוא להניח בשלילה כי המספר מקיים את התכונה, ובאמצעות בניית פונקציות שתפורות לעניין היטב, מבצעים מניפולציות אנליטיות ומראים כי זה גורר שוויון מופרך בין מספר שלם שונה מאפס לבין מספר קטן בערכו המוחלט מ-1. גם ההוכחה הפשוטה יותר ש-e אי-רציונלי נעשית בדרך דומה. בשל השימושיות שלה בתחום זכתה השיטה לכינוי ההומוריסטי "המשפט היסודי של הטרנסצנדנטיים" (על משקל המשפטים היסודיים של האלגברה, האריתמטיקה, החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי ודומיהם).

שלב סופי

נבחר  כך שהוא גדול מספיק וגם  ראשוני (אפשרי משום שקיימים אינסוף ראשוניים). לפי השלב הראשון  שלם שונה מאפס, כלומר . לעומת זאת לפי השלב השני  בסתירה לכך ש-.
לכן e אינו שורש של פולינום במקדמים שלמים ובהכרח מספר טרנסצנדנטי.
אוגדיי חאן

בחירתו של אוגדיי לתפקיד החאן הגדול

עוד טרם מותו של ג'ינגיס חאן היו בקרב משפחתו שני אחים כטוענים הראשיים לכתר החאן הגדול, ג'ושי וצ'גאתאי. חילוקי הדעות ביניהם, אשר הובילו אף לנגיעה בנקודה הכואבת בהיסטוריה המונגולית – הטענה לפיה ג'ושי הוא ממזר קראידי, איימה לפרק את המשפחה. במצב זה, החליט ג'ינגיס ח'אן כי הפתרון הטוב ביותר הוא שלא לצדד באחד משני בניו המתגוששים, אלא לבחור בשלישי, השלו וטוב המזג אשר מבחינות רבות היווה מועמד פשרה מוסכם על הכול – אוגודיי. בעקבות זאת, לאחר מותו של ג'ינגיס ח'אן כונס קורליטאי בשנת 1229 אשר הכתיר את אוגודיי כח'אן הגדול החדש.

מדיניות הפנים בתקופת אוגודיי

בתחום הפנים הנהיג אוגודיי מהפכה זוטא בסדרי החיים המונגולים. עד לתקופה זו המונגולים חיו חיי נוודות, אשר התבטאו בנדידה בלתי פוסקת ברחבי הערבה האירו-אסייתית העצומה. עם עלייתו לשלטון, ביקש אוגודיי לפעול להקמת מוקד ריכוזי אחד לשם שליטה באימפריה כולה – הקמת בירה חדשה. בעוד מדובר במהלך אשר מבחינות רבות נגד את אורח החיים המונגולי באותה תקופה, נדמה כי אוגודיי ביקש להתמודד עם השינויים העצומים שחלו בעקבות פועליו של אביו. בעוד שהאימפריה צמחה לממדים עצומים, וסחורות מוחרמות זרמו מכל רחבי האימפריה, היה צורך בהקמת מנגנון מנהלי אשר יאפשר שליטה אפקטיבית ברחבי האימפריה. לאזור הקמתה של הבירה החדשה נבחר עמק אורחון, אזור קדוש עבור המונגולים השאמניסטים. הקמת הבירה החלה בשנת 1235, כאשר השם שניתן לבירה היה קאראקורום (במונגולית - הרים שחורים).

ההתפשטות המונגולית בתקופת אוגדיי

במהלך שלטונו, השלימו המונגולים ב-1234 את הרס שושלת ג'ין, ונאבקו בשושלת סונג ששלטה בדרום סין. ב-1235 פתחו המונגולים, בפיקודו הישיר של החאן, במלחמה לכיבוש סין שנמשכה 45 שנה ונסתיימה בניצחונה של האימפריה. הצבאות המונגוליים שיעבדו את קוריאה וייצבו את שליטתם באיראן. כמו כן התרחבה האימפריה מערבה תחת פיקודו של באטו חאן, וכבשה את הונגריה, רוסיה ופולין. שליטתם של המונגולים באסיה בתקופתו של אוגדיי הובילה ליציבות פוליטית ביבשת והובילה לפתיחתה מחדש של דרך המשי.

מותו של אוגדיי והשלכותיו

מותו של אוגדי ב-1241 הובילה לסיומו הבלתי צפוי של הכיבוש המונגולי באירופה. השמועות על מותו הגיעו אל מפקדי הצבא במזרח אירופה, והם מצדם שבו למונגוליה לבחירתו של החאן הבא. בנו גויוק ירש את מקומו, לאחר חמש שנים בהן שלטה אשתו טורגנה ח'אטון בתור עוצרת.
Knol

תחרות

על השירות היה להתחרות באתרים מובילים אחרים, כגון ויקיפדיה וסיטיזנדיום. השירות נתפש כמשלים של ויקיפדיה, שהייתה בעלת חסרונות שונים. 
לאחר השקת גרסת הביטא של השירות, התייחס מנהל המוצר של גוגל, סדריק דופונט, לרעיון כאילו גוגל מתכננת להיות "רוצחת ויקיפדיה" באומרו כי "מי שמנסה לחסל אותם יפגע בנו". עם זאת, בניו יורק טיימס דיווחו כי קיים דמיון רב בין הגופנים בשני האתרים, ועל כך ענה דופונט כי השימוש בגופן זה נפוץ.
בשל המודל לפיו פעל Knol, היו שטענו כי הוא יהיה דומה יותר לאתר About.com מאשר לוויקיפדיה. לדברי וולפגנג האנסון, גוגל תכננה לשנות את המודל לדמוי ויקיפדיה. משמעות המעבר היא שכל 500 העובדים באתר אמורים היו להיות מפוטרים.

ניגוד אינטרסים

לאחר ההודעה של גוגל בדבר הפרויקט בדצמבר 2007, נפוצו ספקולציות בנושא. ג'ק סקופילד מהגרדיאן טען כי "Knol מייצג התקפה על תעשיית התקשורת בכלל".  לדברי דני סאליבן, עורך אתר "ארץ מנוע החיפוש" המטרה של גוגל היא ליצור דפי Knol שקל למצוא".
הקומיסריאט הכללי לענייני יהודים

הקומיסריאט (המשרד) הכללי לענייני יהודים או הקומיסריאט הכללי לשאלה היהודית (בצרפתית: Commissariat général aux questions juives, בראשי תיבות: CGQJ) היה גוף שהקים ממשל וישי ב-29 במרץ 1941 בפיקוח האס אס על מנת לרכז את הטיפול ב"בעיה היהודית".
הקומיסריאט הוקם ביוזמתו ותחת פיקוחו של קצין האס אס האופט-שטורמפיהרר (סרן) תיאודור דנקר, מתוך הסתמכות על מכתב ששלח גרינג להיידריך בינואר 1939, אשר הטיל על היידריך את האחריות לביצוע הפתרון הסופי בצרפת.

רקע

צרפת הייתה חריגה מבחינת יחס הרשויות ליהודים. בגרמניה ובמדינות החסות שלה, וכן בארצות שנכבשו פרט לצרפת, היה האס אס אחראי על ביצוע הפתרון הסופי. בצרפת, לעומת זאת, לא היה עד 1941 גוף אדמיניסטרטיבי שריכז את נושא המדיניות האנטי-יהודית, והגרמנים לא היו מסוגלים לבצע את המדיניות בעצמם. הצבא הגרמני, שלא היה ערוך לטפל ב"שאלה היהודית" ביקש מהאס דה להקים מינהלה פוליטית שתסיר את העול מעליו.
בפברואר 1941 מינה פטן את דרלאן לסגנו, יורשו המיועד, וכן כשר הפנים, החוץ וההגנה (דרלאן החליף בתפקיד זה את פייר לאוואל). דרלאן היה בעל קשרים טובים עם השלטון בגרמניה, וניסה לשלב את צרפת בסדר החדש.
כחלק מהוכחת הרצון הטוב של צרפת הסכים דרלאן להקים גוף מנהלי-ביצועי מרכזי לנושא הטיפול ביהודים (Zentraljudenamt), שיהיה מורכב מצרפתים משתפי פעולה שיהיו מוכנים לעבוד בהנחיית האס אס, ובתנאי שגוף זה ירכז את הטיפול ביהודים בשני חלקי צרפת – הן החלק הכבוש והן החלק העצמאי לכאורה.

פעילות

המנהל הראשון של הקומיסריאט היה קסאבְיֶיה וָלָה (Xavier Vallat), שהיה אנטישמי אבל ניסה לנהל מדיניות אנטי-יהודית עצמאית ולא מוכתבת על ידי הנאצים. מסיבה זו, נדרש ולה במאי 1942 ולה להתפטר מתפקידו בקומיסריאט, ובמקומו מינו הגרמנים את משתף-הפעולה הגזעני לואי דָרְקְיֶיה דה פֶּלֶפּוּאָה (Louis Darquier de Pellepoix). 
בזמן עמידתו בראש הקומיסריאט יזם ולה ופרסם ב-2 ביוני 1941 את החלק השני של תקנון היהודים, שבעקבותיו נערך רישום של כל היהודים בשטח שבשליטת וישי, בנוסף על רישום כל היהודים שכבר בוצע בשטח הכבוש. החוק אסר על יהודים וצאצאיהם לשאת במשרה בשירות הציבורי, והגביל עד כדי איסור מוחלט את יכולתם של יהודים וצאצאיהם לעסוק במקצועות חופשיים.
חמישה ימים מאוחר יותר חויבו כל היהודים שבשטח הכבוש לשאת טלאי צהוב.
ב-21 ביוני הוכרז על נומרוס קלאוזוס, אשר צמצם את מספר הסטודנטים היהודים לקרוב לאפס.
ב-22 ביוני 1941 החל תהליך האריזציה, אשר נועד פרט להשתלטות על נכסים גם למנוע כל השפעה יהודית על חיי הכלכלה והמסחר; בכל שטחה של צרפת מונו מנהלים לא יהודים על מפעלי יהודים ורכושם, על מבנים ותכולתם (פרט לדירות מגורים). הכספים ממכירת הנכסים הועברו לחשבונות חסומים, שהיהודים לא הורשו למשוך מהם.
גביע העולם למועדונים (כדורגל)

היסטוריית הטורניר

שלוש פעמים שינה הטורניר את פניו. הטורניר התחיל בשנת 1960 כגביע הבין יבשתי, עקב יריבות בין הכדורגל האירופאי לכדורגל הדרום אמריקאי. זכייתה של ברזיל במונדיאל 1958, על אדמת אירופה (שוודיה) שימש כזרז לקידום הרעיון. הרעיון היה טורניר שנתי שיפגיש את אלופות שתי היבשות למשחק בית ומשחק חוץ, וכך תקבע אלופת העולם. מי שדחף מצד האירופאים ליוזמת הטורניר, היה סנטיאגו ברנבאו, אז נשיא ריאל מדריד, אלופת אירופה 5 פעמים ברציפות באותה עת. ברנביאו ביקש להוכיח את גדולתה של קבוצתו וגם הצליח כשריאל מדריד הפכה לאלופה הבין-יבשתית הראשונה בשנת 1960.
לקראת סוף שנות ה-70, הקבוצות האירופאיות התחילו לזלזל במפעל שהיה עבורן בעיקר נטל, ולא רצו לקחת בו חלק. אייאקס, באיירן מינכן, ליברפול ונוטינגהאם פורסט סירבו להשתתף במשחקים, וקבוצות מחליפות הגיעו במקומן. שיא השפל היה בשנים 1975 ו-1978, כאשר פיפ"א לא שלחה אף קבוצה, מה שגרם לביטול התחרות בשנים אלו.
כאשר המפעל היה על סף התמוטטות, לקחה יפן אחריות על התחרות בשנת 1980, והמפעל שינה את פניו. שם הגביע שונה ל"גביע טויוטה", וסוכם שיערך רק משחק אליפות אחד על אדמת יפן שממנו נהנו היפנים מהכנסות משידורים ומכירת כרטיסים. המעבר הציל את פני הטורניר, שהפך להיות אטרקטיבי ויוקרתי.
לקראת שנות האלפיים, בעקבות לחץ עולמי, הוחלט שעל מנת שהאלופה בטורניר באמת תהיה "אלופת העולם", יש צורך בהשתתפות של קבוצות מכל העולם. ואכן, בשנת 2000, נערכה אליפות העולם הראשונה לקבוצות בברזיל. בטורניר לקחו חלק 8 קבוצות, אשר חולקו ל-2 בתים. המקומות הראשונים מכל בית נפגשו לקרב האליפות, ובו זכתה קבוצת קורינתיאנס הברזילאית, אשר ניצחה בדרבי את קבוצת ואסקו דה גאמה.
אחרי הטורניר, שוב נוצר משבר עולמי, עקב טענות לאי-שיוויונות בין הנציגויות של היבשות בעולם, ובעיות של תיאום זמנים (אליפות העולם לקבוצות כדורגל 2001 בוטלה). המפעל עמד לקרוס, אך ניצל שוב בזכות היפנים שהחזירו את גביע הטויוטה למתכונתו הרגילה.
בשנת 2004 סוכם שוב על החזרתו של "גביע העולם לקבוצות", במסגרת קצת שונה אשר נוהגת עד היום.
בשנת 2007 זכתה במפעל מילאן אחרי שגברה 4-2 על בוקה ג'וניורס והפכה לאירופאית הראשונה שזוכה במפעל.
טוני קרוס הוא השחקן בעל מספר הזכיות הרב ביותר במפעל, כאשר זכה בחמישה תארים בשתי קבוצות באיירן מינכן (2013) ובריאל מדריד (2014, 2016, 2017, 2018).
הפיגוע בתחנת הרכבת נהריה

הפיגוע

בבוקר ה-9 בספטמבר 2001, פוצץ מחבל מתאבד מטען חבלה בתחנת הרכבת נהריה. המחבל, שהגיע ממרכז מסחרי סמוך, פוצץ את המטען ליד קבוצת נוסעים שיצאה מהתחנה, ונמנע מלהיכנס אליה בשל האבטחה המתוגברת במקום. המטען שהוטמן בתוך קרטון, הכיל חומר נפץ שהיה בחלקו תיקני ובחלקו מאולתר, וגם חלקיקי רסס. שלושה בני אדם נרצחו בפיגוע וכ-60 נפצעו, מתוכם שבעה באורח בינוני, 18 באורח קל והיתר נפגעי חרדה.

המחבל

המחבל זוהה כמוחמד שאקר סלאח חביישי, איש דת מוסלמי ערבי-ישראלי בן 48 מהכפר אבו סנאן שבגליל.
זה היה פיגוע ההתאבדות הראשון בתולדות הסכסוך הישראלי-פלסטיני שביצע ערבי-ישראלי. ארגון הטרור חמאס נטל אחריות לפיגוע, ובכרוז שפרסם בג'נין נכתב כי "הפיגוע בנהריה מוכיח שלחמאס יכולת לפגוע בעומק ישראל למרות הסגרים והכתרים".
בתגובה לזיהויו של המחבל כערבי-ישראלי, גינו חברי הכנסת הערביים את הפיגוע, וקראו לא להאשים את כל המגזר הערבי בשל היותו של המחבל "עשב שוטה בודד".

לאחר הפיגוע

באותו יום התרחשו שני פיגועים נוספים. האחד, פיגוע התאבדות נוסף בצומת בית ליד באמצעות מכונית תופת בו נפצעו 12 בני אדם. השני, פיגוע ירי על מיניבוס בכביש הבקעה בו נרצחו שני בני אדם ונפצעו שלושה.
בתגובה לפיגועים תקפו מסוקי חיל האוויר שורת מטרות של הפת"ח באזור רמאללה ויריחו.
משרד המסחר והתעשייה של רוסיה

היסטוריה

המשרד הוקם לראשונה בתקופת ממשלת קיריינקו וכללה יחידות ממשרד הכלכלה של רוסיה, הוועדה הממלכתית הרוסית למדידות ורישום, ויחידות סמך מהמשרד לקשרי חוץ כלכליים וסחר שפורק.
המשרד פורק לבסוף ומחלקותיו פוזרו בין משרדים חדשים - משרד המסחר הרוסי, המשרד לענייני חבר המדינות העצמאיות והוועדה הממלכתית למדידות ורישום. תפקידי האחריות על התעשייה הועברו לידי המשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה.
במאי 2008 הוקם המשרד מחדש תחת השם משרד המסחר והתעשייה, זאת על בסיס המשרד למסחר ופיתוח כלכלי (ששינה שמו למשרד לפיתוח כלכלי) ומשרד התעשייה והאנרגיה (שהפך למשרד האנרגיה הרוסי).
במרץ 2019 המשרד עבר לקומפלקס משרדים במוסקבה סיטי.
Love Boy

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי דנה אינטרנשיונל ומכיל דגימות מתוך השיר "ידידי טינטן" של מרים ילן-שטקליס, הולחן על ידי אינטרנשיונל, אלי אברמוב וקובי אושרת והופק על ידי אברמוב וזיו גולנד. באחת מפרקי הסדרה "פסקול העשור", דיברה אינטרנשיונל על השיר. 
בנוסף לכך, שבר השיר את שיא ההשמעות ברדיו הישראלי כאשר הושמע בחודש אחד בלבד 1,426 פעמים בכל תחנות הרדיו, עם ממוצע של 50 השמעות ביממה אחת.

וידאו קליפ

הווידאו קליפ המלא של השיר פורסם ביוטיוב ב-14 באפריל 2013. בתחילת הקליפ ניתן לראות את אינטרנשיונל מהלכת ברחוב עם כלב לעבר אולפן צילומים. כאשר נכנסת אל האולפן, הולכת אינטרנשיונל ישירות אל עבר חדר האיפור.
לאחר מכן, ניתן לראותה בחדר אפור עם מנורות באותו הצבע, כשהיא מבצעת תנועות ופעולות ביחד עם רקדני ליווי.
הצפון החדש

הצפון החדש הוא כינוי לחלקה של העיר תל אביב-יפו, המשתרע בין רחוב אבן גבירול ממערב, לנתיבי איילון ממזרח, ובין נחל הירקון מצפון לשדרות שאול המלך מדרום. חלק זה חופף לרובע 4 של העיר, ובשנת 2008 מנתה אוכלוסייתו 42,746 תושבים, שהיו 11.1% מכלל תושבי העיר.
כינוי זה לאזור אינו רווח למרות שהוא השם הרשמי של הרובע והוא מכונה לרוב "הצפון הישן" בטעות או נתפש כחלק ממרכז העיר. מקור שמו של האזור באבחנה בינו לבין הצפון הישן של תל אביב, המשתרע מצידו המערבי של רחוב אבן גבירול - רובע 3. במשך שנים רבות, החל משנות ה-30 של המאה ה-20, התפתחה העיר בהתאם לתוכנית גדס, בעיקר לכיוון צפון, היינו לאורך חופי הים התיכון, ועד למרחק של כקילומטר ממנו. תוכניות המתאר לצפון החדש הוכנו עוד קודם, בסוף שנות ה-40, בהשראת תוכנית גדס אולם היצע הקרקעות שלפני מלחמת העצמאות איפשר בנייה מוגבלת ביותר באזור. בתחום שטח הרובע שכנו הכפרים הערביים סומייל וג'מאסין אל ע'רבי, ובדרומו עובדו עד שנות ה-40 שדותיה של המושבה הטמפלרית שרונה. השכונה התל אביבית היחידה שהוקמה בשטח זה עוד לפני הקמת המדינה הייתה קריית מאיר, סמוך למקומה של כיכר רבין של היום.
הבנייה באזור זה החלה מ-1948 ונמשכה באופן אינטנסיבי עד שנות ה-80, אז מצאי הקרקעות הפנויות בה כבר הפך דל. עיקר הבנייה מאז שנות ה-80 ועד היום היא של מגדלי מגורים, שהאחרונים שבהם מתנשאים כבר מעל ל-30 קומות. במהלך שנות ה-50 גם נבנו לאורך הגבול המערבי של הצפון החדש בנייני רחוב אבן גבירול בעלי האכסדרה המסחרית הארוכה. החלק שממערב לרחוב זכה לשם "הצפון הישן" האזור החדש היה ל"צפון החדש" ואילו השכונות שמצפון לירקון, אשר ניצניהם החלו גם הם בשנות ה-50 כונו שכונות עבר הירקון. מסיבות אלו המושג "צפון תל אביב" השתנה עם השנים ונתון גם היום לפרשנות.
הבנייה בצפון החדש מיועדת בעיקרה למגורים והיא כוללת גם את השכונות שבין דרך נמיר לנתיבי איילון - שכונת בבלי, גבעת עמל ופארק צמרת. מגדלי מגורים ראשונים - מגדלי דוד נבנו במהלך שנות ה-70. דרומו של האזור, בסמוך למתחם הקריה בשדרות שאול המלך וברחוב ויצמן, הוא חלק מהמע"ר של תל אביב. באזור זה נמצאים גם מבני ציבור חשובים ופונקציות מטרופוליניות נוספות, ובהם המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב), מוזיאון תל אביב, המשכן לאמנויות הבמה, ספריית בית אריאלה ובתי המשפט. בחלקו המזרחי של אזור זה שוכנים תחנת הרכבת תל אביב מרכז ומסוף 2000.
מעבר לכך מצומצם היקף השימוש המסחרי והציבורי באזור. חזית מסחרית משמעותית קיימת רק בכיכר המדינה השוכן בסמוך למרכזו הגאוגרפי של האזור, ובחלקו המזרחי של רחוב יהודה המכבי; ואזור ובו מספר בניני משרדים שוכן בחלקו המערבי של רחוב ארלוזורוב. עם אלה נמנים מגדל המאה, בית הוועד הפועל של ההסתדרות, בניין קופת חולים כללית ומגדלי שקל.
אופי הבנייה של הצפון החדש מגוון, וככלל רחובותיו רחבים באופן משמעותי ביחס לאלה של הצפון הישן. מרבית הבנייה היא בנייני מגורים בני 4-5 קומות, בדומה לאזוריה הוותיקים יותר של העיר אך על מגרשים הגדולים בכ-50% מן המגרשים של הצפון הישן ולב תל אביב; אולם החל משנות ה-80 ובמידה ניכרת גם כיום, ניכרת בו בנייה משמעותית של מגדלי מגורים, וכן בתים צמודי קרקע במספר שכונות קטנות וברחובות מסוימים.
יחסי הודו–תוניסיה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין הודו ותוניסיה הוקמו ב-1958. לאורך השנים, תמכה הודו בגלוי בעצמאותה של תוניסיה ומנהיגים תוניסאים שיבחו את הדמוקרטיה ההודית. ב-1963 הוקמה משלחת דיפלומטית הודית ראשונה בתוניס. בשנת 1976 נוסף לשגרירות שגריר ברמת תושב, מאחר שעד אז שגריר הודו במרוקו היה אחראי גם על היחסים עם תוניסיה. בשנת 1981 פתחה תוניסיה את שגרירותה בניו דלהי.
ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי, ביקרה בתוניסיה באפריל 1984, וראש הממשלה נראסימה ראו בשנת 1992. הגברת הראשונה של תוניסיה, וסילה בורגיודה ביקרה בהודו בנובמבר 1982 ואחריה ביקר בהודו ראש הממשלה מוחמד מזלי בשנת 1983.
במהלך ביקורו של הנשיא חמיד אנסארי בתוניסיה באוגוסט 2016, חתמו שתי המדינות על שני מזכרי הבנות לקידום עבודות יד, טכנולוגיית המידע והכלכלה הדיגיטלית. אנסארי נפגש במהלך ביקורו עם ראש הממשלה חביב אסד והסכים להגביר את שיתוף הפעולה במאבק בטרור. אסד הכריז כי "היחסים שלנו חזקים מאוד, השקפותינו דומות". הוא גם אישר כי תוניסיה תומכת במועמדותה של הודו למושב קבוע במועצת הביטחון של האו"ם.
פסל של מהאטמה גנדי נחשף בקמפוס של אוניברסיטת מנובה על ידי מושל מנובה ב-4 באוקטובר 2016. זהו הפסל הראשון של אדם הודי בתוניסיה.

יחסים כלכליים

הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות הסתכם ב-2012 ב-562.65 מיליון דולר ב-2012, אך ירד ל-398.88 מיליון דולר ב-2013 בשל תסיסה פוליטית בתוניסיה ופגיעה בעובדי מכרה בתוניסיה. הסחר הבילטראלי ב-2015 הסתכם ב-340.25 מיליון דולר.
תוניסיה היא מקור מהימן של יצוא פוספט להודו מאז 1950. הודו מייבאת מעל 50% מהיצוא של חומצה זרחתית מתוניסיה. הסחורות העיקריות המיוצאות מהודו לתוניסיה הן כלי רכב, מוצרי חשמל, כותנה, מנועים, מוצרים כימיים אורגניים, גומי, אורז, קפה ותבלינים.

הודים בתוניסיה

נכון לדצמבר 2016, כ-120 אזרחים הודים ואזרחים ממוצא הודי מתגוררים בתוניסיה, כולל כמה משפחות שהתגוררו בה בעבר במשך כמה עשורים. רוב הקהילה ההודית מועסקת בידי חברות הודיות הפועלות במדינה. כמה מהם עובדים כצוות של הבנק לפיתוח אפריקה הממוקם בתוניסיה.
כמה הודים שהתגוררו בלוב נמלטו לתוניסיה במטרה לברוח ממלחמת האזרחים הלובית. ממשלת הודו פתחה במבצע לפינוי אזרחיה מלוב עקב פרוץ המלחמה. בעקבות תסיסה נוספת במדינה ב-2014 ניצלה הודו את הנמלים בג'רבה ותוניס על מנת לפנות למעלה מ-3,500 אזרחי הודו.
הקורפוס ה-89 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-2 באוגוסט 1942, כחלק מהארמייה ה-15, וכמפקדו מונה אלפרד פון הוביקי. ב-9 באוגוסט ניתן לקורפוס השם קבוצת הקרב סכלדה, והוא הוצב באנטוורפן.
בנובמבר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הראשונה, עמה לחם במבצע נורדווינד ובקרבות בגרמניה, ובאפריל 1945 הושמד הקורפוס.
Why I Love You

עטיפה

בעטיפה של Why I Love You מופיע דגל צרפת ובו כתוביות שבהן רשום שם השיר, שם האלבום ושמם של וסט וג'יי זי. העטיפה זהה לעטיפת Niggas in Paris, הסינגל השלישי מתוך Watch the Throne, שיצא לתחנות הרדיו האורבניות בארצות הברית ביחד עם Why I Love You.
צ'ארלס דנה גיבסון

ראשית חייו

גיבסון נולד ברוקסברי, מסצ'וסטס. בנם של ג'וזפין אליזבת (לבית לובט) וצ'ארלס דאוולף גיבסון ואחיה של ג'וזפין גיבסון. אחד מאבותיהם היה הסנאטור האמריקני ג'יימס דאוולף, וסבא של סבא רבא היה הסנאטור האמריקני ויליאם ברדפורד. אחותו ג'וזפין ירשה את לונגפילד (בריסטול, רוד איילנד) מסבתם מצד האב, אבי דאוולף גיבסון.
הוריו של גיבסון, שגילה עניין באמנות בגיל צעיר, רשמו אותו לליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק, שם למד במשך שנתיים.

מאייר במגזינים

גיבסון מכר את עבודותיו הראשונות ב-1886 לכתב העת לייף, שנוסד על ידי ג'ון איימס מיטשל ואנדרו מילר. הוא כלל כותרות ענייניות, הומור, איורים וקריקטורות. עבודותיו הופיעו מדי שבוע במגזין הלאומי הפופולרי במשך יותר מ-30 שנה. הוא בנה מוניטין רחב יותר במהירות עם איוריו שפורסמו, באופן בולט, בכל המגזינים העיקריים בניו יורק, כולל השבועון של הארפר (Harper's Weekly), הסקריבנרס (Charles Scribner's Sons) וקוליירס (Collier's).
ספרי האיורים שלו הכוללים את ה-The Prisoner of Zenda של אנתוני הופ מ-1898 ואת המשך עלילות Rupert of Hentzau שלו. התפתחותה של "נערת גיבסון" מ-1890 והפרסום הארצי שלה הביאו לגיבסון כבוד ועושר].
ב-1895 נשא לאישה את איירין לנגהורן, ילידת דנוויל, וירג'יניה. אחת מארבע אחיותיה הייתה ליידי ננסי אסטור, האישה הראשונה ששימשה כחברת פרלמנט בבית הנבחרים הבריטי. אשתו ואחיותיה האלגנטיות של לנגהורן עוררו גם את השראתו בקרב רישומי נערות הגיבסון המפורסמות שלו, שהפכו לדימויים איקוניים בתחילת המאה ה-20. אביהם הדינמי והתוסס, צ'יסוול לנגהורן, ירד מנכסיו במלחמת האזרחים, אך בסוף המאה ה-19 צבר מחדש את הונו על מכרזי טבק ותעשיית הרכבות.
לאחר מותו של ג'ון איימס מיטשל בשנת 1918, גיבסון הפך לעורך במגזין לייף ולאחר מכן השתלט עליו והפך לבעלים של המגזין. ככל שהפופולריות של נערת גיבסון נמוגה והתמוססה לאחר מלחמת העולם הראשונה, החל גיבסון לצייר בצבעי שמן להנאתו. בשנת 1918, נבחר ל"חבר שותף" באקדמיה הלאומית לעיצוב], והפך לחבר אקדמאי מלא בשנת 1932.

מורשתו

הסקיצות בסגנון הייחודי לו הופיעו באופן מסחרי כמעט בלתי מוגבל. נטען כי קוקטייל גיבסון נקרא על שמו, אך הוא העדיף להזמין מרטיני ג'ין עם בצל כבוש במקום זית מסורתי או גרידת לימון.
במשך חלק מהקריירה שלו, חי גיבסון בניו רושל, ניו יורק, מושבה אמנותית פופולרית בקרב שחקנים, סופרים ואמנים של התקופה. הקהילה הייתה ידועה ביותר במספר חסר תקדים של מאיירים אמריקאים בולטים.
גיבסון היה הבעלים של אי מחוץ לאיסלבורו, מיין, אשר נודע בשם 700 אקר איילנד; הוא ואשתו בילו את זמנם, באופן הולך וגדל ככל שחלפו השנים.
הוא פרש בשנת 1936, באותה שנה פורסמה הביוגרפיה שלו, שהוצאה לאור על ידי Scribner, "דיוקנה של תקופה כאיור של צ'ארלס דנה גיבסון: ביוגרפיה" מאת פיירפקס דאוני.

מותו

צ'ארלס דנה גיבסון נפטר בשנת 1944, בן 77, ונקבר בבית הקברות הר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס].
גארי ברטון

תולדות חייו

ברטון הוא יליד העיר אנדרסון באינדיאנה. בגיל שש התחיל לנגן במרימבה ובוויברפון, בכוחות עצמו. לאחר מכן, בגיל 16, למד לנגן פסנתר תוך האזנה לביל אוונס, סוני רולינס וג'ים הול שהשפיעו, לדבריו, גם על גישתו לוויברפון (ולא, למשל ויברפוניסטים כמילט ג'קסון או ליונל המפטון). בגיל 17 כבר הקליט את תקליטו הראשון כשהוא מלווה את גיטריסט הקאנטרי האנק גארלנד.
בשנת 1960 החל את לימודיו במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והתיידד עם המלחין והמעבד מייקל גיבס. לאחר שסיים את חוק לימודיו ופיתח ראשית קריירה חזר ללמד במכללה והיה חבר צוות המורים של ברקלי מ-1971 ועד פרישתו ב-2004. הוא התחיל כפרופסור, היה דקאן וסיים בעשר שנות כהונה כסגן נשיא.
בתחילת הקריירה העצמאית שלו עבר לנשוויל וניגן עם דמויות בסצנת הקאנטרי המקומית כסקסופוניסט בוטס רנדולף, הגיטריסטים האנק גרלנד וצ'ט אטקינס והפסנתרן פלויד קרמר. בין השנים 1964–1966 הקליט והופיע עם רביעיית סטן גץ. באלבומיו מאותן שנים (Tennessee Firebird ,Time Machine) ניכרת השפעה של מוזיקת קאנטרי ופולק.
בשנת 1967 יצר רביעייה משלו יחד עם הגיטריסט לארי קוריאל, המתופף רוי היינס והבסיסט סטיב סוולו. אלבומה הראשון של הרביעייה, Duster שילב אלמנטים של מוזיקת קאנטרי ורוק אנד רול ונחשב לאחד ממבשרי ה"פיוז'ן". לאחר פרישתו של קוריאל מההרכב ניגנו עמו גיטריסטים שונים, בהם פט מתיני, ג'ון סקופילד ואחרים.
בשנת 1968 הכתיר אותו המגזין דאון ביט כ"איש הג'אז של השנה" (הצעיר ביותר שזכה בתואר) וב-1972 זכה בפרס הגראמי הראשון שלו. באותה שנה החל את שיתוף הפעולה הזוגי ארוך הטווח שלו עם הפסנתרן צ'יק קוריאה. השניים, ביניהם "שידך" מפיק חברת התקליטים ECM, מנפרד אייכר, זכו על ששת אלבומיהם בפרסי גראמי ב-1979, 1981, 1997, 1999 ו-2009. "שניהם חשו שאפשרויות האלתור שלהם הן אינסופיות".
שיתופי הפעולה של ברטון כוללים אמנים מגוונים ובהם קרלה בליי, ראלף טאונר, קית' ג'ארט, הרבי הנקוק, בי בי קינג, אברהרד וובר, סטפן גרפלי, אסטור פיאצולה ומספר אמנים מיפן, מדינה בה הוא מרבה להקליט ולהופיע (בהם מקוטו אוזונה וטייגר אוקושי).
בתחילת שנות התשעים יזם יחד עם נגן הקלרינט אדי דניאלס פרויקט הנצחה ומחווה למוזיקה של בני גודמן וליונל המפטון (קלרניתן וויברפוניסט שפעלו בשנות השלושים והארבעים).
יורי קופטב

ביוגרפיה

קופטוב, יליד סטברופול, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות, למד בשנים 1957‏-1960 למד בבית הספר הצבאי הגבוה להנדסה אווירית בריגה, לטביה ובחמש השנים שלאחר מכן (1960‏-1965) למד במוסקבה במכון הטכני הגבוה על שם באומן.
במשך 3 שנים (מ-1965 עד 1969) עבד כמהנדס ומהנדס ראשי במפעל לבניית מכונות ע"ש לאבוצ'קין שהייתה לחברה לייצור טילים ורכיבי חלל. במשך 22 שנה (מ-1969 ועד 1991) עבד קופטב במשרד לבניין מכונות של ברית המועצות (המשרד הממשלתי שהופקד גם על תעשיית החלל) וגדל ממהנדס בכיר לסגן השר.
בשנים 1991–1992 היה סגן נשיא תאגיד "רוסאובצ'מאש" (חברת שהיא חלק מתעשיית החלל הרוסית) ומ-1992 ועד 1999 היה מנהל סוכנות החלל הרוסית. ב-1999 הסוכנות הפכה לסוכנות החלל והאוויר של רוסיה עד 2004 עת התפטר מתפקידו ובמסגרת הרפורמה הפדרלית של ולדימיר פוטין הפכה הסוכנות לסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, ובראשה הועמד הגנרל אנאטולי פרמינוב.
עבור ההישגים בפיתוח תעשיית החלל העונקו לו מספר עיטורים (כולל עיטור לנין בשנת 1990)) ופרס ברית המועצות (1978), עיטורים עבור שרות למען מולדת מדרגה ה-2, וה-3 ופעמיים פרס המדינה.
דז'ום

גאוגרפיה

קילומטרים אחדים צפונה מדז'ום נמצאת שמורת החי דג'ה וכ-50 ק"מ דרומה מהעיירה נמצא הגבול של קמרון עם גבון. העיירה נמצאת כ-185 קילומטרים מעיר הבירה יאונדה וכ-173 ק"מ מבירת המחוז אבולווה.

תנועה ותחבורה

העירייה ממוקמת על יד הכביש הלאומי N9. הכביש D36 מתחיל דרומית לעיירה. יש מנחת מטוסים ליד העיירה.