בית הכנסת בחמאם ליף

בית הכנסת העתיק בחמאם ליף (ערבית: حمام الأنف) שבתוניסיה, היא נארוֹ (Naro) הפניקית והרומית, כ-20 ק"מ מדרום לקרתגו, התקיים במאות הרביעית עד השישית (ואולי אף תחילת המאה השביעית) לספירה הנהוגה.

הגילוי

שרידי בית הכנסת העתיק, שעיקרם רצפות פסיפס, נחשפו באקראי בשנת 1883, שנתיים אחרי השתלטות צרפת על תוניסיה, כשקצין הצבא ארנסט דה פּרוּדוֹם (Ernest de Prudhomme) ביקש להתקין גינה לביתו. הגילוי פורסם עוד באותה שנה בכתב העת הצרפתי Revue Archéologique.
זיהוי האתר כבית כנסת נקבע על פי כתובת הקדשה במרכז רצפת פסיפס נרחבת, שבה מופיעות המלים "בית הכנסת הקדוש של נארו" ברומית – SANCTA[m] SINAGOGA[m] NARON[itanam וכן לפי סמלים יהודיים מובהקים הצמודים לכתובת: דימויי מנורות שבעה קנים, שופר (או לולב, לפי ביאור שונה) ואתרוג. כתובת ההקדשה וציורי המנורות מופנים מזרחה. הכתובת אינה נושאת תאריך.
בעת הגילוי נמצאה רצפת הפסיפס המרכזית של המבנה כמעט בשלמותה, אך סמוך לכך פשטו עליו חובבי עתיקות. מרִצפות הפסיפס של בית הכנסת נשתמרו המקטעים שנטל הסרן פרודום לאוספו הפרטי בצרפת, ואלה נמכרו ב-1905 למוזיאון ברוקלין בניו יורק. מקטעים בודדים אצורים במוזיאון בַּארדוֹ (Bardo) (צר')  בעיר תוניס.
בשנת 1909 חודשו החפירות במקום, גם הן בידי חובבים, בתקווה לגלות שרידים נוספים של בית הכנסת, אולם האתר כבר נהרס, ונמצאו בו בעיקר נרות מעוטרים בסמלי מנורת שבעה קנים. בגלל ההרס לא ניתן לשחזר כהלכה את תוכנית המבנה, והמחקר מסתמך על תרשים שנעשה סמוך לַגילוי ב-1883. התוכנית מציגה מבנה מרובע (מידותיו כ-22 מ' X‏ 20 מ') שנמנו בו 16 חדרים, והיא אינה שונה בעיקרה מתוכניות של וילות רומיות בנות התקופה. אולם-התפילה, שבו נמצאה כתובת ההקדשה המרכזית, הוא רוחבי, וגומחה (להיכל ?) קבועה בקירו המערבי. בתוכנית מסומנים קטעי רצפות פסיפס בחדרים נוספים.

הפסיפסים

רצפת הפסיפס המרכזית של בית הכנסת מוכרת כמעט בשלמות הודות לציור בצבעי מים (אקוורל) שנעשה מיד לאחר חשיפתה ב-1883, ככל הנראה על פי תצלום. הציור הוצג לראשונה במאמרו של ארנסט רנאן ב-Revue archéologique מ-1884. מרִצפה זו נותרו קטעי לוחות מבודדים.
ציור רִצפת הפסיפס מראֶה ארבעה שטיחים ממוסגרים בדגמי תשליבים גאומטריים. בשטיחים הימני והשמאלי, בתוך מדליונים עשויים משריגי קוציץ (אקנטוס) מסוגננים, מתוארים עופות למיניהם (ובהם ניתן לזהות ברווזים, אווזים, חסידות, חוגלות ואולי גם סוּפיוֹת). בשטיח השמאלי מתוארים שני סלים, שבאחד מהם פירות ובשני – ככרות לחם, וכן ארנב במרוצה. בשטיח הימני הצר יש תיאורים של אווז ושל אריה.
השטיח המרכזי מחולק לרוחבו לשני אזורים שכל אחד מהם נתון במסגרת משלו. ביניהם קבועה כתובת ההקדשה של יוליאנה (מידותיה 56.2 X‏ 193.04 ס"מ) ומשני עבריה לוחות עם דימויי מנורת שבעה קנים. מלבד המנורות שבלוחות הנפרדים יש סימון של המנורה בסיום הכתובת. משני צדי הקנה המרכזי של המנורה שבלוח השמאלי מוצגים סימונים של אתרוג ושופר (לולב ?).
בשטיח המרכזי העליון, שחלקים נרחבים שלו חסרים, מתוארים דגים (אחד מהם הוגדר כדולפין) שבפיותיהם קטעי חבלים (?), וביניהם מתוארים שני אווזים. חלק ניכר מצדו השמאלי של השטיח חסר ומתוארים בו עצמים מנותקים מהֶקשר גלוי לעין. ייתכן שתיאורי הדגים ועופות המים היו חלק ממחזה דיִג, כמקובל בתיאורי נופים נילוֹטיים באמנות הרומית. בשטיח המרכזי התחתון מתוארים שני טווסים משני עברי מזרקת מים כשמימינם ומשמאלם דקלי תמר ולמרגלותיהם שני בעלי כנף. תיאורים אלה מוכרים מן האמנות הרומית ומן האמנות הנוצרית הקדומה, שבה הטווסים מסמלים את האלמוות, ומזרקת המים והדקלים – את החיים, ולפיכך היו שפירשו את התמונה כחזיון גן עדן.
התיאורים למיניהם ברצפת בית הכנסת של נארו (חמאם ליף) שגורים ברצפות הפסיפס שבווילות הרומיות המהודרות בצפון אפריקה ובכנסיות נוצריות שם, ואלמלא דימויי המנורה והמלים בכתובות ההקדשה לא היה אפשר לזהות באתר בית כנסת יהודי.
לא נמצאו ידיעות מפורשות על יהודי נארו (חמאם ליף) הרומית והביזנטית. הקהילה חדלה להתקיים, ככל הנראה, אחרי הכיבוש הערבי במאה השביעית. היישוב היהודי התחדש במקום במאה השמונה-עשרה.