מזמור חג המולד

רקע

באמצע המאה ה-19 שטפה את אנגליה הוויקטוריאנית התעניינות נוסטלגית למסורות חג המולד שהיו נהוגות בתקופה שלפני אוליבר קרומוול. בין הגורמים לעניין הרב בנושא היו פרסום הספרים "Some Ancient Christmas Carols " (מזמורי חג המולד עתיקים) מאת דייוויד גילברט (1822), "Selection of Christmas Carols, Ancient and Modern " (מבחר מזמורי חג המולד, ישנים וחדשים) של ויליאם ב. סנדי (1833) וכן "The Book of Christmas" (ספר חג המולד) מאת תומאס ק. הארווי. בעקבות הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה שהיה יליד גרמניה, הפכו לפופולרים בבריטניה עץ חג המולד, כרטיסי ברכה לחג ושירת מזמורי חג.
ספרו של דיקנס "מזמור חג המולד" תרם רבות לחידוש מסורות ישנות של חג המולד באנגליה. בה בעת שהסיפור מעורר בקורא דימויים של אור, שמחה, חמימות וחיים, הוא מעורר גם דימויים בלתי נשכחים של חשכה, ייאוש, עצבות, קור ומוות. סקרוג' עצמו הוא התגלמות החורף, וכפי שאחרי החורף מגיע האביב והתחדשות החיים, כך ליבו הקר של סקרוג' חוזר אל התמימות והרצון הטוב שהיו בו בילדותו ובנעוריו.

עלילה

הספר מחולק לחמישה פרקים הנקראים "Staves" שמשמעו בתים של שיר או פסוקים, בהתאם לשם הספר. דיקנס השתמש בטכניקה דומה בשני ספרי חג המולד הבאים שכתב. בספר "The Chimes" (צלצולי הפעמונים) ארבעת חלקי הסיפור נקראים "רבעים" על פי צילצול השעון בכל רבע שעה. בספר "הצרצר מאחורי התנור" הפרקים נקראים chirps (ציוצים).
הסיפור נפתח בערב חג המולד של שנת 1843, בדיוק שבע שנים לאחר מותו של ג'ייקוב מארלי, שותפו לעסקים של אבנעזר סקרוג'. בפרק הראשון סקרוג' מתואר כ"חוטא זקן וצר-עין שסוחט, מעקם, לופת, מגרד ואוחז בחוזקה". שאין בליבו מקום לצדקה וחסד חמלה או נדיבות. הוא שונא את חג המולד ומכנה אותו "אחיזת עיניים", ומסרב להזמנה לארוחת החג שמזמין אותו אחיינו פרד. הוא דוחה בגסות שני אדונים המבקשים ממנו תרומה עבור ארוחת חג לעניים. ה"מתנה" היחידה שהוא מעניק לכבוד חג המולד היא יום חופשה בתשלום לפקיד שלו, בוב קראצ'יט, המשתכר שכר עלוב. לדבריו זהו "תירוץ עלוב המאפשר לכייס אדם בכל 25 בדצמבר".
כשסקרוג' חוזר לביתו באותו ערב, מבקרת אותו רוח הרפאים של מארלי. דיקנס מתאר כך את המראה שנגלה לפניו - "פניו של מארלי... היה עליהם מעין אור עגום, כמו לובסטר מקולקל במרתף חשוך". ראש הדמות מכוסה בתחבושת העוטפת את סנטרו וקשורה מעל לראשו. "...כמה גדלה האימה שחש כאשר הוא הסיר את התחבושת מסביב לראשו, כאילו היה חם מדי ללבוש אותה בבית, והלסת שלו צנח על חזהו".
מארלי מזהיר את סקרוג' שישנה את דרכיו, אחרת גורלו אחרי מותו יהיה מר כזה של מארלי. אחר כך מבקרות את סקרוג' שלוש רוחות רפאים נוספות - כל ביקור מפורט בפרק משלו - כל אחת מהן מלווה את סקרוג' בתמונות שונות מחייו, בתקווה לגרום לו להשתנות.
הרוח הראשונה, רוח חג המולד של העבר, לוקחת את סקרוג' אל מחוזות ילדותו ונעוריו, אשר מעוררים בקמצן הזקן רגשות עדינים ורכים יותר כשהוא נזכר בתקופה בה היה ילד תמים. עוד רואים בפרק זה מה גרם לו להיות קמצן ולשנוא את חג המולד כל כך.
הרוח השנייה, רוח חג המולד של ההווה, לוקחת את סקרוג' למספר מקומות שונים - שוק הומה אנשים הקונים מצרכים לארוחת החג, חגיגת חג המולד בביתו של כורה עני, וחג המולד במגדלור. בפרק זה אנו מתוודעים למשפחת קראצ'יט, משפחתו המרוששת של הפקיד של סקרוג' בוב קראצ'יט. רוב הפרק מציג את ההכנות לחגיגה המשפחתית. כאן מוצג בנו הצעיר של בוב, טים הזעיר, שהוא חולה מאוד אך אינו מקבל טיפול הולם בשל חוסר הנכונות של סקרוג' לשלם שכר הוגן.
יחד עם הרוח השלישית, רוחו של חג המולד שעתיד לבוא, סקרוג' צופה בחזיונות קשים שיכולים להתרחש אם סקרוג' לא ילמד את הלקח ממה שראה. בין החזיונות הוא רואה את מותו של טים הזעיר. עוד מתגלה הקבר המוזנח של סקרוג' עצמו, הממריץ אותו לשנות את דרכיו בתקווה לעצור את "הצללים של מה שיכול לקרות".
בפרק החמישי והאחרון, סקרוג' מתעורר בבוקר חג המולד כשבלבו אושר ואהבה. הוא מבלה את היום עם משפחת אחיינו, ושולח באנונימיות תרנגול הודו גדול במתנה למשפחת קראצ'יט. בין לילה סקרוג' הפך לאדם אחר, והוא מתחיל להתייחס לזולת בחביבות, בטוב לב ובחמלה, וצובר מוניטין של מי שמגלם את רוח חג המולד.
בסיום מאשר המספר שהשינוי שעבר סקרוג' הוא קבוע ומוחלט.

הוצאה לאור

דיקנס החל לכתוב את "מזמור חג המולד" באוקטובר 1843, השלים את כתיבתו תוך ששה שבועות, ואת הדפים האחרונים כתב בתחילת דצמבר אותה שנה. בעקבות סכסוך שהיה לו עם המו"ל על הרווחים הדלים מהרומן הקודם שלו "מרטין צ'זלוויט", סירב דיקנס לתשלום חד-פעמי על הסיפור. הוא העדיף לקבל אחוז מהרווחים בתקווה להרוויח יותר ולכן פרסם את הספר על חשבונו. אולם בגלל עלויות הייצור הגבוהות הספר הכניס לו רק 230 ליש"ט במקום 1000 ליש"ט שציפה לקבל. דיקנס היה זקוק לכסף כיוון שאשתו הייתה שוב בהיריון. לאכזבתו הרבה הרווחים בשנה שאחר כך היו רק 744 ליש"ט.
גם תהליך ההוצאה לאור לא היה נטול בעיות. הכריכה של המהדורה הראשונה הייתה בגוון חום-ירקרק שלא היה מקובל על דיקנס, והמו"לים צ'אפמן והול מיהרו להחליפה בכריכה בצבע צהוב. אך לאחר מכן התברר שהכריכה לא מתאימה לעמוד השער, שעוצב מחדש. בסופו של דבר הספר נכרך בבד אדום עם שוליים מוזהבים. ההכנות הושלמו יומיים לפני יום ההוצאה לאור ב-19 בדצמבר 1843. הספר מאוייר בארבעה  תחריטים צבעוניים וארבע חריטות-עץ בשחור לבן מאת ג'ון ליץ'.
אחרי ההוצאה לאור, דאג דיקנס לכרוך את כתב היד בכריכת עור אדומה ונתן אותו במתנה לעורך הדין שלו תומאס מיטון. כתב היד נמכר מספר פעמים למוכרי ספרים ולאספנים ומוחזק כיום בספריית פירפונט מורגן בניו יורק.
6,000 עותקים של המהדורה הראשונה של הספר נמכרו במחיר של חמישה שילינג עד ערב חג המולד, והספר המשיך להמכר גם עם תחילת השנה החדשה. עד מאי 1844 נמכרו כל העותקים של המהדורה השביעית. בסך הכול נמכרו בצורתו המקורית 24 מהדורות. למרות האכזבה מהרווחים, הספר היה להצלחה אמנותית גדולה ולרוב זכה לביקורות חיוביות.

קבלה וביקורת

הספר זכה מיד עם צאתו לשבחי הביקורת. בכתב העת הספרותי Athenaeum נכתב "סיפור הגורם לקורא לצחוק ולבכות - לפתוח את ידו, לפתוח את לבו לצדקה אפילו לאלה שאינם נדיבים ... מעדן להגיש למלך". המשורר והעורך תומאס הוד כתב "אם הייתה סכנה כלשהי שהמנהגים העתיקים של חג המולד, הכנסת האורחים הנדיבות והצדקה, יעלמו. זה הספר שיעורר אותם מחדש. עצם שמו של הסופר מטה את הרגשות לנדיבות, והצצה באיור על שער הספר מרומם את הרוח."
בפברואר 1844 כתב ויליאם מייקפיס תאקרי בכתב העת "Fraser's Magazine" על הספר "תועלת לאומית וטובה אישית לכל איש ואישה שקוראים אותו. האחרונים ששמעתי מדברים על הספר היו שתי נשים שלא הכירו זו את זו או את המחבר, ושתיהן אמרו "אלוהים יברך אותו". על טים הקטן כתב תאקרי "אין באנגליה אדם שיצור קטן זה לא יגרום לו להרגיש קשר בינו לסופר. וכמו שתי הנשים כל אחד מהם אומר על דיקנס "אלוהים יברך אותו". אין גמול טוב מזה לסופר".
גם המבקר תיאודור מרטין (שהיה לרוב עוין את דיקנס) הגיב בחיוב לספר וכתב שהוא נועד להביא תועלת חברתית. מבקרים אחדים העלו טענות. בכתב העת New Monthly Magazine, חששו שהספר מפואר מכדי שעניים יוכלו להרשות לעצמם לקנות אותו, והציעו שהוא יודפס על ניר פשוט ובמחיר זול. העיתונות הדתית התעלמה לרוב מהספר, למרות זאת העיתון Christian Remembrancer התייחס אליו, וכתב שהנושא הנדוש טופל בצורה מקורית, ושיבח את הסופר על ההומור והפאתוס. דיקנס סיפר לאחר מכן שהיה מקבל מכתבים מאנשים זרים שכתבו לו על בתיהם ופינת האח שלהם, ואיך הם קוראים בקול את המזמור, ושמים אותו על מדף מיוחד משלו.
בארצות הברית בהתחלה ההתלהבות מהספר הייתה פחותה. דיקנס פגע בגאוותם הלאומית בספריו "רשימות מאמריקה" ו"מרטין צ'זלוויט", אבל "מזמור חג המולד" היה מושך מכדי שיתעלמו ממנו. עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, הספר היה נפוץ למדי. ב-1863 פרסם הניו יורק טיימס ביקורת נלהבת וציין כי הסופר הביא את "חג המולד הישן ... של השנים שעברו ובתי האחוזה המרוחקים, לבתיהם של העניים החיים כיום". ג'ון גרינליף ויטיאר (John Greenleaf Whittier ) כתב על הספר שהוא "מקסים מבפנים ומבחוץ".
הסרט "אלו חיים נפלאים" של פרנק קפרה עוסק בנושאים דומים אם כי מנקודת מבט שונה. וייתכן שסקרוג' היווה השראה ל"איך גנב הגרינץ' את חג המולד" של דוקטור סוס.

השפעה

בינואר 1844 יצאה לאור גרסה פירטית של הספר על ידי Parley's Illuminated Library. אף על פי שדיקנס תבע אותם וזכה בתביעה, הוא לא הצליח לקבל מהם כסף כי ההוצאה פשטה את הרגל. דיקנס נאלץ לשלם 700 ליש"ט. התסבוכת שנוצרה אחרי כמה תביעות נגד מוצאים לאור, הפסדיו הכספיים הרבים וההכנסות הזעומות שהיו לו ממכירות הספר, גרמו לדיקנס אכזבה רבה.
עיבוד לתיאטרון של הנובלה הועלה כמעט מיד אחרי הוצאתה לאור. בפברואה 1844 עלו שלוש הצגות לפי הסיפור, אחת מהן מאת אדוארד סטירלינג, באישורו של דיקנס, רצה במשך 40 לילות. בסוף פברואר הועלו בלונדון שמונה הצגות "מזמור חג המולד". המחזה של סטירלינג הועלה בניו יורק בחג המולד של 1844, והועלה בחדש בלונדון. מאות מוכרי עיתונים נאספו עבור הגרסה המוזיקלית שעלתה בצ'טאם תיאטר בניו יורק, אבל פרצו קטטות שנרגעו רק כאשר הניצים הובלו לבית מעצר. גם אחרי ששב הסדר על כנו קולו של התוף המודיע על בואו של מארלי נבלע בהמולה הכללית.
עיבודים אחרים היו תסכיתים לרדיו וסרטי טלוויזיה, נוצלו לפחות 28 גרסאות קולנועיות של הספר. הגרסה הקולנועית המוקדמת ביותר שקיימת היא Scrooge; or Marley's Ghost, סרט אילם משנת 1901. עוד ששה סרטים אלמים הופקו ואחד מהם נוצר בשנת 1910 על ידי תומאס אדיסון. הסרט המדבר הראשון נוצר בבריטניה ב-1928. ב-1970 זכה אלברט פיני בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט מוזיקלי בשם "סקרוג'". הגרסה של 1951 בכיכובו של אלסטייר סים נחשבת בעיני מבקרים כעיבוד הקולנועי הטוב ביותר. עוד ידועים תסכיתי רדיו משנת 1934 עם ליונל בארימור והקלטות בכיכובו של רונלד קולמן.
פורסמו סיפורים אחדים שמגיבים ל"מזמור חג המולד". ו. מ. סוופסטון פרסם את Christmas Shadows (צללי חג המולד) ב-1850. הורשיו אלגר פרסם את Job Warner's Christmas ב-1863. סיפורה של לואיזה מיי אלקוט A Christmas Dream, and How It Came True (חלום של חג המולד, ואיך הוא התגשם) פורסם ב-1882.
דיקנס חזר לספר וערך אותו פעם אחר פעם, שינה ניסוחים וסימני פיסוק. בעקבות הצלחת הספר, החל לפרסם כל שנה סיפור לחג המולד כך עשה ב-1844, 1845, 1846, ו-1848. כל הספרים היו בנויים באותו דפוס שיצר ב"מזמור חג המולד". הציבור קנה בהתלהבות את הספרים, אך המבקרים קטלו אותם.
ב-1849 דיקנס היה עסוק בכתיבת "דייוויד קופרפילד", ולא היה פנוי לכתוב ספר נוסף לחג המולד. הוא החליט שהדרך הטובה ביותר להגיע לקהל היא בהקראות פומביות. ב-1852 בחר דיקנס ב"מזמור חג המולד" להתחיל בו את ההקראות הפומביות, הופעתו זכתה להצלחה עצומה. מכאן ואילך הוא קרא גרסה מקוצרת של הסיפור 127 פעמים עד 1870, שנת מותו.

עיבודים

הספר עובד פעמים רבות לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה, לאופרה, לבלט, למחזמר בברודוויי (Comin' Uptown משנת 1979 עם צוות שחקנים אפרו-אמריקאים), הפקת פנטומימה בהשתתפות מרסל מרסו, ויצירה מוזיקלית לתזמורת קאמרית מאת בנג'מין בריטן בשם "Men of Goodwill: Variations on 'A Christmas Carol".
העיבודים הראשונים נעשו על ידי דיקנס עצמו כשקרא לפני קהל מיצירותיו. "מזמור חג המולד" היה הסיפור הראשון שקרא לפני קהל, בברמינגהם ב-27 בדצמבר 1852, וקריאה נוספת אחרי 3 ימים. לפני עיתוני התקופה הוא זכה להצלחה רבה בהופעותיו. במשך השנים ערך דיקנס את הסיפור כך שיתאים להאזנה. הוא המשיך לקרוא לפני קהל קטעים מתוך הספר עד למותו.