אלמינה

לפני בוא האירופים

אזור אלמינה יושב בשנת 1000 לכל המאוחר, כאשר שבטים אקאנים נדחקו דרומה מהאזור שבשוליו הדרומיים של הסהרה על ידי שבטים יריבים. האקנים התחלקו לשתי קבוצות - האשאנטי שהתיישבו ברצועת החורש של אפריקה המערבית, בעוד ששבטי הפאנטה המשיכו דרומה והתיישבו לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי. בתחומי גאנה לבדה קמו כעשרים ממלכות קטנות נפרדות, ואלמינה שכנה בין שתי ממלכות פאנטיות - פטו ואגואפו. ממלכות אלה קיימו ביניהן קשרי מסחר וסחרו גם עם מדינות מצפון לסהרה.

השלטון הפורטוגזי

יש הטוענים כי הצרפתים הגיעו לחופי אפריקה המערבית כבר בשנת 1346 ויצרו קשר עם המקומיים, אך ברי שלא הקימו יישוב במקום. הפורטוגזים נחשבים לאירופים הראשונים שהגיעו אל חופי גאנה, לאחר שהחלו להדרים באופן הדרגתי לאורך חופיה של אפריקה המערבית החל בתחילת המאה ה-15. לאחר כ-50 שנים שבמהלכן הגיעו הפורטוגזים בכל הפלגה לנקודה דרומית יותר, הגיעו גם לאלמינה ב-1471 בעת שלטונו של אפונסו החמישי, מלך פורטוגל. הסחר הפורטוגלי באלמינה התפתח במשך העשור הבא, וב-1481 החליט מלך פורטוגל ז'ואו השני על הקמת מצודה במקום. חומרי הבנייה למצודה נשלחו ב-10 קרוולות ובשתי ספינות מטען על ידי המלך, והן יצאו לדרכן ב-11 בדצמבר 1481 והגיעו ליעדן לאחר כחמישה שבועות. 
המצודה שנקראה סאו ז'ורז'ה דה מינה (São Jorge da Mina) נועדה להגן על הסחר במפרץ גינאה, ושמה נגזר מהמילים הפורטוגזיות "א מינה" (A Mina), דהיינו "המכרה". התושבים המקומיים לא קיבלו את הקמת המצודה בהבנה, והפורטוגזים ניהלו איתם משא ומתן, הבטיחו להם הבטחות שונות והעניקו להם מתנות. למרות זאת, כאשר החלה הבנייה, התפתחו מהומות בין הצדדים על רקע הריסת חלק מבתי הכפר כדי לפנות מקום למצודה בנקודה האסטרטגית ביותר במקום, ובשל כך שהפורטוגזים חצבו בסלע שנחשב לקדוש בעיני המקומיים. מהומות אלה עלו בחייהם של מספר פורטוגזים אשר שרפו מצידם את בתי הכפר. למרות זאת, הקומה הראשונה של המצודה הושלמה בתוך 20 יום בלבד, ויתר העבודות, כולל הקמת כנסייה, הסתיימו לאחר זמן קצר. 
עם השלמת המצודה הפכה אלמינה לעיר לכל דבר, ומונה לה מושל. סחר הזהב במקום התפתח והגיע בשיאו בתחילת המאה ה-16, לכעשירית מאספקת הזהב העולמי. האירופים התערבו בחיי המקומיים ושכנעו אותם להכריז על אלמינה כעל מדינה עצמאית בחסות פורטוגזית, תוך שהם מבטיחים להם הגנה. אט אט כפו הפורטוגזים מונופול על הסחר עם המקומיים, פגעו במרקם המסורתי בסביבה והביאו ליריבות בין המקומיים לבין שבטים אחרים. בנוסף הפכה אלמינה למוקד חשוב בסחר עבדים, וראשי שבטים אפריקאים הביאו למקום עבדים וסחרו בהם בתמורה לטקסטיל, לסוסים ולמוצרים אחרים. העבדים הוחזקו במצודה לפני שיצאו למסעם לברזיל ולמושבות פורטוגזיות אחרות.

בואם של ההולנדים

ב-1596 ניסו הולנדים להשתלט על המצודה לראשונה אך ללא הצלחה. בספטמבר 1606 שבו 600 חיילים הולנדים למקום, והתקיפו את המצודה במספר הזדמנויות במשך 1606 ובחודש ינואר 1607, אך הם נסוגו לבסוף. רעידת אדמה שפקדה את האזור ב-1615 גרמה נזקים למצודה, וההולנדים ערכו שלושה ניסיונות נוספים ובלתי מוצלחים להשתלט עליה. ההולנדים לא אמרו נואש וב-1625 הגיע כוח צבאי של 1,200 חיילים ו-150 אפריקאים ב-15 כלי שיט בסמוך למצודה. ההולנדים הפגיזו את מצודת אלמינה שבה שהו אותה עת 56 חיילים פורטוגזים בלבד, אך אלה הצליחו להדוף את ההולנדים בעזרת מקומיים שנמנו על בני בריתם. הקרב עלה להולנדים בחייהם של 500 חיילים. 
ב-1637 הצליחו לבסוף 800 חיילים הולנדים, שאליהם חברו בין 1,000 ל-1,400 מקומיים, להכריע את המצודה. התוקפים השתלטו על הגבעה שעליה ניצבה קפלה פורטוגזית מבוצרת, והפגיזו ממנה את המצודה. ב-29 באוגוסט 1637 נכנע חיל המצב הפורטוגזי להולנדים, והשלטון הפורטוגזי באלמינה הסתיים. כדי למנוע את כיבוש מצודת אלמינה בעתיד, באופן שבו כבשו אותה הם עצמם, ביצרו ההולנדים את הגבעה, וב-1657 הקימו במקום מצודה קטנה, שנקראה "פורט סן ז'גו דה מינה" (Fort Sao Jago da Mina), על שם הקפלה הפורטוגזית שניצבה במקום קודם לכן או קונראדסבורח (Coenraadsburg) בהולנדית. מצודה זו לא שימשה מעולם לסחר עבדים והייתה רק מעוז צבאי, וההולנדים אף הרחיבו את מצודת אלמינה עצמה והעניקו לה את המראה הנוכחי שלה. בתקופה זו הייתה אלמינה לבירת גינאה ההולנדית, וההולנדים המשיכו בסחר העבדים במקום. במהלך המאה ה-19 כשלו ניסיונותיהם של ההולנדים להקים מכרה זהב נוסף באלמינה ולפתח את משק הכותנה. מאידך גיוס מקומיים לצבא ההולנדי ושליחתם לאיי הודו המזרחית היה מוצלח יותר. עם זאת, ברבע השלישי של המאה ה-19 הגיעו ההולנדים למסקנה כי המשך החזקתם באלמינה אינו כלכלי, והם מכרו את המקום לבריטים ב-1872.

התקופה הבריטית

חילופי השלטון לא עברו בשקט והמקומיים כמו גם בני האשאנטי הגיבו במחאה ציבורית ובפעולות גרילה נגד הבריטים. ביוני 1873 הגיבו הבריטים בהפגזת העיר העתיקה של אלמינה וזו נשרפה עד היסוד. האוכלוסייה המקומית נמלטה ממקום ואלמינה הפכה לעיר רפאים למשך עשור שנים. שטח העיר העתיקה הפך למגרש מסדרים והיא לא נבנתה מחדש עד עצם היום הזה. אלמינה יושבה שוב החל בשנות השמונים של המאה ה-19, אך רק בתום יותר ממאה שנים, הגיעה האוכלוסייה למספרה לפני הרס העיר. העיר החדשה נבנתה בסגנון קולוניליסטי ובתים אלה עדיין שולטים בנופה.

אלמינה כיום

שתי המצודות שופצו באופן מקיף במהלך המאה ה-20 והוכרזו בשנת 1979 כאתר מורשת עולמית. דבר זה האיץ את חשיבותה התיירותית של העיר, וזו הולכת ומתפתחת אם כי טרם הפכה למקור הכנסה מרכזי. רוב האוכלוסייה נסמך עדיין על דיג לפרנסתה, אף כי ענף זה נפגע בשנים האחרונות בשל דיג יתר לא חוקי. קיימות תוכניות שאפתניות להמשיך ולפתח את העיר כיעד תיירותי, החשובה שבהן מכונה "תוכנית אלמינה 2015".