פוליטיקה של רוסיה

ייסוד ודיקטטורה

ברית המועצות נוסדה רשמית על ידי הסכם האיחוד בדצמבר 1922, שנחתם בין רוסיה ושלוש רפובליקות נוספות שהיו חלק מברית המועצות: בלארוס, אוקראינה והרפובליקה של עבר הקווקז (רפובליקה לשעבר שהתקיימה על שטח ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה). במסגרת ההסכם, נעשתה רוסיה באופן רשמי לרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית של רוסיה (RSFSR). "הסכם האיחוד" שולב בחוקת ברית המועצות שאושרה ב-1924. שטחה של כל רפובליקה בברית המועצות נהייה לטריטוריה של לאום ספציפי. החוקה העניקה לכל אחת מהרפובליקות האוטונומיות מידה מסוימת של עצמאות, אך בפועל כל הכוח היה מרוכז אצל השלטון המרכזי. האוטונומיה, שהייתה רשמית בלבד, באה לידי ביטוי בדגל, סמל, חוקה וסמלי מדינה נוספים המאפיינים מדינה עצמאית. בנוסף, לפי החוקה הייתה לכל אחת מהרפובליקות זכות לפרוש מהברית. הרפובליקה הרוסית הייתה הגדולה במונחים של שטח ואוכלוסייה. בנוסף רוסים אתניים שלטו בפוליטיקה ובמוסדות השלטון המרכזיים והמקומיים.

פירוק ורפורמה

כשם שהרפובליקות האחרות של ברית המועצות החלו לדרוש עצמאות רבה יותר לעצמן בסוף שנות ה-80, כך החלו גם רוסים אתניים לדרוש לחזק את המוסדות של הרפובליקה הרוסית. המדיניות של מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב עודדה את הלאומים לחזק ולממש את זכויותיהם. רפורמות חוקתיות שנעשו במסגרת מדיניות הפתיחות ("גלסנוסט"), הובילו לבחירות אמיתיות לפרלמנטים המקומיים ואלו התמלאו במחוקקים רפורמיסטיים שדרשו בין השאר עצמאות של הרפובליקה הרוסית מברית המועצות וכך גם המחוקקים של הפרלמנטים ברפובליקות השונות.
גורבצ'וב טען כי הגופים שהיו אמורים לממש את התוכניות שאושרו בקונגרס 1986 לא ביצעו את המוטל עליהם ולכן בקיץ 1988 גורבצ'וב כינס קונגרס מיוחד של המפלגה הקומוניסטית בו הציע לכונן מוסד נשיאות שיהיה בעל כוח רב יותר מאשר עד לאותו רגע. כמו כן הוא גם הציע לכונן פרלמנט חדש בשם "קונגרס נציגי העם" שלפחות חלק מנציגיו יבחרו בבחירות דמוקרטיות (לפני כן הבחירות בברית המועצות היו מלאכותיות). הפרלמנט הראשון נבחר במרץ 1990 בבחירות חופשיות ותחרותיות, בהן שלחו הרפובליקות של ברית המועצות את מיטב מבקרי השיטה הסובייטית. ב-15 במרץ נבחר גורבצ'וב לנשיא ברית המועצות על ידי הפרלמנט (קונגרס נציגי העם), אך הפעם היה לתפקיד זה יותר כוח. בוריס ילצין, לימים נשיא רוסיה הצליח להבטיח את מקומו בפרלמנט. במקביל החלו רבים לדרוש הקמה של מערכת רב-מפלגתית על ידי לחץ על גורבצ'וב לבטל את סעיף 6 המבטיח את שלטון המפלגה הקומוניסטית. גורבצ'וב נכנע, ולראשונה, אנשים שלא היו חברים במפלגה הקומוניסטית היו יכולים לקבל תפקיד בממשלה. ילצין מיהר להתפטר מהמפלגה הקומוניסטית. בחודש שלאחר מכן הכריזה רוסיה בעידודו של ילצין על עצמאות על משאביה הטבעיים ועל עליונות החוק של הרפובליקה הרוסית על חוקי השלטון המרכזי. בשנים 1990–1991 נעשתה הרפובליקה הרוסית לעצמאית כאשר הקימה סניפים מקומיים של המפלגה הקומוניסטית, האקדמיה למדעים של ברית המועצות, תחנות רדיו וטלוויזיה ושירות ביטחון (ק.ג.ב.).

העמקת הרפורמות

ב-1991 יצר בוריס ילצין רשות מבצעת חדשה, נשיאות רוסיה, שאליה הוא נבחר ב-12 ביוני 1991 ברוב של 57% מהקולות. כעת היו שני נשיאים - נשיא ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב, ובוריס ילצין נשיא רוסיה. שני התפקידים היו שווים בסמכויותיהם.
בתור נשיא רוסיה, ילצין עודד וקידם את העצמאות של רוסיה, והפופולריות שלו זינקה לאחר שהשתתף במאבק נגד הפיכת אוגוסט 1991: מספר בכירים במפלגה הקומוניסטית ניסו להדיח את גורבצ'וב באמצעות הפיכה לאחר שהתכוון לחתום על הסכם שיכונן קונפדרציה (ברית רופפת יותר מאשר פדרציה). ילצין התנגד להפיכה וקרא לשחרורו של גורבצ'וב. מוקדי כוח במדינה כמו הק.ג.ב., הצבא סירבו למלא את הפקודות של הקושרים והמוני מתקוממים יצאו להפגנות. לאחר שלושה ימים נכשלה ההפיכה, וגורבצ'וב שוחרר מהעוצר שלו בבית הנופש בחצי האי קרים.
לאחר סיום ניסיון ההפיכה הכושל השתנה מערך הכוחות משמעותית לטובת ילצין. גורבצ'וב נשאר אומנם בתפקידו כנשיא אך ילצין שלט דה פקטו. ילצין הוציא צווים שהורו להשעות בכירי מפלגה (קומוניסטית) רבים. רוב הרפובליקות הסובייטיות הכריזו על עצמאות בזו אחר זו ובהן רוסיה ב-24 באוגוסט 1991. ילצין חתם על צו המורה להשעות את הפעילות של המפלגה הקומוניסטית ובכך גרם לגורבצ'וב להתפטר מתפקידו כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית. ב-8 בדצמבר נחתם הסכם בלבז'ה בבלארוס שפירק סופית את ברית המועצות והקים במקומה את חבר המדינות העצמאיות. רוסיה זכתה להכרה בינלאומית וירשה את מקומה של ברית המועצות במועצת הביטחון של האו"ם.

שלטון ילצין: המאבק על אופיו של המשטר החדש

באוקטובר 1991, שיכנע בוריס ילצין את הפרלמנט להעניק לו סמכויות ביצועיות מיוחדות לשנה אחת כדי שיוכל ליישם את הרפורמות הכלכליות שלו. בנובמבר אותה השנה, מינה ילצין ממשלה חדשה. במסגרת הרפורמות הכלכליות שלו, הכריז ילצין כי מהראשון בינואר 1992 יוסר הפיקוח על המחירים של רוב המוצרים. פעולה זו גרמה לזינוק האינפלציה לרמה של אלפי אחוזים ולאיבוד דה פקטו של ערך הרובל הרוסי. במהלך 1992 הרפורמות של ילצין זכו להתנגדויות חריפות מצד חברי פרלמנט, מנהלי מפעלים וסובחוזים (חוות ממלכתיות) ועוד שקראו להפסקת או האטת קצב הרפורמות.
אחד הגופים המרכזיים שהתנגד לרפורמות היה הפרלמנט, שביתו העליון נקרא "קונגרס נציגי העם" וביתו התחתון נקרא "הסובייט העליון". יו"ר של הבית התחתון, רוסלן חסבולטוב, היה אחד המתנגדים הקולניים ביותר למדיניותו של ילצין. לפי חוקת ברית המועצות של 1977 הפרלמנט הוא הכוח העליון במדינה. לאחר שילצין כונן את מוסד נשיאות רוסיה נוצרו חילוקי דעות קשים לגבי חלוקת הכוח בין הפרלמנט לנשיא.
לאחר התפרקות ברית המועצות ירשו הרפובליקות שהרכיבו אותה את חוקת ברית המועצות. רבים ברוסיה (כמו גם ברפובליקות האחרות) טענו כי החוקה הסובייטית מיושנת וכי יש צורך בכינון חוקה חדשה שתשקף את העקרונות של רוסיה כיום. השאלה המרכזית בעניין החוקה הייתה איזה משטר דמוקרטי להקים: הנשיא ילצין קרא להקמת משטר נשיאותי. ביוני 1993 הוציא ילצין צו המקים וועדה חוקתית מיוחדת שתבחן את החוקה שהוא הציע באפריל של אותה השנה, על מנת שיוכלו להציע אותה במשאל עם. החוקה נועדה לעקוף את הפרלמנט, שעבד באותה עת על חוקה משלו. כצפוי, שתי החוקות נגדו אחת את השנייה בעניין יחסי רשות מבצעת-רשות מחוקקת: בעוד שילצין הציע להקים משטר נשיאותי עם כוח רב יותר לרשות המבצעת על חשבון זו המחוקקת, הפרלמנט שאף להקים משטר שיקצץ בסמכויות הנשיא ויעניק סמכויות גדולות יותר לרשות המחוקקת. הוועדה שילצין הקים, אשר הורכבה מנציגים של מפלגות וארגונים חברתיים רבים אישרה את הבאת החוקה למשאל עם בעוד שהפרלמנט הצביע נגד זה ותמך באישור החוקה שלו.
בסוף ספטמבר 1993, ילצין הגיב למבוי הסתום שנוצר בעניין יחסי הרשות מבצעת-מחוקקת בחזרה על ההכרזה על קיום משאל עם בעניין החוקה שהציע, אך הפעם הורה גם על פיזור הפרלמנט וקיום בחירות חדשות. הפרלמנט, קונגרס נציגי העם, קיים פגישת חירום ואישר את מינוי סגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי לנשיא, והצביע להדיח את ילצין. בוריס ילצין, שנהנה מתמיכת הצבא שלח כוחות צבא לכתר את בניין הפרלמנט ואף על פי כן, 180 נציגיו סירבו לעזוב את הבניין. לאחר שבועיים קרא הנשיא שהפרלמנט מינה, אלכסנדר רוצקוי להילחם בכוחות שילצין שלח. מהומות, שרפות והרס של רכוש היו לתוצאה במספר מקומות במוסקבה. ביום שלמחרת הורה שר ההגנה פבל גראצ'וב לטנקים לירות לעבר בניין הפרלמנט וכוחות צבא כבשו את הבניין וחלקים נוספים בעיר. לבסוף ניצח ילצין: בדצמבר 1993 אושרה חוקת רוסיה במשאל עם. אחוז ההשתתפות בהצבעה עמד על 54.8% כאשר הכמות המינימלית היא 50% מבעלי זכות ההצבעה. 58.4% מהמצביעים הצביעו בעד החוקה. החוקה החדשה הכריזה על רוסיה כמדינה דמוקרטית, פדרטיבית, מבוססת חוק, עם צורת ממשל רפובליקנית. הכוח מתחלק בין הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-1993 זכו מתנגדיו של ילצין לרוב בפרלמנט. דבר זה גרם לקונפליקט תמידי בין הרשות המבצעת לזו המחוקקת. ילצין הטיל וטו על חוקים רבים של הפרלמנט ומנגד, הוא הצביע נגד החוקים שילצין יזם וקידם. ב-1996 נערכו בחירות לנשיאות רוסיה. המועמדים העיקריים היו ילצין והנציג של המפלגה הקומוניסטית הרוסית. רבים ממתנגדיו של ילצין לאו דווקא היו קומוניסטיים, אלא אזרחים רבים שנפגעו קשות מהרפורמות הכלכליות מרחיקות הלכת שלו, והשחיתות הרבה שכירסמה בשלטון. ילצין זכה לבסוף בכהונה נוספת. באוגוסט 1998, פשטה רוסיה את הרגל במשבר כלכלי שכונה משבר הרובל. לכך הייתה השפעה מרחיקת לכת על היציבות הפוליטית במדינה, ופרצו מהומות ושביתות רבות. תוצאת המשבר היא בכך שילצין פיטר את ממשלתו ארבע פעמים בשנה שלאחר מכן. לאחר המשבר פיטר את סרגיי קיריינקו ומינה את ויקטור צ'רנומירדין. לאור התנגדות עזה של הפרלמנט הרוסי מינה את יבגני פרימקוב המתון יותר בענייני כלכלה והקשוח יותר במדיניות החוץ. לאחר 8 חודשים בלבד פיטר את פרימקוב ומינה את סרגיי סטפשין. לאחר זמן קצר בתפקיד של כ-4 חודשים מינה את ולדימיר פוטין, ראש הפס"ב לפני כן ולימים נשיא רוסיה.

שלטון פוטין: משטר ריכוזי

ב-31 בדצמבר 1999 בלילה שבין ה-31 ל-1 בינואר, בנאום השנתי של הנשיא לאומה, הודיע ילצין כי הוא מתפטר וכי לפי החוקה הרוסית ראש הממשלה - ולדימיר פוטין יהפוך לנשיא בפועל, עד לקיום בחירות לנשיאות. אחת הסיבות העיקריות להתפטרותו של ילצין הייתה שהוא לא יכול היה לרוץ לקדנציה שלישית, וכי ברגע שהוא לא יהיה יותר נשיא יתחילו הליכים משפטיים נגד מעשי השחיתות שביצע. לאחר שפוטין הפך לנשיא בפועל, הוא חתם על צו הפוטר את ילצין וקרוביו מכל הליך משפטי. לאחר כחודשיים, ב-26 במרץ 2000 נערכו בחירות ופוטין זכה בהן והפך לנשיא רוסיה. הוא החל לרכז יותר כוח בממשל הפדרלי על חשבון הממשלים האזוריים. בשנים 2001–2003 יצאו לפועל סדרה של רפורמות בתחום חוקי מיסוי, "חוק האדמה" המייסד את שוק קניית ומכירת אדמה בערים, "חוק המלחמה בהלבנת כספים", תוכנית פנסיה והתקדמות בתהליך ההפרטות. במקביל החל הקרמלין להשתלט על אמצעי תקשורת, בעיקר על ידי קנייתם על ידי גזפרום תקשורת - חברת בת של תאגיד הגז הממשלתי גזפרום, לנקוט במדיניות אגרסיבית יותר כלפי דיסידנטים פוליטיים ומפלגות וארגונים שאינם תומכים במפלגת השלטון. לכן החל משנת 2005 רוסיה מוגדרת כ"לא חופשית" על פי הסטנדרטים של הארגון הבינלאומי פרידום האוס יחד עם מדינות כמו סין וערב הסעודית. בשנת 2004 נבחר פוטין לקדנציה נוספת ברוב של 71.37%, בקרב ארגוני זכויות אדם בינלאומים נשמעה ביקורת על ההטייה הפרו-פוטינית של כלי התקשורת בעת מערכת הבחירות. מאחר שבחוקת הפדרציה נקבע כי אף מועמד לא יכול להתמודד שלוש פעמים ברצף הכריז הנשיא פוטין על תמיכתו בדמיטרי מדבדב לנשיאות. במקום זאת, הודיע פוטין כי יסכים לכהן כראש הממשלה תחת מדבדב. בצורה זו, טוענים מבקרי המשטר הנוכחי בקרמלין, פוטין לא יוותר על שליטתו במערכת השלטון הרוסית, ויוכל להתמודד שוב לנשיאות לאחר כהונת מדבדב אם יחפוץ.
מאז 1999 נוצר מצב בפוליטיקה הרוסית, לפיו המדינה מנוהלת על ידי קבוצת כלכלנים ואנשי זרועות הביטחון, כולם מהעיר סנקט פטרבורג, שהגיעו למוסקבה בסוף שנות ה-90. בקרב "אנשי פטרבורג", התחלקו המחנות לשלושה: מחנה הכלכלנים הרפורמטורים, מחנה המשפטנים הצעירים והסילוביקי. בתחילה פעלו שלושת המחנות במטרה משותפת: לקדם את המדינה והכלכלה קדימה; אך הפילוג ביניהם הלך ובלט, לאחר מינויו של דמיטרי מדבדב לנשיא. בתקופתו ניכרה היטב שליטת המשפטנים הצעירים בכל מוקדי הכוח בקרמלין, כשבראשם דמיטרי מדבדב עצמו. הכלכלנים הרפורמטורים בממשל התרכזו בעיקר במשרד האוצר של רוסיה ובזרועות הנשיאותיים שנועדו לבצע רפורמות כלכליות במדינה, כשבראשם אלכסיי קודרין ובכירים נוספים, המחנה השלישי - הסילוביקי הונהג על ידי איגור סצ'ין. בשנים הראשונות לכהונתו של מדבדב ניכרה חולשה במחנה הסילוביקי כשמדבדב פיטר רבים מנציגי זרועות הביטחון מגופי הממשל השונים והוא חייב אותם להתפטר מתפקידיהם בתאגידים הממלכתיים, מאחר שרובם גם החזיקו מניות בחברות פרטיות (כך למשל אולץ איגור סצ'ין עצמו להתפטר מרוסנפט), המתח שמתחת לפני השטח שבין שני המחנות התפרש במשגה על ידי אנליסטים פוליטיים כסכסוך בין פוטין למדבדב.
לקראת ספטמבר 2011 המאבק הסמוי בין הכלכלנים הרפורמטורים למשפטנים מהקרמלין הגיע לשיא, כאשר לאחר הכרזתו של מדבדב כי הוא תומך בולדימיר פוטין למועמד לנשיא רוסיה, הודיעה מפלגת רוסיה המאוחדת על תמיכתה במדבדב לתפקיד ראש ממשלת רוסיה תחת פוטין, לאור זאת הכריז שר האוצר, אלכסיי קודרין כי בשל חילוקי הדעות שלו עם הנשיא, הוא לא מתכוון לעבוד עבור מדבדב. בתגובה הכריז הנשיא על פיטוריו של שר האוצר הוותיק ביותר בתולדות רוסיה הפוסט-סובייטית, לאחר שקודרין כיהן במשך 11 שנים כשר האוצר.

הרשות המבצעת

חוקת רוסיה שאושרה ב-1993 יצרה משטר נשיאותי עם נשיא וראש ממשלה שממונה על ידו, כאשר הנשיא הוא הדומיננטי. מוסד הנשיאות החזק שברוסיה מושווה לעיתים לתקופת נשיאותו של שארל דה-גול נשיא צרפת בין השנים 1958–1969.

מוקדי כוח לא פורמליים

חלק מהכוח הרב של נשיא רוסיה קשור בעובדה שהוא ממנה באופן ישיר או עקיף אנשים לתפקידי מפתח בכירים בלא צורך באישור של שום גוף.

הרשות המחוקקת

לרוסיה פרלמנט דו ביתי, הנקרא בשם האספה הפדרלית. חברים בו בשני הבתים 626 צירים (נכון למרץ 2007). הבית העליון נקרא מועצת הפדרציה, והוא מונה 176 צירים הנבחרים אחת ל-4 שנים בבחירות לא ישירות. הבית התחתון נקרא דומה ואליו נבחרים 450 צירים, בבחירות ישירות, גם כן אחת ל-4 שנים. 
הפרלמנט של רוסיה נוצר לאחר אישור חוקת רוסיה בדצמבר 1993. הבחירות הראשונות לפרלמנט נערכו באותה עת, דבר שהיו שטענו כי זה מעיד על חוסר הדייקנות של ילצין בעניינים חוקתיים. לפי החוקה, הנציגים שנבחרו בדצמבר 1993 הוגדרו כטרנזיציונליים (חולפים), כי הם נבחרו לשנתיים בלבד. באפריל 1994 נחתם "ההסכם האזרחי" על ידי אנשי חברי פרלמנט, בכירי ממשלה, ואנשי עסקים ואנשי דת בולטים. הסכם זה שהוצע על ידי ילצין התחייב לקיים שנתיים של תקופת מעבר בהן יש להימנע מאלימות, לקרוא לבחירות מוקדמות לנשיאות או לפרלמנט ולקרוא לערוך שינויים בחוקה. הסכם זה ריכך במידת מה את הרטוריקה הפוליטית בשנתיים שלאחר החתימה. האספה הפדרלית מוגדרת כגוף קבוע, כלומר היא במושב מתמשך, פרט להפסקות הקבועות בין מושב האביב והסתיו. לוח זמנים זה שונה מאוד מהפרלמנט הסובייטי, הסובייט העליון, שהיה נפגש לימים ספורים בשנה, והיה למעשה "חותמת גומי". החוקה מציינת כי שני בתי הפרלמנט מקיימים את המושב שלהם בשני מקומות שונים וכי המושבים פתוחים לציבור. מושבים משותפים מתקיימים בעת אירועים משמעותיים כמו נאום של הנשיא או של נציג של מדינה זרה.

האספה הפדרלית

האספה הפדרלית (רוסית: Федеральное Собрание) היא הפרלמנט הרוסי לפי חוקת רוסיה, אשר אושרה במשאל עם בדצמבר 1993. האספה, על פי החוקה של רוסיה, היא היורשת של הפרלמנט של ברית המועצות - הסובייט העליון והיא הרשות המחוקקת של רוסיה.
האספה הפדרלית היא פרלמנט דו ביתי אשר מורכבת מהבית העליון, מועצת הפדרציה, ומהבית התחתון דומה. כל אחד מבתי הפרלמנט שוכן בבניין אחר בבירה מוסקבה. לכל בית בפרלמנט יש הזכות להציע ולהצביע על חוקים, אך ישנן מספר סמכויות השמורות בנפרד לכל אחד מהבתים. בראש כל בית עומד יושב ראש שמנהל את העניינים השוטפים. בעת אירועים יוצאי דופן כמו נאומים מסוימים של נשיא רוסיה או של מדינאים זרים, מתכנסים שני בתי הפרלמנט תחת קורת גג אחת. הדומה נבחרת בבחירות כלליות וישירות אחת לארבע שנים בעוד שהצירים שיושבים במועצת הפדרציה נבחרים לא ישירות, אלא על ידי הרשות המחוקקת והמבצעת של כל אחד מהסובייקטים הפדרליים של רוסיה.

הרשות השופטת

מערכת המשפט הרוסית הוא מערך של ארגונים ממלכתיים לשפיטה ברוסיה האחראית על הסדר והמשפט במדינה. פעילותה של הרשות השופטת ברוסיה מעוגנת בשורת סעיפים בחוקת רוסיה, כאשר בית המשפט העליון של רוסיה הוא הגוף השיפוטי והבכיר ביותר במדינה. הערכאה העליונה ביותר בעניינים כלכליים הוא בית המשפט העליון לבוררות של רוסיה המורכב מיו"ר אחד וארבעה סגנים, כמו גם שורת שופטים. בית המשפט החוקתי של רוסיה, עם 19 שופטים הוא הערכאה הבכירה ביותר ברוסיה שביכולתה לבטל חוקים פדרליים, צווים נשיאותיים והנחיות ממשלתיות במידה ואלה נוגדים את החוקה הרוסית. נוסף לכך, משמש בית המשפט כגוף גישור בין גופי השלטון המקומי והממשל הפדרלי, במידה ונוצרים חיכוכים בין השניים, זאת כדי למנוע התנגשויות וסתירות חוקתיות.