google/wiki40b huggingface dataset:
הנרי פוטינגר

סר הנרי פוטינגר (באנגלית: Sir Henry Pottinger; בסינית: 砵甸乍; ‏ 3 באוקטובר 1789 - 18 במרץ 1856) היה המושל הראשון של הונג קונג. פוטינגר היה חבר במסדר הבירית ובמועצה המלכותית של הממלכה המאוחדת.

קורות חיים

פוטינגר נולד במחוז דון שבממלכת אירלנד בשנת 1789, והיה בנו החמישי של אלדרד קורוון פוטינגר (Eldred Curwen Pottinger) ורעייתו אן (לבני הזוג היו שמונה בנים ושלוש בנות). פוטינגר התחנך באקדמיית בלפסט.
בשנת 1804 הצטרף פוטינגר לצבא ושירת בהודו, כשהוא חוקר וממפה את אזור האינדוס ומזרח פרס. פוטינגר ביצע חקירות אלה כשהוא מחופש לסוחר מוסלמי.
בשנת 1806 הצטרף לחברת הודו המזרחית הבריטית ובשנת 1809 לחם בקרבות במהראטה במהלכן הועלה בדרגה מדרגת לוטננט לדרגת קולונל.
בשנת 1820 מונה למנהלן של סינד ולאחר מכן למנהלן של הידרבד.
באותה שנה נשא לאישה את סוזנה מריה קוק, ובשנת 1831 נולד בנם - ויליאם פרדריק פוטינגר. בנם השני, הנרי, נולד ב-10 ביוני 1834.
בשנת 1839 שב לאנגליה וקיבל תואר ברונט.
ב-1841 נשלח פוטינגר להונג קונג במטרה לבדוק האם האי מתאים להוות מושבה. הנחיותיו היו לבדוק את האי (מבחינת אפשרויות ההגנה עליו, והיותו נמל טבעי הנותן מחסה לספינות מפני פגעי הטבע ובעת מלחמה) ואם אינו מתאים למצוא אי אחר מתאים יותר באזור קנטון.
בעקבות ניצחונו על ישאן בהומן, פוטינגר נשא ונתן עם סין על תנאי חוזה ננקינג אשר נחתם בעיר נאנג'ינג ב-29 באוגוסט 1842. בין סעיפי החוזה נקבע כי בריטניה תקבל לידיה את הונג קונג כבסיס טריטוריאלי לצמיתות, וסין תשלם פיצויים של 21 מיליון דולר ולסחורותיה המיוצאות יקבעו מחירים מקסימלים.
בין השנים 1841 - 1843 כיהן פוטינגר כמנהלן (administrator) השני של הונג קונג ובשנת 1843 מונה לתפקיד המושל הראשון של המושבה.
ב-26 ביוני 1843 מונה לתפקיד המפקד העליון של כוחות הצבא הבריטי בהונג קונג.
בתקופת כהונתו הקים פוטינגר את המערכת הממשלתית של הונג קונג - אשר כללה את המועצה המחוקקת של הונג קונג והמועצה המבצעת של הונג קונג. מועצות אלה התכנסו לעיתים רחוקות ולפוטינגר היה שיקול דעת רחב בהפעלת סמכויותיו.
פוטינגר סיים את כהונתו ב-7 במאי 1844.
לאחר שובו לאנגליה התקבל כחבר במועצה המלכותית, בספטמבר 1846 מונה לתפקיד מושל מושבת הכף, תפקיד בו כיהן במשך שנה. בספטמבר 1847 שב להודו וכיהן כמושל מדרס עד שנת 1854.
לאחר סיום כהונה זו פרש למלטה, שבה נפטר בשנת 1856.
על שמו נקראים רחוב פוטינגר באזור סנטרל שבהונג קונג, פסגת פוטינגר באי הונג קונג, וכן רחוב בבלפסט שבצפון אירלנד, הר פוטינגר מזרחית לבלפסט ואזור בחירה פרלמנטרי בעיר בלפסט.
ברייסוול סמית'

סר ברייסוול סמית', הברונט הראשון (באנגלית: Bracewell Smith, 1st Baronet;‏ 29 ביוני 1884 - 12 בינואר 1966) היה איש עסקים ופוליטיקאי אנגלי. כמו כן, הוא המייסד של שושלת משפחת ברייסוול-סמית'.
סמית' נולד בעיירה קייליי שביורקשייר, ולמד בבית הספר היסודי המקומי. הוא החל ללמוד הוראה באוניברסיטת לידס, אך לאחר זמן מה עזב את הלימודים ונכנס לעולם העסקים. הוא נישא לאדית סמית' ב-1909, ולזוג נולדו שני ילדים: איילין (1911) וג'ורג' ברייסוול-סמית' (נולד ב-1912).
סמית' השיג את הונו באמצעות רכושו. הוא היה בעלים ומשקיע של מספר מלונות, וב-1920 בנה את מלון פארק ליין המכיל כ-300 חדשים. משפחת ברייסוול-סמית' החזיקה בבעלותה את מלון ריץ כאשר, שנמכר ב-1976 לחברת טרפלגר האוס על ידי ג'ורג' ברייסוול-סמית' (בנו של סר ברייסוול), תמורת סכום של 2.75 מיליון לירות שטרלינג. בתקופות מסוימות ברייסוול סמית' החזיק במספר מניות של מלון קרלטון ומלון ריץ בפריז.
סמית' החליט לעסוק בפוליטיקה וב-1922 נבחר לכהן במועצת רובע הולבורן. הוא שירת כראש הרובע בין 1931 ל-1932, ובמועצת מחוז לונדון בין 1925 ל-1928. סמית' אף כיהן בפרלמנט של בריטניה בין 1932 ל-1945, ובתפקיד הלורד ראש העיר של לונדון ב-1946. ב-28 ביוני 1947 הוא זכה לקבל תואר ברונט.
כמו כן, סמית' כיהן בתפקיד יושב-ראש מועדון הכדורגל ארסנל בין 1949 ל-1962, ולצאצאיו יש השפעה רבה על המועדון. נכדיו קלייב וריצ'רד קאר מכהנים בחבר המנהלים של ארסנל. ליידי ברייסוול-סמית', אשתו של הנכד צ'ארלס, היא דירקטורית לשעבר בארסנל המחזיקה בבעלותה 15.9% ממניות המועדון, כאשר הנכדה שרה פיפס-באגה מחזיקה בשני אחוזים מהמניות.
בלו ולנטיין

עלילה

הסרט עוקב לסירוגין אחרי שתי תקופות שונות במערכת יחסיהם של דין וסינדי. בעבר, דין (ראיין גוסלינג) הוא סבל שנשר מהתיכון וסינדי (מישל ויליאמס) היא נערה החולמת ללמוד רפואה וגרה עם משפחתה הלא מאושרת בפנסילבניה. הם נפגשים במקרה כאשר דין מעביר חפצים לבית אבות שבו סבתה של סינדי גרה. הם מתאהבים למורת רוחו של אביה של סינדי. הם מתחתנים כאשר נודע להם שסינדי בהריון מחברה הקודם, בובי (מייק פוגל), ודין מוכן לעזור לה בגידול הילדה.
בהווה, דין, העובד כצבע וסינדי העובדת כאחות, מגדלים את ילדתם פרנקי אך מתקשים לשמור על האהבה שפרחה ביניהם בעבר. דין מחליט לקחת את סינדי למוטל בסוף השבוע בתקווה לשקם את נישואיהם, אך במהרה היחסים בין השניים מדרדרים.

ביקורות והכנסות

הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 89%. הופעתם של ויליאמס וגוסלינג זכתה לביקורות מהללות. הסרט הכניס כ-9.7 מיליון דולר בארצות הברית וכ-2.6 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית.
גשר קסטיוס

היסטוריה

הגשר נבנה במהלך המאה הראשונה לפנה"ס ככל הנראה בין השנים 62 ו-27 לפנה"ס, לאחר בניית גשר ארבעת הראשים המקשר את האי לגדתו הצפונית של נהר הטיבר.
גשר זה ניזוק במהלך המאה ה-19 ורק חלקים מועטים מהמבנה המקורי נותרו על ימינו. בגשר המתוקן משתמשים גם כיום.
הגשר היה הגשר הראשון ברומא העתיקה שקישר את הגדה המזרחית למערבית של הטיבר. 
הקיסר ולנטיניאנוס הראשון שיפץ את הגשר במאה הרביעית. אחריו שיפצו אותו ואלנס וגרטיאנוס, השיפוץ הסתיים בשנת 369 והגשר נחנך מחדש בשנת 370 בשם "גשר גראטיאני" (pons Gratiani). במהלך השיפוץ צופה הגשר באבן טרוורטין שנלקחה מתיאטרון מרקלוס שבגדתו הצפונית של הנהר. אורכו של הגשר היה 42 מטרים, רוחבו כ-8.2 מטרים, והוא כלל קשת מרכזית גדולה שקוטרה 23.65 מטרים, ושתי קשתות קטנות משני צדדיה (שקוטרן 5.8 מטרים).
בין המאה ה-12 ושנת 1834 שופץ הגשר מספר פעמים.
במהלך השנים 1888 ו-1892, עת נבנו רציפי גדות הטיבר, נהרס הגשר ונבנה מחדש לצורך הרחבת הנהר מ-48 מטרים ל-76 מטרים. הגשר הקדום היה קצר מדי, ולכן נבנה גשר חדש בן שלוש קשתות, שהמרכזית בהן נבנתה מאבני הקשתות המקוריות.
מייקל פינלי

קריירה

פינלי החל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון. הוא סיים את קריירת המכללות שלו בתור הקלע המוביל בכל הזמנים של ויסקונסין, והחזיק בשיא זה במשך 11 שנים, עד שנשבר על ידי אלאנדו טאקר ב-2007. פינלי נבחר במקום ה-21 על ידי פיניקס סאנס בדראפט ה-NBA של 1995.
בעונתו הראשונה ב-NBA עם פיניקס סאנס, עונת 1995/1996, הציג פינלי יכולת מרשימה עם ממוצעים של 15 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-3.5 אסיסטים למשחק, והפך לרוקי השלישי בלבד בתולדות פיניקס שקולע מעל 1,000 נקודות. במהלך העונה השתתף כרוקי בתחרות ההטבעות באירוע האולסטאר וסיים במקום השני אחרי ברנט בארי. בסיום העונה נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה, וסיים שלישי בבחירת רוקי השנה בליגה. על אף רמת המשחק הטובה שלו, הוא הועבר לדאלאס מאבריקס בדצמבר 1996.
בעונתו הראשונה בדאלאס, הוביל פינלי את הקבוצה בקליעות, באסיסטים ובחטיפות והשתתף פעם נוספת בתחרות ההטבעות באולסטאר. יחד עם סטיב נאש והפורוורד דירק נוביצקי, היה פינלי חלק חשוב בשיטת המשחק הייחודית של דאלאס שכונתה "ראן אנד גאן", והשילוב בין שחקנים אלו זכה לכינוי "שלושת הגדולים". בשנים 2000 ו-2001 נבחר פינלי לייצג את האזור המערבי במשחק האולסטאר של ה-NBA. בסיום עונת 2001/2002 של ה-NBA, נכלל פינלי בסגל נבחרת ארצות הברית לאליפות העולם, אך היה שותף לכשלונה והדחתה ברבע הגמר.
ככל שהלך והתבגר בגיל, ובמקביל לפריצתו הגדולה של דירק נוביצקי, החל פינלי לשמש יותר ויותר בתפקיד משני בקבוצה. הוא המשיך להפגין יכולת טובה במדי דאלאס והתמחה ברגעים חשובים של המשחקים, אך לא הצליח לזכות עם הקבוצה באף אליפות. בשנת 2005 שוחרר פינלי מדאלאס בשל סיבות כלכליות.
בעונת 2005/2006, לאחר עזיבתו את דאלאס, עבר פינלי לסן אנטוניו ספרס - קבוצה אחרת ממדינת טקסס. בתחילת דרכו בסן אנטוניו הוא היה מחליף למאנו ג'ינובילי; הוא שימש בעיקר לתפקידים מוגדרים בקבוצה, ופיתח את יכולת הקליעה שלו ממרחק מהסל. בעונתו הראשונה, הודחה סן אנטוניו ממשחקי הפלייאוף בסיבוב השני על ידי דאלאס מאבריקס, קבוצתו הקודמת.
במשחק במסגרת סדרת הסיבוב הראשון בפלייאוף של עונת 2006/2007, מול דנוור נאגטס, השיג פינלי את שיא קליעת השלשות למשחק אחד בפלייאוף בתולדות סן אנטוניו, לאחר שקלע 8 מ-9 ניסיונותיו ושבר את השיא הקודם, שהיה שייך לברוס בואן. הוא סייע לסן אנטוניו להמשיך עד לסדרת הגמר מול קליבלנד קאבלירס, ושם לנצח בתוצאה 0–4 ולזכות באליפות ה-NBA. הייתה זו האליפות הראשונה בקריירה של פינלי.
בעונת 2008/2009 פתח פינלי בקביעות בחמישיית סן אנטוניו, בעיקר בשל פציעתו הארוכה של ג'ינובילי. עם זאת, הוא החמיץ את מרביתה של העונה הבאה בשל פציעה ממנה סבל, ולאחר חזרתו לא נמצא לו מקום בקבוצה בעקבות התבססותם של ג'ינובילי ושל ריצ'רד ג'פרסון. הוא שוחרר מסן אנטוניו בפברואר 2010, ובחודש מרץ הצטרף לקבוצת בוסטון סלטיקס, חתם על חוזה עד לסיום העונה ובתום העונה פרש.
איפלק: הפורום הבינלאומי לספרות ולתרבות השלום

איפל"ק הוא פורום חברתי תרבותי ולא מפלגתי שהוקם בחיפה בשנת 1999 על ידי ד"ר עדה אהרוני חוקרת, סופרת ומשוררת המכהנת כיום כיו``ר איפלק העולמי. הפורום פועל לקידום תרבות וספרות של שלום, וקידום יחסי אהדה והרמוניה בין בני אדם, עדות ועמים. איפלק היא עמותה ללא מטרת רווח 
איפלק חרתה על דגלה לחתור לקיום עולם טוב יותר, הרמוני וללא מלחמות. זאת על בסיס ההכרה כי זכותו של כל פרט וכל ציבור לחיות בשלום, ליהנות מזכויות אדם בסיסיות, מצדק חברתי, ושוויון מגדרי. איפלק דוגלת בחופש הביטוי והשחרור מכל דיכוי - על רקע תרבותי, אתני, חברתי, או מיני.  שאיפות אלה תואמות את הצהרת זכויות האדם האוניברסלית הכלולה במגילת האומות המאוחדות, בנושא: "תרבות השלום", במסגרת אונסקו (Declaration of a Culture of Peace), מספטמבר 1999.

פעילות

איפלק פועל לקדום "תרבות השלום" - קידום דו-קיום, הבנה וסובלנות תרבותית, חברתית ודתית.  ארגון הארגון מטפח תוכניות ודיאלוגים לקידום הבנה וכבוד לתרבות של "האחר". הפורום מארגן הרצאות, סמינרים וכנסים בינלאומיים בנושא: "פתרון סכסוכים באמצעות גשרים של תרבות", הצגת חיפה כמודל לדו-קיום, כבוד הדדי ושלום ועוד. בנוסף הפורום פועל לטפוח יצירה באמצעות התקשורת האינטרנטית, מפרסם כתב-העת היומי בשם: "איפלק דייג'סט" להפצת תרבות שלום, ושותף באנתולוגית HORIZON ואנתולוגית גלים בנושאי חברה ותרבות. הארגון פתוח לכלל האוכלוסייה וחברים בו: שוחרי שלום, סופרים, משוררים, שוחרי ספרות, חוקרי תרבות שלום, מחנכים, אמנים, אנשי מדיה ותקשורת. איפלק מטפח פעילות נוספת בתחום המגדרי "נשות איפלק", שמכשיר ומקדם מנהיגות נשים לקידום מעמד האישה והשלום.
איפלק אירגן עד היום חמישה כנסים בינלאומים: הראשון בחיפה ובשבי ציון - בגליל (1999), השני בסידני - אוסטרליה (2001), השלישי בלונדון - אנגליה (2002), הרביעי בבורסה - טורקיה (2003), החמישי בלוס אנג'לס - ארצות הברית (2005). הכנס השישי היה אמור להתקיים בישראל בשנת 2009  אך בוטל עקב פרוץ מבצע "עופרת יצוקה". הכנס הבא מתוכנן לשנת 2012 בישראל, בארגונה של ד"ר שרה זמיר, ויתמקד בנושא: "החינוך לתרבות שלום."
ידין גולדמן

ביוגרפיה

בשנת 1999 שיחק את קורוס במחזה "אוליבר טוויסט" ב"הבימה".
את תפקידו הראשון בטלוויזיה עשה בסדרה "ההפסקה הגדולה" ששודרה בערוץ חינוכית בשנים 2004–2005 שם שיחק את נדב, אחד מבין השחקנים הראשיים.
בשנים 2005–2006 שיחק בסדרה של yes, "זומזום" בתפקיד ראשי גם גילם את מורן. בנוסף גם שידר תשדירי "אדום ירוק" למען הבטיחות בדרכים.
בשנים 2005–2008 למד במגמת התיאטרון בתיכון לאומנויות "תלמה ילין", שם לקח חלק בשלוש הצגות והם "הבחורים בדלת ממול" בתפקיד ארנולד "רציחות קטנות" שאותו גם ביים וגם שיחק ו"קברט" בתפקיד קליף.
בשנת 2008 התגייס לתיאטרון צה"ל ושם יצר את המחזה "צעדים".
בשנים 2009–2011 שיחק בתפקיד ראשי את תום, בסדרה של ערוץ דיסני "אחרי הצלצול".
בשנים 2011–2012 מיד לאחר שחרורו מצה"ל, נסע גולדמן ללימודי משחק בבית הספר למשחק בניו יורק, "Circle in the Square Theatre School".
בשנים 2012–2014 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הנעורים של ניקלודיאון למנויי yes, "החממה" בבימויו של רועי פלורנטין במשך שתי עונות, שם גילם את אלפי רשף אח של אלה לי רשף (גאיה שליטא כץ), אחד מילדי החממה, הוא בנשרים ואחותו בעורבים.
בשנת 2014 שיחק בסרט של הבמאי ארי פולמן, בתפקיד פיטר. בנובמבר 2014 החל גולדמן לשחק בסדרה "משפחה טובה" של הערוץ הראשון בבימויו של אלון זינגמן, את יהלי, כוכב סדרות ילדים, לצדם של יערה פלציג, ענת וקסמן, ליאור אשכנזי ועוד.
גולדמן דיבב גם בסדרה "הדגים" לערוץ דיסני בתפקיד אוסקר, ובסדרה "אודי והדובי" לערוץ הופ.
אדולף ברודסקי

ביוגרפיה

ברודסקי נולד בטאגאנרוג שברוסיה. סבו ואביו היו גם הם כנרים. הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל חמש. במשך ארבע שנים למד מוזיקה בעיר הולדתו. בגיל תשע הופיע בקונצרט הראשון שלו באודסה, ונגינתו שם זיכתה אותו במלגת לימודים לווינה. ב-1860 החל ללמוד בקונסרבטוריון של וינה אצל יוזף הלמסברגר. בווינה הכיר ברודסקי חבר ללימודים, המנצח הנס ריכטר, והתיידד עמו. הלמסברגר נתן לברודסקי הזדמנות לנגן בקונצרטים רבים והזמין אותו להצטרף לרביעיית הלמסברגר ככינור שני.
בשנים 1866–1868 היה ברודסקי חבר בתזמורת החצר האוסטרית. אחרי עשר שנים בווינה עשה ארבע שנים בסיורי קונצרטים. (לפי מקור אחד, באירופה, לפי מקור אחר ברוסיה). אחרי הסיור השתקע במוסקבה בשנת 1873. בניגוד לאמור במקור מסוים, ברודסקי לא למד אצל פרדיננד לאוב. ב-1875 התמנה ברודסקי לפרופסור משני לכינור בקונסרבטוריון של מוסקבה, שם נשאר ארבע שנים.
ב-1880 נשא ברודסקי לאישה את אנה לבובנה סקאדובסקאיה בסבסטופול. ב-4 בדצמבר 1881, בווינה, ניגן בהשמעת בכורה את הקונצ'רטו לכינור ברה מינור של צ'ייקובסקי, בניצוח הנס ריכטר. צ'ייקובסקי הקדיש את הקונצ'רטו לברודסקי, אחרי שליאופולד אאואר דחה אותו בטענה שאינו ניתן לנגינה.
בשנת 1883 הוזמן ברודסקי למלא את מקומו של הנרי שראדיק, שעבר ללמד בקולג' למוזיקה של סינסינטי, בקונסרבטוריון של לייפציג. הוא נשאר בלייפציג עד 1891 והקים שם רביעיית מיתרים משלו, עם הוגו בקר, הנס זיט ויוליוס קלנגל. לרביעייה זו הקדיש סר אדוארד אלגר את רביעיית המיתרים שלו במי מינור, אופוס 83 (1918).
באוקטובר 1891 הזמין וולטר דאמרוש את ברודסקי למשרת קונצרטמייסטר בתזמורת הסימפונית של ניו יורק. מחליפו בלייפציג היה ארנו הילף. ברודסקי השתקע בניו יורק עם אשתו. ב-1894, אחרי שלוש שנים בארצות הברית, חזר לאירופה ושהה תקופה קצרה בברלין; בתקופת שהותו שם הזמין אותו סר צ'ארלס האלה למנצ'סטר, ללמד שם בקולג' המלכותי למוזיקה ולנצח על תזמורת האלה. ברדסקי לימד בקולג' מ-1895 ועד מותו, והתמנה למנהל בשנת 1896. בין תלמידיו במנצ'סטר היה ארתור קאטרל, שהיה בהמשך לפרופסור חבר בקולג'.
בתקופת מגוריו בלייפציג ערך סעודת חג מולד, שבה נפגשו ברהמס, צ'ייקובסקי וגריג. במפגש הזה נולדה ידידות בין צ'ייקובסקי לגריג, שביניהם הייתה הערכה הדדית רבה. (ברהמס וצ'ייקובסקי, לעומת זאת, לא גילו מעולם חיבה או הבנה מצד האחד למוזיקה של משנהו, אף כי יחסיהם האישיים היו לבביים ורוחשי כבוד.
ברודסקי החזיק בכינור גוארנרי, שהיה שייך קודם לכן לשארל אנרי לאפונט.
איסק אלבניס

חייו

אלבניס היה ילד פלא - הופעתו הפומבית הראשונה כפסנתרן הייתה בגיל ארבע. בגיל שבע ניסו הוריו להכניסו לקונסרבטואר של פריז, אבל הילד השובב יידה שם אבן בשמשת החלון וריסקה. כעונש נפסל מלהתקבל למוסד זה.
אלבניס המשיך ללמוד בקונסרבטוריונים של בריסל ולייפציג והיה תלמידו של פרנץ ליסט. הוא הצליח בקריירה כפסנתרן והופיע ברחבי העולם כולל ארצות הברית וקובה. כתב חמש אופרות, שלוש אופרטות ומספר קטן של שירים ויצירות לתזמורת. עיקר הצלחתו כמלחין הייתה ביצירותיו לפסנתר.
אלבניס אהב מאוד את המוזיקה העממית של אנדלוסיה. הוא כתב מאות יצירות לפסנתר בסגנון ספרדי. רבות מיצירות אלה עובדו לגיטרה ומושמעות עד היום.
הקטעים המפורסמים ביותר שלו הם הטנגו ואסטוריאס שעובדו לגיטרה על ידי המלחין פרנסיסקו טארגה וזכו להערכה רבה.
בשנת 1909 חיבר את יצירתו המפורסמת ביותר לפסנתר - הסוויטה "איבריה". בסוויטה 12 קטעים הספוגים באווירה ספרדית מסוימת (למשל: הנמל, יום חג בסביליה, מלגה). יצירה זו סיכמה את כל עבודתו והייתה למעשה שירת הברבור שלו.
אלברטו רואיס-גיארדון, ראש עיריית מדריד ושר המשפטים של ספרד וססיליה סרקוזי, אשתו לשעבר של נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, הם ניניו של אלבניס.
אמל אסעד

ילדותו

אסעד נולד בכפר עספיא שעל הר הכרמל, למשפחה של חקלאים דרוזים. הוא השני מבין עשרה אחים ואחיות. סיים את לימודי בית הספר היסודי וחטיבת הביניים בבית הספר הממלכתי בכפר עוספיא, ולאחר מכן עבר ללמוד בבית הספר התיכון עירוני א' שבחיפה.

שירותו הצבאי

במאי 1973 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. אסעד הוא בין הדרוזים הראשונים שהתגייסו לחטיבה. בצנחנים עבר אסעד מסלול הכשרה כלוחם וכן השתתף במלחמת יום הכיפורים, לחם בקרב החווה הסינית ואף נפצע בקרב מרסיס קרוב לעינו. בהמשך עבר קורס מ"כים חי"ר ושירת כמפקד כיתה. אסעד השלים קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד 890. לאחר מכן שימש כסגן מפקד פלוגת מאי 76' בגדוד, ועזב כחודש לפני אסון הנ"ד בו נספו 44 מבין החיילים וחברי הסגל בפלוגה בהתרסקות מסוק בבקעת הירדן. לאחר מכן שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה ובהם: מפקד פלוגה של מחזור פברואר 1977, כולל במהלך מבצע ליטני ולאחר מכן סגן מפקד גדוד 890. בשנים 1980-1978 שימש כמפקד פלחה"ן צנחנים, בין היתר במבצע סיגל. אסעד לחם במלחמת לבנון הראשונה, בקרבות שניהלה החטיבה, בפיקוד יורם יאיר, מן הנחיתה מן הים בשפך אוואלי ועד מבואות ביירות.
בשנת 1983 מונה למפקד גדוד 932, בתפקידו כיהן עד שנת 1984. ב-1991 מונה למפקד חטיבת מנשה האחראית על מרחב ג'נין. בזמן פיקודו בג'נין קיבלה חוליית 'הפנתר השחור' מכה קשה כאשר מרבית חבריה נעצרו או חוסלו. מספר המבוקשים ירד מ-230 ל-30 בשנת 1993, בהמשך שימש מפקד חטיבה 5, לאחר מכן מונה לסגן מפקד יק"ל. ב-1998 הועלה לדרגת תת-אלוף, והיה לדרוזי השלישי המגיע לדרגה זו. תפקידו האחרון היה מפקד מנהלת תיאום וקישור. שנה לאחר מכן פרש מצה"ל, לאחר 26 שנות שירות.

חייו הפוליטיים

לאחר פרישתו מהצבא, הצטרף אסעד למפלגת המרכז בראשותו של יצחק מרדכי. סמוך למועד הבחירות שובץ ברשימה במיקום לא ריאלי (17), והחליט לעזוב את המפלגה החדשה. הוא הצהיר על תמיכתו בליכוד באותן בחירות, ואף מונה לסגן יו"ר מטה הבחירות בליכוד, אך החליט לא להצטרף ולסיים את הניסיון הפוליטי.

עסקים ופעילות חברתית

לאחר הניסיון הפוליטי של אסעד, הוא החל לעבוד במגזר העסקי הפרטי, והחל לייעץ לחברות (בהן "בזק", "קליל" ו"דור פילם"), בנושא פנייה למגזר הערבי בישראל ובארצות ערב. הצטרף לדירקטוריון התעשייה הצבאית לישראל, בה היה הדרוזי הראשון שכיהן כחבר דירקטוריון. כן כיהן בדירקטוריון רשות שדות התעופה. כיום משמש גם מנכ"ל חברת 'טיירק' למיחזור צמיגים. במאי 2012 מונה לחבר דירקטוריון התעשייה האווירית לישראל.
ב-2012 יזם את פרויקט בשביל הבנים הדרוזים במטרה להנציח את החיילים הדרוזים. הפרויקט כולל יצירת מסלול טיולים שיעבור בכל כפרי הדרוזים, מהכרמל, הגליל העליון והגליל התחתון. פתיחת המסלול צפויה בסוף אוקטובר 2015.
ב-15 במרץ 2017 נעצר בחשד לקשירת קשר לביצוע פשע, הלבנת הון, מרמה והפרת אמונים.
אסעד הוא מהפעילים בעדה הדרוזית בעד ביטול ושינוי חוק הלאום שעבר ביולי 2018.

חיים אישיים

נישא לאשתו, סוהיר אסעד, בשנת 1983, בכפר עספיא. ב-1984 נולדה בתם הבכורה, ראיה, וב-1987 נולד בנם אמיר. ב-1989 עברו להתגורר בקיבוץ יד מרדכי במסגרת תפקידו הצבאי, וב-1991 עברו לקיבוץ בית אלפא במסגרת תפקידו כמח"ט ג'נין. ב-1992 נולד בנם השלישי רם, וכעבור שנתיים נולדה בתו הרביעית של אסעד, רים.
באותה שנה נהרג אביו של אמל, אסעיד, בהתהפכות טרקטור בכפרו. שנה לאחר מכן חזרה המשפחה להתגורר בכפר עוספיא.
ב-12 בספטמבר 1993 נהרג אחיו הצעיר, וופא אסעד ממארב של חוליית מחבלים בפיקודו של עימאד עקל בזמן סיור ברצועת עזה.
כיום מתגוררת המשפחה בכפר עספיא.
פרובינציית הסן-נסאו

היסטוריה

בשנת 1866 הצטרפו נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו והעיר החופשית פרנקפורט לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה-פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחו לממלכת פרוסיה, ושולבו יחד עם שטחים מהדוכסות הגדולה של הסן ליצירת פרובינציית הסן-נסאו.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, ובשנת 1929 צורפה לפרובינציה המדינה החופשית ולדק-פירמונט.
בשנת 1944 פוצלה הפרובינציה לפרובינציית הסן ולפרובינציית נסאו. לאחר מלחמת העולם השנייה נכללו שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש האמריקאי, כחלק מהסן הגדולה, ובשנת 1946 נכללו במדינת הסן בגרמניה המערבית.
9x19 מ"מ פרבלום

כדור ה-9 מ"מ פרבלום פותח בשנת 1902 בגרמניה על ידי חברת הנשק הגרמנית DWM עבור אקדח הלוגר מתוצרתה. האקדח, אשר פותח על ידי הממציא הגרמני גאורג לוגר, נקרא בתחילה אקדח פרבלום, ומכאן קיבל הכדור את שמו.
כדור ה-9 מ"מ פרבלום פותח מכדור ה-7.65x21 מ"מ פרבלום, שהיה למעשה הכדור הראשון שנבחר עבור אקדח הלוגר, על מנת להשיג ביצועים בליסטיים וכושר עצירה טובים יותר. הכדור הוצג על ידי גאורג לוגר גם בפני האמריקאים והבריטים. הצבא האמריקאי העדיף את כדור הקולט 45., אך הבריטים אימצו את הכדור עבור תת המקלע סטן. כבר במהלך מלחמת העולם השנייה נפוץ הכדור במגוון רחב של תתי מקלעים דוגמת הסטן, ה-MP 40 הגרמני (ה"שמייסר") ואפילו הגריז גאן האמריקאי (שסופק עם ערכת קנה ובריח להחלפה שהותאמו לשימוש בכדור, כדי לאפשר לחיילים שנשאו אותו להשתמש בתחמושת שלל).
כיום הכדור הוא הנפוץ ביותר מסוגו ומשמש למעלה מ-70 צבאות כתחמושת סטנדנדרטית לאקדחים ותתי מקלעים. במהלך השנים יוצרו עשרות רבות של תתי מקלעים שהשתמשו בכדור, ביניהם העוזי הישראלי וה-MP5 הגרמני.
כדור ה-9 מ"מ נוח מאוד לירי בזכות הרתע החלש שלו ומשקלו הנמוך מאפשר לשאת כמות תחמושת גבוהה יותר לעומת כדורים בקליברים גדולים יותר. כושר העצירה של הכדור נחשב חלש יחסית לכדורים הגדולים יותר, דוגמת ה-S&W‏ 40. וה-קולט 45. בגלל האנרגיה הקינטית ומהירות הלוע הנמוכות יותר של הכדור, אך יש מי שטוענים כי פוטנציאל הנזק הנמוך יותר של הכדור הוא דווקא אחד מיתרונותיו הגדולים מאחר שהוא מאפשר להגביל ולשלוט בכמות הנזק הנגרמת למטרה.
כיום, לאחר יותר מ-100 שנים בשימוש, החלו יצרנים ברחבי העולם לחפש את ה"כדור הבא", שיחליף את כדור ה-9 מ"מ, דוגמת ה-‎.357 ‏SIG או ה-S&W‏ 40., אך גם כיום הכדור הוא הנפוץ ביותר בשימוש באקדחים ובתתי מקלעים ברחבי העולם.
בישראל פותח בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 כדור 9 מ"מ פרבלום חודר שריון המסוגל לחדור שכפ"צים.
כדור ה-9 מ"מ פרבלום נקרא גם 9 מ"מ לוגר (על שם אקדח הלוגר), 9 מ"מ נאט"ו, 9x19 מ"מ ו-9 מ"מ ארוך.
Jurassic Park: Operation Genesis

תוכן

משחק זה מזכיר מעט את אירועי הסרט הראשון, בו ג'ון האמונד מנסה לבנות פארק על האי "איסלא נובלר" ולהפוך את האי לרמת "5 כוכבים". השחקן צריך לשלוח צוותי חפירה לחפש ממצאי ענברי יתושים או מאובנים של דינוזאורים ולהקים אותם לחיים. הוא יכול לייצר מעל 65 זנים נכחדים שונים הנחלקים ל-4: טורפים גדולים כמו הטירנוזאורוס והספינוזאורוס שצריכים שמירה מאובטחת, טורפים קטנים יותר, צמחוניים בינוניים וצמחוניים גדולים מאוד כמו טריצרטופס וברכיוזאורוס. לאחר שהדינוזאורים קיימים הוא צריך לספק להם אוכל ושתייה ולספק לטורפים חיות כמו כבשים ועזים. דינוזאורים שטורפים דינוזאורים אחרים יכולים לספק לשחקן עוד חומר ליצירת הDNA להחזרתם לחיים.
באי ישנם אזורים רבים בהם אפשר לחפור וחלקם מלאים בנוסף למאובנים בכסף, זהב ואבנים. חלק מצוותי החפירה יכולים להיקנות במהלך המשחק. בהמשך מגיעים מבקרים והשחקן מרוויח כסף בהתאם לפופולריות של הפארק. לשם כך המבקרים צריכים להיות מרוצים ולצפות בדינוזאורים. ישנם חנויות שהשחקן יכול לבנות במשך המשחק וכן תרופות למחלות שצריך להשקיע מחקר כדי להגיע אליהם.
בנוסף על הרווחת כסף השחקן צריך למלא 10 משימות שונות ומשתנות בפארק.
פלאסה דה לה ויה

פלאסה דה לה ויה (בספרדית Plaza de la villa - כיכר העיר) היא כיכר מפורסמת במרכז מדריד, בירת ספרד. הכיכר ממוקמת לצדו של רחוב מאיור (Calle Mayor), עורק התנועה הראשי במרכז העיר, וממנה יוצאים בשלושה רחובות קטנים שנחשבו למרכזה של מדריד העתיקה.
בהיקף הכיכר ניצבים שלושה מבנים בעלי חשיבות היסטורית, שנבנו ונוספו לכיכר במאות שונות. הראשון להיבנות היה בית ומגדל לוחאנס (Casa y Torre de los Lujanes) - אחוזה מהמאה ה-15 שנבנתה בסגנון מודחאר, בצדו המזרחי של הכיכר.
המבנים הנוספים בכיכר הם בית סיסנרוס (Casa de Cisneros), ארמון שנבנה במאה ה-16 בסגנון פלאטרסקו (Plateresco) בצדה הדרומי של הכיכר, ובית העיר (Casa de la Villa) שנבנה במאה ה-17 בסגנון בארוק בצדה המערבי של הכיכר, ושימש כבית העירייה.

היסטוריה

פלאסה דה לה ויה הייתה לאחד האתרים החשובים במדריד העתיקה, ונמצאה במרחק זהה משער גוודלחרה ומשער דה לה וגה, שתיים מהכניסות הגדולות למדריד בימי הביניים. עד המאה ה-15 נקראה הכיכר פלאסה דה סן סלבדור, על שם כנסייה בעלת שם זהה שניצבה בקרבת מקום ושימשה לישיבות מועצת העיר.

בית ומגדל לוחאנס

שני המבנים הללו, שנבנו בסגנון מודחאר-גותי, הם המבנים העתיקים ביותר במדריד ששימשו למגורים ונשתמרו עד ימינו. בניית המגדל החלה בתחילת המאה ה-15 והבית נוסף מעט אחרי סוף המאה. המבנים נקראים על שם משפחת לוחאנס, סוחרים עשירים ממוצא אראגוני, שהיו הראשונים לאכלס את המבנים.
על פי המסורת, המגדל שימש כמקום כליאתו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שנלקח בשבי במהלך קרב פאביה. כיום משמש המגדל כמטה האקדמיה המלכותית למדעי הרוח והחברה.

בית סיסנרוס

בית סיסנרוס הוא ארמון שנבנה בסגנון פלאטרסקו בשנת 1537 בהוראתו של בניטו חימנז דה סיסנרוס, אחיינו של הקרדינל פרנסיסקו חימנז דה סיסנרוס שהיה עוצר ספרד ועמד בראש האינקוויזציה הספרדית.
החזית הנוכחית של המבנה הפונה לכיכר, נבנתה בתחילת המאה ה-20, לאחר שמועצת העיר מדריד רכשה את הארמון ופעלה לשילובם של המבנים בכיכר. השיפוץ, שנותר נאמן לתכנון המקורי, כלל גם בניית גשר בין המבנה לבין בית העירייה הסמוך.

בית העיר

בנייתו של בית העיר החלה בשנת 1645 על ידי האדריכל חואן גומז דה מורה ונסתיימה בשנת 1693. עד שנת 2007 שימש המבנה כבית עיריית מדריד, אז הועתקה מרבית הפעילות לארמון התקשורת בפלאסה דה סיבלס.

פסל אלברו דה בזן

במרכז הכיכר ניצב פסל ארד של האדמירל אלברו דה בזן, מגיבורי קרב לפנטו. התוכנית להקמת הפסל נהגתה בשנת 1888, במלאת שלוש מאות שנים למותו של בזן, כך הפסל הוצב רק ב-19 בדצמבר 1891. בחזית העמוד עליו מוצב הפסל, חרוטה כתובת המוקדשת לזכרו של בזן.