google/wiki40b huggingface dataset:
מוריץ ילינק

ביוגרפיה

ילינק למד באוניברסיטאות פראג ולייפציג. השתתף באופן פעיל בתנועות המהפכניות האוסטריות של 1848 והקים עיתון ליברלי בברנו ואחר כך בקרמס. אחיו, דר' ארמין ילינק, שנידון למוות עם שני מהפכנים נוספים (בלום ומסנהאוזר) היה קשור למארגני מהפכת וינה. בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים נסע לפשט, שם עסק בספרות כלכלית. מאוחר יותר הוא פתח סיטונאות תבואה והיה ליושב ראש בורסת הדגנים, ויזם הקמת בית משפט לבורסה. בשנת 1864 יזם את הרכבת הרתומה לסוסים, ומאז הקדיש לה את כל פעילותו; הוא הפך למנכ"ל הרכבת שהתפתח גם למערכת החשמליות של בודפשט.

כתביו

מאמרו ב- Illustriertes Israelitisches Jahrbuch I. 1859). Die Israeliten Ungarns auf ekonomischem Gebiete)
מאמריו בכתב העת הכלכלי שהיה שבועון כלכלי: ייצוא תבואה הונגרי לגרמניה ולאנגליה (1860), ניקוי התבואה (1861), נתונים סטטיסטיים של הסחר בתבואה ההונגרית, מה קורה במקרה של עליית מחירי היצוא (1866), ענף הטחנות הקמח ההונגרי בהונגריה (1861-62)
ילינק הוביל את מדור הכלכלה הלאומית בעיתון כלכלי חשוב, השיק תנועה מצליחה בסחר ההונגרי וכתב מחקרים מקצועיים על מחירי תבואה, ארגון הסטטיסטיקה הלאומית.
תמרה מקרובה

ביוגרפיה

תמרה מקרובה נולדה בסנקט פטרבורג למשפחת רופא צבאי. כבר בגיל 14 היא אספה ילדי הסביבה והקימה תיאטרון ילדים. בשנת 1924, לאחר סיום בית הספר תמרה מקרובה החלה ללמוד משחק ופגשה בבית הספר בו למדה את סרגיי גרסימוב. בשנת 1927 היא החלה להצטלם בסרט. במהלך הצילומים מקרובה פגשה את סרגיי גרסמיוב בפעם נוספת, הם התקרבו והתחתנו.
בשנת 1936 מאקארובה הצטלמה בסרט של בעלה "שבעת האמיצים". הסרט זכה לפופולריות רבה. בהמשך היא השתתפה בסרטים נוספים של גרסימוב ובשנת 1941 על השתתפות בסרטו "המורה" היא זכתה בפרס סטלין. במהלך מלחמת העולם השנייה הזוג נמצא בלנינגרד הנצורה. מקרובה התנדבה כחובשת וגם השתתפה בסרט על תושבי ומגני העיר. בשנת 1943 הם עזבו את העיר. באותה שנה מקרובה אימצה את בן אחותה שלמעשה היה יתום עקב מעצרה של אחותה. למקרובה לא היו ילדים נוספים.
בשנת 1944 מקרובה וגרסימוב חוזרים למוסקבה ומתחילים ללמד ב-VGIK. רוב תלמידיהם מאותה תקופה השתתפו בסרט "המשמרת הצעירה" לפי ספרו של אלכסנדר פדייב. בשנת 1946 מקרובה השתתפה בסרט "השבועה" עבורו זכתה בפרס ברית המועצות בפעם השנייה.
החל מסוף שנות ה-50 מקרובה צמצמה את השתתפותה בסרטים ולמעשה הצטלמה רק בסרטי בעלה. בפעם האחרונה היא הצטלמה בשנת 1984 בסרט של סרגיי גרסימוב כאשר הוא שיחק את לב טולסטוי ומקרובה שיחקה את אשתו. 
רוב הזמן היא הקדישה לעבודה ב-VGIK. בשנת 1968 היא התמנתה לפרופסור של מוסד לימודים זה. במהלך עבודה ב-VGIK מקרובה הובילה ביחד עם בעלה 10 קבוצות שחקנים. בין תלמידיה היו שחקני ידועי שם בברית המועצות. היא הייתה ידוע ביחס חם לסטודנטים שלה וגם לאחר סיום הלימודים דאגה לתעסוקתם בתעשיית הקולנוע.
לאחר פטירת סרגיי גרסימוב בשנת 1985 ובמיוחד לאחר תחילת הפרסטרויקה חייה של מקרובה השתנו. בתחילת שנות ה-90 היא הפסיקה ללמד. בסוף שנת 1995 בנה המאומץ נהרג. מאירוע זה מקרובה כבר לא השתקמה.
מקרובה נפטרה בינואר 1997 במוסקבה והוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'י ליד בעלה.
שנת שבתון

שנת שבתון (מלטינית: sabbaticus, מעברית: שבת) היא הפסקה מהעבודה לשם מנוחה, הנמשכת לרוב לאורך מספר חודשים עד שנה. מקורו של רעיון השבתון הוא במצוות השמיטה המתוארת בתנ"ך; לדוגמה, בספר ויקרא מוצגת השמיטה כמצווה לחדול מעיבוד השדות במהלך כל השנה השביעית (לפי תיאור זה, השבתון נמשך שנה שלמה).

היסטוריה

מקורו הראשוני של רעיון השבתון הוא במושג יום השבת, המתואר בתנ"ך בספר בראשית (פרק ב', פסוקים ב'-ג'); בשבת אלוהים נח וחדל מעבודתו לאחר יצירת היקום. מצוות שמירת השבת היא אחת מעשרת הדיברות (המתוארים בספר שמות). ביום שבת מופסקות עבודות החקלאות, כך שגם לאדמה ניתנת מנוחה פעם בשבוע. כן נקבעו במסורת היהודית ימי שבתון - ימי חג ויום טוב שבהם בין השאר מופסקת העבודה.
בתקופה המודרנית, הורחב השימוש במושג השבתון כך שהוא מתאר היעדרות ממושכת בקריירה של האדם, שמטרתה לנוח או להשיג משהו שונה מהתפוקות הנדרשות ביומיום בשגרת העבודה שלו. עובד עשוי לצאת לשבתון כדי למלא מטרה מסוימת, למשל כתיבת ספר או עריכת מסע ארוך למטרות מחקר. הדבר נחשב מקובל באוניברסיטאות ומוסדות מחקר ורפואה רבים, המציעים לעובדים הזדמנות לצאת לשבתון על חשבון המעסיק ולעסוק בפרויקט מחקר מסוים. חברות מסוימות מציעות לעובדים אפשרות לצאת לשנת שבתון ללא תשלום, לאנשים שמעוניינים לקחת תקופה של הפסקה בקריירה; בבריטניה, למשל, זו מגמה גוברת: ל-20% מהחברות יש מדיניות שמאפשרת תקופה של שבתון בקריירה.
בישראל מקובלת יציאה לשנת שבתון בין השאר במוסדות אקדמיים ובקרב עובדי הוראה (מורים וגננות). בתקופת השבתון מקבלים מורים וגננות תשלום חודשי פטור ממס מקרן ההשתלמות.
מוריס איילנד

היסטוריה

בין השנים 1861 ל-1863 הוקמו ביצורים חזקים על האי שמרכזם היה בפורט ווגנר, אשר היווה זירת קרבות משמעותית במערכה של צבא האיחוד לניסיונות הכיבוש של צ'ארלסטון. עם ניסיונות הכיבוש ניתן למנות גם את ההסתערות הכושלת של רגימנט הרגלים ה-54 ממסצ'וסטס, רגימנט שהורכב מחיילים אמריקאים-אפריקאים אשר הונצח בסרט גלורי. לאחר נטישת כוחות הקונפדרציה את האי בשנת 1863 תפסו כוחות האיחוד את האי והעבירו אליו 520 קצינים דרומיים שבויים מפורט דאלוור כמגן אנושי מפני הארטילריה אשר נורתה עליו מכיוונו של פורט סאמטר, השבויים הללו נודעו ברחבי הדרום כ-"שש מאות האל-מתים". מעשה זה נעשה על ידי צבא האיחוד לאחר שלמדו כי בצ'ארלסטון הוחזקו מספר דומה של שבויים צפוניים אשר שמשו אף הם כמגן אנושי מפני הפגזות הצפון.
על האי נבנה מגדלור המציין את צידה הדרומי של הכניסה למפרץ.
ארתור דארוויל

תחילת דרכו

בגיל עשר הצטרף דארוויל ללהקת תיאטרון צעירים בשם Stage2, בה היה חבר בשנים 1991–2000. בשנת 2000 הופיע במשך כשנה בערוץ הטלוויזיה האנגלי לילדים CITV בקריינות קישור בין התוכניות. לאחר שעזב, ייסד להקת תיאטרון בשם "הגברים של פואגו" (2001) אשר הופיעו באזור מרכז אנגליה. בגיל 18 עבר דארוויל עם ארבעה מחברי הלהקה להתגורר בעיר הלבנה שבלונדון, ולמד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעתו המקצועית הראשונה הייתה במחזה Terre Haute מאת אדמונד וייט, אשר הוצג בפסטיבל אדינבורו. הופעתו זכתה לשבחים בעיתונות. בהמשך הופיע במחזה במסגרת תיאטרון הווסט אנד אולפני טרפלגר, הופעה עליה היה מועמד לפרס השחקן הצעיר לשנת 2007 מטעם ה-London Evening Standard.

בשנת 2007 גילם דארוויל את רוב במונולוג "סטייסי", תפקיד שתואר בטיימס כ"משכנע". מאוחר יותר באותה שנה הופיע דארוויל בגרסת תיאטרון לסרט הקולנוע לשחות עם כרישים.

דוקטור הו ואחריה

בעונה החמישית של סדרת המדע הבדיוני דוקטור הו (2010) גילם דארוויל את רורי ויליאמס, אשר בעונה השישית הפך לדמות קבועה. באמצע העונה השביעית הדמות אותה גילם הוחזרה בזמן על ידי המלאכים הבוכים וכיוון שכך בהווה הסדרה הוא נחשב מת כביכול והופסקה הופעתו.

במקביל להופעתו בסדרה, שיחק דארוויל במחזה דוקטור פאוסטוס שהועלה בתיאטרון הגלוב, ובסדרת הטלוויזיה הבריטית ברודצ'רץ', בה גילם את הכומר פול קואטס.
דרמטורגיה

דרמטוּרגיה (Dramaturgy) היא אמנות הקומפוזיציה של הדרמה והצגת מרכיביה המרכזיים של הדרמה על הבמה. אדם שהתמחה בדרמטורגיה נקרא דרמטורג, בעברית מחזאי, ותפקידו לעבד את היצירה לבמה כך שתוכל להיות משוחקת על ידי שחקנים. ישנם תסריטאים המשלבים את תהליך כתיבת הדרמה עם תהליך הדרמטורגיה.
ספרו של אריסטו "פואטיקה" שנכתב בין 330-335 לפני הספירה, המנתח את סוגת הטרגדיה, הוא היצירה הקדומה ביותר העוסקת בתאוריה של הדרמה בתרבות המערבית. אריסטו מתייחס שם אל "אדיפוס המלך" כיצירה הדרמטית האולטימטיבית, ומנסח כללים ליצירה נכונה של דרמה. דרמה העונה על כללים אלה מכונה לפעמים "דרמה אריסטוטליאנית". לאורך המאה ה-20 היוו כללים אלה את הבסיס למספר מדריכים לכתיבתם של סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה. מאז כתבו יוצרים רבים על דרך החשיבה הדרמטורגית שלהם, בהם ברטולט ברכט, יז'י גרוטובסקי ודייוויד מאמט.
אופרטור הצפיפות

בפיזיקה, אופרטור הצפיפות הוא אופרטור ליניארי המשמש לטיפול בתכונות סטטיסטיות של מערכת קוונטית. ההצגה המטריציונית של אופרטור הצפיפות בבסיס כלשהו מכונה מטריצת צפיפות.
הפורמליזם של אופרטור הצפיפות הוצג על ידי ג'ון פון נוימן בשנת 1927.

הגדרה

אופרטור הצפיפות הוא כלי מתמטי שנועד לטיפול במערכת קוונטית הנמצאת במצב מעורב (mixed state), כלומר צבר של מערכות הנמצאות במצבים קוונטים שונים המתפלגים סטטיסטית. זאת בניגוד למערכת הנמצאת במצב טהור (pure state).
אופרטור הצפיפות יכול לשמש גם לטיפול במערכת שהמצב שלה אינו ידוע בוודאות.
נניח שהמערכת יכולה להמצא בכל אחד מן המצבים , כאשר ההסתברות להמצא במצב  נתונה על ידי .
אופרטור הצפיפות עבור מערכת זו מוגדר על ידי

שימושים

השימוש העיקרי של אופרטור הצפיפות הוא חישוב ערכי תצפית של גדלים פיזיקליים. 
ערך התצפית, כלומר הערך הממוצע המתקבל במדידת גודל פיזיקלי המתואר על ידי אופרטור  נתון על ידי:

ביטוי זה מכיל מיצוע כפול - על ההסתברות למציאת המערכת או החלקיק במצב , ועל תוצאות המדידה האפשריות עבור מצב זה.

מכניקה סטטיסטית קוונטית

בעזרת אופרטור הצפיפות ניתן לטפל בתכונות סטטיסטיות של מערכות קוונטיות - מכניקה סטטיסטית קוונטית. את הגודל הבסיסי של הפיזיקה הסטטיסטית, האנטרופיה, ניתן להביע בעזרת אופרטור הצפיפות באופן הבא:
 
האנטרופיה של מצב טהור שווה לאפס, ואילו עבור מצב מעורב האנטרופיה גדולה מאפס.
עבור מערכת בשיווי משקל תרמודינמי, ניתן לכתוב את אופרטור הצפיפות על פי הצבר הרלוונטי. כך לדוגמה, עבור מערכת קנונית, , כאשר  הוא ההמילטוניאן ו- היא פונקציית החלוקה.

דוגמה

נתבונן במערכת של חלקיקים בעלי ספין 1/2. נניח כי 80% מהחלקיקים במצב  (ספין up בכיוון z) והשאר במצב  (ספין down בכיוון x). אופרטור הצפיפות המתאר את המערכת הוא:

המטריצה המתאימה לאופרטור כאשר עובדים בבסיס המצבים העצמיים של  היא:
ערך התצפית של מדידת הספין בכיוון x יהיה:
כלומר, קיבלנו שערך התצפית של  הוא  (הערך של פעולת  על  ) כפול ההסתברות לקבל אותו ().
ג'רי סטקהאוס

קריירת משחק


כבר בעונתו הראשונה בפילדלפיה, 1995/1996, היה סטקהאוס הקולע המוביל של הקבוצה עם 19.2 בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז של העונה. בעונה שלאחר מכן, הצטרף לפילדלפיה אלן אייברסון, ויחד איתו היה סטקהאוס מהכוכבים הגדולים של הקבוצה. השניים קלעו במשותף 44.2 נקודות בממוצע למשחק כאשר שיחקו בפילדלפיה.
באמצע עונת 1997/1998 עבר סטקהאוס לקבוצת דטרויט פיסטונס, במדיה הגיע לשיא הקריירה שלו. בעונת 2000/2001 הוא הציג את עונתו הטובה בקריירה, כאשר העמיד ממוצעים של 29.8 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק. במשחק מול שיקגו בולס באותה עונה הוא קלע 57 נקודות, שהיוו את מספר הנקודות העונתי הגבוה ביותר בליגה והגבוה בתולדות דטרויט. הוא השתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA בשנים 2000 ו-2001. סטקהאוס העפיל שלוש פעמים עם דטרויט למשחקי הפלייאוף, אך הגיע רק פעם אחת לסיבוב השני, בעונת 2001/2002.
בקיץ 2002 הועבר סטקהאוס לוושינגטון ויזארדס, בעסקה שכללה שישה שחקנים. כמו בקבוצותיו הקודמות, סטקהאוס בלט גם במדי וושינגטון, כשבעונתו הראשונה בקבוצה הוביל אותה במדדי הנקודות (21.5 בממוצע) והאסיסטים (4.5). עם זאת, בעונת 2003/2004 הוא שיחק ב-26 משחקים בלבד, בשל פציעה וניתוח שעבר בברכו.
ב-2004 עבר סטקהאוס לקבוצת דאלאס מאבריקס. בתקופתו בדאלאס שימש סטקהאוס בעיקר על תקן שחקן שעולה ותורם לקבוצה מהספסל. הוא החמיץ חלק גדול משתי עונותיו הראשונות בקבוצה בשל פציעות נשנות בברכו. בעונת 2005/2006 הגיע סטקהאוס להישג הגדול בקריירה שלו, כאשר היה חלק חשוב בהגעתה של דאלאס עד לסדרת הגמר של ה-NBA, מול מיאמי היט. אף על פי כן, סטקהאוס הושעה מהמשחק החמישי באותה סדרה בשל עבירה גסה שביצע על שאקיל אוניל, ודאלאס הפסידה בסדרה בתוצאה 4-2. 
בעונת 2008/2009 ירד מעמדו של סטקהאוס בדאלאס, והוא שותף בעשרה משחקים בלבד. לאחר חמש עונות בקבוצה, הוא הועבר ביולי 2009 לממפיס גריזליס, אך שוחרר ממנה מספר ימים לאחר מכן. בינואר 2010 חתם במילווקי באקס עד לסיום העונה. ב-23 באוקטובר 2010 הוא הצטרף למיאמי היט. ב-42 משחקים במיאמי הוא רשם ממוצעים של 20.4 דקות ו-8.5 נקודות.

קריירה כמאמן

ביוני 2015 מונה סטקהאוס לתפקיד עוזר מאמן בקבוצת טורנטו ראפטורס. בעונתו הראשונה בתפקיד הגיע עם הקבוצה עד לגמר המזרח, בו הפסידה הקבוצה לקליבלנד קאבלירס. בספטמבר 2016 מונה למאמן קבוצת ראפטורס 905, קבוצת הבת ששיחקה בליגת הפיתוח. הקבוצה סיימה את העונה במאזן 11-39, הגיעה עד לגמר בו ניצחה את קבוצת ריו גראנדה ואלי וייפרס בשלושה משחקים וזכתה באליפות.
עגור (מושב)

היסטוריה

המושב קם ב-1950 על אדמות הכפר הערבי עג'ור, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה. שם המושב משקף את שם הכפר והשם הערבי דבק ביישוב העברי גם בשנים שלאחר מכן.
ראשוני המושב היו עולים מתימן שהגיעו ממעברת עין שמר. המתיישבים החדשים לא הצליחו להאחז בקרקע ועברו למקומות יישוב שונים וב-1953 יסדו את מושב נחלה.
ב-1953 יושב המקום בעולים שהגיעו מהחלק הטורקי של כורדיסטן והגיעו למושב הישר מנמל חיפה. בינואר 1955 נרצחו בשנתם שני טרקטוריסטים, חברי מושב מבוא ביתר, שביצעו עבודות חקלאיות בעגור. עקבות הרוצחים הובילו להר חברון. ב-1961 חובר המושב לרשת החשמל הארצית.
המושב מונה כיום כ-75 משפחות ומרבית תושביו עובדים מחוץ ליישוב בערים הסמוכות: בית שמש וירושלים. עד מחצית שנות ה-80 התבססה התעסוקה המקומית על משק החקלאות שכלל: גידולי פלחה, מטעי אבוקדו, אגסים ,ענבים וגידולי עופות לבשר.
ז'אן קרזו

ביוגרפיה

קרזו נולד בשם קרניק זולומיאן (בארמנית: Գառնիկ Զուլումեան) בחלב, סוריה, למשפחה ארמנית. לימים קרזו יצר את שמו מההברה הראשונה של שמו הפרטי ושם משפחתו, להן הוסיף את שם החיבה הפריזאי ז'אן. הוא רכש את השכלתו בקהיר, מצרים ועבר לפריז ב-1924 על-מנת ללמוד ארכיטקטורה.
הוא החל לעבוד כמעצב תפאורה לתיאטרון, אולם נוכח לדעת כי הוא מבכר ציור.
ב-1952 עיצב תלבושות ל-Les Indes Galantes של ז'אן-פיליפ ראמו באופרה של פריז. עבודותיו הבאות היו עם Le Loup (‏1953) ל"בלטים" של רולן פטי, "ג'יזל" (1954) ו"עתליה" (1955) באופרה ולה קומדיה פרנסז.
בהיותו בן שמונים ואחת השלים את ציור קירותיה של הקפלה בעיר Manosque שבפרובנס.
קרזו היה חבר המכון של צרפת, נבחר לאקדמיה לאמנויות היפות, אליה נכנס במקומו של הצייר ז'אן בושו שהלך לעולמו ב-1977. הוא זכה באות מסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת.
שמואל מירום

ביוגרפיה

נולד וגדל בקריית ביאליק שירת בצה"ל בחיל השריון והשתתף כטנקיסט בקרבות סיני במלחמת יום הכיפורים.
הצטרף למשרד החוץ ב-1975, והחל את שירותו כסגן השגריר בוונצואלה ואחר כך בגואטמלה וברומניה.
במטה המשרד בירושלים שימש כסגן מנהל המחלקה לאמריקה הלטינית, והחל מ-1994 כמנהל המחלקה למזרח אירופה. במקביל למשרתו זו שימש כשגריר לא-תושב לטורקמניסטן.
ב-1990 מונה לשגריר באסונסיון שבפרגוואי וב־2005 הקים את השגרירות בזאגרב שבקרואטיה ועמד בראשה עד 2009. ב-2010 נשלח כשגריר מיוחד לנשיאת האיחוד האירופי דאז - ספרד, בשגרירות ישראל במדריד.
בין השנים 2010–2016 כיהן כשגריר לא-תושב לסלובניה ולארמניה.
מירום הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובמדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי ולימודי ביטחון באוניברסיטת חיפה.
מתגורר במוצא עילית, נשוי לסימה - יועצת ארגונית וקאוצ'רית, ולהם שלושה ילדים.
אבי פזנר

ביוגרפיה

נולד בדנציג, פולין, לחיים פזנר (פוזנר) ולרגינה לבית ארלנגר. סבו, הרב יצחק פוזנר, היה תלמידו של רבי יחיאל מאיר מגוסטינין. בתקופת מלחמת העולם השנייה שהה בשווייץ. בשנת 1953 עלה לישראל. שירת בצה"ל בחיל השריון. בוגר לימודי מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים. 
פזנר דובר שש שפות: עברית, אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית ואיטלקית. בשנת 1965 החל את פעילותו הדיפלומטית במשרד החוץ ועד שנת 1971 שהה באפריקה. לאחר מלחמת יום הכיפורים מונה לדובר המשלחת הישראלית לוועידת ז'נבה. בין השנים 1974–1980 שימש כיועץ בשגרירות ישראל בוושינגטון, ושהה שם במהלך ועידת קמפ דייוויד. בשנים 1982–1983 שירת כדובר המשלחת הישראלית בשיחות השלום עם לבנון. 
עמד בראש אגף העיתונות של משרד החוץ ושימש כדובר המשרד בין השנים 1981–1986. לאחר מכן מונה ליועץ התקשורת של ראש הממשלה יצחק שמיר. שימש בתפקיד זה במהלך מלחמת המפרץ. סייע בהכנת ועידת השלום במדריד. 
בשנת 1991 מונה לשגריר ישראל באיטליה. כמו כן שימש שגריר לא-תושב במלטה, ולאחר מכן היה שגרירה הלא-תושב הראשון של ישראל באלבניה. עמד בראש המשא-ומתן עם הוותיקן, שהוליד את כינונם של יחסים דיפלומטיים רשמיים בין ישראל לוותיקן. בשנת 1995 מונה לשגריר בצרפת ושירת שם עד ספטמבר 1998. קיבל מהנשיא ז'אק שיראק את אות לגיון הכבוד. 
בספטמבר 1998 נבחר כיו"ר העולמי של קרן היסוד. במקביל, בתחילת האינתיפאדה השנייה, באוקטובר 2000, נבחר לשמש כאחד הדוברים הרשמיים של ממשלת ישראל. בתקופת כהונתו כיו"ר קרן היסוד גייס הארגון למעלה מ-8 מיליארד ש"ח למדינת ישראל ומימן פרויקטים רבים, ובכלל זה חלק ניכר מפעילות הסוכנות היהודית. באוגוסט 2010 סיים את תפקידו כיו"ר קרן היסוד. לאחר פרישתו, נותר חבר דירקטוריון בקרן והקים חברה לייעוץ בינלאומי. 
פזנר הוא חבר הנהלת הסוכנות היהודית וחבר הנאמנים של הסוכנות. נציג ההסתדרות הציונית בדירקטוריון של בית התפוצות. 
היה בין המשתתפים בספר האלבומי "ישראל 2000" ובספר "עם לבדד - מולדת ופזורה" שערך הרב ד"ר בני לאו. 
נשוי למרטי לבית קמפר, ילידת ארגנטינה, המשמשת כשגרירת מוזיאון תל אביב לאמנות באירופה. הוא אב לשלושה ומתגורר בירושלים.
גלעד עמית

ביוגרפיה

עמית נולד ביסוד המעלה. התגייס לצה"ל בנובמבר 1996, ושובץ בפלס"ר חטיבה 500, במסגרתו השתתף בלחימה בדרום לבנון. לאחר קורס קציני חי"ר חזר לפלוגה ומונה למפקד צוות. בהמשך מונה למפקד פלוגת החוד של גדוד חרוב, ופיקד עליה בין היתר בקרב שכם, במבצע חומת מגן. לאחר מכן מונה למפקד פלס"ר 401 בין השנים 2003–2005. בהמשך שימש כסגן מפקד גדוד בחטיבת הנח"ל, בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה. לאחר מכן יצא לתקופת לימודים.
בשנת 2010 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד "עוטף אילת", ופיקד עליו בין היתר במהלך מתקפת הטרור בדרום ישראל, את תפקידו סיים בשנת 2012. בהמשך שימש כמפקד גדוד 50 בין השנים 2012–2014. לאחר מכן שירת כנספח צה"ל במארינס בין השנים 2014–2016.  ב-1 ביוני 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שומרון, ושימש בתפקיד עד 25 ביולי 2018. באוגוסט 2018 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז.
עמית מתגורר ביסוד המעלה, נשוי לטלי ואב לשלושה ילדים.
אליעזר שיין

אליעזר שיין (נכתב גם שין; 2 בדצמבר 1880 – 11 באפריל 1931) היה מחנך עברי יליד בוברויסק, איש העלייה השלישית, מורה למתמטיקה ופעיל ציוני סוציאליסטי.
על שמו נקרא סמינר שיין, בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה, המשמש בית הספר ארצי לעובדי הוראה.

ביוגרפיה

שיין נולד בכ"ט בכסלו תרמ"א בעיר בוברויסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (באזור רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי), בן לנחמיה, סוחר תבואות, ובוניה, מחנכת וממשפחת תלמידי חכמים. בילדותו למד ב"חדר" ובמספר ישיבות, בהם ישיבות סלוצק ובוברויסק.
בגיל 18 החל בלימודים כלליים, עבר את הבחינות הממשלתיות להוראה בפולטאבה והוסמך להוראה כללית ולמתמטיקה. לאחר הסמכתו עבד כמורה למתמטיקה בתלמודי תורה בשאוולי וסימפרופול, וכשהחלו הפרעות היה ממתכנני ההגנה העצמית היהודית בבוברויסק.
בשנת 1909 נישא לבתיה ליפשיץ. בשנת 1914 עלתה בתיה לארץ ישראל; שיין הצטרף אליה רק לאחר תום מלחמת העולם הראשונה. בארץ הייתה מחברותיה של רחל בקבוצת כנרת.
בין השנים 1915–1919 לימד בקורסים למורים בחארקוב.
עד שנת 1905 היה פעיל בציונים סוציאליסטיים, חבר במפלגת ס"ס (ציונים סוציאליסטים) בעיר הולדתו, ומשנת 1917, לאחר המהפכה הרוסית, לקח חלק בפעילות החלוץ.
בשנת 1919 עלה לישראל על סיפון האונייה "רוסלאן". בארץ התיישב במושבה פתח תקווה, שם הוזמן ללמד עברית בבית הספר החקלאי. בשנת 1921 נולד בנו היחיד, נחמיה. בראשית שנת 1922, לאחר שנסגר בית הספר, עבר ללמד בירושלים בבית הספר לנערים של חברת כל ישראל חברים. בשנת 1923 הצטרף לוועדת התרבות של ההסתדרות בעיר. בשנת 1924 לקח חלק בסידור ועריכת ספר הלימוד "מסילה" יחד עם שמואל יבנאלי.
שיין ארגן, בשיתוף עם יצחק שוויגר, "שיעורי נוער" במסגרת הנוער העובד. באביב 1926 עברה המשפחה יחד עם מרכז ועדת התרבות לתל אביב. בשנים 1925-1927 כיהן שיין כמפקח בבתי הספר של זרם העובדים.
בשנת 1928, מתוך שאיפה שבנו יתחנך בכפר, עזב את משרת המפקח, עבר עם משפחתו למושב מרחביה שבעמק יזרעאל, וחזר לעבוד כמורה, בבית הספר ברחביה. כעבור כשנתיים, בשנת 1930, חלה בסרטן, והמשפחה שבה לירושלים.
אליעזר שיין נפטר בירושלים באביב 1931, בן 50 במותו. הובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב. על מצבתו נחקקו דבריו של ברל כצנלסון, שהושפע ממנו רבות, מתוך רשימת ההספד "ללא התגלות" שכתב לזכרו: "מבני העליה שהם מועטים. מורה ומחנך לילדי ישראל בגולה ובארץ. רב דעת ורב מכאוב".
כשנתיים לאחר מותו עברו אשתו ובנו לקיבוץ עין חרוד, והיו לחברי הקיבוץ. (לאחר הפילוג, נותרה אשתו בעין חרוד איחוד. נפטרה בשנת 1964, בגיל 78.)
בנו נחמיה (1921–1946) היה מפקד בפלמ"ח, ונפל במהלך פיקודו על הפלוגה שפוצצה את גשר א-זיב. שנה לאחר מותו הוציא הקיבוץ לזכרו את ספר הזיכרון "נחמיה שיין" (עין חרוד: דפוס הקיבוץ המאוחד, תש"ז).
ב-19 ביוני 1952 נקרא על שמו של אליעזר שיין בית הספר למורים ולגננות בפתח תקווה "סמינר שיין", שפעל עד לשנת 1991, ולאחר מכן עבר למכללת בית ברל. במקום פועל כיום בית הספר הארצי לעובדי הוראה.
מגנוס הראשון, מלך שוודיה

ביוגרפיה

ב-1125, כאשר מת אינגה הצעיר, אחיינה של מרגרטה, טען מגנוס לכתר השוודי בתוקף היותו נכדו הבכור של אינגה הזקן. הוא הוכר על ידי היטים, אך על פי החוק השוודי של אז (Västgötalagen) היה עליו גם לקבל את הכרתם של השוודים, שבט ששכן מצפון ליטים. השוודים מצדם בחרו בראגנוולד. על פי ההיסטוריון סקסו גרמטיקוס, הפגין ראגנוולד חוסר כבוד כלפי היטים וזמן קצר לאחר מכן הוא נרצח על ידי תומכיו של מגנוס.
בשנת 1127 לערך, נשא מגנוס לאישה את ריצ'זה, בתו של בולסלאב השלישי, דוכס פולין. ב-1130 גיבה מגנוס את חותנו בכיבוש ריגן. כוחות הצבא הפולני יחד עם הצי הדני אילצו את תושבי האי להכיר בשלטון הפולני בו.
מגנוס לא מוזכר כמלך בקובץ החוקים של וסטרייטלנד וככל הנראה הוא הודח מהכתר הדני על ידי יורשו, סוורקר הזקן בשנת 1130 לערך.

מותו

ב-1131 רצח מגנוס את בן דודו ויריבו הפוטנציאלי לכתר הדני, קנוט לאברד, כדי להבטיח את מעמדו כיורש בכוח של אביו, נילס. אף על פי שבסופו של דבר הוא זכה לגיבויו של אביו, מגנוס מצא עצמו במלחמת אזרחים כנגד אחיו למחצה של קנוט, אריק. מגנוס הראשון נהרג ב-4 ביוני 1134 בקרב פוטביק בסקונה, שם אביו נחל תבוסה מוחלטת. שלושה שבועות לאחר מכן נרצח אביו.
נואה רמישווילי

ביוגרפיה

רמישווילי היה בנו של בעל קרקעות קטן. הוא נולד בשנת 1881, והצטרף למפלגת העבודה הרוסית הסוציאל-דמוקרטית בשנת 1902 והפך, תוך זמן קצר, לדובר בולט של המנשביקים. בשנת 1907 הוא החליף את נואה ז'ורדניה בתפקיד ראש המפלגה. בשנת 1917, לאחר מהפכת אוקטובר, הוא הפך לאחד ממנהיגי הסובייט הלאומי הגאורגי. ב-22 באפריל 1918 מונה לשר הפנים של הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז, הפדרציה העצמאית של גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן. 
ב-26 במאי 1918 הפכה גאורגיה למדינה עצמאית - הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. רמישווילי נבחר לראש הממשלה (למעשה ראש המועצה הלאומית), והוחלף ב-24 ביוני של אותה שנה, על ידי מקורבו, נואה ז'ורדניה. בממשלה החדשה הוא קיבל את תפקיד שר הפנים. החל משנת 1919 החזיק, בעת ובעונה אחת, בתפקיד שר ההשכלה ושר ההגנה. האופוזיציה הגאורגית מתחה עליו ביקורת על תגובתו הנוקשה לתסיסת האיכרים של 1918-1919. בכך תרם תרומה נכבדת במניעת המרידות התכופות של הבולשביקים. בפברואר-מרץ 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, היגר לצרפת, אך לא חדל ממאמציו לערעור השלטון הבולשביקי. הוא תמך בהתקוממות הגאורגית של אוגוסט 1924, שהסתיימה ללא הצלחה ולוותה בדיכוי ורדיפה של האצילים והמשכילים הגאורגים. 
רמישווילי היה אחד מהמנהיגים הבולטים שתמכו בפרומתיזם של פולין נגד ברית המועצות, ואולי אף המקדם הראשי שלה. הקבוצה הגאורגית, שמקורה במהגרים הגאורגים בפולין, הייתה הפעילה ביותר מבין התנועות שנתמכו על ידי פילסודסקי. ב-7 בדצמבר 1930 נהרג בפריז על ידי מתנקש בולשביקי וככל הנראה פעילותו זו הייתה הגורם לכך.
זאב וולף מצ'רני-אוסטראה

רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה (נפטר ה' באדר תקפ"ג (1822)), היה אדמו"ר בדור השלישי של תנועת החסידות, מתלמידי המגיד ממעזריטש. ב-1798 עלה לארץ ישראל וחי בה 25 שנה עד לפטירתו.

חייו

נולד לרבי נפתלי צבי. כיהן כרב וכאדמו"ר בעיר צ'רני-אוסטראה ובקופיל הסמוכה. היה תלמידו של המגיד ממזריטש ושל רבי  משולם פייבוש מזברז'. נטל חלק במאבק על השחיטה החסידית הנפרדת. 
בקיץ תקנ"ח (1798) עלה לארץ ישראל. בקושטא בדרכו לארץ נפגש עם רבי נחמן מברסלב ישב תחילה בחיפה ומאוחר יותר בטבריה. במכתב לתלמידו רבי מנחם מנדל מקוסוב, הוא מתאר את מצבו בתקופה זו: "...ובפרט בעיתים הללו אחר שנות ראינו רעה תקנ"ח ותקנ"ט שנשארנו מעט מהרבה שנסתלקו צדיקים מופלגים קדושי עליון, גם עלו תקפו צרות שבשני ימים תקיפן זה אחר זה היה עלי דבר וחרב, מאוד מאוד צריך לעורר לתשובה, ובפרט בארצנו הקדושה ששם צדק ילין בה...". 
אחר פטירת חברו רבי אברהם מקאליסק בשנת ה'תק"ע (1810) מילא את מקומו בהנהגת החסידים בטבריה ועמד בקשרי מכתבים עם ראשי תנועת החסידות בחוץ לארץ כדי שהללו יתמכו כלכלית ביישוב החסידי בארץ. 
רבי זאב וולף נפטר בה' באדר תקפ"ג (1822), ונטמן בבית העלמין העתיק בטבריה, בסמיכות לרבי אברהם מקאליסק. אשתו נפטרה בשנת 1837. בתו, בנו וכלתו נספו ברעש הגדול בצפת באותה שנה. 
מכתבו של רבי אשר מסטולין (הראשון) אליו נדפס בסוף הספר "בית אהרן". מעט מדברי תורתו נדפסו בהקדמת הספר "מנורת זהב" ובקונטרס "אור צדיקים". דברי התורה המעטים המובאים בשמו נאספו לספר "תקיפא דארעא דישראל" הכולל גם את תולדות חייו.