google/wiki40b huggingface dataset:
צ'ונגרד (מחוז)

גאוגרפיה

מחוז צ'ונגרד נמצא כולו במישור ההונגרי הגדול (אלפלד) ונופו מישורי לחלוטין. גובהו מעל פני הים נע בין 78 מטר (הנמוך ביותר בהונגריה) ל-125 מטר. נהר הטיסה חוצה את המחוז מצפון לדרום. בזכות אדמתו הפוריה נחשב המחוז לאזור החקלאי החשוב ביותר של הונגריה. מוצרי החקלאות המפורסמים ביותר של המחוז הם הפפריקה מאזור סגד ובצל הגינה מאזור מאקו. כמחצית ממקורות הגז הטבעי והנפט של הונגריה נמצאים במחוז. במחוז 10 ערים ובסך הכל 60 יישובים. יותר מ-70% מהאוכלוסייה חיים ביישובים עירוניים.

היסטוריה

מחוז צ'ונגרד ההיסטורי (בלטינית: Chongradiensis, בגרמנית: Tschongrad), נוסד בתקופת ממלכת הונגריה על ידי אישטוון הראשון, מלך הונגריה. גבולותיו הנוכחיים של המחוז נקבעו ב-1950. למחוז צ'ונגרד ההיסטורי סופחו חבלים ממחוזות צ'נאד (Csanád) וטורונטל (Torontál) ההיסטוריים. החלקים הנותרים של מחוזות צ'נאד וטורונטל הועברו לרומניה ויוגוסלביה בעקבות הסכם טריאנון. לאחר הכיבוש העות'מאני, ב-1715, המחוז כמעט ולא היה מאוכלס וצפיפות האוכלוסין בו הגיעה לפחות מ-5 נפשות לקמ"ר. בתחילת המאה ה-18, האזור אוכלס מחדש על ידי מתיישבים הונגרים שהובאו ממחוזות מאוכלסים בצפיפות בצפון ובמערב הממלכה.
סולה פרואנית

מאפיינים

אורכה של הסולה 38–41 ס"מ ומשקלה 1,300-1,500 גרם. היא לבנה ובעלת מקור ארוך המשמש לדיג וכן אברות תעופה גדולות הנעות אחורה בזמן הצלילה. כמו רוב הסולות הן ניזונות מדגים שהן שולות מעומק של עד מטר אחד מתחת לפני המים והם ממריאות כדי לצבור תאוצה שתביא אותה לעומק מטר מתחת למים ותופסות את הדגים. הן נעזרות בדגים טורפים שיעלו דגים קטנים יותר לפני המים, שם הן יכולות לתפוס אותם.
בעבר היה ציד גדול של עופות אלה ועד שנת 1997–1998 היו ירידות בכמותם ואחרים נדדו צפונה יותר בחורף. כיום ישנם כ-5 מילון עופות והם מבוססים באזור הדיג שלהם.
בכל מושבה הסולות מקננות בכל ימות השנה והנקבות מטילות 1–4 ביצים שבוקעות לאחר 4 עד 5 שבועות. הצלחת הצעירים להגיע לבגרות תלויה בכמות המזון, גודל המושבה וכמות הטורפים באזור. טורפים יבשתיים מתרחקים מאזורי הקינון הצוקיים, אבל עופות ימיים עלולים לחטוף אפרוח שאין עליו השגחה טובה.
פיבל מלצר

פַיְבְל מֶלְצֶר (כ"ה באדר ב' תרנ"ז, 25 במרץ 1897 – י"ח באייר תשל"ג, 20 במאי 1973) היה פרשן מקרא, איש חינוך ועסקן ציבור ישראלי, מורה בבית המדרש למורים של "המזרחי", פרשן התנ"ך ב"קול ירושלים" ו"קול ישראל", מנהל בית הספר רוחמה בירושלים, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק.

ביוגרפיה

פיבל מלצר נולד בעיר קובנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) לרב איסר זלמן מלצר. בילדותו עבר עם משפחתו לסלוצק. התחנך בישיבות סלוּצק (שייסד אביו), קֶלם וסלובודקה.
מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, ואף נאסר על רקע זה.
בשנת תרפ"א (1921) עלה לארץ ישראל.
בשנה שלאחר מכן נסע ללמוד מזרחנות באוניברסיטת ברלין. בשנת 1926 שב לירושלים, ובה חי עד מותו. היה מראשי הפעילים של "הפועל המזרחי" בעיר, וייצג אותה בוועד הקהילה של ירושלים ובמפקדת "ההגנה" בעיר.
כיהן כמורה בסמינר למורות של "המזרחי", ואחר כך היה מנהל בית הספר לבנות "רוחמה" במשך 35 שנה.

היה מהוגי פירוש "דעת מקרא" ומעורכיו, וכתב במסגרתו את הפירוש למגילת רות. עסק בהפצת לימוד התנ"ך, בין השאר על ידי העברת שיחות פרשנות יומיות בקול ירושלים (בתקופת המנדט) ובקול ישראל במסגרת "פרקי היום בתנ"ך", והיה שותף פעיל בחידוני התנ"ך למבוגרים. מבחר משיחותיו ברדיו נאספו לספר בשם "פני ספר תהילים", שיצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק בשנת תשמ"ג (1982). על פירוש זה כתב עמיתו ל"דעת מקרא", פרופ' אהרן מירסקי: 
אין דומה לספר זה בספרים על המקרא. כולו הגיוני דעת והרגשות חכמות בדברי משורר התהלים, ביאורי השקפות ומוסרים והבחנות אסתטיות ותפיסות מקוריות בשבילי הספרות של המקרא ובדרכי בניין המזמורים. חום לבו החכם של המחבר עומד בפרקי הספר ותוי נעימת פירושיו נשמעים בשורותיו.
— מתוך מכתב לבנו של המחבר, הובא בפתח ההדפסה השנייה של הספר, שבט תשס"ב.
היה פעיל בחברה לחקר המקרא בישראל ושימש שופט בחידוני תנ"ך שערכה.
מסופר עליו כי לא היה מעביר שיעור בתנ"ך בטרם קיבל הסכמה מאמו הרבנית הינדא מלצר, שהייתה ידועה בלמדנותה ובבקיאותה, הייתה עורכת את ספרי בעלה ומעירה לתלמידי חכמים שבאו לשוחח עמו בלימוד על טעויותיהם.
עם ייסוד אוניברסיטת בר-אילן בשנת 1955 הצטרף לסגל המחלקה למקרא כמרצה לנבואה וספרות החוכמה. כיהן כפרופסור בה ובישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
כן פעל כעסקן ציבור, ששימש במשך 40 שנה כיו"ר הוועד המנהל של בית חינוך עיוורים בירושלים. בינואר 1973 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
פיבל מלצר נפטר בירושלים בחודש מאי 1973, בתום מחלה קשה. בן 76 במותו. בהלווייתו, בבית העלמין בהר הזיתים, נכח קהל שרים, רבנים, אישי ציבור ורבים מתלמידיו.
על שמו רחוב בירושלים, סמוך לבית חינוך עיוורים בשכונת קריית משה.

משפחתו

אביו היה הרב איסר זלמן מלצר. אמו בילה הינדה, הייתה בת הגביר שרגא פייבל פרנק מאלקסוט שבקובנה. אחותו חנה פרל נישאה לרב אהרן קוטלר, ראש ישיבת קלצק בפולין ומייסד וראש ישיבת לייקווד, ממנהיגי הציבור החרדי בארצות הברית. אחיו, הרב רפאל צבי יהודה מלצר היה ראש ישיבת הדרום. אחות נוספת נישאה לרב יצחק מאיר בן מנחם.
נישא בשנת 1925 לשפרה אבל, גיסה היה הרב אברהם אליהו קפלן, ראש בית המדרש לרבנים בברלין.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: אפרת ואחריה גוריון שנולד ב-1930. בשנת ה'תש"ג נפטרה אפרת. כשנה מאוחר יותר, בכ' בחשוון ה'תש"ד נפטרה אשתו שפרה. הוא נישא בשנית בשנת 1947, ה'תש"ז, לשארלוטה לבית לוינשטיין.
בנו גוריון מלצר כיהן כמנכ"ל חברת תדיראן וכיו"ר דירקטוריון חברת בזק (גוריון נפטר ב-1 באוקטובר 2014). בנו של גוריון, ארז מלצר, היה מנכ"ל אפריקה ישראל.
ינון ברנתן

ביוגרפיה

ברנתן נולד בתל אביב. בגיל שלוש החל לנגן בפסנתר. בהיותו בן 11 הופיע לראשונה לפני קהל. הוא המשיך את לימודיו אצל פרופ' ויקטור דרביאנקו ומשנת 1997 המשיך את לימודיו באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון אצל מריה קוּרְצ'יוֹ  (שלמדה בשעתה אצל ארתור שנאבל ואצל כריסטופר אֶלטון . בנגינתו ניכרת גם השפעתו של ליאון פליישר.
בשנת 2006 עבר לארצות הברית, שם הופיע עם תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו והתזמורת הסימפונית של יוסטון, וכן בניו יורק, בקרנגי הול, במרכז לינקולן ועוד. ברנתן הרבה להופיע באולמות הקונצרטים החשובים של אירופה, בהם רויאל פסטיבל הול בלונדון, אולם הקונצרטחבאו באמסטרדם, מוזיקפריין בווינה ואחרים. כן השתתף בפסטיבלי מוזיקה בארצות הברית ובאירופה.
בין השאר הופיע ברנתן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת שווייץ המערבית, הקאמרטה הישראלית ירושלים והתזמורת הקאמרית הישראלית.
בתחום המוזיקה הקאמרית ברנתן חבר באגודה למוזיקה קאמרית של מרכז לינקולן והופיע בנגינת מכלול הסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן עם הכנרת ליזה פרשטמן. ברנתן ניגן עם רביעיית ירושלים ועם כנרים שונים, בהם מרים פריד וצ'ו-ליאנג לין . ב-14 בפברואר 2014 הופיע ברנתן בקונסרבטוריון ע"ש לין ותד אריסון ברסיטל מיצירות ברהמס, ברבר, שוברט וראוול.
ברנתן מזמין ומבצע יצירות של מלחינים בני זמננו, בהם ג'ורג' קראמב, ג'ודית ויר, אבנר דורמן ואחרים.
אברהם אבוטבול

ביוגרפיה

אבוטבול נולד למשפחה מצרית-אלג'יראית בקריית אתא, שם גדל והתחנך. בגיל 17 עבר לירושלים ולמד בישיבת אור שמח, אך עזב אותה באותה שנה וחזר בשאלה ושינה את שמו לאבי קידר. ב-1998 חזר בתשובה ולמד בישיבה בעין כרם בירושלים. בסיוון ה'תשע"ב התגרש אבוטבול מאשתו. חודשים ספורים לאחר מכן התגלה אצל אברהם גידול סרטני בראשו והוא עבר ניתוח להסרת הגידול. לאחר הניתוח התברר שהגידול היה גרורה ממחלת הסרטן שהתפשטה בכל גופו. אחיו אלון הגיע מיד מלוס אנג'לס ושהה לצידו עד יומו האחרון בבית החולים, יחד עם חברים רבים - ביניהם הזמר והשחקן שולי רנד והמפיק אלדד אילת. בחג הסוכות, ימים ספורים לפני מותו, התחתן אבוטבול מחדש עם גרושתו בטקס שנערך בחדרו בבית החולים הדסה עין כרם.
בכ"ה בתשרי תשע"ג, 11 באוקטובר 2012, נפטר בבית החולים.

משחק

ב-1986 גילם את סמי, אחיה של שרה (כריסטינה מרסיליאק) בסרט "אהבה גנובה" שכתב וביים משה מזרחי ושיחק בסרט "הקרב על הוועד" שכתב אסי דיין וביים אבי כהן. ב-1989 שיחק בסרט "הכלוב" שכתב וביים עמית גורן, וגילם סוכן בסרט "רחובות האתמול" שכתבו דייוויד לאן ויהודה ג'אד נאמן שגם ביים. ב-1990 גילם את התפקיד הראשי בסרט "שמשה קדמית" שכתב וביים ענר פרמינגר. ב-1992 שיחק בסרט "להב חצוי" שכתב וביים עמוס קולק, וגילם את שי בסרט "מאחורי הסורגים 2" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש. ב-1997 גילם את קובי בסדרת הטלוויזיה ששודרה בהוט "כחול עמוק" העוקבת אחר יחידת הצלה בחוף תל אביב. ב-2004 גילם את "בן-ברוך" לצד שולי רנד בסרט "האושפיזין" שכתב רנד. ב-2011 השתתף לצד יורם טולדנו בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" בבימויו של עודד דוידוף, שם גילם את הרב כנען.

מוזיקה

ב-1995 הקליט תחת השם אבי קידר אלבום בשם "מרים את המופע", אך עקב התקרבותו לדת גנז אותו. בהקלטת האלבום השתתפו חברי להקת איזבו (בגרסתה המקורית: רן שם טוב, תמיר מוסקט, ניר גרף), רונית שחר, המפיק המעבד היה תמיר מוסקט ולואי להב ערך דיגיטלית את האלבום.
ב-2001 הקים ביחד עם גדי פוגטש את ההרכב בית הקדושה, במסגרתו הקליט אלבום שנשא את שם זה.
בשנת 2005 הקליט אבוטבול את האלבום "כוכבי אור" עם הגיטריסט דני ממן, והמפיק והטכנאי עמית גולן. אלבום זה נכנס לפנתאון של המוזיקה היהודית מקורית ופרץ דרך בתחומו.
בשלהי שנת תשע"ג, הוציא גדי פוגטש דיסק נוסף של אברהם אבוטבול, בשם "בית הקדושה II" מחומרים שנוצרו לאחר יציאת האלבום "בית הקדושה".
בספטמבר 2018 הוציא שולי רנד שיר פרידה מאבוטבול באלבומו "רצוא ושוב".
שחטאר דונצק

היסטוריה

מועדון הכדורגל, שהוקם רשמית במאי 1936 נקרא תחילה בשם סטאחאנובץ על שמו של אלכסיי סטאחאנוב שהיה כורה פחם אגדי באותו האזור באוקראינה. עקב מלחמת העולם השנייה הקבוצה השתנתה מאוד. מהקבוצה של 1941 נשארו רק שלושה שחקנים. תוך כמה שנים הגיעו שחקנים חדשים והקבוצה חזרה לליגת העל הסובייטית ב-1949. ההישג הראשון של הקבוצה היה בשנת 1951 עם המאמן החדש ויקטור נוביקוב, בתקופה שבה היא נקראה שחטאר הגיעה הקבוצה למקום השלישי בליגה הסובייטית.
הקבוצה, שכונתה "הכורים" הייתה ידועה בכל ברית המועצות בשל רוח הלחימה של המועדון וההישגיות שלו. בשנות ה-60, תחת הנהגתו של המאמן אולג אושנקוב הגיעה הקבוצה שלוש פעמים לגמר הגביע הסובייטי, מתוכן פעמיים, ב-1961 ו-1962 זכתה הקבוצה בגביע. הקבוצה כונתה "קבוצת הגביע" בשל יכולתה לזכות פעם אחר פעם במעמד מכובד בגביע אך ההישגים המרשימים באמת של הקבוצה היו בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80.
בשנת 1975 שחטאר סיימה במקום השני בליגה הסובייטית וזכתה לייצג את ברית המועצות במפעלים האירופיים. בשנת 1978 הגיעה הקבוצה למקום השלישי בליגה הסובייטית ושנה לאחר מכן הגיעה בפעם השנייה בתולדותיה למקום השני(1979). בשנים הללו בקבוצה היה חלוץ ויטאלי סטרוכין, שנחשב לשחקן הטוב בהיסטוריה של המועדון. שחטאר זכתה פעמיים בגביע הקריסטל הסובייטי, בשנים 1980 ו-1983 ובשנת 1983 אף זכתה בסופר קאפ הסובייטי אך לא הצליחה להשלים טרבל שכן באליפות זכתה באותה העונה דנייפר דנייפרופטרובסק. בעונת 1983/1984 הקבוצה הגיעה לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
עם הקמת הפרמייר ליג האוקראינית בשנת 1991 הפכה שחטאר דונצק, ביחד עם דינמו קייב, לאחת משתי המועמדות המובילות בכל שנה לתואר האליפות, ועד שנת 2018 זכתה ב-12 אליפויות. בשנת 2000 השתתפה שחטאר דונצק בפעם הראשונה בליגת האלופות. באחד מהמשחקים בבית היא ניצחה 0–3 את ארסנל.
בשנת 2009 זכתה הקבוצה בגביע אופ"א לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 1–2 על קבוצת ורדר ברמן הגרמנית. בעונת 2010/2011 היא שיחקה בליגת האלופות והגיעה לרבע הגמר, אך הודחה על ידי ברצלונה אחרי שהפסידה 6:1 בסיכום הכולל.
בשנת 2014 הופצץ אצטדיון הקבוצה, בעת המשבר האלים שפרץ במדינה והקבוצה נאלצה לעזוב את העיר המופגזת ולנטוש את מתקן האימונים. לאחר שדונצק הפכה לאזור קרבות, הקבוצה נדדה במאי 2014 לקייב על מנת להתאמן. עקב המצב הקבוצה אירחה תחילה את משחקי הבית שלה בארנה לבוב שבעיר לבוב, במערב אוקראינה, המכיל 34,915 מקומות ישיבה. מאז  2017 אצטדיון מטאליסט בחרקוב משמש אותה למשחקי הבית.
ב-2016 הקבוצה הגיעה עד לשלב חצי גמר הליגה האירופית, אך הודחה על ידי סביליה בתוצאה 5:3 בסיכום הכולל. במאי 2018 זכתה בגביע האוקראיני בפעם ה-12 בתולדותיה, אחרי ניצחון על דינמו קייב והפכה לקבוצה האוקראינית שזוכה במירב תוארי הגביע. היא שבה וזכתה בגביע גם עונה לאחר מכן.

שחטאר

מהקמת המועדון בשנת 1936 המועדון אירח את משחקיו באצטדיון שחטאר דונצק, שהכיל 25 אלף מושבים. ב-1954 הותקנה תאורה חשמלית וזה היה האצטדיון השני בברית המועצות עם תאורה שכזו. ב-1966 שופץ ותכולת המושבים הוגדלה ל-42 אלף מקומות ועד 1981 שופץ שוב ונוספה בו מערכת חימום. ב-1999 נערך שיפוץ נוסף, על מנת להתאים את האצטדיון לתקנים מודרניים ולתקני ליגת האלופות, כך שהותקנו מושבי פלסטיק ותכולת המושבים הורדה ל-32 אלף מושבים.

אולימפיסקי

אצטדיון אולימפיסקי בדונצק שימש את הקבוצה ממרץ 2004. האצטדיון נבנה ב-1958 ונקרא בשם "לוקומוטיב", משום שנבנה בחסות חברת הרכבות של דונצק. ב-1970 הבנייה הושלמה אך לא שימש כמעט את שחטאר. ב-2003 שופץ ושימש את נבחרת הנוער של אוקראינה ואת הקבוצה כמגרש חלופי.
אקסל קובר

קריירה

קובר נולד בקרונאך ולמד ניצוח אצל פטר פאלק וגינתר ויך בבית הספר הגבוה למוזיקה בוירצבורג. כהונתו המקצועית הראשונה הייתה בתיאטרון הממלכתי של מקלנבורג-מערב פומרניה ב-1994. מ-1998 עד 2003 היה המנצח הראשי של תיאטר דורטמונד, שם ניצח על כמה אופרות שאין מרבים לבצע, ובכלל זה הבכורה הגרמנית של "ז'וליאן" מאת גוסטב שרפנטייה. לאחר תקופה של 4 שנים בתיאטרון הלאומי של מנהיים (2007-2003) כמנצח הראשי, ושנתיים כמנהל מוזיקלי באופרה של לייפציג (2009-2007), התמנה למנהל מוזיקלי של הדויטשה אופר אם ריין. ב-2013, יובל המאתיים להולדת ריכרד וגנר, הופיע קובר לראשונה בפסטיבל ביירוית, שם ניצח על טנהויזר. הוא חזר לנצח על אופרה זו בפסטיבל של 2014.
הלן אלינגהאם

ביוגרפיה

הלן מרי אליזבת פטרסון נולדה ב-26 בספטמבר 1848, בסוואדלינקוט בדרבישייר, בתו של אלכסנדר הנרי פטרסון, רופא, ומרי הרפורד פטרסון. הלן פטרסון הייתה הבכורה מבין שבעה ילדים. המשפחה עברה לאזור צ'אשייר Cheshire כשהייתה בת שנה. בשנת 1862 מתו אביה ואחותה בת השלוש איזבל ממגפת מחלת הדיפטריה. המשפחה עברה אז לברמינגהם, שם התגוררה משפחתו של אביה.
פטרסון הציגה כישרון לאמנות כבר מגיל צעיר, כשהיא שואבת את השראתה מסבתה מצד אמה סמית הרפורד והדודה לורה הרפורד, שתיהן אמניות מוכשרות בתקופתן. אחותה הצעירה קרוליין פטרסון הפכה גם היא לאמנית ידועה.
בתחילה למדה אמנות במשך שלוש שנים בבית הספר לעיצוב בברמינגהם (שנוסד בשנת 1843). היא בילתה שנה בבית הספר לנשים לאמנות בלונדון, לפני שפנתה אחרי דודתה לורה הרפורד לבית הספר הלאומי לאומנות, אחד מבתי הספר המלכותיים של האקדמיה, אשר מאוחר יותר הפך ל״קולג' המלכותי לאמנות״ (Royal College of Art).
בשלב מוקדם של חייה, הלן היה מאוד מוכשרת בציור המשיכה לצמוח ולהביע את רצונה לעסוק באמנות למרות מותו של אביה. בשנת 1867, היא נרשמה לאקדמיה המלכותית לאומנות. היא הייתה רושמת דמויות בצבעי שחור/לבן כדי להרוויח כסף לשלם את הוצאות המחייה שלה.

קריירה

בזמן שלמדה בבית הספר הלאומי לאמנות, פטרסון עבדה כמאיירת, ובסופו של דבר החליטה לוותר על עבודותיה לטובת קריירה באומנות במשרה מלאה. היא ציירה ספרי ילדים ומבוגרים, כמו כן איירה כתבי עת, כולל העתון The Grapic. אחת העבודות החשובות שלה הייתה לספק שנים עשר איורים בהמשכים בשנת 1874 לרומן של תומאס הרדי. איוריה מתקופה זו נחתמו או כ "H. Paterson" או "H. Allingham".
בעוד וינסנט ואן גוך מתפתח כאמן על ידי לימוד ציור דרך כתבי עת מאוירים באנגלית, הוא נדהם מעבודתה של פטרסון בעתון The Graphic. אף על פי שהנשים לא זכו להכרה אומנותית זהה לזו של גברים בשלב זה בהיסטוריה, השפעתה על ואן גוך מראה, כי נשים תרמו רבות לאמנות במשך מאות שנים, כאשר אמנים כמוהו נזקקו להשראה מעבודותיה כדי להתפתח לאמן שהוא הפך.
ב־22 באוגוסט 1874 נישאה לויליאם אלינגהם, משורר אירי ועורך המגזין פרייזר, שהיה כמעט כפול מגילה. לאחר נישואיה ויתרה על הקריירה שלה כמאיירת ופנתה לציור בצבעי מים. ב־1881 עברה המשפחה מצ'לסי לוויטלי בסארי. בנה הראשון נולד בנובמבר 1875 ונקרא ג'רלד קרלייל. בתה נולדה ב-21 בפברואר 1877 ובנה האחרון ב-11 במאי 1882. הלן החלה לצייר את הנוף היפה סביבה, ובמיוחד את בתי האיכרים הציוריים ואת הקוטג'ים של סארי וסאסקס, שבזכותם התפרסמה.
מבקריה טוענים כי על אף שמרכיבי מחאה יחידים הופיעו באחד מציוריה, היא הייתה התגשמות הציור הסנטימנטלי, השמרני של האזור. היא המשיכה לצייר סצינות כפריות בחלקים אחרים של המדינה - מידלסקס, קנט, האי וייט - בחו"ל בוונציה, איטליה. כמו ציורי הנופים, היא השלימה גם כמה ציורי דיוקנאות, כולל אחד של תומאס קרלייל.
בשנת 1890, היא הפכה לאישה הראשונה שקבלה חברות מלאה של החברה המלכותית לציורי צבעי מים. הלן אלינגהאם הציגה את עבודתה בארמון האמנויות היפות בתערוכת קולומביה העולמית (1893) בשיקגו, אילינוי.

מורשת

״האגודה לכבודה של הלן אלינגהם״ נוסדה בשנת 2000. הבתים שהיא גדלה בהם מצוינים בלוחות כחולים.
בית הבורג', בהמפסטד, לונדון כולל את הארכיון הגדול ביותר בעולם של אוסף עבודותיה.
מוריץ דניאל אופנהיים

חייו

אופנהיים נולד ב"סמטת היהודים" (יוּדנגַאסֶה) בהנאו (Hanau; הנן) שבגרמניה, והיה הראשון שזכה להכשרה אקדמית בציור. כבר בגיל ארבע עשרה קיבל הזמנה ראשונה לציור מטעם שר האוצר של הדוכסות הגדולה של פרנקפורט. בשנות לימודיו התגורר במינכן, פריז ולבסוף ברומא, שם הסתפח לחוג התנועה הנצרינית (Nazarener) שסביב יוהאן פרידריך אוברבק (Overbeck), שהייתה תנועה אמנותית-דתית שדגלה לשיבה לתמימות ולאמונה השלמה של האמונה הנוצרית המקורית.
עם שובו לפרנקפורט בשנת 1828 הפך אופנהיים לצייר הפורטרטים הבולט ביותר של בני המעמד הבינוני היהודים בגרמניה ושל עשיריה היהודים של גרמניה ואירופה, כמו משפחת רוטשילד, שהיו הדור הראשון שנהנה מן האמנציפציה במדינה. ביצירות אלו משולבים אלמנטים יהודיים וגרמניים, המשקפים את אווירת הסובלנות והשילוב שאליה שאפו בני דור זה. ציור מפורסם שלו מאותה תקופה, בשם "שובו של המתנדב היהודי ממלחמות השחרור" (1833–1834), מתאר את המתנדב ללחימה למען גרמניה, השב אל משפחתו היהודית, החיה עדיין על–פי המסורת.
משנת 1865 ואילך החל אופנהיים לעסוק בסדרה של תמונות מחייהם של היהודים במשפחה, בבתי הכנסת וברובע היהודים, ובטקסים כמו בר המצווה, הדרשה, החתונה, ברכת הרב, וכדומה. ציורים אלו שיקפו את זכרונות נעוריו באספקלריה רומנטית וסנטימנטלית מאוד, שתיארה לא את המצב כפי שהיה אלא את העבר הדמיוני שאופנהיים ביקש לתאר, כשהוא מוחה את הסטריאוטיפים השליליים הרווחים ביחס ליהודי הגטו וחייהם. הציורים הופצו במהדורות שחור-לבן מיוחדות, זכו לתפוצה רחבה ושכנו בביתם של יהודים גרמנים רבים בסוף המאה התשע עשרה.
רחוב מוריץ דניאל בתל אביב, נקרא על שמו.
אלי ומריאנו

אלי ומריאנו הם  צמד  קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אלי פיניש ומריאנו אידלמן.
הצמד החל את דרכו בשנת 1996 כשהם מופיעים יחד בתוכנית "הראשון בבידור" של דודו טופז, במופעי חקיינות וסאטירה.
בשנת 1998 הופיעו במופע בידור לכבוד היובל למדינת ישראל ולכבודו של הקומיקאי ספי ריבלין במופע בפני הצמרת המדינית, אנשי תקשורת וידוענים. משנת 1998 ועד 2000 הופיעו בארץ ובעולם בתוכנית "אלי ומריאנו עוברים על הצחוק", ומשנת 2001 בתוכנית בשם "אחלה סרט". בשנת 2002 הפיקו תקליטור די וי די עם חלק מהחומר הבידורי שנמכר ביותר מ-20,000 עותקים והופיעו יחד ולחוד בתוכנית "לא נפסיק לצחוק" בערוץ ביפ.
ב-2006 כיכבו השניים בקמפיין פרסומת לדואר ישראל 
הפרסומות היו אמורות "לנער את האבק" מתדמיתו של מוסד זה, והיה אחד ההישגים שאלדד כהן, הסמנכ"ל העסקי של החברה, זקף לזכות עצמו כאשר פוטר שנתיים אחר כך. למרות הצלחתו, מסע התעמולה היה שנוי במחלוקת. הוא חטף ביקורת קשה מצד ארגוני נשים שטענו שהפרסומות סרות טעם ומשפילות אותן, אולם היו גם נשים שטענו שהצמד מציג דווקא דמות משוחררת של אישה השולטת במצבה. 
הצמד השתתף בדיבוב סרט האנימציה לילדים "הורטון שומע מישהו" על פי ספרו של דוקטור סוס Horton Hears a Who בשנת 2008.
בעונה 9 של ארץ נהדרת, בשנת 2012, בנוסף לתפקידים נפרדים שיחקו השניים ביחד בסדרת מערכונים על הכור הגרעיני של איראן, מתוך מטרה ללגלג על מדיניות הממשלה ולהדגיש את הצד האנושי אפילו אצל עובדי הכור באיראן. למרות פיתוח פצצת אטום מוצהרת, ולמרות הצהרות ההמונים לגבי אמונתם בצורך להכחיד את ישראל. בשנת 2013 יצאו עם תקליטור די וי די כפול עם רבים מהמערכונים שלהם, ובשנת 2016 השיקו מופע חדש הנקרא "אלי ומריאנו 2" שאת מרביתו כתב אמן הסטנד-אפ והקומיקאי יונתן ברק, ושזכה לביקורת צוננת.
M61

היסטוריה

M61 התגלתה על ידי האסטרונום האיטלקי בארנבוס אורייאני בתאריך 5 במאי 1779, בעת שצפה בשביט שעבר בסמוך, וציין שהיא עמומה ונראית כמו השביט. באותו לילה וכן בלילה שאחריו עקב גם שארל מסיה אחרי אותו שביט, אך למעשה צפה ב-M61, אותה חשב בטעות לשביט שאחריו עקב. רק ב-11 במאי הבין מסיה שטעה ומדובר בגרם שמים שאינו זז וצירף את M61 לקטלוג מסיה. ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1785 ותיאר אותה כערפילית בהירה שבהירותה גדולה יותר במרכזה. בניגוד לרוב עצמי מסיה שנצפו על ידיו, נתן הרשל ל-M61 ציון משלו - I.139.
ב-M61 נצפו 6 סופרנובות בשנים 1926, 1961, 1964, 1999, 2006 ו-2008. הבהירה שבהן הגיעה לבהירות מדרגה 12 (שנת 1964).

תצפית

M61 נמצאת בשוליו הדרומיים של צביר הבתולה, מעט פחות מ-5 מעלות צפונית לכוכב η (אטא) בבתולה וכ-8.5 מעלות מערבית לכוכב δ (דלתא) בבתולה. כ-2.9 מעלות מצפון-צפון-מזרח לה נמצאת NGC 4365 שגם היא גלקסיה השייכת לצביר הבתולה. נחוץ טלסקופ על מנת לראותה, טלסקופ חובבים מספיק כדי להבחין במרכז הבהיר של הגלקסיה, אבל רק בצילום ארוך חשיפה דרך טלסקופ מקצועי ניתן להבחין במבנה הספירלי של הגלקסיה ובגודלה המלא - כ-6.5 דקות קשת. גודל זוויתי זה ממרחק של 53 מיליון שנות אור שקול לרדיוס של כ-100,000 שנות אור, דומה לקוטר של שביל החלב.
ההסחה לאדום של אור הגלקסיה מראה ש-M61 מתרחקת משביל החלב במהירות של כ-1,500 קילומטר בשנייה.
X-14

עיצוב ופיתוח

חברת בל בנתה את הX-14 כמטוס חד כנפי, עשוי כולו ממתכת, עם תא טייס פתוח. למטוס היו שני מנועי Armstrong Siddeley Viper 8 Turbojet בעלי יכולת הטיה לכיוון נגדי למרכז הכובד של המטוס, כדי שיוכל להמריא ולנחות אנכית. במטוס נבנתה מערכת הסטת דחף. המהירות המרבית שהושגה הייתה 277 קמ"ש עם יכולת להגיע לגובה מקסימלי של 20,000 רגל. הX-14 תוכנן ונבנה בעזרת חלקים קיימים של מטוסי ביצ'קראפט: כנפיים, מדפים וכני נסע של מטוס  ביצ'ראפט בוננזה, וזנב של ביצ'קראפט T-34 מנטור.

היסטוריה מבצעית

הX-14 טס לראשונה ב-19 בפברואר 1957. הוא המריא אנכית, ריחף, ונחת אנכית. המעבר הראשון מריחוף לטיסה אופקית בוצע ב-24 במאי 1958. בשנת 1959 המנועים הוחלפו במנוע General Electric J85. באותה שנה המטוס נמסר למרכז המחקר של נאס"א בשם X-14A שם שימש כמטוס מחקר עד ל-1981.
פרויקט הX-14 סיפק כמות גדולה של נתונים על המראה ונחיתה אנכית. ההגאים ומכשירי בקרת הטיסה של ה-X-14 היו דומים להגאים שהוצעו עבור מודול הנחיתה על הירח של משימת אפולו 11. ניל ארמסטרונג, האדם הראשון על הירח ומפקד מודול הנחיתה על הירח באפולו 11, הטיס את ה-X-14 כחלק מהאימון למשימה.
בשנת 1971, צויד ה-X-14A במנועים חדשים (ג'נרל אלקטריק J85-GE-19) ונקרא בשם חדש, X-14B. בנוסף התקינו במטוס מערכת בקרת טיסה 'טוס על חוט' על מנת לאפשר סימולציה של מטוסים אחרים.
הX-14B שימש בתפקיד זה עד 29 במאי 1981, כשבאחת הנחיתות ניזוק ללא תקנה. באותו זמן תיכננו לשדרג את נמטוס ולהפוך אותו לX-14C עם תא טייס סגור. היו גם תכנונים לבנות X-14T, שישמש לאימונים. תוכניות אלו לא יצאו לפועל.
במשך שנות שירותו, הX-14 הוטס על ידי למעלה מ-25 טייסים, ללא תקריות או פציעות חמורות.
ה-X-14 חולץ מחצר הגרוטאות בשנת 1999, ועברה שיפוץ במסגרת פרטית באינדיאנה. המטוס מוצג במוזיאון השריון ברופקיי.
קיטיארה אות-מאטר

השנים הראשונות

קיטיארה נולדה בעיר מרגוע כבתם הבכורה של גרגור אות-מאטר, אביר סולאמניה לשעבר ושכיר חרב מהולל ואשתו רוזמון. כבר בשלב מוקדם בחייה נחשפה קיטיארה לאורח חייו של אביה. כאשר הייתה קיטיארה בת 7 עזב אביה אותה ואת אמהּ ללא סיבה ברורה. אמהּ התחתנה מחדש עם חוטב עצים בשם גילון מאז'ר ולזוג נולדו זוג תאומים בשם קרמון ורייסטלין.
קיטיארה לקחה חלק עיקרי בגידול התאומים, תפקיד שהלך וגדל לאור מחלתה המתמשכת של אמהּ. כאשר הייתה קיטיארה בת 13 היא חברה להרפתקן מפוקפק בשם אורסה וכנופייתו. אורסה היה בעל קשר לאביה וקיטיארה רצתה לנצל את ההזדמנות כדי ללמוד על גורלו של אביה. במהלך מסעה עם הכנופיה היא השתתפה בשוד שהסתבך ולבסוף ננטשה. לאחר מכן עבדה קיטיארה מספר חודשים בפונדק בכפר נידח לפני שחזרה למרגוע.
מגיל 16 והלאה חיה קיטיארה כשכירת חרב והרפתקנית, כשהיא משוטטת ברחבי קרין בחיפוש אחר עושר, תהילה ומידע על אביה. מדי כמה שנים היא ביקרה את אחיה במרגוע ואז חזרה לנדודיה. באחת מהרפתקאותיה היא נפגשה עם תניס חצי-אלף והשניים נהפכו למאהבים. מאוחר יותר קיטיארה, תניס, קרמון ורייסטלין, יחד עם סער בהיר-להב, הקנדר גדילן קוץ-רגל והגמד חלמיש כור-אש יצרו חבורת הרפתקנים. כחמש שנים לפני מאורעות דרקונים של דמדומי הסתיו נפרדה החבורה, כאשר כל אחד מהם נשבע לשוב ולהתאחד חמש שנים מאוחר יותר במרגוע.