google/wiki40b huggingface dataset:
פייר וינאנט

פייר וינאנט (בצרפתית: Pierre Wynants; נולד ב-5 במרץ 1939) הוא שף בלגי. וינאנט הוא הבעלים של מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi) בבריסל.

ביוגרפיה

פייר וינאנט נולד בסן-ז'וס-טן-נודה (Saint-Josse-Ten-Noode) שבבלגיה, בנו של לואי וינאנט ונכדו של ז'ורז' קובלייה, הבעלים של מסעדת "קום שה סואה". וינאנט התלמד אצל השף מקסן קודרוי (Maixent Coudroy) במסעדת סבוי בבריסל בין השנים 1955–1958. שירת כטבח ספינה בצבא בשנים 1958–1959, עבד במלון "קינגסווי" בגרימסביף קליתרוהפס (Cleethorpes), בבריטניה, בשנת 1959. עבד במלון "Hideux" בנוארפונטן בשנת 1960. התלמד במסעדות "לה גראן ופור" ו"לה טור ד'ארז'אן" בשנת 1961. עבד כשף בחצרו של הנסיך אלברט מלייז' (לימים המלך אלברט ה-2). בשנת 1962 שב למסעדה המשפחתית "קום שה סואה".

קום שה סואה

מסעדת "קום שה סואה" (Comme Chez Soi, פירוש השם הוא "כמו בבית") נוסדה בידי ז'ורז' קובלייה (Georges Cuvelier) בשנת 1926, במקור כורה פחם בלגי מאזור Borinage. בשנת 1936 היא עברה למיקומה הנוכחי, בית המעוצב בסגנון אר נובו אותו תכנן המעצב הבלגי ויקטור הורטה, בכיכר רופ (Place Rouppe) שבבריסל, הוא פתח מסעדה פשוטה שהגישה בתחילה אוכל בלגי עממי, היא קיבלה כוכב ראשון במדריך מישלן האדום ב-1953. בתו של קובלייה נישאה לקצב המומחה לחזירים, לואי וינאנט שב-1950, הפך לשף המסעדה.
ב-1966 תחת שרביטו של לואי וינאנט, חתנו של קובלייה, קיבלה "קום שה סואה" כוכב מישלן שני. לואי וינאנט הלך לעולמו ב-1973. ב-1979 זכתה המסעדה לכוכב מישלן שלישי מידיו של פייר, בנו של לואי. היא זכתה בציון המקסימלי של 19.55 נקודות בגו מיו בשנת 1988, ניקוד בו החזיק עד לשנת 1996. הוא זכה ב"פרס הגדול של בישול גורמה" (Grand prix of Gourmet Cooking) מידיה של האקדמיה לגסטרונומיה (Academy of Gastronomy). ב-2003 נבחרה המסעדה לשביעית בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם של המגזין רסטורנט, 

ב-2006 נבחרה למקום ה-49 בעולם.
המסעדה החזיקה בניקוד של שלושה כוכבי מישלן במשך 27 שנים, עד שפייר וינאנט הודיע שהוא עוזב את המטבח לטובת חתנו השף ליונל ריגולה (Lionel Rigolet) והמסעדה הורדה לשני כוכבים במישלן (2007), אולם ריגולה נבחר לשף השנה של הגו מיו ב-2007. כיום מנהלות את המסעדה בנותיו ורוניק ולורנס. בעלה של לורנס, ליונל ריגולה, הוא שף המסעדה.

כיום (2010) מחזיקה המסעדה בשני כוכבי מישלן.
המסעדה חברה במדריך "השולחנות הגדולים בעולם" (Les Grandes Tables du Monde de Traditions et Qualité).
ב-20 בנובמבר 2004 קיבל פייר וינאנט את תואר לגיון הכבוד.

תקרית המישלן

ב-2004 יצר וינאנט את התפריט למסעדת "המלכה אוסטנדה" (Ostend Queen). המסעדה הופיע במדריך מישלן האדום של בנלוקס לשנת 2005 וזכתה לציון טוב, אם כי היא טרם נפתחה בזמן פרסום המדריך. הדבר הביא לביקורת חריפה על המישלן בעתונות הבלגית. זמן קצר אחרי התקרית, מנהלי המישלן בבלגיה החזירו את כל עותקי המדריך, חמישים אלף במספרם.
יחסי אלג'יריה–ארצות הברית

היסטוריה מוקדמת

לארצות הברית ולאלג'יריה יש היסטוריה ארוכה של קשרים חיוביים. יישוב הקבע העתיק ביותר שהוקם על ידי אירופאים בארצות הברית - סיינט אוגוסטין בפלורידה - נקרא על שם דמות שגרה בשטחי אלג'יריה: אוגוסטינוס הקדוש.
בסוף המאה ה-18, הכירה ארצות הברית באלג'יריה ואלג'יריה בארצות הברית.

התקופה הקולוניאלית

ב-1815, כשחזר השלום לאירופה לאחר המלחמות הנפוליאוניות, מצאה עצמה אלג'יר, שהייתה מוקד לפעילות פיראטית, במלחמה עם ספרד, הולנד, פרוסיה, דנמרק, האימפריה הרוסית וממלכת שתי הסיציליות. גם האמריקאים מאסו בפיראטים וכך החלה המלחמה הברברית השנייה באותה שנה. בחודש מרץ אישר הקונגרס האמריקני, פעולה ימית נגד המדינות הברבריות - המדינות המוסלמיות שהיו אז במרוקו, אלג'יר, תוניס וטריפולי - שהסתיימה בניצחון אמריקאי.

לאחר הקמת אלג'יריה

לארצות הברית ולאלג'יריה מערכת יחסית מורכבת אשר השתפרה כלכלית ופוליטית. כשג'ון פיצג'רלד קנדי היה סנאטור, הוא דיבר על עצמאותה של אלג'יריה לניו יורק טיימס ב-2 ביולי 1957. במהלך כהונתו כנשיא, אלג'יריה קיבלה את עצמאותה מידי צרפת והנשיא קנדי בירך אותה ב-15 באוקטובר 1962. עם זאת, לאחר מלחמת ששת הימים, ניתקה אלג'יריה את יחסיה עם ארצות הברית, לאחר שזו הייתה בצד הישראלי בעימות, לעומת אלג'יריה שהייתה בצד של מדינות ערב. ב-1974, שוקמו היחסים בין שתי המדינות.
בעקבות משבר בני הערובה בין ארצות הברית לאיראן, שימשה אלג'יריה כמתווכת.

בעקבות פיגועי 11 בספטמבר

לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית, אלג'יריה הייתה אחת המדינות הראשונות אשר הציעו את תמיכתן לארצות הברית במאבק כנגד הטרור. לאחר הפיגועים, ארצות הברית הפכה את אלג'יריה לשותפה מרכזית במלחמה בטרור. כיום, אלג'יריה ממשיכה להוביל את המאבק בטרור באפריקה.

כיום

ב-2016 הצהירה אלג'יריה כי היא מחויבת לקיים קשרים טובים עם ארצות הברית.
חופש הפטמה

חופש הפטמה (אנגלית: Topfreedom) היא תנועה חברתית ופוליטית המבקשת שינויים בחוק על מנת לאפשר לנשים להיות טופלס במקומות ציבוריים, בהם גברים ונערים יכולים להיות חשופי חזה, כביטוי של שוויון בין המינים. באופן ספציפי, התנועה מבקשת ביטול חוקים אשר מגבילים את זכות האישה לא לכסות את החזה בציבור. 
בנוסף, פעילי תנועת חופש הפטמה מנסים לאפשר לנשים מיניקות להניק בציבור  באופן גלוי, ולאפשר לנשים להשתזף ללא חלק עליון.

מעמד חברתי וחוקי

חברות רבות רואות בחשיפת פטמות מעשה לא צנוע ומנוגד לנורמות החברתיות. במקומות רבים אישה טופלס עשויה להתבקש להתכסות בהוראת הרשויות, ואף להיקרא לדין, וזאת משום שחשיפת השדיים נחשבת למגונה ולא מקובלת כלל. פעילי תנועת חופש הפטמה נאבקים למען שינוי תפיסה זו של השדיים כאובייקט מיני.
מספר מדינות באירופה ביטלו את החקיקה כנגד טופלס שאינו בעל משמעות מינית בציבור. שחייה ושיזוף טופלס מקובלים בחלקים רבים של אירופה, על אף שהעניין נותר שנוי במחלוקת במקומות רבים, והוא אינו נפוץ ברוב האזורים. בריכות שחייה רבות באירופה שייכות לרשויות מקומיות אשר קובעות בעצמן את כללי הלבוש במקום.

שחררו את הפטמה

קמפיין "שחררו את הפטמה" החל לאחר הפצת סרטה של לינה אסקו משנת 2014, אשר נושא את אותו השם. מטרת התנועה היא הפיכת חופש הפטמה לזכות בסיסית וקבועה בחוק. בין המניעים לתנועה היה מעצרה של פיניקס פיליי, שנעצרה בניו יורק בשנת 2005 בעוון חשיפת שדיה, וזאת על אף שמעשה זה הותר בחוק של מדינת ניו יורק 15 שנים קודם לכן. בסופו של דבר פיליי שוחררה וזכתה לפיצוי של 29,000$.
הקמפיין חדר לתודעתם של רבים כאשר סקאוט ויליס, בתו של ברוס ויליס, פרסמה את תמונותיה מסתובבת טופלס ברחוב בטוויטר, ותחתן ההאשטאג #FreeTheNipple (שחררו את הפטמה, בתרגום לעברית). אליה הצטרפו ידוענים נוספים, כמו ריהאנה ומיילי סיירוס. הסערה סביב הנושא גברה כתוצאה ממחיקת תמונות הטופלס של ויליס באינסטגרם כחלק ממדיניותה, שהגיעה לידיעת הציבור על ידי ציוץ של ויליס בטוויטר. ולבסוף, בא לידי ביטוי בהודעתה של הרשת החברתית פייסבוק כי תאפשר פרסום תמונות שדיים שאינן בהקשר מיני.
הקמפיין זכה לתשומת לב נוספת בשנת 2015, כאשר סטודנטית איסלנדית בשם אדה סמאראדוטיר פרסמה תמונה של פטמתה והציתה סערה באיסלנד. בעקבות סמאראדוטיר הכריז ארגון הפמיניסטיות של אוניברסיטת איסלנד על "יום ללא חזייה", והמהומה הציבורית הביאה את חברת הפרלמנט האיסלנדית ביורט אולפסדוטיר להצטרף למחאה ולפרסם תמונת טופלס בעצמה.

GoTopless

על מנת לשבור את הטאבו בנוגע לחשיפת השדיים, הוקמה עמותת GoTopless, אשר שמה לה למטרה לתת לנשים חופש להסתובב באופן חשוף ככל שהן רוצות, ולדאוג לשוויון בין גברים לנשים. העמותה נחשבת עמותה פמיניסטית. ביום ראשון שלפני יום השוויון לנשים (26 באוגוסט) נקבע על ידי העמותה כיום ההליכה בטופלס (Go Topless Day.
בית החולים הכללי של וינה

בית החולים הכללי של וינה (בגרמנית: Allgemeines Krankenhaus der Stadt Wien ובקיצור AKH) הוא בית חולים אוניברסיטאי בעיר וינה, בירת אוסטריה. זהו בית החולים הגדול בעיר ובארץ כולה.

תולדות בית החולים

ראשיתו של בית החולים בשנת 1693. אז הורה הקיסר לאופולד הראשון על הקמת בית חולים, שהיה למעשה מעון לוותיקי מלחמה נכים. תוך ארבע שנים גרו בו יותר מאלף מהם.
במאה ה-18 הוקם בבית החולים ה"נארנטורם" - "מגדל השוטים" (Narrenturm), המבנה הייעודי הראשון בעולם לשיכונם של חולי נפש. ב-1903 הוקם בו בית כנסת. בית הכנסת הושחת במהלך ליל הבדולח ב-1938. בשנת 2005 הוא שוחזר ומשמש כיום כאנדרטה.
בבית חולים זה ערכו איגנץ זמלווייס וקרל לנדשטיינר במאות ה-19 וה-20 את מחקריהם אודות מניעת זיהומים אצל יולדות ואודות קבוצות הדם בבני אדם, בהתאמה.
בית החולים הוא מרכז רפואי שלישוני ובו שירותים בכל תחומי הרפואה. כיום הוא המרכז הגדול באירופה להשתלות ריאה והשני בגודלו בעולם בתחום זה (אחרי המרכז הרפואי של אוניברסיטת פיטסבורג).

הקמפוס החדש של בית החולים

בשנת 1957 התקבלה החלטה להקים לבית החולים קמפוס חדש במערבה של וינה, ובנייתו החלה ב-1964, במימון ממשלת אוסטריה ועיריית וינה. לב הקמפוס הוא בניין מסד רחב בגובה של 11 קומות, שעליו ניבנו שני מגדלי אשפוז גדולים בגובה של 14 קומות נוספות. בגובה כולל של 85 מטרים הם ממבני בתי החולים הגבוהים בעולם. אחד מהמגדלים משכן בעיקר מחלקות כירורגיות והאחר - בעיקר מחלקות בענפי הרפואה הפנימית. חדרי האשפוז בו משכנים עד שלושה חולים.
המבנה המרכזי והמגדלים הופעלו חלקית ב-1991 ונחנכו ב-1994. שטח בנייני הקמפוס מגיע ל-240 אלף מטר רבוע. הקמפוס מחובר באמצעות תחנה משלו לרכבת התחתית של וינה.
בקמפוס שוכנת גם האוניברסיטה הרפואית של וינה, אשר הוקמה על בסיס בית הספר לרפואה של אוניברסיטת וינה. בית החולים מסונף אליה ורופאיו מכהנים כמרצים בה.
הקמפוס הישן של בית החולים משמש כיום את אוניברסיטת וינה.
לב גוטמן

ביוגרפיה

לב גוטמן השתתף באליפות לטביה הסובייטית בשחמט החל משנת 1967. בשנת 1972 הוא זכה באליפות, בשנת 1973 סיים במקום השלישי, בשנת 1976 סיים במקום השני ובשנת 1977 חלק מקומות 2–3.
בשנת 1980 לב גוטמן עלה לישראל, התיישב בבאר שבע והשתתף בתחרויות בינלאומיות. בשנת 1986 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
הוא היה עוזרו של ויקטור קורצ'נוי בדו-קרבות על תואר אלוף העולם בשחמט.
באליפות ישראל בשחמט בשנת 1984 הוא זכה במקום השלישי. בשנת 1985 הוא סיים במקום ה-9 בתחרות בינאזורית (שלב העפלה להעפלה למשחק נגד אלוף העולם על התואר).
בשנת 1986 לב גוטמן היגר לגרמניה והמשיך להתחרות.
בשנת 2015, לכבור יום הולדתו ה-70, אורגנה תחרות לכבודו בלינגן שבגרמניה. הוא סיים בה במקום ה-8.
היה הרב-אמן הראשון שיהודית פולגאר, מי שנחשבת לשחמטאית החזקה בכל הזמנים, ניצחה בגיל 11 ב-1987 בטורניר בבריסל. על פי עדותה הטיח את ראשו בדלת המעלית מתסכול לאחר ההפסד המביך.
מחוז ברצ'קו

היסטוריה

מחוז ברצ'קו הוקם באופן רשמי ב-8 במרץ 2000 לאחר תהליך פישור שקיים הנציב לבוסניה והרצגובינה, ובניגוד לאמור בהסכם דייטון שחילק את בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות מדיניות ואשר קבע נוהל אחר ליישוב המחלוקת בענינו של המחוז. המחוז הוקם על שטח שנלקח מהרפובליקה סרפסקה - בעיקר תחומה של העיר ברצ'קו והמהווה 48% משטחו, ושטח שנלקח מהפדרציה, בעיקר כפרי באופיו והמהווה את יתרת שטחו. בשנת 2006 בוטלה כל החקיקה המקומית הקיימת בתחומי המחוז וכן חקיקה מתקופת יוגוסלביה, כך שכיום החוק השולט בו הוא חוקה של בוסניה והרצגובינה. באספה המחוזית מכהנים 29 חברים.

אוכלוסייה

אוכלוסיית מחוז ברצ'קו מונה 80,000 תושבים לערך. ב-1991 נערך המפקד האחרון לפיו התגוררו באזור 87,332 תושבים, מהם 45% מוסלמים, 25% קרואטים, 21% סרבים, 6% יוגוסלבים והיתר הגדירו עצמם כאחרים. כיום נעות ההערכות לגבי התפלגות האוכלוסייה בהתאם למקור: 40% עד 65% סרבים, 25% עד 39% בוסנים ו-10% עד 20% קרואטים.
Chikungunya

סימפטומים וטיפול תרופתי

הסימפטומים של המחלה דומים לקדחת דנגי. תקופת הדגירה של המחלה היא עד 12 ימים מרגע עקיצת היתוש ומלווה בחום גבוה עד 39 מעלות צלזיוס, חולשה, כאבי ראש, דלקת מפרקים, דימום נקודתי, פוטופוביה, פריחה ולפעמים גם דלקת בלחמיות העיניים ונדודי שינה.
החום לא יורד במשך כיומיים ואז צונח בפתאומיות. הסימפטומים האחרים נמשכים שבוע לערך. דלקת מפרקים עלולה לעבור רק לאחר שבועות עד חודשים.
דלקת עיניים ממושכת עלולה לגרום לדלקת הקשתית ולפגיעה ברשתית.
אין חיסון למחלה ועל כן משתמשים במדכאי דלקת שאינם סטרואידים כגון כלורקין, איבופן ועוד. אספירין אינו מומלץ לשימוש בגלל העלאת הסיכון לדימום. מחקרים מעלים שככל שהחולה צעיר יותר כך גדלים סיכוייו להחלים מהר יותר. לדוגמה אדם בגיל צעיר עשוי להבריא תוך 5–15 ימים, אדם אחרי גיל 35 יחלים רק אחרי חודש עד חודש וחצי, ואילו החלמתו של קשיש עשויה לארוך מספר חודשים. בנוסף, עוצמת המחלה גדלה ככל שגילו של החולה גבוה יותר. מחקרים הראו כי לאישה בהיריון יש סיכוי גבוה להחלים מהמחלה מהר יחסית.

התפרצות המחלה באיטליה

בשנת 2007 פרצה המגפה בעיירה קטנה בדרום איטליה קסטיליונה די צ'רוויה. תוך חודש אחד נדבקו יותר ממאה תושבי העיירה בעקבות הגעתו של יתוש הטיגריס האסייתי לאזור. המגפה גרמה לפאניקה ברחבי איטליה. היה ברור שמדובר במגפה אך לא לא היה ידוע איזה וממה היא נגרמה. רק לאחר שרוב החולים הבריאו גילו החוקרים שמדובר בנגיף צ'יקונגוניה. בספטמבר 2017 דווח על התפרצות נוספת שכללה כ-500 מקרים.
התפרצות המחלה באיטליה מסמלת עידן חדש שבו מחלות טרופיות עלולות להתפרץ באזורים לא טרופיים, בעקבות התחממות כדור הארץ המאפשרת ליתושים שמקורם באזור טרופי לחיות באזורים כמו אירופה וצפון אמריקה.

היסטוריה

הנגיף התגלה לראשונה בשנת 1955 על ידי ו.ה.ר לומסדן ומריון רובינסון, בעקבות התפרצות בשנת 1952 בגבול בין טנזניה ומוזמביק. אותם חוקרים נתנו למחלה את שמה, הלקוח משפתו של שבט מקומי, ומשמעותו בשפת הקמקונדה "להיות נשלט", ביטוי לשיתוק והכאב האוחזים בחולים.
לנגיף פוטנציאל לשמש כנשק ביולוגי.
מייהם

היסטוריה

מייהם הוקמה ב-1984 באוסלו ונחשבת לאחת הלהקות החלוצות בתחום הבלאק מטאל. מקימי הלהקה היו יורן "נקרובוצ'ר" סטוברוד הבסיסט ומנהיים המתופף. בעת הקמתה היא נקראה "Musta", "שחור" בפינית. השם שונה ל"מייהם" (מתוך שם השיר Mayhem with Mercy של להקת ונום) לאחר הצטרפותו של הגיטריסט יורונימוס ללהקה. בימיה המוקדמים של מייהם לא היה בה ווקאליסט קבוע, עד שבשנת 1988 הצטרף אליה דד. לפי הבסיסט נקרובוצ'ר, דד נכנס ללהקה לאחר ששלח אליהם קלטת דמו שלו, פתק עם רעיונות לעתיד הלהקה ועכבר צלוב
פעילותה של הלהקה הייתה ועודנה שנויה במחלוקת עקב פרשיות הרצח וההתאבדות שחבריה היו מעורבים בהן.
לאחר 11 שנים של הוצאות דמואים בלבד, הלהקה הוציאה אלבום ב-1994 בשם De Mysteriis Dom Sathanas (בלטינית: "פולחני הסוד של השטן"). האלבום הוקלט ב-1992 לאחר 5 שנות כתיבה במהלכם הסתגרו חברי הלהקה בבקתה מבודדת ביערות שמסביב לאוסלו, ונחשב בעיני המבקרים לאלבום שהגדיר מחדש את הבלאק מטאל והציב את הסטנדרט המודרני של הז'אנר.

הירצחו של יורונימוס

לפני שחרור האלבום משנת 1993, וארג ויקרנס (באסיסט הלהקה באותה התקופה, והאיש שמאחורי הפרויקט בורזום) רצח את יורונימוס, הגיטריסט ומנהיג הלהקה בכך שדקר אותו 23 פעמים בביתו. הסיבות לרצח נותרו עלומות עד היום. ויקרנס טען שרצח את יורונימוס מתוך הגנה עצמית לאחר ששמע שזה מתכנן לחטוף אותו, להביא אותו ליער, להתעלל בו ולצלם את הכל. טענה זו הופרכה בבית המשפט וויקרנס נשפט ל21 שנות מאסר, העונש המקסימלי בנורווגיה. הוא שוחרר ב-2009 אחרי שריצה 16 שנות מאסר.
ב-1997 חזרה מייהם לפעילות, כשהפעם הנהיגו אותה הבסיסט "נקרובוצ'ר" ו"הלהאמר" המתופף, ובאותה השנה הם הוציאו מיני-אלבום בשם "Wolf's Layr Abyss" שלא התקבל בהתלהבות על ידי מעריצי הלהקה, אך נחשב לתחילתו של עידן חדש בהרכב.
ב-2001 חזרו לאולפן ההקלטות, והוציאו את האלבום השנוי במחלוקת "Grand Declaration of War". האלבום היווה סוג של שינוי באופי הלהקה - האלבום עצמו התאפיין בסאונד נקי למדי לגבי אלבום בלאק מטאל, הרמה הטכנית של הנגינה עלתה, והשירה הפכה לקונבנציונלית יותר. מעריציה של מייהם נרתעו גם מן האלבום הזה אך הוא נחשב בעיני מבקרי מוזיקה רבים כפורץ דרך, בדומה לאלבומיהם של סטיריקון וארקטורוס מאותה התקופה.
ב-2004 נכנסו חברי מייהם בפעם השלישית לאולפן לשם הקלטת אלבום מלא, כשהפעם הם מכריזים על "חזרה לשורשים". ואכן, עם יציאתו של האלבום Chimera ההרכב חזר לתודעת הבלאק מטאל באופן סופי, עם הסגנון המוכר שלהם וזכייה מחדש במעריצים הוותיקים.
מספר חודשים לאחר יציאת האלבום, הודיעה הלהקה כי הסולן מייניאק פורש מן הלהקה, והסולן המקורי אטילה שהופיע באלבומם הראשון מחליף אותו לקראת אלבום רביעי בשם "Ordo Ad Chao" ("כאוס מתוך סדר"). האלבום זכה להצלחה.
ב-29 בספטמבר 2007 הופיעה הלהקה במועדון התיאטרון בתל אביב. באותה השנה זכתה הלהקה בפרס יוקרתי לאלבומי המטאל הטובים ביותר בשנת 2007 על אלבומה Ordo Ad Chao.
מריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה

ביוגרפיה

מריה אנה ויקטוריה נולדה ב-28 בנובמבר 1660 במינכן, לפרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ולאנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה וכריסטין מארי מצרפת.
בשנת 1668 התארסה מריה אנה ויקטוריה עם לואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, והתחנכה בקפידה כדי למלא את התפקיד הזה, ומלבד גרמנית, היא למדה לדבר צרפתית, איטלקית ולטינית. בשנת 1676 מתה אמה הנריצ'טה אדליידה, נסיכת סבויה שאליה הייתה מאוד קשורה, ו-1679 מת אביה פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה, ואחיה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ירש את השלטון.
ב-28 בינואר 1680 נערך במינכן טקס מינויה לדופינה של צרפת, וב-7 במרץ אותה שנה נערך בשאלון-אן-שמפאן טקס הנישואים. כשהגיעה מריה אנה ויקטוריה לשטרסבורג שבצרפת פנו אליה בגרמנית, אולם היא קטעה את דבריהם ואמרה: "רבותי, אני מדברת צרפתית!". עם נישואיה הפכה מריה אנה ויקטוריה לאשה השנייה בחשיבותה בצרפת, ולאחר מות חמותה מריה תרסה, נסיכת ספרד בשנת 1683 היא הפכה לגברת הראשונה בממלכה, על אף שמצב בריאותה הקשה עליה למלא את התפקיד. מכיוון שבעלה בגד בה בקביעות עם פילגשיו, הייתה מריה אנה ויקטוריה רוב הזמן מבודדת בטירתה, שם שוחחה עם חברותיה בגרמנית. בנוסף היא יצרה קשר טוב עם אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, אשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן - דודו הצעיר של בעלה.
ב-20 באפריל 1690 מתה מריה אנה ויקטוריה בארמון ורסאי, ובנתיחה לאחר המוות התברר שסבלה מכמה מחלות כרוניות, והם גרמו למותה בגיל כה צעיר.
בויאבז

בויאבז (בצרפתית: Bouillabaisse; הגייה מדויקת: בּוּיָאבֶּס) הוא מרק מסורתי מהמטבח הפרובנסאלי (מטבח אזור פרובנס) - תת-מטבח של המטבח הצרפתי. מקורו של המאכל בעיר מרסיי שלחוף הים התיכון. שמו של המאכל במקורו במילה האוקסיטנית bolhabaissa, המורכבת מהפועל bolhir, שמשמעו "להרתיח" ו-"abaissar" שמשמעו "לבשל בחום נמוך".
מרק זה מכיל דגים, פירות ים וירקות ומתובל בתבלינים כגון שום, קליפת תפוז, בזיליקום, עלה דפנה, שומר וזעפרן.
סוגי הדגים אשר נהוג להשתמש בהם בתבשיל זה הם: דג עקרב, גונאר אדום (Chelidonichthys spinosus), שד הים, בורי, בקלה ים תיכוני, צלופח (Conger conger), קיפודי ים, צדפות שחורות, סרטן קטיפתי (Necora puber), דניס, טורבוט, רסקס, סרטן עכביש, תמנון, וחסילונים.
המרק כולל ירקות כגון: כרישה, בצל הגינה, עגבניות, סלרי ותפוחי אדמה.
נהוג להגיש לצד המרק רוי (rouille) - מיונז העשוי משמן זית, שום, זעפרן ופלפל חריף.
מסורות מקומיות מיחסות את המרק למתיישבים הפיניקים אשר יישבו את מרסי בשנת 600 לפנה"ס לערך. המתכון המקובל כיום מבוסס על הנוהג של דייגי האזור להשתמש בפירות ים ודגים זולים אשר נדוגו באותו יום לנזיד, כאשר הדייגים העדיפו להשתמש בהם לצריכתם העצמית ואת הדגים היקרים יותר למכור. העגבניות נוספו למרק במאה ה-17. במאה ה-19 החלו להגיש את המרק במסעדות העיר ובמלונות לנופשים שהגיעו אל הריביירה הצרפתית, והחלו להשתמש בציר דגים במקום במים בהכנת המרק, וכן נוסף הזעפרן. פופולריות המרק בקרב הנופשים הביאה להתפשטותו ברחבי צרפת וברחבי העולם.
תוכנית פעולה

תוכנית פעולה היא אוסף מסודר של פרטים המשמשים אדם, קבוצה חברתית או ארגון להגשמתה של מטרה מסוימת.
תוכנית הפעולה מתגבשת באמצעות תהליכים של תכנון וארגון והיא מנחה את ההתנהגות. תוכנית פעולה יעילה יכולה למנוע או לצמצם את הסיכוי לשגיאות.

ביצוע תוכנית הפעולה

הביצוע של תוכנית הפעולה מצריך מהאדם הפעלה של שליטה עצמית. זאת בשונה מפעולה אקראית או פעולה אימפולסיבית המונעת על ידי דחפים ומתבצעת ללא מודעות להשלכות האפשריות שלה ולמשמעות שלהן. כמו כן, ייתכן שתדרש יכולת פתרון בעיות על מנת לגבש את התוכנית ולהתמודד עם אתגרים בלתי צפויים במהלך יישומה.
סיריאקוס הקדוש

חייו

על פי המסורת, הוא היה אציל רומי שהמיר את דתו לנצרות כמבוגר ותרם את כל רכושו לעניים. הוא מונה לדיאקון ואת שארית חייו העביר בסיוע וטיפול בעניים ובעבדים שבנו את מרחצאות דיוקלטיאנוס. בשנת 303, הוא עונה, נערף ונקבר בויה סלאריה. איתו הוצאו להורג עוד עשרים ושניים נוצרים נוספים.

מסופר עליו שגירש שדים משתי נערות, אחת מהן הייתה בתו של דיוקלטיאנוס, וכתוצאה מכך היא ואמה התנצרו.
השנייה הייתה בתו של מלך פרס ובעקבות ריפויה, התנצרו כל בני בית המלך.
הוא אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים. לזכרו הוקדשו כנסייה במרחצאות דיוקלטיאנוס, שלאחר מכן נקראה על שמות קדושים אחרים. כמו כן, נקראו על שמו שני מנזרים בארץ ישראל, האחד במג'דל יאבא והשני בכפר פסאיל שליד יריחו. המנזרים נהרסו ושרידיהם מתוארכים לתקופה הביזנטית.
שרה אליאש

ביוגרפיה

אליאש נולדה למשה שפירא, שהיה ניצול שואה שנמלט מצעדת המוות ועלה לארץ ולאחר שנפצע במלחמת השחרור בעינו, פנה לקבלת טיפול רפואי בארצות הברית, שם פגש את בחירת ליבו, נעמי וורצברגר. הוריה של אליאש התגוררו בכפר פינס, שם היה לאביה משק חקלאי. בנערותה הייתה פעילה בתנועת הנוער בני עקיבא, ואף ריכזה את הסניף במושב כפר פינס.
אליאש למדה כימיה ופיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית והמשיכה לתואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודי התואר השני, החלה ללמד כימיה ופיזיקה בתיכון הרא"ה ברמת-גן.
עם הקמת היישוב קדומים, מיסודו של גרעין אלון מורה, עברה שרה עם בעלה, אחיה אליאש, להתיישב בו. אליאש הקימה את בית הספר הראשון ביישוב וניהלה אותו במשך 5 שנים. לאחר מכן הקימה את חטיבת הביניים, שהפכה בהמשך לאולפנת להב"ה, כיום בין האולפנות הבולטות בארץ, ומספר התלמידות בה עומד על כאלף.
בשנת 2005 הצטרפה אליאש לסגל המרצים במכללה בירושלים ופתחה שם תוכנית להוראת כישורי מודעות וניהול. כיום היא מרצה במכללת אורות ישראל ללימודי התואר השני. לצד זאת, היא עסוקה בפרויקטים חינוכיים ורוחניים שונים. בשנים האחרונות הקימה אליאש בקדומים בית מדרש לנשים, המשלב לימודי גמרא, מדרש וחסידות לצד תחומים יצירתיים שונים. כמו כן, יזמה את פרויקט "חברותא בקפה".

בהנהלת האולפנה

תחת ניהולה זכתה אולפנת להב"ה בפרס החינוך הארצי, בפרס החינוך הדתי ובפרס ההישגים הדיפרנציאליים. אולפנת להב"ה הייתה בית הספר הדתי הראשון שפתח מגמת תקשורת וקולנוע. כמו כן, אליאש ייסדה את "המסע האלטרנטיבי" בארץ, עבור התלמידים שאינם נוסעים למסע בפולין. בעקבות אולפנת להב"ה, הלכו מוסדות חינוך דתיים אחרים. בשנת 1993 נפתחה באולפנה פנימיה, על-מנת לקלוט נערות עולות מאתיופיה מכל רחבי הארץ. בשנת 1995, מיד לאחר רצח רבין, יזמו באולפנת להב"ה ובתיכון מטרו-ווסט רעננה מפגשי הידברות בין תלמידי בתי הספר. אליאש ניהלה את האולפנה במשך 25 שנים, עד צאתה לגמלאות בשנת 2007. לאחר פרישתה השתתפה אליאש בפרויקט מניפ"ה, המאתר ומטפל בנוער נושר ועוסק בהתאמתו למסגרות חינוכיות הולמות.

פעילותה הציבורית

לאורך השנים הייתה אליאש פעילה מרכזית במאבקים למען ההתיישבות. היא ירדה עם משפחתה להתגורר בימית בשנה שלפני פינוי העיר והשתתפה בתנועה לעצירת הנסיגה מסיני. בסמוך לביצועה של תוכנית ההתנתקות עברה אליאש להתגורר בגוש קטיף ולהשתתף במאבק נגד הנסיגה החד-צדדית.
לאחר התנתקות יזמה אליאש יחד עם עדי מינץ והרב עזריאל אריאל רה-ארגון במועצת יש"ע, במסגרתו נבחרה לסגנית יו"ר מועצת יש"ע המתחדשת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 השתתפה במועצה הציבורית לבחירת ח"כים לרשימת הבית היהודי ופעלה נמרצות למניעת פילוג בסיעה, דבר שלא צלח. בעקבות כך התפטרה ממזכירות "תקומה". במערכת הבחירות לכנסת התשע עשרה ב-2013 הוצבה במקום ה-78 הסמלי ברשימת הבית היהודי.
ב-2014 נבחרה כאחת מ-10 הנשים בוועדה הציבורית לבחירת הרבנים הראשיים.
מ-2014–2018 אליאש שימשה כחברת מועצת קדומים.
בראיון שנתנה הסתייגה משירותן של נשים בצה"ל.
בינואר 2015 התמודדה בפריימריז על מקום ברשימת הבית היהודי בבחירות לכנסת ה-20, ושובצה במקום ה-21 ברשימה הסופית.

משפחתה

שרה אליאש נשואה לד"ר אחיה אליאש, ולבני הזוג עשרה ילדים. היא כלתם של יחיאל אליאש, מייסד תנועת בני עקיבא, ומרים אליאש, ממייסדות תנועת אמונה לאישה הדתית. גיסתה היא ד"ר שולמית אליאש, היסטוריונית ישראלית.
אברהם אלישיב

הרב אברהם אלישיב (וכן: אלישוב; בכתיב יידי: עליאשאוו; תרל"ז, 1877 בערך - ד' בחשוון תש"ג, אוקטובר 1942) היה רבה של הומל שבבלארוס, ולאחר עלייתו לארץ ישראל מייסד ורב "תפארת בחורים" בירושלים. אביו של הרב יוסף שלום אלישיב.

תולדותיו

נולד בשאולאי, ליטא, בשם אברהם לוינסון, בנם של חנה ורבי משה לוינסון מהעיר אראן ("ר' משה אראנר") שנודע בצדיקותו. בצעירותו למד בישיבת ראדין הסמוכה לאראן, אצל החפץ חיים. כמו כן נחשב תלמידו של המגיד הרב אליקום גצל לויטן.
בשנת תרנ"ג (1893) נשא את חיה מושא, בתו של המקובל הרב שלמה אלישיב. בשנת תרנ"ז (1897) הדפיס את ספרו "ביכורי אברהם". בראש חודש ניסן תר"ע (1910), שבע עשרה שנה לאחר נישואיהם, נולד בנם היחיד יוסף שלום.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו ועם חותנו משאוול להומל. כיהן כרב העיר, ועל שמה כונה "דער האמלער רב" ("הרב של הומל"). בשנת תרע"ד (1914) הוציא את הספר "הלכות בית הכנסת ובית המדרש".
בשנת תרפ"ד (1924), עלה עם משפחתו ועם חותנו לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בשכונת מאה שערים בירושלים. לצורך העלייה שינה את שם משפחתו מלוינסון לאלישיב, כשם חותנו. שינוי השם נעשה בעצת החפץ חיים, ולשם השגת הסרטיפיקט נעזרה המשפחה ברב קוק. בשנת תרפ"ה (1925) הוציא כרך נוסף בספרו "ביכורי אברהם".
הרב אלישיב ייסד את חברת "תפארת בחורים", עבור צעירים ירושלמים שעבדו לפרנסתם. היה מוסר להם שיעורי תורה יומיים וכן שיעורים ודרשות מדי שבת. עסק בהוצאת ספריו של חותנו "לשם שבו ואחלמה".
נקבר בבית הקברות הר הזיתים, לצד חמיו. בנו, הרב יוסף שלום אלישיב, מונה כממלא מקומו ב"תפארת בחורים".
אחותו דינה הייתה אשת הרב ניסן בן ציון שמושקוביץ, שכיהן כרב בכמה קהילות בליטא ולאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת תרצ"ה שימש רב בחיפה. בנו הוא הרב מנחם מאיר ציוני, אב"ד בתל אביב (אביו של הרב פרץ ציוני, רבה של עפולה).
פנחס טברסקי

רבי פנחס טברסקי מאוסטילה (ר' פיניע'לע אוסטילער, תר"מ, 1880 - י"ז באייר תש"ג, מאי 1943) היה אדמו"ר חסידי משושלת רחמסטריווקא. בשונה משאר אדמו"רי השושלת זכה לפרסום רב, והיה מהאדמו"רים הבולטים בגליציה המזרחית ערב מלחמת העולם השנייה.

ביוגרפיה

בנו של  הרב מרדכי טברסקי מרחמסטריווקא. בילדותו מיעט בדיבורו והתמיד בלימודו. נישא לחנה רחל בתו של קרוב משפחתו רבי ישכר דב רוקח מבעלז. הוא התגורר במשך 30 שנה בחצר חמיו, והיה לתלמידו. בזמן מלחמת העולם הראשונה נדד יחד עם חמיו לרצפרט, מונקאטש והולושיץ.
לאחר פטירת חמיו בשנת תרפ"ז החל לכהן ברבנות באוסטילה. בשנת תרצ"ב החל לכהן ברבנות בפשמישל שם נסעו אליו אלפי חסידים, בהם חסידי בעלז. הוא נהג בקירוב ואהבה עם החסידים. בתקופה זו התקרב לאגודת ישראל.
על אף היותו תלמידו של חמיו, נהג בדרך רחמסטריווקא-צ'רנוביל. הוא הסתגף רבות, ונהג לצום לעיתים משבת לשבת. הוא התנהג בנקיות ובאיפוק.
עם כניסת הנאצים לפולין נמלט לבוש כיהודי פשוט והתיישב בסמבור שהייתה בשטח הכיבוש הרוסי. הוא המשיך להתנהג באדמו"רות וסייע ליהודים. לאחר שנתיים וחצי משפחתו נרצחה ביער סמבור והוא נרצח במחנה ההשמדה בלז'ץ. בת אחת נותרה, טראני אשת רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא. 
מכון "משכנות יעקב" של חסידות סקווירא, ליקט את דברי תורתו בספר "שארית לפנחס".