google/wiki40b huggingface dataset:
גלעין כדור הארץ

גלעין כדור הארץ או ליבת כדור הארץ הוא חלק מהגאוספירה וכולל את החומר הנמצא במרכז כדור הארץ, מעומק של 2,900 קילומטר מתחת לפני השטח. סביב הגלעין נמצאת מעטפת כדור הארץ, כשביניהם מפריד תחום אי הרציפות וייכרט-גוטנברג.

תכונות הגלעין

קוטר הגלעין הוא כמחצית מקוטר כדור הארץ, ומסתו 32.4% ממסת כדור הארץ.
שלא כמו חומרי הקרום והמעטפת הנחשפים על פני כדור הארץ או נפלטים כלבה, אין אמצעים ישירים לבחינת הרכבו של הגלעין.
על פי חישובים מתמטיים שונים, וכן על פי חישוב מהירות הגלים הסייסמיים באזור זה, צפיפות החומר בגלעין היא 10–13 גרם לסמ"ק. צפיפות זו מחייבת את שכיחותם של יסודות מתכתיים כבדים בגלעין, ששקעו לשם במשך השנים. החוקרים מציעים את היסודות: ברזל, ניקל ומעט קובלט, כיסודות הסבירים ביותר להימצאותם בגלעין. בין השאר, הם נעזרים בתאוריית הדינמו, לפיה חייב להיות בגלעין יסוד מוליך חשמל. החוקרים גם מצאו שישנה הקבלה כימית ומינרלוגית מסוימת בין שלושת סוגי המטאוריטים: האירוליטים, הסידרוליטים והסידריטים, לבין שלוש השכבות של כדור הארץ: הקרום, המעטפת והגלעין. לפי הקבלה זאת על הגלעין להיות מורכב מאותו חומר שממנו מורכבים הסידריטים, הברזל. עקב שכיחות מתכות אלה בגלעין נהוג לכנותו גם "ניפֶה" – הלחם הסמלים של ניקל (Ni) וברזל (Fe), המשמש לתיאור ההרכב הגאוכימי של הגלעין.
במרכז הגלעין מגיעה הטמפרטורה ליותר מ-6,000 מעלות צלזיוס. מקור החום הוא בחלקו תוצאה של כוח הכבידה שיוצר לחץ רב והופך לאנרגיית חום, ובעיקרו התפרקויות רדיואקטיביות של איזוטופים בעלי מחצית חיים ארוכה מאוד. זוהי טמפרטורה גבוהה יותר מאשר על פני השמש, אך הלחץ שיוצר כוח הכובד במרכז הגלעין מונע ממנו להפוך לנוזל.

גלעין פנימי וחיצוני

מניתוח המהירות של גלים סייסמיים בגלעין, עולה שקיים תחום אי רציפות נוסף בתוך הגלעין בעומק של בין 4,980 ל-5,120 קילומטר מתחת לפני השטח, תחום אי הרציפות ג'פריס. תחום זה מבדיל בין גלעין פנימי מוצק, לבין גלעין חיצוני נוזלי. קיומו של גלעין פנימי מוצק נחשף במחקריה של אינגה להמן. מסת הגלעין הפנימי הוא 1.7% ממסת כדור הארץ. מסת הגלעין החיצוני היא 30.7% מכלל מסת כדור הארץ. הגלעין הפנימי נשאר מוצק על אף הטמפרטורה הגבוהה (למעלה מ-6,000 מעלות צלזיוס), הודות ללחץ העצום המופעל עליו אשר גורם לו לחצות את נקודת ההתכה (העומדת שם על 4,300 מעלות בגלל תנאי הלחץ). בגלעין הפנימי מזוהה "גלעין עמוק" ברדיוס של 300 קילומטר, שהוא בעל תכונות פיזיקליות שונות מאלה של שאר הגלעין.
באוקטובר 2018 הוכיחו מדענים אוסטרליים כי הגלעין הפנימי הוא אכן מוצק באמצעות ניתוח "גלי גזירה" סייסמיים, המתפשטים אך ורק דרך חומרים מוצקים.
אריק הדלין

ביוגרפיה

הדלין נולד בקלגרי, אלברטה, קנדה, אך עבר להתגורר עם משפחתו בהיותו בן מספר חודשים לסן דייגו, קליפורניה ארצות הברית עד לסיום לימודי התיכון שלו. הוא מתאמן ולומד באוניברסיטת ויקטוריה בקנדה.

סגן אלוף עולם

באוניברסיאדה שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2013 זכה הדלין במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.78 דקות. שבוע לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:31.6 דקות, אחרי אוסמה מלולי מתוניסיה (53:30.4 דקות) ולפני תומאס לורץ מגרמניה (53:32.2 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום 23 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:49:54.5 שעות ובמקום 12 בתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ.

2015

באליפות העולם שנערכה בקאזאן ביולי 2015 סיים הדלין במקום 56 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:56:52.3 שעות.

סגן אלוף עולם

באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 סיים הדלין במקום 14 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 54:56.9 דקות ובמקום 11 בתחרות הקבוצתית ל-5 ק"מ בתוצאה של 55:58.3 דקות.

סגן אלוף הפאן פסיפיק

באליפות הפאן פסיפיק שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט 2018 זכה הדלין במדליית כסף במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:58:56.7, אחרי ג'ורדן וילימובסקי מארצות הברית (1:58:50.5 שעות) ולפני ניקולס סלומן מאוסטרליה (1:59:20.8 שעות).

2019

באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכה הדלין במדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 53:32.4 דקות, אחרי כריסטוף רשובסקי מהונגריה (53:22.1 דקות) ולוגן פונטיין (53:32.2 דקות).
דוד סולברג

דוד סולברג (9 ביולי 1924 - 2 במאי 2012) היה פרופסור אמריטוס במחלקה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת בר-אילן.
רפי ברקוביץ'

ביוגרפיה

ברקוביץ' נולד בישראל, בנם של חנה וארתור ברקוביץ', ניצולי השואה. למד בבית הספר אורט רמת גן במגמת מכניקה עדינה. ביולי 1976 התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס ב-1978 במגמת קרב. באוקטובר 1980 נבחר להשתתף בקורס ההסבה הראשון של מטוסי ה-F-16 פייטינג פלקון שנקלטו בחיל. ב-28 באפריל 1981 רשם את הפלת הבכורה העולמית של מטוס ה-F-16, כאשר במהלך פטרול בשמי לבנון הפיל מסוק מי-8 של חיל האוויר הסורי בסמוך לשדה התעופה ריאק. במהלך מלחמת לבנון היה מדריך בבית הספר לטיסה ובהצבת חירום נלחם כטייס קרב בטייסת 117, טייסת F-16 בבסיס רמת דוד. ב-10 ביוני השתתף בקרב אוויר באזור אגם קרעון, הוא הפיל שני מטוסי מיג 23 ומטוס מיג 21 של חיל האוויר הסורי. בהמשך שירותו פיקד על טייסת הנגב, טייסת מטוסי F-16, כולל במהלך מלחמת המפרץ. פיקד על טייסת הפטישים, טייסת מטוסי F-4 פנטום שעסקה במשימות צילום אוויר. תקופת פיקודו התקצרה עקב אירוע בטיחותי. לאחר מכן שירת כראש מחלקת אמצעי לחימה במטה חיל האוויר. השתחרר משירות הקבע ב-1999. הוא המשיך לשרת במילואים כטייס קרב עד 2012 ולאחר מכן כמדריך במגמת קרב בבית הספר לטיסה עד סוף 2018.
לאחר שחרורו כיהן כראש אגף במשרד הביטחון. בשנים 2007 עד 2012 כיהן כמנכ"ל חברת הצורפים. בתפקידו הבא כיהן כסמנכ"ל בכיר במטה הוועדה לאנרגיה אטומית. בנובמבר 2015 מונה למנהל המרכז למחקר גרעיני - שורק.
ברקוביץ' בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה מהפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חנוך ברקון

ביוגרפיה

בעונת 1956/1957, בגיל 18, הופיע ברקון לראשונה בליגה הבכירה בכדורסל, במדי מכבי תל אביב. בעונתו הראשונה היה שותף ברקון לזכייה באליפות, וזהו התואר היחידי שזכה בו בקריירה. האליפות הושגה לאחר שמכבי הביסה את הפועל תל אביב, השנייה בטבלה, בדרבי בתוצאה 88:44 - הניצחון הכתיר את מכבי כאלופה שני משחקים לסוף העונה. ברקון הצעיר שיחק 11 משחקים וקלע בממוצע של 5.7 נקודות.
בעונת 1957/1958 עבר ברקון להפועל קריית חיים, ששיחקה בליגה השנייה. לאחר עונה אחת עזב את הקבוצה ועבר ליריבה - מכבי קריית מוצקין, יחד עם שני כוכבים אחרים של קריית חיים - ראובן בורג ויצחק גודס. מעבר זה, באותם ימים, נחשב בעיני רבים בגדר "חציית קווים" ו-"עריקה". לימים הגדיר בורג בספרו את המעבר מקריית חיים לקריית מוצקין, כ"פרק-כאוב".
בקריית מוצקין חברו שלושת השחקנים לשלמה דובדבני ושלמה בן זאב, והיוו יחד את הרכב הקבוצה. בעונתו הראשונה של ברקון בקריית מוצקין, עונת 1958/1959, סיימה הקבוצה במקום התשיעי, כאשר הוא קלע בממוצע של 16.7 נקודות למשחק. בגביע המדינה הפסידה הקבוצה ברבע הגמר למכבי חיפה. בעונה הבאה, עונת 1959/1960, מונה אברהם פסח למאמן החדש של הקבוצה. ברקון יחד עם בן זאב ודובדבני, הובילו את הקבוצה להישג השיא שלה - מקום שישי בליגה. באותה עונה היה ברקון היה מלך הסלים של הקבוצה עם ממוצע של 17.5 נקודות למשחק. לאחר עונה זו, נחלשה הקבוצה בהדרגה בעונות הבאות.
בעונה הבאה, עונת 1960/1961 סיימה הקבוצה במקום ה-10. ברקון (ממוצע 12.3 נקודות למשחק) המשיך להוביל את הקבוצה יחד עם דובדבני. בגביע המדינה הודחה הקבוצה ברבע הגמר בידי מכבי ירושלים. בשנת 1961 השתתף ברקון במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה שנערכה בבלגרד. במשחקי הדירוג 9–12 הפסידה ישראל לפולין 74:59 וניצחה במשחק על המקום ה-11 את מזרח גרמניה 80:83 אחרי הארכה. מאזנה הכללי של נבחרת ישראל בטורניר היה שלושה ניצחונות וחמישה הפסדים. ברקון שיחק 4 משחקים וקלע בממוצע של 2.8 נקודות למשחק.
בשתי העונות הבאות 1961/1962, 1962/1963 המשיכה הקבוצה להוות קבוצת תחתית וסיימה במקום ה-9 וה-10 בהתאמה. עם זאת ברקון המשיך לקלוע בממוצע גבוה - 14 ו-10.5 נקודות למשחק בהתאמה. במהלך עונת 1961/1962 נפצע ברקון בחלק מהעונה, פציעה שהוגדרה על ידי תקשורת הספורט ככזו שפגעה במוראל הקבוצה.
בנובמבר 1962, במהלך העונה, נסע ברקון עם רעייתו לארצות הברית, אך חזר במפתיע לאחר שבועיים. בסיום עונת 1962/1963 בגיל 25 בלבד, פרש ברקון מכדורסל והיגר לארצות הברית. מכבי קריית מוצקין המשיכה עוד מספר עונות בליגה הבכירה עד שבשנת 1968 נשרה לליגה השנייה.
סך הכל שיחק ברקון 6 עונות בליגה הבכירה בהן השתתף ב-104 משחקי ליגה בהם קלע 1,403 נקודות, והוא מדורג במקום הרביעי בטבלת קלעי כל הזמנים של מכבי קריית מוצקין. כן היה שותף ברקון לזכייה באליפות במדי מכבי תל אביב. במדי נבחרת ישראל רשם ברקון 8 הופעות והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1961. בשנת 2016 קיבל מעמותת הספורט של קריית מוצקין פרס על תרומה מיוחדת בתחום הכדורסל.
כיום מתגורר בקונטיקט, ארצות הברית ועוסק בניהול נדל"ן.
יוסף בוסל

קורות חייו

יוסף בוסל נולד בשנת 1891 בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ' (Baranovichi), באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס). בילדותו התייתם מאביו. למד בישיבה, שבה היה תלמיד מצטיין, והתכונן לקראת הסמכה לרבנות. נתפס לרעיון הציוני, ללימוד השפה העברית ולפעילות בתנועת הנוער הציוני  התחייה. בוסל שאף להיות חקלאי בארץ ישראל, ולצורך הכשרה חקלאית יצא לעבוד אצל איכר יהודי בפלך חרסון.
בשנת 1908 עזבו בוסל וחברתו חיותה גבזה את העיירה שבה גרו, ונסעו דרך אודסה לארץ ישראל באנייה של צליינים נוצרים רוסים ליפו. הם היו מראשוני היהודים בעיירה שעלו לישראל. בארץ ישראל עבד בחקלאות בפתח תקווה וברחובות. בסוף שנת 1908 עבר לגליל כדי לעבוד בחוות כנרת עם קבוצה של חברים מהעיר רומני שבאוקראינה ("הקומונה הרומנאית"). יוסף הצטרף לחבריו בחוות כנרת שפעלה בהנהלת האגרונום משה ברמן. בשנת 1910 הסתכסכה הקבוצה עם ברמן, עברה לחדרה לצורך הכשרה חקלאית וייסדה את הקומונה החדרתית. יוסף בוסל בלט במנהיגותו ובהשפעתו על החברים. בסתיו באותה השנה, נקראה הקבוצה על ידי ארתור רופין להתיישב באדמת אום ג'וני.
בשנת 1910 עלו חברי הקבוצה, שמנתה עשרה חברים ושתי חברות, בראשותו של יוסף בוסל, על אדמות אום ג'וני, וקראו למקום דגניה. יוסף היה זה שהודיע למשרד הארצישראלי על שם היישוב דגניה, שנקרא כך על שם חמשת הדגנים שבעמק. יוסף היה גזבר, מנהל חשבונות, בא כח הקבוצה והמנהיג הרוחני שלה. בתום השנה הראשונה בדגניה, התעורר ויכוח בין אנשי החבורה בנושא המשך דרכם. היו חברים שחשבו שהם השלימו את כיבוש הקרקע בדגניה ועליהם לעזוב את המקום כדי לצאת לכיבוש אדמות נוספות בארץ ישראל, זאת לפי התפיסה המסורתית של מחנה פועלים, תפיסה שלפיה פועלים אינם צריכים להתיישב התיישבות של קבע. 
ליוסף בוסל הייתה גישה שונה והוא חשב לאחד את הפועלים עם הקרקע על ידי התיישבות קבע והפסקת הנדידה ממקום למקום. עם הקמתה של דגניה נוצרה דרך חדשה של התיישבות היא הקבוצה, מתכונת המבוססת על עקרונות של עבודה עצמית, של ניהול עצמי, של עבודת אדמה, של שותפות ושל קירבה הדוקה בין החברים. הקמת דגניה נתנה משמעות והתוותה דרך חדשה לתנועת הפועלים בארץ ישראל. 
בימי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 עסק יוסף בטיפול בפליטי המלחמה שהגיעו לגליל ולצמח לאחר גירוש היהודים מתל אביב ומיפו הוא הקים בתי יתומים בסג'רה ובמנחמיה. יוסף לחם לשוויון החברות בעבודה בקבוצה ולחלוקת נטל עבודות הבית גם בין החברים. היה בין הראשונים שדגלו ברעיון החינוך המשותף בקיבוץ. יוסף בוסל התחתן עם חברתו חיותה בשנת 1915. בשנת 1919 נולדה בתם הדסה. בקיץ שנת 1919, מספר חודשים לאחר הולדת בתו, כשחזר בשיט מטבריה לדגניה א, התהפכה הסירה שבה שט, ובוסל טבע בכנרת. יוסף חיים ברנר הספיד אותו במילים: "איש, אשר היה סמל החיוב, סמל הבניה, יסוד שביסוד".
על שמו בית בוסל בצפת, שתוכנן בשנות ה-60 על ידי האדריכל יעקב רכטר וששימש כבית הבראה (כיום המבנה נטוש ברובו) ורחובות בקריית חיים, בנתניה ובחולון.
נכדו הוא יוסי ורדי שהיה ראש מועצה אזורית עמק הירדן. נינו הוא מואב ורדי, עורך חדשות החוץ של כאן 11.
אליעזר פיש

רבי אליעזר פיש (תר"מ, 1880 - כ' בסיוון תש"ד, 1944) היה דיין, ראש ישיבה ואדמו"ר הונגרי. התפרסם בשם האדמו"ר מביקסאד.

תולדותיו

נולד בשנת תר"מ ללאה ולרב משה בעיירה מוסיף שבמחוז מרמורש. מצד אביו היה מיוחס לרבי חיים צאנזר מהקלויז בברודי ומצד אמו היה מיוחס לשל"ה. היה תלמידו של הרב מרדכי יהודה לב (תלמידם של הכתב סופר ורבי שלמה זלמן אולמן ממאקווא ה"יריעות שלמה"). נישא ללאה אביגיל, בתו של רבי משה זאב רבה של ערד-סינזשארץ ובזיווג שני נישא לחיה גולדה בת הרב נחום צבי. לאחר חתונתו החל לנסוע לאדמו"ר מסיגט, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים שם למד עם בניו רבי חיים צבי ורבי יואל. בשנת תרס"ה החל לכהן בדיינות בניר-בוגדן שם הקים ישיבה ואף החל להתנהג באדמו"רות. לאחר מכן עבר לביקסאד שאף שם הקים ישיבה גדולה. בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לסאטמר שם התפרסם שמו כבעל מופת. גם בסאטמר הקים ישיבה שמנתה 50 בחורים.  היה מפורסם גם בתפילותיו הארוכות ומלאות בבכיות ופזרנותו לצדקה. דברי תורתו הודפסו בספר "שם אליעזר". 
עם סגירת יהודי סטאמר בגטו של העיר, נמלטו הרב פיש ואשתו, יחד עם רב העיר וידידו - רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר, לעיר קלוז' הסמוכה לגבול עם רומניה. בהגיעם לקלוז' נתפסו כולם ונשלחו לגטו המקומי. הרב פיש גורש לאושוויץ, מספר ימים אחר כך. נרצח בכ' בסיוון תש"ד. אשתו ובנו רבי חיים משה נרצחו איתו.
ואיאדוליד

היסטוריה

שרידים של הקלטי-איברים (התמזגות של קלטים ואיברים (חצי האי האיברי)) וגם של מחנה רומי נחפרו סמוך לעיר. הגרעין שממנו התפתחה העיר ממוקם באזור שבו נמצאת כיום כיכר מיגל הקדוש. 
במהלך שלטונם של המוּרים בספרד המלכים הנוצרים של העיר הזיזו את התושבים צפונה לאזורים מוגנים יותר. במאה ה-10 האזור נכבש מידי המורים, וואיאדוליד הייתה כפר קטן, עד שאלפונסו השישי, מלך לאון וקסטיליה, העניק אותה בשנת 1072 לרוזן פדרו אנסורס ואשתו הרוזנת כשהמשימה המוטלת על הזוג הייתה לאכלס ולהרחיב את גרעין היישוב החקלאי הזעיר שהיה קיים עד אז. במאות ה-12 ו-ה-13 ואיאדוליד גדלה במהירות הודות לזכויות היתר שניתנו בידי אלפונסו השמיני  ואלפונסו העשירי, שניהם מלכי קסטיליה, ולאכלוס האזור מחדש לאחר הרקונקיסטה.
במאה ה-15 הייתה העיר מקום מושבו של בית המלוכה הקסטיליאני, והייתה לבירת ממלכת ספרד עד 1561, השנה בה העיר נהרסה בשריפה, ופליפה השני, מלך ספרד, יליד העיר, העביר את בירתו למדריד, והעיר ראתה תקופה של שפל. ב-1506 נפטר בעיר כריסטופר קולומבוס, והבית שבו נפטר כיום משמש כמוזיאון. המלך פליפה השלישי החזיר את בירתו לעיר ב-1601, אך ב-1606 העיר ניזוקה משיטפון והבירה הוחזרה למדריד, שם נותרה עד היום.
למרות הנזק שנגרם לעיר העתיקה ב-שנות ה-60 בעקבות הבום הכלכלי, העיר עדיין מתגאה בביטוייה האדריכליים. מונומנטים בעיר כוללים את הקתדרלה הבלתי גמורה של ואיאדוליד, את הכיכר המרכזית שתוכננה לפי הכיכר המרכזית במדריד, את מוזיאון הפיסול ואת כנסיית סנט פול ואת הבית היחידי ששרד של מיגל דה סרוואנטס.
אנה דה מנדוזה, נסיכת אבולי

שנים ראשונות

אנה דה מנדוזה הייתה צאצאית למשפחת מנדוזה, אחת מהמשפחות המשפיעות ביותר בספרד באותה תקופה. היא הייתה הילדה היחידה מנישואי דייגו הורטאדו דה מנדוזה ודה לה סרדה, משנה למלך אראגון, ומריה קטלינה דה סילבה וטולדו. אנה נישאה בגיל שתים עשרה (בשנת 1552) לרואי גומז דה סילבה, לפי המלצת הנסיך פליפה, שהפך בהמשך למלך פליפה השני. אישה היה נסיך אבולי (עיר במחוז נאפולי באיטליה) ושר אצל המלך. ההתחייבויות המדיניות של רואי גומז גרמו לכך שהוא שהה באנגליה במהלך חמש שנות נישואיהם הראשונות, כך שהזוג נמצא בקרבה פיזית רק במשך שלושה חודשים.
אנה דה לה מנדוזה הייתה אחת מהנשים המוכשרות בתקופתה. על אף שאיבדה עין אחת, היא נחשבה לאחת מהנשים היפות ביותר בחצר המלכות הספרדי. בין התאוריות המוצעות לגבי אובדן עינה הימנית, התאוריה הכי נתמכת היא שהנסיכה נפצעה עוד בימי ילדותה מקצה של חרב כסף שהחזיק אחד מאנשי החצר, או באימון סיף. מידע זה אינו ודאי וייתכן שהייתה שתומת עין או פוזלת. על כל פנים, פגם זה לא הסיר ממעמדה המלכותי, והיא השפיעה רבות בחצר המלכות הספרדי.

לאחר מותו של רואי גומז דה סילבה

לאחר מותו הפתאומי של רואי גומז דה סילבה בשנת 1573, אנה נדרשה לנהל לבדה את ירושתם הגדולה והדבר גרם לבעיות רבות בסוף חייה., אם כי ילדיהם זכו למעמד גבוה.

חצרו של פליפה השני וצרותיה

בשל מעמדה הרם, אנה דה לה מנדוזה ניהלה יחסים קרובים עם המלך פליפה השני, דבר שהוביל רבים לשער כי הייתה מאהבתו. לעומת שמועה זו, קרוב לוודאי שאנה אכן ניהלה מערכת יחסים עם מזכירו, אנטוני פרז, לאחר שהתאלמנה בשנת 1573. מערכת יחסים זו נתגלתה בידי חואן דה אסקובדו, מזכירו של המלך חואן דה אוסטריה (בנו החוקי של קרל הראשון). אנטוניו פרז, שחשש מחשיפת הקשר, התלונן בפני המלך פליפה השני על מזימה פוליטית של חואן דה אסקובדו כאשר הדבר נודע לו. בהמשך נרצח חואן דה אסקובדו, והציבור האשים את אנטוניו פרז ברצח. כעבור שנה המלך העביר את אנטוניו פרז למאסר.
בשנת 1579 נאסרה גם אנה דה לה מנדוזה, נסיכת אבולי, בידי פליפה השני. בתחילה נכלאה במגדל פינטו ולאחר מכן הועברה למצודת סנטוקאז. המשמורת על ילדיה וניהול רכושה הועבר בשנת 1581 לארמון דוקאל אשר בפסטרנה.
אנה נפטרה בעיר פסטרנה בשנת 1592.
אסלאם כנעאן

קריירה ככדורגלן

כנעאן שיחק תחילה בקבוצת הנוער של מכבי חיפה, ובעונת 2006 הצטרף לקבוצת בוגרים בליגת העל. במהלך הקריירה שלו כנעאן הושאל ממכבי חיפה למספר קבוצות, ביניהן הפועל חיפה, הפועל נצרת עילית ובני סכנין.
בקיץ 2008 חתם במכבי אחי נצרת, אך לאחר תקופת אימונים קצרה בקבוצה טס לאורוגוואי בעקבות רצונה של פניארול להחתימו מיידית. בשנת 2009 חזר לשחק בהפועל נצרת עילית, ובחלון ההעברות של ינואר 2011 חתם בהפועל ראשון לציון. בעונה שלאחר מכן שיחק במכבי אום אל-פחם.
בקיץ 2012 חתם בקבוצת מכבי אחי נצרת. בינואר 2014 חתם בהפועל דלית אל-כרמל מליגה א'. לקראת עונת 2014/2015 חתם בקבוצת איחוד מג'ד אל-כרום מליגה א', אך במדיה הוא שיחק רק משחק אחד ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.

קרירה כמאמן

בעונת 2015/2016 מונה כנעאן למאמנה של מכבי בסמת טבעון מליגה ג', ולאחר כעונה עזב למכבי נצרת עילית, גם היא מליגה ג'. במהלך העונה עזב כנעאן את תפקידו ומונה כמאמן קבוצת נערים ג' של הפועל נצרת עילית. בשנת 2018 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל אכסאל ולמאמן קבוצת הנוער של המועדון.
שומו-ל-אל

שומוּ-לַ-אל (גם שומולאל או שומו-ל-אילו) היה מלך אמורי, המלך השני בשושלת הראשונה של מלכי בבל.
הוא מלך בין השנים 1880–1845 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה, או בין השנים 1781-1817 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה הנמוכה. הוא היה בנו ויורשו של שומו-אבו מייסד השושלת.
שומו-ל-אל קבע את העיר בבל כבירתו. הוא כבש את העיר כיש והרס את החומות שלה. הוא נלחם כנגד העיר כאזאלו, ששלטה לפני כן בבבל. הוא בנה את חומות העיר בבל ובנה בה תעלות. הוא בנה גם את חומות של הערים סיפר דילבת וכותה
הוא עשה כס מפואר לאל מרדוך, מעוטר בכסף וזהב, ובנה מקדש לאל אדד, אל הסערה במיתולוגיה המסופוטמית. עשה פסל לאלה איננה.
את שומו-ל-אל ירש בנו סביום.
קוקידיוס

קוקידיוס (Cocidius) היה אל המלחמה, היערות והציד במיתולוגיה הקלטית.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה עם האלים מרס וסילוונוס מהמיתולוגיה הרומית.
ייתכן ומקור שמו במילה הקלטית "קוקו" (cocco) שמשמעה "אדום" (ייתכן בשל צבע פסליו) או במילה "קויט" (coit) שמשמעה "יער".

מקומות פולחן

פאנום קוקידיוס (מקדש קוקידיוס) היה ממוקם בסמוך ללשון ים סולווי). כתובות המוקדשות לאל התגלו לכל אורך חומת הדריאנוס וברחבי קמבריה (בעיקר  במצודות הרומיות בבירדוסוולד וביקאסל). כתובת שהתגלתה באבצ'סטר מוקדשת לקוקידיוס ורנוסטונוס (Cocidius Vernostonus - קוקידיוס אל עצי הסמבוק).

תיאורו

תגליף של האל מהמאה הראשונה שהתגלה במצודת צ'סטרז שבחומת האדריאנוס מתארת את קוקידיוס כאדם שזרועותיו פרוסות, המחזיק מגן בידו השמאלית וחרב בידו הימנית. קוקידיוס לובש גלימה, ובחגורתו מוחזק פיגיון.

לקריאה נוספת

Clare A. Lees, Gillian R. Overing‏, A Place to Believe in: Locating Medieval Landscapes‏, Penn State Press‏, 2006
הסכם קיבוצי (ישראל)

הסכם קיבוצי הוא הסכם שנערך בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון מעבידים, והוגש לרישום ביחידה ליחסי עבודה של משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים, ועוסק בנושאי קבלת אדם לעבודה או סיום עבודתו, בתנאי-עבודה, ביחסי-עבודה או בזכויות ובחובות של הארגונים בעלי ההסכם. הגשה לרישום היא תנאי הכרחי בישראל לקיומו של הסכם קיבוצי כמשמעו בחוק.
ההסכם הוא הליך שנועד להסדיר את מערכת היחסים בין המעבידים והעובדים, באופן שלא יקפח את זכויות העובד, בהסכמה מרבית וללא סכסוכי עבודה. ההסכם הקיבוצי מוסדר באמצעות חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957.
ההסכם מבשיל במשא ומתן בין ארגון עובדים יציג לבין מעביד או ארגון של מעבידים, הקרוי משא ומתן קיבוצי. ולאחר שהגיעו להסכמות על סעיפיו, נחתם בידי הצדדים, ונרשם כחוק, הוא הופך להיות בעל תוקף המחייב את המעבידים החתומים עליו ואת כל העובדים של אותם מעבידים, גם אם אינם חברים בארגון העובדים. באמצעות צו הרחבה אפשר להרחיב את תחולת ההסכם גם על עובדים במקומות עבודה שלא נכללו בו.
כל ההסכמים הקיבוציים רשומים כחוק אצל רשם ההסכמים הקיבוציים, ומאגר המידע על כל הסכם, מפורסם באתר משרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
הסכם שלא עמד בקריטריונים הקבועים בחוק הסכמים קיבוציים הוא "הסדר קיבוצי" ומעמדו החוקי נחות ממעמדו של ההסכם הקיבוצי.
פסיקת בית הדין הארצי לעבודה בשנת 2009 (ס"ק כוח לעובדים נגד סינמטק ירושלים) וזמן קצר אחר כך, שינוי חוק ההסכמים הקיבוציים על ידי הכנסת, קובעים חובה למעביד שעובדיו מאורגנים בארגון יציג לקיים משא ומתן אודות הסכם קיבוצי במקום העבודה (הפסיקה והחקיקה אינן מחייבות להגיע להסכמה ולחתום על הסכם)

מעמד של ארגון עובדים יציג

כדי להיות צד להסכם קיבוצי על ארגון עובדים להחזיק במעמד של ארגון יציג במקום העבודה נשוא ההסכם. מעמדו היציג של הארגון נקבע בחוק, כארגון עובדים שלפחות שליש מהעובדים ביחידת המיקוח חברים בו. במקרה שיש עובדים החברים בארגונים נוספים הארגון היציג הוא זה שמספר החברים בו הוא הגדול ביותר.

צו הרחבה

שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים רשאי להרחיב הסכם קיבוצי כללי (אך לא מיוחד), ולהחילו על קבוצות עובדים שאינן כלולות בהסכם. צו ההרחבה מתפרסם ב"רשומות", ומפורטות בו ההוראות שהורחבו וסוגי העובדים והמעבידים שעליהם חל הצו. ישנם מקרים בהם צווי הרחבה כוללים את כל העובדים בישראל, וישנם מקרים בהם הם חלים רק על עובדים בענפים מסוימים או אפילו רק באזורים מסוימים במדינה ("היקף התחולה"). היקף התחולה נקבע על ידי שר הכלכלה, במבוא של כל צו הרחבה.
נושאים שהורחבו מכוח הסכם קיבוצי לכלל העובדים בישראל: תוספת יוקר, דמי הבראה, שעות עבודה שבועיות, דמי נסיעה לעבודה, חופשות חג וימי אבל. כמו כן, מוצאים מפעם לפעם צווי הרחבה ענפיים, המסדירים זכויות רבות ושונות, ובניהן אף שכר מינימום ענפי הגבוה משכר המינימום הכללי.
שסק

מקור השם

מקור השם "שסק" בארמית, והוא מופיע בתלמוד, שם משמעותו לא הייתה ברורה אך נקבע בין היתר שהתייחס לפרי עץ השיזף או לפרי המדלר (medlar). בתחילת המאה ה-20 השם אומץ לפרי השסק.
שמו של השסק בערבית הוא "אסכדיניה", שיבוש של שמו הטורקי yenidünya, "עולם חדש". באנגלית שמו של השסק הוא "לוקוואט" (Loquat), לקוח משמו הסיני בקנטונזית. באיטלקית הוא מכונה "נספולו", ברוסית הוא מכונה "מושמולה", שם שהובא מדרום רוסיה, ביוונית הוא נקרא Μουσμουλιά (מוסמוליה) ובגרמנית שמו של השסק הוא "מיספל".

מאפיינים

מקור העץ באזור דרום מזרח סין, אם כי הוא גדל גם ביפן, ומגדלים אותו גם בישראל, בברזיל ובמספר מדינות נוספות. עץ השסק יכול להגיע עד גובה של 5–10 מטר, אם כי הוא בדרך כלל קטן יותר, בסביבות 3–4 מטר.
השסק גדל באשכולות, וגודלו נע בין 3–5 ס"מ בעת בשלותו. לפרי תכולת סוכר גבוהה (כ-10 אחוזים), חומצה ופקטין.
בישראל פריחת השסק מתחילה בעונת הסתיו ואורכת כ-80–100 ימים. משקלו של פרי שסק בודד הוא 50 גרם בממוצע.
גלעיני השסק ועליו הצעירים רעילים במקצת, ומכילים כמויות קטנות של גליקוזידים ציאנוגניים (כולל אמיגדלין). חומרים אלה ישוחררו לגוף בעת עיכול הגלעינים. אולם טעמם המר של הגלעינים מונע לרוב את אכילתם בידי בני אדם ובכל מקרה ריכוז הרעל בגלעין הוא נמוך מכדי לגרום נזק.

פיתוח מינים תרבותיים

בארץ פותחו כמה זנים מסחריים של השסק, "עכו 13", ו"עכו 1", שפותחו בתחנת הניסיונות החקלאית של עכו, ו"צריפין", שפותח במכון וולקני, "זיקים", ו"ביג ג'ים". בשנים האחרונות יובאו ואוקלמו בארץ זני שסק נוספים, גדולים במיוחד, מספרד ומקליפורניה. היום נטועים בישראל כ-5000 דונם שסק. במטעים המסחריים, בשומרון ובשפלה, ותחת מעטה רשת, להגנה מפני ציפורים ועטלפים, ניתן להגיע ליבול מסחרי של קרוב לשלושה טון לדונם. לשסק חיי מדף קצרים ביותר ושמירתו בקירור מזיקה לטעמו. בקעת הנדיב שממזרח לבנימינה, ועמק בת שלמה שממזרח לזכרון יעקב הם מאזורי הגידול הראשיים של השסק בצפון הארץ.

נטיעות בישראל וסביבתה

השסק נטוע באזורים רבים בישראל - בהרי ירושלים, בגליל העליון, בשפלה, באזורי החוף ובנגב הצפוני. הפרי התחבב על האוכלוסייה הישראלית משום שהוא מניב פרי ראשון לאחר תקופת החורף, והוא שונה מן ההדרים, הבננות ותפוחי העץ מהאיסום.
ברצועת החוף הלבנונית, מצור וצידון ועד למבואות בירות נטועים עצי שסק גדולים. גם במצרים, לאורך תעלות המים המתוקים, נטועים עצי שסק גדולים מאד.]

בתרבות

הפרי מוזכר רבות בספרות הסינית, כמו בשיריו של לי באי.
לואי ז'ול טרושו

ביוגרפיה

טרושו נולד ב-12 במרץ 1815 בקומונה לה פלה הנמצאת באי בל איל שבצרפת (האי נכלל מבחינה מנהלית בחבל ברטאן). הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1837 התגייס לצבא צרפת. ב-1840 הועלה לדרגת לוטננט וב-1843 לדרגת קפטן. הוא השתתף בכיבוש הצרפתי של אלג'יריה תחת פיקודו של תומאס רוברט בוז'ו, אשר בשל אומץ לבו בקרבות סידי יוסף ואיזלי ב-1844 מינה אותו לעוזרו האישי והפקיד בידיו משימות חשובות. ב-1845 הועלה לדרגת מייג'ור, וב-1853 לדרגת קולונל. הוא התבלט במהלך מלחמת קרים, אשר בה שימש כראש מטהו של ז'ואקים לירוי דה סנט ארנו. לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה וקיבל דרגת מפקד בלגיון הכבוד. ב-1859 מונה למפקד דיוויזיה במסגרת חיל המשלוח הצרפתי שהתערב במלחמת אוסטריה-סרדיניה, אשר לאחריה קיבל את הצלב הגדול של לגיון הכבוד.
ב-1866 הועבר טרושו למשרד המלחמה. שנה לאחר מכן הוא פרסם חוברת בשם "L'Armée française en 1867", אשר עד 1870 כבר נמכרה בעשרים מהדורות. עם זאת, בחוברת זו הוא גילה תמיכה בבית אורליאן הגולה (באותה עת שלט בצרפת בית בונפרטה), ולפיכך סולק מהצבא עם מחצית הפנסיה. עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870 הוצעו לו תפקידי פיקוד, אולם הוא סרב. עם זאת, ככל שהמלחמה התקדמה לרעת צרפת, הוא הסכים לחזור לשירות פעיל. נפוליאון השלישי, קיסר צרפת, מינה אותו למפקד מחנה שאלון, וב-17 באוגוסט 1870 העביר אותו לתפקיד המושל הצבאי של פריז.
בעקבות התבוסה הצרפתית המוחצת בקרב סדאן, עמל טרושו קשות כדי להעמיד את פריז במצב שתוכל להגן על עצמה מפני הכוחות הפרוסיים המתקדמים. ב-4 בספטמבר בוצעה הפיכה שהדיחה את השלטון המלוכני והוכרזה הרפובליקה הצרפתית השלישית. בנוסף לתפקידיו הלאומיים, נטל על עצמו טרושו את תפקיד נשיא "ממשלת ההגנה הלאומית", וככזה שימש כראש ממשלת צרפת בפועל. המצור על פריז בידי הפרוסים החל ב-19 בספטמבר. טרושו טען שיש להתמקד בעיקר בהגנה על העיר, אולם בלחץ דעת הקהל נאלץ לבצע גיחות הרות אסון. ב-22 בינואר 1871 הוא הודיע על כוונתו להיכנע בפני הפרוסים. במקביל, התפטר מכל תפקידיו והעביר את השלטון בפריז לגנרל ז'וזף וינואי. פריז נכנעה ב-28 בינואר. טרושו המשיך לשמור על תפקיד הנשיא באופן סמלי עד הבחירות שנערכו בפברואר. 
בבחירות שנערכו התמנה טרושו לחבר באספה הלאומית מטעם מחוז מורביהאן. ב-1872 פרש מהפוליטיקה, וב-1873 מהצבא. הוא המשיך לפרסם מחקרים שונים בנושא ביטחון צרפת. הוא נפטר בטור ב-7 באוקטובר 1896 בגיל 81.