google/wiki40b huggingface dataset:
האי שלא יתואר

היסטוריה

משלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט (1913-1911) הייתה מורכבת מכמה קבוצות. אחת מהן, קבוצת הצפון, בהנהגת ויקטור קמפבל, לא ליוותה את סקוט אל פנים היבשת אלא חרפה בכף אדייר. ב-1912, החלה הקבוצה הזאת (שמנתה שישה אנשים בסך הכל), את המסע הארוך הביתה, שראשיתו בהתקדמות בכיוון כף אוונס (דרך האט פוינט). ואולם, הם הושארו במפרצוני אוונס עם מלאי מצרכים למסע מזחלות של שישה שבועות, בכוונה להשלים עבודה גאולוגית. אחרי שנעשתה העבודה, נשארו להם מצרכים לארבעה שבועות בערך, כיון שאיש לא צפה שהאוניה תיתקל בקשיים בנסיונותיה לאסוף אותם בפברואר. אבל האונייה "טרה נובה" לא יכלה להגיע אליהם מחמת הצטברות של קרח דחוס כבד. כל כמה שניסה רב החובל פנל להתקרב, לא עלה בידו, עד שלבסוף נאלץ לחזור על עקבותיו או להיכלא בתוך הקרח. קבוצת הצפון המנותקת מאונייתה נאלצה לעבור עוד חורף באנטארקטיקה. במרץ 1912 כרו אנשי הקבוצה מערת קרח קטנה, 3.60 על 2.70 מ' גודלה, בסחף שלג, וכינו את מעונם הכפוי בשם "האי שלא יתואר". שם עשו את החורף בתנאים קשים ביותר, תוך השלמת מנות המזון המתכלות שלהם בבשר כלב ים, מזדמן נדיר, ופינגווינים. 
קבוצת הצפון בנתה קודם מצבור צידה ב"מורנה שער הגיהנום" ('52 74° דרום, '50 163° מזרח) על "האי שלא יתואר" כאמצעי ביטוח למקרה שה"טרה נובה" לא תצליח לאסוף אותם. המצבור הכיל מלכתחילה מזחלת טעונה מצרכי מזון וציוד. על אף עובדת קיומו של המצבור הזה, החורף שעבר על האנשים במערת הקרח ובמחסה הסלעים הבנוי בחלקו על האי היה קשה ורצוף-תלאות. האנשים סבלו מכוויות קור, רעב, דיזנטריה ומן הרוחות האיומות שנשבו על האי. כפי שאמר רופא האונייה ג'ורג' מאריי לוויק:
הדרך לגיהינום רצופה אולי בכוונות טובות, אבל מתקבל על הדעת, שהגיהינום עצמו יהיה בנוי פחות או יותר בסגנון האי שלא יתואר
 
האנשים החלו בדרכם הביתה אל האט פוינט ב-30 בספטמבר 1912, כשלוש-מאות עשרים ק"מ לאורך החוף, דרך שהייתה עתידה לכלול את חציית לשון הים דריגאלסקי. בראונינג היה חולה מאוד והדיזנטריה עשתה שמות בדיקאסון, עד כדי כך, שחברי הקבוצה שקלו להשאיר אותו בדרך עם לוויק עד שיוכלו להשיג תרופות ומזון מתאים מכף אוונס, אך בכף רוברטס מצאו מצבור מזון שהשאיר שם טיילור בחורף שעבר, ואחרי שאכלו ביסקוויטים, חמאה וצימוקים עד שובע, המשיכו בדרכם ומצאו עוד שני מצבורי מזון. אין ספק, שהשינוי בדיאטה הציל את חיי בראונינג. הם הגיעו אל האט פוינט ב-5 בנובמבר.

אתר היסטורי

אתר מערת הקרח שם חרפה קבוצת הצפון של קמבל הוכרז כאתר היסטורי או מונומנט (HSM 14), בעקבות פנייה של ניו זילנד לוועדה המייעצת של הברית האנטארקטית. שלט עץ, לוח זיכרון ועצמות כלב ים מציינים את האתר.
קיריטימטי

גאוגרפיה

אטול קיריטימטי הוא אטול האלמוגים הגדול בעולם. שטחו 388.39 קמ"ר, והוא מהווה 70% משטח קיריבטי, מדינה הכוללת 33 אטולים. היקפו של האטול 150 ק"מ.
על האי חמישה כפרים: לונדון - הכפר העיקרי באי, ובו נמצא הנמל העיקרי של האי, טאבוואקאה, בננה, פריז ופולין (או פולנד).
בקרבת בננה מצוי שדה התעופה של האי.
שמות הכפרים ניתנו להם על ידי הכומר הצרפתי עמנואל רוז'ייה (Emmanuel Rougier) אשר חכר את האי בין 1917 ו-1939 לצורך הקמת חוות גידול דקלי קוקוס. רוז'ייה התגורר בביתו שב"פריז", ואת הנמל של החווה הקים ב"לונדון" מעבר ל"תעלת בורגל" (Burgle Channel - הכניסה ללגונה.)
גובה הנקודה הגבוהה ביותר באי - גבעת ג'ו (La colline de Joe) - הוא 12 מטרים.
האי מוכר בשל סמיכותו לקו התאריך ובכך שהוא מקום המושב "הראשון" לציין את תחילת השנה האזרחית (ולמעשה כל יום. ראו גם אטול קרוליין).

היסטוריה

האי קיריטימטי התגלה לראשונה על ידי רב החובל ג'יימס קוק ב-24 בדצמבר 1777 - יום חג המולד, ועל כן הוא נקרא "אי חג המולד". שם האי, קיריטימָטי, בגילברטית הוא "חג המולד" (גילברטית היא השפה המדוברת באי, ובשפה זו הצירוף ti נהגה s, כך ששמו הוא בעצם "קיריסמָס").
במהלך מלחמת העולם השנייה היו לחיל האוויר של ארצות הברית תחנת חיזוי מזג אוויר ותחנת תמסורת על האי. לצורך תספוק התחנות נבנה באי שדה תעופה קטן, ששימש גם כתחנת תדלוק למטוסים בדרכם מהוואי לאיי דרום האוקיינוס השקט.
במאי 1957 ביצעה הממלכה המאוחדת על האי את הניסוי הראשון בפצצה גרעינית שנערך על ידיה. בשנת 1962 ערכה ארצות הברית באי את מבצע דומיניק.

אוכלוסין

באי מתגוררים כ-5,000 תושבים להם שני נציגים במנאבא ני מאונגאטאבו.
באי שני בתי ספר ושתי כנסיות - האחת קתולית והשנייה פרוטסטנטית.

תחבורה

עד שנת 2004 נהגו להגיע אל האי טיסות צ'רטר שבועיות של אייר קיריבטי שקישרו את האי אל הונולולו. מאז 2005 חברת אייר פסיפיק מפיג'י מקשרת בין האי להונולולו ולנאדי שבפיג'י.
באי שדה תעופה שבו מסלול נחיתה סלול באורך 2,103 מטרים.

כלכלה

באי מערכת צמחייה ובעלי חיים ייחודית. בשל הבצורות הפוקדות את האי, מיובא לאי מרבית המזון עבור תושביו. התושבים מתפרנסים מתיירות, דייג ויצוא דגי אקווריום, אגוזי קוקוס ואצות ים.
SAMSON

תיאור לוויינים

הלוויינים הם נאנו-לוויינים מבוססים מבנה קיובסאט בגודל 6U, והם יראו כמו תיבות בגודל 10X20X30 ס"מ, יחד עם פאנלים סולרים נפתחים.
מערכת הנעת הלוויינים מבוססת גז קר עם 4 מנועים, בפיתוח רפא"ל. מערכת בקרת ההכוון מבוססת 3 גלגלי תנופה, 2 חיישני שמש, מגנטומטרים ומגנטוטורקרים.
מחשב הלווין בתצורת פלטפורמה לנאנולווינים של תעשייה אווירית. המטעד של הגאולוקציה מפותח על ידי אלת"א.
ללווין שני מקלטי GPS אבל אנטנת GPS אחת.
שלושת הלוויינים ייקראו אלפא, בתא ו -גאמה על שם שלוש האותיות הראשונות באלף בית היווני.

משימות הלווין

ללהק הלוויינים שתי משימות: משימת טיסת מבנה צמודה ומשימת גאולקציה (איתור).
במשימת טיסת המבנה נדרש להוכיח טיסת מבנה של להק לוויינים למשך זמן ממושך של שנה. האלגוריתמים נכתבים על ידי המעבדה למערכות חלל מבוזרות במכון אשר לחקר החלל בטכניון. האלגוריתמים המפותחים נועדו למזער את השימוש בדלק תוך שמירה על המרחק היחסי של הלוויינים. הלוויינים אמורים להיות במרחק של בין 1 ק"מ ל-250 ק"מ אחד מהשני.
הלוויינים יטוסו בטיסת מקבץ כאשר הם מפוזרים במישור בתצורת string-of-pearls. האלגוריתם הראשי מבוסס תיקונים המבוצעים על ידי מערכת ההנעה. האלגוריתם המשני, נועד לבצע טיסת מקבץ בעזרת גרר דיפרנציאלי (differential drag). כאשר כל תיקון יכול להמשך מספר ימים.
במשימת גאולוקציה נדרש לאתר קורן הנמצא בטכניון עד דיוק של כ-1000 מטר. בעזרת תקשורת בין לוויינים הם יעבירו מידע בינם על מנת לשפר את עיבוד גילוי הסיגנל. יבוצע שימוש בשיטות הפרשי זמנים (TDOA, time differential of arrival) ו- הפרשים בתדר ( FDOA ,frequency difference of arrival )

מצב הפרויקט

סקר תיכון ראשוני (PDR) התבצע בקיץ 2013. סקר תכנון קריטי (CDR) התקיים ב-18 ביוני 2014.
הלוויינים יועדו לשיגור באמצע 2017 במשגר לוויינים וחלליות וגה יחד עם הלוויינים ונוס (פרויקט מדעי ישראלי-צרפתי) ואופסאט 3000 (לוויין צילום צבאי שנבנה בישראל עבור איטליה). אך לאחר מכן הוחלט לדחות את שיגורם ל-2018 במסגרת שיגור אחר.
הפרויקט והשיגור נתמכים על ידי קרן אדליס (Adelis) ושמו של הפרויקט שונה ב-2015 ל"Adelis-SAMSON".
בינואר 2018 פורסם כי הלוויינים ישוגרו על גבי משגר PSLV ב-2018, עם זאת, הלוויינים לא שוגרו ב-2018 ותאריך השיגור אינו ידוע.
ביוני 2018 נחנכה בטכניון תחנת הקרקע שנועדה לשלוט במערך הלוויינים.
גמל דו-דבשתי

טקסונומיה

הגמל הדו-דבשתי הוא אחד משני מיני הגמל, שהם סוג אחד מבין שלושה סוגים חיים, ממשפחת הגמליים. עם זאת חלק מהחוקרים מפרידים את הגמל המבוית למין עצמאי.

תפוצה

הגמל הדו דבשתי נפוץ בטבע באזור מדבר גובי, אך כבעל חיים מבוית מספר הפרטים ותחום תפוצתו רחב הרבה יותר עד אזור אפגניסטן, שם הוא לעיתים חופף לגמל החד-דבשתי ובשבי יכולה להתרחש גם רביית כלאיים בין מינים אלה. ישנם 1.4 מיליון גמלים דו-דבשתיים מבויתים כיום. אולם, אלה הם כמעט כל הגמלים הדו-דבשתיים הקיימים בעולם. באוקטובר 2002 הוערך כי נותרו רק 950 פרטים בבר. אלה מצויים בצפון מערב סין ומונגוליה והם נמצאים בסכנת הכחדה חמורה.

מאפיינים פיזיים

הגמל הדו-דבשתי מגיע לגובה של למעלה מ-2 מטר בדבשתיו ומשקלו הממוצע כ-725 ק"ג. משך חייו של הגמל הדו-דבשתי יכול להגיע ל-50 שנה.

התאמה לתנאי מדבר

הגמל הדו-דבשתי הוא אוכל עשב והוא ניזון מעשבים, עלים ודגנים. הגמל הדו-דבשתי מסוגל לשתות עד 120 ליטר מים בפעם אחת. פיו חזק מאוד, ומאפשר לו לאכול צמחי מדבר קוצניים.
כמו הגמל החד-דבשתי, הגמל הדו-דבשתי מותאם היטב להתמודדות בתנאי החום הכבד של המדבר (40°c) ובחול: הוא בעל רגליים רחבות ומרופדות וריפוד עבה בברך ובבית החזה, נחיריים שיכולים להיפתח ולהיסגר, אוזניים שמכוסות בשיער מגן וגבות עבות עם שתי שורות של ריסים ארוכים. פרווה עבה תחת הצמר שומרת על חום הגמל מקור הלילה המדברי ומבודדת כנגד החום במהלך היום.
בניגוד לגמל החד-דבשתי, הגמל הדו-דבשתי מותאם גם לחיים במקומות קרים ואף קרים ביותר, כמו מדבריות מרכז אסיה בעת החורף. הגמל הדו-דבשתי יכול לשרוד בטמפרטורות נמוכות מאוד עד 40°c- ויכול לאכול קילוגרמים רבים של שלג.

רבייה

עונת הרבייה של הגמל הדו-דבשתי היא בסתיו. במהלך תקופה זו שומרים הזכרים הדומיננטיים על הנאקות (נקבות הגמל) מזכרים אחרים. הם עשויים לנשוך, לירוק ולנסות לשבת על גמלים אחרים. הגיל בו מגיע הגמל הדו-דבשתי לבגרות מינית משתנה והוא נע בדרך כלל בין 3 ל-5 שנים. משכו של ההיריון 13 חודשים ובסופו נולדים בדרך כלל אחד או שני בכרים. הבכר יכול לעמוד מיד עם לידתו ומסוגל להתחיל ללכת שעות מעטות לאחר הלידה.

היסטוריה

מעריכים כי הגמל הדו-דבשתי בוית (בנפרד מהגמל החד-דבשתי) בערך בסביבות 2500 לפנה"ס, ככל הנראה באזור צפון איראן או דרום מערב טורקסטן.

שימושים

כבעל חיים מבוית לגמל הדו-דבשתי ישנה חשיבות רבה בעיקר כבהמת משא. האדם מנצל את הגמל לרכיבה, נשיאת משאות, אכילת בשרו, שתיית חלב הנאקה, גז הצמר ואריגתו, שימוש בגללים לבעירה ולדישון וכפריט מסחר ונדוניה. הגמלים הדו-דבשתיים המבויתים המודרניים משמשים כבהמת משא וכמקור לחלב ולבשר וכן, כאטרקציה תיירותית.
או נו

ביוגרפיה

או נו למד משפטים באוניברסיטה של רנגון ובשנת 1936 סולק על ידי השלטונות הבריטיים מן האוניברסיטה, בשל פעילותו בתנועה הלאומית בבורמה. שימש כמורה בבית ספר ולאחר מכן נתמנה למנהיג התנועה הלאומית בבורמה. בהיותו בודהיסט מסור הפך גם למנהיג רוחני.
בשנת 1942, כאשר בורמה עמדה בפני סכנת פלישה יפנית, נאסר או נו על ידי הבריטים ושוחרר מכלאו על ידי היפנים לאחר שכבשו את בורמה. או נו שירת כשר החוץ בממשלת הבובות שהקימו היפנים בבורמה, אך בה בעת אירגן פעולות גרילה נגד היפנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עמד או נו בראש התנועה הלאומית בבורמה. בשנת 1948, לאחר שבורמה זכתה לעצמאותה, הפך לראש הממשלה הראשון שלה וכיהן בתפקיד זה עד 1956. בתקופת כהונתו זו גילה יחס אוהד למדינת ישראל וכונן עמה יחסים דיפלומטיים. יחסים אלו היו רבי חשיבות, משום שרוב מדינות אסיה לא הכירו במדינת ישראל ולא קיימו עמה יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1957 שב או נו לכהן כראש ממשלת בורמה. בשנת 1958 הודח על ידי הגנרל או נה וין, אך בשנת 1960 שב לתפקיד ראש הממשלה. בתקופת כהונתו זו, בשנת 1961 קיים ראש הממשלה דוד בן-גוריון ביקור גומלין בבורמה, שכלל שהייה בת מספר ימים במנזר בודהיסטי. אולם לאחר שנפגש עם בן-גוריון, טס לקהיר והצטרף לנשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, בהצהרה משותפת עוינת לישראל.
בשנת 1962 שוב הודח או נו מתפקיד ראש הממשלה על ידי הגנרל נה וין, והפעם באופן סופי. הגנרל נה וין שתפס אז את השלטון בבורמה שם את או נו במאסר בית והוא שוחרר רק בשנת 1966.
בשנת 1969 גלה או נו לתאילנד ובה הנהיג ממשלה גולה. בשנת 1980 שב לבורמה והמשיך בפעילותו נגד שלטונו של הגנרל נה וין, ששם אותו שוב במאסר בית עד לשנת 1992.
או נו נפטר בשנת 1995.
ג'ורדן וזהו

רקע

הסדרה עוקבת אחר מעלליו של ג'ורדן לואיס, מתבגר שעבר ממקום מגוריו בעיר ליטל רוק שבארקנסו אל לוס אנג'לס שבקליפורניה בשל גירושי הוריו. ג'ורדן נאלץ לעבוד בדיינר של סבו הזעפן, והוא מנסה לשרוד בחייו החדשים שלאחר המעבר בעזרתם של אחותו השטותניקית הקטנה, בת דודתו הביקורתית שככל הנראה מאוהבת בו ואמו היותר מדי מגוננת, שנראה כי היא יודעת על כל תעלול שבכוונתו לעולל עוד לפני שהוא מעלה אותו על הדעת.

הפקה

לסדרה היו שתי עונות. העונה הראשונה, לה היו 14 פרקים, שודרה בין 7 בינואר 2007 ל-10 באוגוסט 2007. העונה השנייה צולמה באולפן עם קהל חי, והחלה בשידוריה ב-16 בספטמבר באותה השנה עד ל-2 במרץ 2008 והיו לה 13 פרקים, ששניים מהם היו למעשה פרק אחד בעל שני חלקים. לסדרה תוכננה עונה שלישית, ואף הספיקו לצלם עבורה שלושה פרקים, אולם הפקתה של העונה השלישית הופסקה באמצע עקב שביתת איגוד התסריטאים האמריקאי באותה העת, והם התווספו לבסוף לעונה השנייה, לה היו לאחר מכן 16 פרקים בחישוב הכללי. השביתה גרמה לכלל הפקותיהן של תוכניות הטלוויזיה המתוסרטות להיעצר בשיאן, תוך שהשלכותיה הכלכליות על תעשיית הטלוויזיה היו עצומות, ובעקבותיה החליטו בערוץ ניקלודיאון שלא לחכות לסיומה של השביתה וחידוש הצילומים והביאו לביטולה של הסדרה.
פקרנה

מאפיינים

תפוצתו של הפקרנה היא רק ביערותיה של דרום אמריקה ולמרגלות הרי האנדים במדינות ונצואלה, קולומביה ומערב בוליביה (שם הוא נמצא בעיקר בפארק הלאומי פוטקטה). הוא נראה ענקי ומגושם יחסית למכרסם ומשקלו מגיע עד 15 ק"ג ואורכו ל-79 ס"מ.
הפקרנה הוא חיה לילית וצמחונית שחיה בקבוצות קטנות המשוטטות ביערות בחיפוש אחר מזון. צבעו חום מפוספס והוא מאוד מזכיר בצבעיו ובצורתו את פקת השפלה (Cuniculus paca) החיה באותו אזור והיא קרובת משפחתו הכי קרובה.
מצב שימור הפקרנה הוא ללא חשש אך הוא חשוף לפגיעה בעיקר עקב הרס היערות בהם הוא חי.
פסגת גיילן

גילוי הפסגה

הפסגה מופתה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש בין השנים 1899–1897.
הפסגה מופתה בשנת 1959 מצילומי אוויר שצולמו על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ.

מקור השם

שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, והיא נקראת על שם גיילן (Galen) - שמו האנגלי של הרופא הרומאי הנודע ביותר בתקופתו - קלאודיוס גלנוס, שכתב ספרים רבים בנושא רפואה, ניתוחים, ואנטומיה.

לקריאה נוספת

• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
לכל איש יש שם (מפעל הנצחה)

"לכל איש יש שם" הוא שמו של מפעל ההנצחה של מוסד יד ושם, לתיעוד שמות הנספים בשואה. מטרת המפעל היא הנצחתם של הנספים באופן אינדיבידואלי, כך שלכל הפחות יתועדו שמותיהם של מיליוני היהודים שנספו בשואה. שם המפעל לקוח משירהּ של זלדה, "לכל איש יש שם".

מפעל איסוף השמות

במסגרת מפעל ההנצחה, מרכז "יד ושם" את שמותיהם של כל קורבנות השואה שהגיעו לידי המוזיאון, בדרך כלל בעקבות גביית עדות מניצולים באמצעות דפי עד. מאגר השמות זמין במקום וגם באינטרנט. לפרויקט ערך מוסף ככלי עזר לחקר הגנאלוגיה של משפחות הקורבנות. איסוף דפי העד החל באמצע שנת 1955, ועד סוף 1956 נאספו 500,000 דפי עד שהכילו שמות של כ-750,000 נרצחים. נכון לשנת 2010 תועדו 4 מיליון שמות המהווים כשני שלישים מהנספים בשואה, כאשר כ-55% מהשמות מקורם בדפי עד והיתר מקורם במסמכים ארכיוניים ובמיזמי הנצחה שונים.

מקור הרעיון

בשנת 1989 ארגנו חיים רוט, ניצול שואה מהולנד וארגון דור ההמשך לניצולי השואה בראשות בילי לניאדו (על פי רעיון של נציג עיתון הולנדי בארץ אדו רוזנטל) הפגנה מול שגרירות הולנד בתל אביב, במחאה על שחרור פושעים נאצים מהכלא בהולנד. בהפגנה השתתפו כאלף איש, כולל ניצולי השואה רבים, ובמשך שעות הקריאו המפגינים שמות של קרבנות השואה מהולנד. ההפגנה ותגובת המשתתפים לקריאת השמות הובילו את יזם הפרויקט חיים רוט בשיתוף בילי לניאדו ליזום את מפעל ההנצחה "לכל איש יש שם", על מנת לכבד את זכר הנספים כבני אדם ייחודיים ולא כמספר בלתי נתפס. המפעל זכה בהמשך לתמיכת "יד ושם" העומדת כיום בראש המפעל, ובמסגרתו מוקראים מדי שנה, בארץ וברחבי העולם, שמותיהם של מאות אלפי נספים.

הטקס

ביום הזיכרון לשואה ולגבורה, החל משנת 1989, מתקיים באוהל יזכור ב"יד ושם", במשכן הכנסת ובמקומות שונים ברחבי המדינה ובעולם הטקס "לכל איש יש שם". בטקס זה מוקראים, הן על ידי חברי הכנסת והן על ידי חניכי תנועות נוער ובני משפחות ניצולים, שמותיהם של נספים אשר מוסד יד ושם הצליח לתעד במהלך השנים. 
יושב ראש הכנסת דאז, דב שילנסקי, ניצול השואה בעצמו, אימץ את הפרויקט מראשיתו ומאז, מדי יום הזיכרון לשואה ולגבורה, נערך בכנסת ישראל טקס ממלכתי להנצחה במסגרת הפרויקט. הטקס הממלכתי, שנערך יחד עם מוסד יד ושם ומרכז ההסברה שבמשרד ראש הממשלה, מתקיים ביום השואה עצמו בשעה 11:00, לאחר טקס הנחת הזרים ב"יד ושם". בטקס משתתפים יושב ראש הכנסת, נשיא המדינה, ראש הממשלה, הרבנים הראשיים, שרים, חברי הכנסת, חברי הנהלת יד ושם, חניכים של תנועות הנוער, חיילים, נציגי התאחדויות העולים, משלחות מחוץ-לארץ ועוד. 
עיקרו של הטקס הוא קריאה בשמות אנשים שנספו בשואה ובהם בני משפחותיהם, מכריהם וחבריהם של המשתתפים בטקס. שישה נציגים – ניצולי השואה ובני הדור השני והשלישי לניצולים – מדליקים נרות זיכרון. אחד הרבנים הראשיים קורא פרק תהילים ורעהו אומר "קדיש" לעילוי נשמתם של הנספים, וחזן צבאי אומר את תפילת "אל מלא רחמים". בטקס משולבים קטעי שירת מקהלה. טקסים דומים מתקיימים במהלך יום הזיכרון לשואה ולגבורה גם ברחבי העולם.
פורמולה רנו

פורמולה רנו היא קטגוריית מרוצי פורמולה שנוסדה ב-1971. מרוצי פורמולה רנו נחשבים לרמת מתחילים בתחום מרוצי המכוניות. הנהגים מפתחים את יכולת הנהיגה שלהם והמצטיינים עוברים להתחרות בקטגוריות גבוהות יותר כגון פורמולה 3. קטגוריית מרוצים זו זוכה לפופולריות במקומות רבים וסדרות אליפות פורמולה רנו מתקיימות במדינות שונות. מנועי המכוניות מיוצרים על ידי חברת רנו המארגנת חלק מסדרות המירוצים ובחלק משמשת כנותנת חסות. הסדרות מתקיימות בשלוש רמות לפי נפח המנוע: 1.6 ליטר, 2 ליטר ו-3.5 ליטר.
בדצמבר 2011 התקיים מרוץ הפורמולה רנו הראשון בישראל.
אדווין סטנטון פורטר

לידה וחינוך

אדווין פורטר נולד בפנסילבניה לתומס ריצ'רד פורטר ולמרי ג'יין (קלארק). לפורטר היו שלושה אחים ואחות. פורטר עבד, בין עבודות מזדמנות כמפעיל טלגרף.

הקריירה המוקדמת

הוא הועסק במשך תקופה במחלקת החשמל של תאגיד ויליאם ובניו, בשנת 1893 התגייס לצי ארצות הברית כחשמלאי. במהלך השירות שלו כשלוש שנים הוא הראה כישרון כממציא של מכשירים חשמליים המשפרים את התקשורת. 
פורטר נכנס לתעשיית הסרטים בשנת 1896. בשנה הראשונה הקרין סרטים על מסכים גדולים בארצות הברית. הוא הועסק לתקופה קצרה על ידי רף וגאמון, סוכני ציוד הצפייה של תומאס אדיסון. לאחר מכן עזב כדי להפוך למקרין נייד עם מכונה (מקרן) המתחרה באדיסון, הוא נסע דרך הודו המערבית וגם חצה את דרום אמריקה כשהוא מציג סרטים בירידים ובשדות פתוחים, ולאחר מכן ערך את סיורו השני דרך קנדה וארצות הברית. הוא חזר לניו יורק ועבד בתור מקרין וניסה ללא הצלחה, להקים מפעל לייצור מצלמות ומקרנים.

אדיסון

בשנת 1899 הצטרף פורטר לחברת הייצור של אדיסון, התחיל בייצור ציוד, עבר להדפסה הסופית של הפילם ולבסוף לבימוי שחקנים, במהלך העשור הוא הפך לבמאי המשפיע ביותר באמריקה. מהניסיון שלו בהופעות שטח פורטר ידע מה הקהל רוצה, והוא החל לעשות סרטים 
וקומדיות עבור אדיסון - אחד הסרטים הראשונים שלו היה טדי הנורא, המלך גריזלי, סאטירה שנעשתה בפברואר 1901 על סגן הנשיא הנבחר, תיאודור רוזוולט. כמו כל הבמאים הראשונים, הוא לקח רעיונות מאחרים, אבל במקום פשוט להעתיק סיפורים הוא שידרג אותם.
סרטו של פורטר "חיו של כבאי אמריקני" (1903) היה הסרט הראשון שנערך מצילומים רבים וקטעי ארכיון שנמצאו במחסני חברת אדיסון שתיארו שריפות וכיבוין. הסרט כלל עלילת מתח וחידוש קולנועי נוסף – צילום תקריב (Close Up). פורטר גילה ביצירת סרט זה שהיחידה הבסיסית של השפה הקולנועית אינה ה"סצנה" כי אם ה"צילום" (Shot) – סדרת תמונות רצופה ובלתי מופרעת, המצולמת על ידי מצלמה אחת.
פורטר הלך בעקבות ג'ורג מיילס וכמו ג'יימס וויליאמסון במקום להשתמש בחיתוך פתאומי בצילומים, ייצר פורטר מעברי דיזולב (התמוססות), 
מעברים הדרגתיים מתמונה אחת לאחרת. 
ב"חייו של כבאי אמריקאי" עזרה הטכניקה לקהל לעקוב אחר התנועה החיצונית המורכבת.

החברה

מ 1917–1925 פורטר כיהן כנשיא החברה סימפלקס יצרני המקרנים. לאחר פרישתו בשנת 1925 הוא המשיך לעבוד על עצמו כממציא ומעצב, הבטחת מספר פטנטים עבור עדיין מצלמות ומכשירי המקרן. במהלך 1930 הוא הועסק על ידי תאגיד.

מוות

הוא נפטר בשנת 1941 בגיל 71, בטאפט מלון בניו יורק ונקבר בבית הקברות ולהאלה, ניו יורק. הוא הותיר אחריו את אשתו, קרוליין, שנשא ב-5 ביוני 1893; בלי ילדים.

מורשת

פורטר נותר דמות עלומה בתולדות הקולנוע. למרות החשיבות שלו כבמאי של שוד הרכבת הגדול וסרטים אחרים על סרטיו המוקדמים החדשניים לא מוטל ספק, אבל הוא מעולם לא פיתח סגנון הבימוי עיקבי, וגם בשנים שלאחר מכן לא מחה כאשר אחרים השתמשו מחדש בטכניקות שלו ולא טען אותם לעצמו. הוא תואר כאדם צנוע, שקט, זהיר והוא לא חש בנוח לעבוד עם הכוכבים המפורסמים שבעבר הוא ביים. פורטר אמר כי הוא היה יותר מכונאי אומנותי מאשר אמן דרמטי, אדם שידע להתמודד עם מכונות טוב יותר מאשר עם אנשים.
אודה

אוֹדָה (מיוונית עתיקה: ᾠδή) היא סוגה של שירה לירית. מבנה האודה מורכב משלושה חלקים עיקריים: סטרופה, אנטיסטרופה ואפודה. האודה היא פואמה מבנית שתפקידה לשבח או להלל מאורע או דמות, לרוב על ידי שימוש בתיאורי טבע ונוף. מקורה בשירי ההלל היוונים והלטינים, שנכתבו לאירועים רשמיים.
אודות יווניות היו במקור קטעים שיריים, אותם ליוו תזמורות סימפוניות, כמו למשל במחזה "אנטיגונה" מאת סופוקלס המכיל אודות רבות. בהמשך, האודות הפכו לחיבורים אינדיבידואליים, כדוגמת ארבעת ספרי האודות של הורטיוס, ולעיתים הן שימשו כמזמור או דוקלמו בעל-פה.
במאות ה-17 וה-18 החלו משוררים בריטיים לכתוב אודות במבנה מודרני יותר, כדוגמת חמש האודות של ג'ון קיטס מ-1819 ("אודה לכד יווני", "אודה לפסיכה" ועוד) או האודות של פרסי ביש שלי.
בן צ'ילוול

קריירת מועדונים

צ'ילוול נולד במילטון קיינס שבבקינגהאמשייר. בילדותו עבר במספר קבוצות נוער מקומיות, עד שהגיע בגיל 13 למחלקת הנוער של לסטר סיטי. הוא זכה בפרס שחקן השנה באקדמיית לסטר בסיום עונת 2014/2015.
לקראת עונת 2015/2016 הצטרף צ'ילוול לאימוני הקבוצה הבוגרת, תחת הדרכתו של קלאודיו ראניירי, וקיבל את חולצה מספר 30. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ב-27 באוקטובר 2015, מול האל סיטי, במסגרת גביע הליגה. הוא שיחק 120 דקות, עד הפסד קבוצתו 5-4 בדו-קרב בעיטות עונשין.
ב-19 בנובמבר 2015 הצטרף צ'ילוול להאדרספילד טאון מהצ'מפיונשיפ, בהשאלה עד לינואר 2016. הוא ערך את הופעת הבכורה בהאדרספילד 9 ימים מאוחר יותר, בהפסד הביתי 2-0 למידלסברו.
ב-28 ביולי 2016 חתם על חוזה מקצועני בלסטר ל-5 שנים. ב-26 בדצמבר 2016, במהלך עונת 2016/2017, ערך את הופעת הפרמייר ליג הראשונה שלו, בהפסד הביתי 2-0 לאברטון. צ'ילוול זכה לשבחים על הופעתו יוצאת הדופן. באותה עונה ערך בסך הכל 19 הופעות בכל המסגרות, כולל 2 במסגרת ליגת האלופות, וכבש את שער הבכורה שלו ב-18 במאי 2017, בהפסד הביתי 6-1 לטוטנהאם הוטספר.
צ'ילוול הורחק לראשונה ב-13 בינואר 2018, לאחר שספג שני כרטיסים צהובים, בהפרש של 5 דקות זה מזה, בשוויון המאופס מול צ'לסי.

נבחרת אנגליה

צ'ילוול שיחק בכל נבחרות אנגליה הצעירות, ואף השתתף עם נבחרת אנגליה עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2017.
יחד עם חברו ללסטר סיטי, דמראיי גריי, קיבל צ'ילוול זימון לנבחרת אנגליה בספטמבר 2018, על ידי המאמן גארת' סאות'גייט, לקראת משחק הידידות מול שווייץ. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ב-11 בספטמבר, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-79, במקום דני רוז, בניצחון נבחרתו 0-1. המשחק נערך באצטדיון קינג פאוור, מגרשה הביתי של לסטר, ובכך הפך צ'ילוול לראשון שעורך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במגרש של קבוצתו, מאז 1997, אז פול סקולס עשה זאת באולד טראפורד. צ'ילוול פתח לראשונה בהרכב הנבחרת כחודש מאוחר יותר, בתיקו 0-0, במסגרת ליגת האומות.
משפחת הענוים

אגדת ארבע המשפחות

משפחת הענוים היא אחת מארבע משפחות ידועות ברומא שבאיטליה בימי הביניים, שלפי מסורת שנשתמרה בקרב בני המשפחות, משפחותיהם היו משפחות נכבדות מאצילי יהודה וירושלים, והוגלו על ידי טיטוס בראש הגולים בזמן חורבן בית המקדש השני; הם הובאו לרומא והובלו בחוצות העיר בראש השבויים, בשנת 71. מאז התיישבו בעיר ובניהם היו למשפיעים ביותר בקרב יהדות איטליה.
ארבע המשפחות אלו היו בעלי סמכות וחשיבות ברומא ונטלו חלק בתפקידים חשובים בעיר, ומבניהן של משפחות אלו נתפרסמו חכמים רבים כרבנים, ראשי ישיבות, פוסקי הלכה, חכמים, משוררים ופייטנים, סופרים ועוד.
ארבע המשפחות הן משפחת האדומים (Dei Rossi), משפחת התפוחים (de'Pomis באיטלקית, ובלטינית: De Pomi), משפחת הענוים (degli umani, De Mansi, Piatelli), משפחת הנערים הקרויה גם הבחורים (degli Adolescenteli), ויש הכוללים בתוכם אף את משפחת הזקנים (dello Vecchio באיטלקית, ובלטינית: De'Vechhi). במקורות אחרים מופיעה גם משפחות אחרות כמו משפחת הלטיפים, הדיינים, הרופאים, ומשפחת גליקו. עקבות משפחת "מן הזקנים" כנראה נעלמו.
בתחילת כתב-יד מחזור כמנהג בני רומא משנת ה'רע"ד (1514) נכתב:
"מפי האלוף מהר"ר מרדכי דאטו יצ"ו שמעתי שכך קיבל מפי ראשונים, שארבעה בתי אבות יצאו מירושלים ובאו ברומי עם טיטוס, ואלו הם: משפחת הענוים, משפחת הנערים, ומשפחת האדומים ומשפחת הלטיפים, וסימניך ענא"ל. והם יסדו בית הכנסת ברומי הנקרא 'בית הכנסת מהארבעה ראשים', ששם מתפלל רבינו הקדוש זצ"ל".
מעגילה (כביסה)

מעגילה היא עזר כביסה מכני המורכב מצמד גלילים במסגרת קשיחה, המחוברים באמצעות גלגלי שיניים. בגרסה הביתית היא מונעת ביד או בחשמל. במקור שימש המכשיר לסחיטת כביסה, וכיום הוא משמש לגיהוץ סדינים, מפות, מגבות ובגדים.

מעגילה לכביסה

המעגילה לכביסה הומצאה במאה ה-18. הייתה זו גרסה מפושטת וזולה של מעגילת הקופסה מהמאה ה-17. מעגילות הקופסה היו גדולות ויקרות ושימשו במשקי בית אמידים ובמכבסות מסחריות גדולות. משקי בית ממעמד הביניים וכובסות פרטיות השתמשו במעגילה הפשוטה. מאוחר יותר במאה ה-19, מנוע הקיטור נרתם להנעת מעגילות במכבסות מסחריות.
עם המצאת מכונת הכביסה, היא הייתה פשוט אמבט על רגליות או גלגלים, עם מעגילה בראשן. זמן קצר לאחר מכן, הפכו מכונות הכביסה החשמליות את השימוש הזה במעגילה לארכאי, ועמו את הצורך בסחיטה מכנית של כבסים. בארצות מסוימות, וספציפית בעולם האנגלו-סקסי, המעגילות נעלמו לחלוטין.
עם העלמותן של מעגילות הסחיטה, מעגילות לגיהוץ הפכו נפוצות יותר. בשנות ה-40 של המאה העשרים פותחו מעגילות חשמליות, והן עדיין משמשות בחדרי כביסה רבים, בזכות קלות השימוש בהן לעומת מגהץ או מלחצי מכנסיים, בייחוד כאשר מגהצים פיסות בד גדולות או מקפלים קיפולים חדים.
דגמים חשמליים מאוחרים יותר הורכבו מתוף מרופד, אשר מסתובב ונלחץ לעומת מגהץ חם (קבוע או עשוי אף הוא כתוף מסתובב). מעגילות כאלו שימשו בדרך כלל לגיהוץ מוצרי טקסטיל שטוחים, כסדינים ומפות. מפעילי מעגילה מיומנים יכלו לגהץ במעגילה גם חולצות ומכנסיים, אך מפעילים רשלניים היו עשויים לגהץ את ידיהם בטעות.
משקי בית אירופאיים וגם ישראליים באמצע המאה העשרים התגאו במצעיהם המגוהצים. י"ל גורדון כותב בסיפורו "מעלות ומורדות":
"בשעה הזאת שאנחנו מביאים את קוראֵנו אל הבית הזה הדולפקי, הוא הספסל העומד בקרן האפלה, פתוּח וכרים וכסתות מוּצעות בו אשר לא ידעו מעגילה ולא עלה עליהם הכובס מימיהם."