google/wiki40b huggingface dataset:
פאט הרינגטון ג'וניור

ביוגרפיה

דניאל פטריק הרינגטון ג'וניור נולד בניו יורק סיטי לשחקן התיאטרון הקנדי פאט הרינגטון האב.
הרינגטון היה בוגר "אוניברסיטת פורדהאם".
שירת במלחמת קוריאה כקצין מודיעין בחיל האוויר של ארצות הברית והגיע בצבא ארצות הברית עד לדרגת לוטננט ראשון.

קריירה

הרינגטון בחר להמשיך בדרכו של אביו השחקן ולאחר שהשתחרר משירותו הצבאי החל להופיע על במות ברחבי ארצות הברית ולבסוף גם בברודוויי. הוא התגלה לראשונה בתפקידי טלוויזיה משניים כשהבולט מכולם בסיטקום "Make Room for Dadd" בתפקיד פאט הניגן.
הוא הופיע כשחקן קולנוע לצידו של אלביס פרסלי בקומדיה המוזיקלית "בא בקלות, הולך בקלות" ובקומדיות "זוזי הצידה, מותק" ו"האנליסט של הנשיא".
את תפקידו המוצלח והמוערך בקריירה עשה הרינגטון בקומדיית המצבים "One Day at a Time". בסדרה שיחק בתפקיד דוויין שניידר, בעל הבניין בו מתגוררות אן רומנו ושתי בנותיה. בעבור משחקו לאורך שנות ה-70 וה-80 זכה הרינגטון בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה ובפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר.
נפטר ב-6 בינואר 2016.

חיים אישיים

להרינגטון ארבעה ילדים וארבעה נכדים מגירושיו ממריג'ו אן גורטנר שהייתה אשתו במשך כ-30 שנה.
אנזימי עיכול

אנזימי עיכול הם אנזימים, שתפקידם לפרק ביעילות את רכיבי המזון ועל כן האנזימים נמצאים במקומות שונים במערכת העיכול של בני האדם. גוף האדם מייצר סוגים שונים של אנזימי עיכול אשר ביכולתם לעכל חלבונים, פחמימות ושומנים. האדם זקוק לאנזימים אלה כדי לעכל את המזון שהוא אוכל.

מחסור באנזימי עיכול

לאנזימים שני מקורות – באוכל ובמערכת העיכול. כאשר האוכל מעובד בטמפרטורות גבוהות, או שהוא משומר, מיובש, או מוקפא  ומוקרן (מזון מוקרן הוא מזון שנחשף לקרינת גאמא ללא מגע ישיר עם הקרינה. מזון מוקרן לשם שימור המזון ומניעת התפשטות חיידקים), אנזימי העיכול נהרסים והגוף עובד קשה יותר כדי להפיק אותם. בנוסף, מחסור באנזימי עיכול מפחית את הזמינות של האנזימים המטבוליים שהם אנזימים הנמצאים בתאים ובדם ותפקידם לעזור בחילוף החומרים (מטבוליזם) ,  מחסור באנזימים אלה הוא השורש לכל המחלות המטבוליות הגנטיות, הפוגעות ביכולת הבסיסית של הגוף להתמודד עם מרכיבי התזונה הבסיסיים. במשך הזמן יכולת הגוף לייצר אנזימים יורדת, וכבר בגיל 65 פועלים בגוף כשליש מהאנזימים הנחוצים לו].
יוסף ישראלס

חייו

ישראלס נולד בעיירה חרונינגן שבהולנד, בנו של חלפן כספים. אביו רצה שיהיה רב ודאג להשכלתו היהודית. אמו הייתה זו שזיהתה וטיפחה את אהבתו של הנער לעולם האמנות והציור. בשנת 1841 התקבל כתלמיד לאקדמיה לאמנויות יפות באמסטרדם, ובהמשך, באקדמיה לאמנויות בפריז, שם למד (כמקובל באותם זמנים) להעתיק את יצירותיהם של אמנים במוזיאון הלובר. בתקופה זו הושפע מאסכולת ברביזון ובמיוחד מיצירותיו של הצייר ההולנדי ארי שפר. ב-1847 חזר מפריז להולנד. באותה תקופה העלה על הבד נושאים הלקוחים מההיסטוריה של הולנד ומהווי היהודים, בסגנון רומנטי.
ישראלס התבלט בהולנד, מדינה שהייתה בעלת מסורת נפלאה באמנות. בתקופתו השפיע השפעה עמוקה על הציור האירופאי. הוערך על ידי ואן גוך. ישראלס נתן דעתו גם לחיי העם היהודי. ציוריו מן החיים היהודיים הם החשובים ביותר באמנות היהודית של תקופתו. השפיע רבות גם על בנו, הצייר יצחק לזרוס ישראלס.
עיריית תל אביב הנציחה את זכרו ברחוב, המוכר בשם "רחוב ישראליס". גם עיריית ירושלים קראה על שמו רחוב בשכונת נחלת צדוק (ליד שערי חסד).

השפעה על דרכו האמנותית

בשנת 1843 יצא ישראלס לפריז לחמש שנים. עם שובו לאמסטרדם צייר תמונות היסטוריות גדולות ממדים. בשנת 1853 חזר לצרפת והתגורר תקופת מה בברביזון. בתקופה זו הובחנה בציוריו השפעה של הריאליזם הצרפתי. 
בעקבות מחלה קשה נאלץ להפסיק לזמן מה את מלאכתו. משהבריא, עבר להתגורר ב-1855 בכפר הדייגים זנדפורסט, לחוף ים ליד אמסטרדם וחי עם הדייגים המקומיים, מהם למד את מלאכתם ודרך חייהם. שם החל לצייר ציורים ריאליסטיים המתארים את הווי הדייגים. הניתוח הפסיכולוגי הבא לידי ביטוי בנושאים השגרתיים שבציוריו ומעורבותו הרגשית, הפכו אותו לצייר פופולרי ברחבי אירופה. נושאי עבודותיו ואופן טיפולו באלמנט האור, זיכו אותו בכינוי המחמיא - "רמברנדט של המאה ה-19". את השפעתו של רמברנדט על סגנונו של ישראלס, ניתן לראות ברבים מציוריו, כך למשל בדיוקן עצמי שצייר ב-1903, ובציור השמן "חדשות מאינדונזיה".
דאגותיהם נגעו ללבו והשפיעו על ציוריו באותה תקופה, אך ההשפעה הדומיננטית ביותר על סגנונו ועל דרך עבודתו של ישראלס הגיעה אליו מיצירותיו של רמברנדט.

דרך עבודתו

בציוריו של ישראלס באה לידי ביטוי אווירת החיים של פשוטי העם ושל משוללי הזכויות. ישראלס היה נאמן בכל מאודו לאותו סוג של הומניזם יהודי שרואה ברחמים חובה חברתית. בציוריו של ישראלס אין מעברים חדים או ניגודים, לוח הצבעים דל אם כי עשיר בגוונים והמעברים הם מעברי אור וצל, המזכירים מאוד את ציוריו של רמברנדט בהם הוא מבקש להביע את המציאות של אלה שמעמסת החיים רובצת עליהם. נושאם של רבים מציוריו הוא תיאור ריאליסטי של רגעים מן החיים הממשיים של דמויות מדלת העם.

תמונותיו המפורסמות בנושאי יהדות

"חתונה יהודית", "תלמיד חכם", "בן ישראל סבא", "סופר סת"ם", "רבי".
"חתונה יהודית", היה נושא אהוב עליו והוא חזר וצייר אותו מספר פעמים. בטנג'יר בצפון אפריקה צייר יצירה גדולה בשם "סופר סת"ם" המתארת ישיש הכפוף על קלף המקרין את אורו על התמונה כולה.
דבדו

הקהילה היהודית

דבדו הייתה מפורסמת בקהילה היהודית שהתגוררה בה ונקראה בעבר גם בשם עיר הכהנים. בתי האב היהודיים הראשיים בדבדו היו: כהן-סקלי, מרציאנו, בן חמו, בן שושן, בן גיגי ואנקונינה.
ככל הנראה ראשוני היהודים שהגיעו לדבדו היו צאצאי פליטי פרעות קנ"א בספרד (1391), יוצאי העיר סביליה. בני כהן-סקלי, התיישבו בה החל משנת 1465. ראשית הקהילה היהודית בדבדו כנראה בסוף המאה ה-15 לאחר גירוש ספרד (1492). 
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה דבדו להיוודע כמרכז תורני, והיא ייצאה רבנים וחכמים לערים רבות באזור ולמרוקו בכלל. התפתחות זו נבלמה  בתחילת המאה ה-20 עם פרוץ מרד בוחמארה.
בסוף המאה ה-19 מספר התושבים נאמד בכ-2,000 תושבים, רובם יהודים.
העיירה נודעה גם בשל סופרי הסת"ם שהיו בה,
בשנת 1904 פרץ במזרח מרוקו מרד בוחמארה, המורדים הכבידו ידם על היהודים באזור. בתחילת המאה ה-20 מספר היהודים נאמד בכ-1,600 תושבים, כשליש מכלל האוכלוסייה. משפחת הכהן סקלי, אשר  מדגישה את ייחוסה לצדוק הכהן, היוותה את רוב הקהילה היהודית ומשפחת מרציאנו היו העשירים בעיר. בשנות ה-20 של המאה העשרים, עם התגברות הביטחון  במרוקו בעקבות משטר החסות הצרפתי (הוחל באזור דבדו החל משנת 1911), רבים מתושביה היהודים היגרו, מטעמים כלכליים, לעיירות שונות בעמקים, ביניהן: ברגנט, גרסיף, תאזה, תאורירת, אוג'דה, מליליה ועוד. מרבני העיר נודעו הרב אברהם בן סוסאן, לימים ראב"ד בעיר מוגאדור, הרב שלמה הכהן ראב"ד אוג'דה, מחבר הספרים, שו"ת ויחל שלמה, שו"ת מעלות לשלמה ושו"ת לך שלמה, הרב דוד הכהן סקלי ועוד.
בשנת 1974 ניתן  לרה"מ יצחק רבין ספר תורה מדבדו, שנכתב על גויל איילה, והוא מסרו למוזיאון ישראל.
תגובה אנדותרמית

תְּגוּבָה אֶנְדוֹתֶרְמִית היא תגובה כימית הצורכת אנרגיה מהסביבה, להבדיל מתגובה אקסותרמית, הפולטת אנרגיה לסביבה. לרוב, האנרגיה הנצרכת תסופק בצורת חום הנקלט בכלי התגובה ובשל כך תרד הטמפרטורה בסביבת התגובה. מקורה של המילה מהסיומת היוונית thermic (של חום) והתחילית endo (פנימה). בתגובה אנדותרמית אנתלפיית התגובה (ההפרש בין סך כל האנרגיה של התוצרים למגיבים) היא חיובית.

הפרשי אנרגיה בין מגיבים לתוצרים

המולקולות במצבן כפי שהוא בתחילת התגובה נקראות מגיבים, ואילו המולקולות בסוף התגובה נקראות תוצרים. בתגובה אנדותרמית המצב האנרגטי של התוצרים גבוה מהמצב האנרגטי של המגיבים. אנרגיה זו יכולה להתבטא בכך שמולקולות התוצרים בעלות מבנה מתוח יותר, מכופף יותר, או בעלות דחייה רבה יותר בין האטומים במולקולה (אנרגיית קשר גבוהה יותר). ככל שהאנרגיה האגורה במולקולה נמוכה יותר, כך המולקולה תהה יותר יציבה.

מצב מעבר

כל תגובה מולקולרית עוברת דרך מצב מעבר בין המגיבים והתוצרים, המצריך השקעה אנרגטית מסוימת - אנרגיית שפעול - מאחר שצריך להזיז זמנית את המולקולות ממצבם היציב.
ניתן לדמיין זאת כבניין בן שתי קומות, הקומה העליונה והקומה התחתונה הן המגיבים והתוצרים היציבים אנרגטית (בשתי הקומות ניתן לנוח). גם כדי לעלות במדרגות (למצב אנרגטי פחות יציב מאחר שנצבור אנרגיה פוטנציאלית או "אנרגיית גובה") וגם כדי לרדת במדרגות (לכיוון מצב אנרגטי יותר יציב), נצטרך להשקיע אנרגיה. זוהי אנרגיית השפעול.
מצב המעבר קרוב באנרגיה יותר לתוצרים, בניגוד לתגובה אקסותרמית בו הוא קרוב למגיבים.

דוגמה

בחימום של כוס מים, בטמפרטורת החדר (25 מעלות צלזיוס), עד לרתיחתם ב 100 מעלות, מתרחש תהליך של אידוי - מעבר מנוזל לגז. בתהליך, קשרים בין מולקולריים ניתקים, ולכן האנרגיה הפוטנציאלית הכימית של החומר עולה, בנוסף לאנרגיה הקינטית. לכן זוהי תגובה אנדותרמית - תגובה שקולטת אנרגיה מהסביבה.
מסיבה זו אצטון (שמתאדה ב-55 מעלות צלזיוס) ואתר (שב-35 מעלות), קרים יותר למגע- כבר בטמפרטורת החדר ישנה תגובת אידוי מואצת.
H₂0 ₍ₗ₎ ==> H₂0 (g)
המגונדרים (סרט)

העלילה

מאלס (השם הוא ראשי תיבות של מרקס, אנגלס, לנין, סטלין, שהוא חבר קומסומול, משתתף בפיזור המסיבה של סטילאגי, שם פוגש בחורה בשם פולי המזמינה אותו לפגישת הקבוצה ב"ברודוויי" (שם רחוב למפגשי הקבוצה – היה קיים בכל עיר בו נפגשו "סטילאגי").
לאחר הפגישה הראשונה הוא לומד לרקוד ג'אז, מגדל שיער ומתחיל לעבוד במטרה לקנות בגדים שונים ובעלי סגנון. הוא רוכש סקסופון בשוק השחור. לאחר שנודע על כך לאנשי הקומסומול, הוא עובר תהליך של נידוי, אבל נשאר עם קבוצת ה"סטיליאגי". חברי הקבוצה חושבים שהם מדמים לבוש מערבי ורק לאחר שראש הקבוצה שאביו עובד במנגנון הסובייטי ובעזרת פרוטקציה שולח אותו לחו"ל, מתברר שתת-הקבוצה התלבשה כמו שבמערב לא התלבשו אף פעם.
ציניות

ציניות היא עמדה המאופיינת באי-אמון כללי ביחס למניעיהם של אחרים, מתוך אמונה שבני אדם הם אנוכיים מטבעם, הנשלטים על ידי הרגש ומושפעים במידה מכרעת מאותם אינסטינקטים פרימיטיביים שסייעו לאדם לשרוד בטבע הפראי בטרם התפתחו הציוויליזציות האנושיות.
המקור הלשוני של המונח בשמה של תנועה ביוון העתיקה מיסודו של אנטיסתנס, שנקראה "ציניקנים" אף כי אמונותיה היו אחרות.

התנהגות צינית

בימינו, המילה משמשת בדרך כלל לתאר, את דעותיהם של אלו שנוטים לפקפק בכנות האנושית, במוסריות ובאלטרואיזם: אלו הטוענים כי רק מניעים אנוכיים מכתיבים את ההתנהגות האנושית. ציניקן מודרני מתייחס בבוז לנורמות חברתיות, בפרט כאלו שמשמשות מטרות סמליות ולא מעשיות, והוא נוטה לבטל חלק ניכר מהאמונות הפופולריות ולהחשיב את כללי המוסר המקובלים כמיושנים או אף כשטויות גמורות.
בשימוש לא מדויק ועל בסיס הכתוב לעיל, "ציניות" יכולה לעיתים לתאר התנהגות או דרך חשיבה שהיא קרה, תועלתנית ומחושבת. לאדם שאין בו אמונה בטוב לבם של בני אדם אחרים עשויים להיות פחות עכבות בשימוש בגישה מחושבת וחסרת חמלה, אך זה אינו בהכרח המקרה עבור כל הציניקנים.
למרות הדימוי השלילי של הציניקנים, ניתן לטעון שהם פשוט "מסרבים להביט בעולם דרך משקפיים ורודים" ואינם חוששים משחיטת פרות קדושות. לרוב, ציניקנים נוטים לראות את עצמם ככאלה, ומחשיבים את עצמם כבעלי חשיבה פתוחה ומשוחררת, ואת מבקריהם בתור אנשים הטומנים את ראשם בחול.
הציניקנים עשויים להיראות כאילו הם מאמצים אורח חשיבה של "אל תתערב, זה רק יכול לגרום צרות", אבל חוסר המעש שלהם לרוב נובע מאמונה פטאליסטית עמוקה יותר לפיה לא ניתן לשנות דבר ממילא. לכן לעיתים משתמשים במילה "ציניות" כדי לתאר פסיביות הנובעת, לכאורה, מהשקפה מפוכחת על העולם.
מבקרי הציניות נוטים להתייחס לציניות כאל צורה של ניהיליזם וכפוגעת במהלך החיים התקין.

ציניות וסרקזם

בעברית הישראלית השתרש השימוש במילה "ציניות" כמילה נרדפת לסרקזם, אף ששימוש זה אינו נכון, כך הוא נתפש בחברה. ציניקן עשוי להשתמש בסרקזם כדי לומר אמירות ציניות, אך אין זה מתחייב מהמציאות.
משה מאיר חי אליקים

ביוגרפיה

נולד בטבריה ב-27 בדצמבר 1871 (ט"ו בטבת ה'תרל"ב), לרב נסים אליקים, ממנו התייתם בילדותו. בצעירותו למד בישיבות טבריה, ונישא לבתו של הרב רפאל אוחנה, מחבר הספר "ראה מעשה", ועוד.
בשנת 1900 (ה'תר"ס) ייסד יחד עם הרב יעקב חי זריהן והרב אהרון הלוי סקלי את ישיבת "כתר תורה" בטבריה.
בשנת 1911 (ה'תרע"א) יצא בשליחות כוללות טבריה למצרים וערי צפון אפריקה. בעקבות מלחמת העולם הראשונה התעכב במרוקו, ובשנת 1919 (ה'תרע"ט) מונה לכהן כחבר בית הדין במוגדור. 
בסוף שנת 1920 (ה'תרפ"א) חזר לטבריה והחל לכהן כחבר בית הדין של הרב אליהו ילוז, לצד הרב יעקב חי זריהן. בחורף שנת 1922 (ה'תרפ"ג) נסע לשליחות באלג'יריה. כשסיים את שליחותו הוזמן לקזבלנקה כדי לכהן בה במשרת דיינות, ובחודש פברואר 1924 (אדר א' ה'תרפ"ד) מונה לשמש כאב בית דין בעיר.
בשנת 1925 (ה'תרפ"ה) נקלע לפולמוס הלכתי גדול בו היו מעורבים רבני טבריה, תוניס ומרוקו. במרכז הפולמוס היה ספר שהוציא בתוניס הרב חנניה חביב אזולאי בשם "מגן הדת", בו הוא כתב נגד רבנים שונים, ואוסר את הייבום בקזבלנקה. מנגד הוציא הרב אליקים את הספר "מלחמת המגן" המתיר את הייבום בעיר, ויוצא להגנת הרבנים שנגדם נכתב בספר הקודם.
עם תלמידיו נמנו הרב שלמה ילוז, הרב יוסף חיים ילוז והרב ברוך טולידאנו.
אספרנסה ספולדינג

תולדות חייה

נולדה בפורטלנד, אורגון וחיה בשכונה בעלת מעמד סוציו-אקונומי נמוך. אמה הייתה אם חד-הורית ממוצא מעורב היספני-אפרו-אמריקאי-וולשי-אינדיאני. בגיל 16 סיימה את בחינות הבגרות ועברה ללמוד על מלגה בתוכנית לפיתוח מוזיקאים של אוניברסיטת אורגון. ב-2002 התקבלה למכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון וזכתה לשבחים מפי סגן מנהל המוסד, גארי ברטון. מיד עם סיום לימודיה כעבור שנתיים, נשכרה ללמד במוסד והיא בת 20 בלבד.
תקליטה הראשון,  Junjo ראה אור ב-18 באפריל 2006. תקליטה השני, Esperanza ראה אור ב-20 במאי 2008 ובו היא שרה בנוסף לאנגלית גם בפורטוגזית וספרדית. האלבום הגיע למקום השלישי במצעד אלבומי הג'אז של בילבורד. 
באוגוסט 2008 הופיעה (במסגרת הרכב נשים) בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת.
באוקטובר 2009 נבחרה ספולדינג על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לנגן באוסלו בטקס בו הוענק לו פרס נובל לשלום.
תקליטה השלישי Radio Music Society ראה אור ב-20 במרץ 2012. האלבום הגיע למקום העשירי במצעד האלבומים הכללי של בילבורד ולמקום הראשון בין אלבומי הג'אז.
ב-2012 בחרו בה קוראי המגזין דאון ביט למוזיקאית השנה.
בשנת 2017 הגיחה לתפקיד אורח בסרט המוזיקלי "קוקו" בבימויו של ריזה.
יעקב תורן

ביוגרפיה

תורן נולד בירושלים. התגייס לצה"ל, למד בבית הספר הטכני של חיל האוויר ושימש במגוון תפקידים בלהק ציוד. בתקופת מלחמת ששת הימים היה אחראי על מעבדת האלקטרוניקה של טייסת 101, טייסת מטוסי מיראז'. בוגר הטכניון בהנדסת אלקטרוניקה ומוסמך בתחום הנחיה ובקרה של טילים וכלי טיס מבית הספר הטכנולוגי הגבוה של חיל האוויר האמריקאי. עסק בתחומים של פיתוח, אחזקה ורכש מערכות לחימה. עמד בראש מערכת הטילים והרקטות ברשות לפיתוח אמצעי לחימה. השתחרר ב-1982 בדרגת אלוף-משנה. 
עבד בתעשייה האווירית, שימש כסגן מנהל מפעל מב"ת, וב-1985 מונה למנהלו. בתקופתו קידם את תחום החלל, הלוויינות וטילים נגד טילים.
ב-1989 מונה למנכ"ל אל-אופ, במהלך כהונתו הצעיד את החברה למעמד של מובילה עולמית בתחום פיתוח מערכות אלקטרו-אופטיות, עם מחזור מכירות של 300 מיליון דולר, צבר הזמנות של יותר מ-500 מיליון דולר, ו-2,000 מועסקים. ב-1998 זכה בפרס התעשייה בקטגוריית אלקטרוניקה כאות הערכה על "הזנקת קבוצת אל אופ אל השורה הראשונה של התעשיות הביטחוניות בעולם". הוא הוביל את הליך המיזוג של החברה עם אלביט מערכות ובשנת 2000 מונה ליו"ר משותף של אל-אופ ויו"ר ועדת המיזוג בדירקטוריון אלביט מערכות.
ב-2001 מונה ליו"ר דירקטוריון רפאל, בתקופתו הפכה רפאל לחברה ממשלתית בשם רפאל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה בע"מ. בשנת 2004 הציגה החברה תוצאות שיא בתולדותיה ובעקבות כך שילמה לראשונה דיבידנד למדינה בסך 40 מיליון ש"ח. 
תורן כיהן כחבר נשיאות איגוד תעשיות האלקטרוניקה והתאחדות התעשיינים, כיו"ר פורום התעשיות הביטחוניות, כחבר הקורטוריון של הטכניון, חבר הנהלת המרכז הישראלי לניהול ויו"ר סניף מחוז ת"א, חבר בוועדת ההיגוי הציבורית של הרשות לשיתוף פעולה תעשייתי במשרד התמ"ת. במהלך שנותיו במערכת הביטחון זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
ב-15 בספטמבר 2005 מונה על ידי שר הביטחון, שאול מופז למנכ"ל משרד הביטחון, בעקבות כניסתו של עמיר פרץ לתפקיד שר הביטחון, סיים תורן את כהונתו כמנכ"ל והוחלף על ידי גבי אשכנזי ב-27 ביולי 2006, בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה. מספר חודשים אחר כך, ב-26 בדצמבר 2006, נפטר מדום לב. 
היה נשוי ואב לשלושה.
גרין ורדימן בלאק

חייו

את ילדותו בחווה במדינת אילינוי בילה בהתעניינות בלתי פוסקת בעולם החי. בגיל 17 החל ללמוד רפואה, וב-1857 עבר התמחות ברפואת שיניים.
בלאק חקר תחומים רבים ברפואת שיניים שיקומית, ביניהם את הסיבות לעששת, את הרכבי האמלגם הדנטלי ואת הסיבות לפלואורוזיס של השיניים. כמו כן, העקרונות שפיתח בלאק לביצוע שמרני של חללים בשיניים ושחזורים (סתימות) משמשים עד היום כאורים והתומים של רופאי השיניים בעולם. ד"ר בלאק הנהיג את המושג "הרחבה לצורך מניעה", אשר תכליתו - ביצוע של חללים נכונים בגודלם, גם אם במהלכם נפגע חומר שן בריא ולא רק פגוע, עשוי לשפר את איכות השחזור ולפיכך את איכות חיי המתרפא.
ליונל רובינס

ליונל רובינס (באנגלית: Lionel Robbins;‏ 22 בנובמבר 1898 – 15 במאי 1984) היה כלכלן בריטי, אשר התפרסם בעיקר בשל עבודתו "מאמר על החשיבות של מדעי הכלכלה". רובינס מילא תפקיד חשוב בהסטת הכלכלה האנגלו-סקסית מהגישה המרשליסטית (כפי שנהגתה על ידי אלפרד מרשל) אל עבר הגישה הקונטיננטלית.
רובינס היה בעל השפעה לא רק ככלכלן, אלא גם בקידום מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה. "דו"ח רובינס" שכתב בשנות ה-60 וה-70 הוביל להתרחבות מערכת ההשכלה הגבוהה בבריטניה ולהפיכתה למערכת הלימוד האוניברסיטאית הנוכחית במדינה. מערכת האוניברסיטאות שהוקמה בעקבות הדו"ח, נתנה מענה לא רק לכמויות הסטודנטים הגדולות במדינה, אלא גם התאימה את עצמה לצורכי החברה הבריטית.
עבודתו של רובינס השפיעה בצורה ניכרת על הפצת ההשכלה הגבוהה לחלקים רחבים בחברה.
אטלס (סדרת טילים)

אַטְלָס (מאנגלית: Atlas) היא סדרת טילים שפותחה בארצות הברית. טיל האטלס המקורי נבנה על ידי "קונבאייר" שהייתה חטיבת ייצור נפרדת בחברת ג'נרל דיינמיקס, בשנות החמישים על מנת לשמש כטיל בליסטי בין־יבשתי (ICBM). הטיל הונע על ידי מנוע דלק נוזלי ששרף חמצן נוזלי יחד עם RP-1. לטיל היו שלושה מנועים שסודרו בצורה יוצאת דופן שנקראה "שלב וחצי": שני מנועים שימשו כמאיצים והושלכו תוך כדי נסיקה, והמנוע הראשי המשיך לפעול עד כלות הדלק.
הטיל שימש כ־ICBM לזמן קצר מאוד, ויצא משימוש ב־1965. בין 1962 ל־1963, טילי האטלס שימשו לשיגור ארבעת האסטרונאוטים הראשונים של ארצות הברית למסלול סביב כדור הארץ במסגרת תוכנית מרקורי. דגמים שונים של הטיל אטלס 2 שוגרו 63 פעם בין 1991 ל־2004. 6 שיגורים של אטלס 3 בוצעו בין שנת 2000 ל־2005. האטלס 5 עדיין פעיל כיום ומתוכנן לפעול עד 2020.
יותר מ־307 טילי אטלס שוגרו מנמל החלל קייפ קנוורל בפלורידה ועוד 290 טילים שוגרו מבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה.
ידידים - סיוע בדרכים

פעילות הארגון

מתנדבי הארגון מסייעים לאנשים אשר זקוקים לסיוע דחוף בפעילות היום יומית, כגון רכב שאינו מניע וזקוק לכבלים, סיוע לרכב שנתקע, סיוע בתיקון תקר והחלפת גלגל כאשר מדובר באנשים המתקשים בכך או שחסרים להם הכלים, סיוע בדלק (בתשלום), פריצה לרכבים שננעלו כשהמפתחות בפנים, טיפול בתקלות ביתיות כמו קצר חשמלי, פיצוץ בצנרת או סתימה בביוב שאירעו בשעת לילה מאוחרת, סיוע למי שדלתו נעולה, ילד שנתפס בסורגים ועוד. 
הארגון עוסק גם בחילוץ ובהצלה בשיתוף עם שירותי כבאות והצלה וחיפוש נעדרים בשיתוף עם משטרת ישראל. מתנדבי הארגון אינם מגישים סיוע רפואי ואינם מטפלים בבעיות של אלימות במשפחה, חובות או בעיות נפשיות. 
הארגון שואב את השראתו מהפסוק "אִישׁ אֶת רֵעֵהוּ יַעְזרוּ וּלְאָחִיו יאמַר חֲזָק" (ישעיהו, מ"א, ו').

מוקד הארגון

לארגון יש מוקד טלפוני המרכז את קריאות הבקשה לסיוע. עם קבלת קריאה במוקד, מועברת ההודעה לקבוצות הווצאפ הרלוונטיות לאותו אזור, והמתנדבים יוצאים לכתובת להגשת עזרה.
מדי שנה מטפל הארגון בלמעלה מ 140,000 פניות, והוא מונה נכון להיום (2019) כ-16000 אלף מתנדבים בפריסה כלל ארצית בחלוקה לארבעה מחוזות: מרכז, ירושלים, צפון ודרום. בעבר הוא פעל בעיקר בערים חרדיות דוגמת מודיעין עילית, בית שמש, ביתר עילית, ירושלים, בני ברק, אלעד ואשדוד, אך כיום הוא פועל בכל רחבי הארץ עם היענות מרבית תוך קיצור זמן ההמתנה.
צדוק דולגופולסקי

צדוק דולגופולסקי (ביידיש: צדוק דאָלגאָפּאָלסקי; 11 באוגוסט 1879 הרדוק - 16 ביולי 1959 מינסק) היה סופר יידי סובייטי.

ביוגרפיה

נולד למשפחה ענייה בעיירה קטנה הרדוק קרוב לעיר ויטבסק (כיום חלק מבלארוס). בהיותו בן 13 הוא החל לעבוד במפעל. הוא היה אוטודידקט, הוא הצליח לעבור מבחנים לקבלת אישור לעסוק בהוראה ופתח בית ספר לילדים יהודים בעירו. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 הוא החל לכתוב מאמרים קצרים בנושא חייהם של הפועלים בשביל כתבי עת ביידיש.
ב-1917, לאחר המהפכה הוא עבר להתגורר במינסק, שם פרסם סיפורים בכתבי עת ועיתונים. ב-7 בנובמבר 1929 בתיאטרון היהודי הממלכתי הועלה מחזה פרי עטו של דולגופולסקי. מדי פעם הוא כתב ביקורת סאטירית תחת שם העיט הורודיקער.
ב-1936 הוא נעצר יחד עם מספר סופרי יידיש בלארוסים, אך הוא שוחרר ועבר להתגורר עד ראשית שנות החמישים בויטבסק.
השיר על האדמה

היסטוריה

בשנת 1978, במסגרת פעולת מחאה של שלום עכשיו, נחנך בשילה פסל שיצר תומרקין בשטח ההתנחלות. המחאה נולדה על רקע החלטת הממשלה להקים מאחזים בבקעת הירדן ולשלט שתלו מתיישבי שילה "כיכר המחסום לשלום". הפסל שיצר תומרקין - "שובך יונים" - עוצב כמשטח בטון שממנו הזדקרו ששה מוטות מתכת ועליהם מבנה עשוי עפר שעוצב בצורה של שובך. תומרקין העיד כי צורה זו נוצרה בהשפעת מבנים דומים אותם ראה בעת ביקורו במצרים. לאחר שהוקמה היצירה, למורת רוחו של תומרקין ראו בה תושבי שילה נכס וערך ליישוב, ואף פרסמו מודעת תודה לאמן.
באותה עת יצר תומרקין שורה של יצירות דומות העושות שימוש באדמה כבחומר פיסולי. תומרקין בחר לחלק מן העבודות את השם "השיר על האדמה", המהווה מחווה לסימפוניה "השיר על הארץ" (1908–1909) מאת גוסטב מאהלר. בעבודות אלו החליף גוש אדמה מלא את מבנה השובך, והוא הונח על גבי מבנה נמוך, עשוי קורות פלדה דמוי מזבח. תומרקין ראה באדמה כביטוי לשורשיות ואותנטיות וביקש לעמת אותה עם חומרים אחרים, מודרניים.
קבוצה של פסלים בעלי מוטיב זהה הוצגה בשנת 1978 בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל תחת השם "חמש וריאציות על נושא האדמה". בעבודות שהציג שם יצר תומרקין תערובת אדמה שהוקשתה בחומרים פלסטיים. תומרקין הצהיר כי האדמה בעבודות מוצגת "כמיתוס, כמחזוריות נצחי, כמחאה, כהיסטוריה וכקונטרפונקט למודול של מרובע הזהב". דורית לויטה תיארה בביקורת אודות התערוכה את מרכזיותו של מושג ה"אדמה" בתרבות הישראלית וטענה כי תומרקין יצר בעבודות רדוקציה של המושג, כך ש"האדמה אינה רק סמל לדברים העומדים מחוצה לה, אלה היא הדבר עצמו, הממשות והמהות האחרונה." קבוצה נוספת של עבודות מסדרה זו הוצגו גם בתערוכה בגלריה ג'ולי מ' בתל אביב בשנת 1979. בנוסף, יצר בשנים 1978-1979, כמה הדפסים בעלי מוטיב זה בבטכניקה של תצריב בסדנת ההדפס ירושלים.
תומרקין השתמש במוטיב של האדמה המונפת גם בעבודות נוספות. ב"פסל הידידות", אנדרטה שנוצרה בין השנים 1979-1977 על ידי תומרקין בעיר לוד, החליף גוש בטון יצוק את האדמה. תומרקין הטביע בבטון טביעות ידיים וסימני צמיגים וכן את הנוסחה של חתך הזהב ואילו ב"צליבת האדמה" (1981) נתלה גוש אדמה על גבי צלב פלדה כאנדרטה לעקירת היישובים הערבים איקרית ובירעם.
בשנת 1991, לרגל תצוגה רטרוספקטיבית של עבודותיו במוזיאון תל אביב לאמנות, שיחזר תומרקין את הפסל "השיר אודות האדמה" והחליף בו את האדמה בצבר אבנים. בשנת 1994 הוצב הפסל בגן הפסלים שהקים תומרקין בכוכב הירדן.
העשור הראשון של המאה ה-12

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
מאוריציו פאז

מאוריציו פּאז (Mauricio Paez; נולד ב-3 בפברואר 1963 בקוסטה ריקה),  הוא נגן בסון ישראלי.
מאוריציו פאז נולד בקוסטה ריקה. בגיל 17 התמנה לבסוניסט הראשי בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של קוסטה ריקה. מיד עם עלייתו לישראל הצטרף לסינפונייטה הישראלית באר שבע ובמקביל ניגן גם בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. 
בעבר הוא היה נגן בסון ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית, וכיום מאוריציו משמש כנגן בסון ראשי בקאמרטה הישראלית ירושלים. 
כמו כן, מאוריציו חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. כן הוא מכהן כראש מחלקת כלי נשיפה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכמורה ומרצה בכיר לבסון, וכמורה לבסון באקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
פאז מרבה להופיע כסולן עם תזמורות שונות ומנגן עם הרכבים של מוזיקה קאמרית בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם.
זכה בפרס פרנסואה שפירא (1988), בפרס בנימיני מטעם שרת החינוך (2004), במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד.
כיום מתגורר בעיר יבנה.
יחיאל מיכל הלוי אפשטיין

תולדות חייו

נולד בעיר בוברויסק בבלארוס לראשקא ור' אהרן יצחק הלוי, שהיה סוחר. משפחתו, משפחת אפשטיין היא נצר למשפחת בנבנשתי הספרדית, ואף לרבי אהרון הלוי שאליו מיוחס חיבור ספר החינוך. המשפחה גורשה בעת גירוש ספרד, אנשי העיר אפשטיין, הסמוכה לפרנקפורט שבגרמניה, הסכימו לקבלם לעיר והמשפחה שינתה את שמה כאות תודה.
היה תלמידו של רבי אליהו גולדברג אב"ד בוברויסק, וכן למד שנתיים בישיבת וולוז'ין מפיו של רבי איצל'ה מוולוז'ין,
נישא למיכלה, בתו של ר' יעקב ברלין (אביו של הנצי"ב מוולוז'ין). כשנה לאחר נישואיו שב לעיר מולדתו בוברויסק, ושימש כר"מ בישיבה המקומית וכדיין בבית דינו של הרב גולדברג. הוא שאף לעסוק במסחר ולא ברבנות, ואכן בתחילת דרכו התפרנס מחנות בדים שניהלה אשתו, אולם לאחר שהשליש שהופקד בידו כסף הנדוניה שלו פשט את הרגל, וחוסר הצלחתו במסחר, קיבל עליו הרב אפשטיין להתמנות לרב.
בשנת ה'תרכ"ה (1856 לערך), בגיל 27, מונה כאב בית דין בעיר החסידית נובוזיבקוב ברוסיה. אף שבעצמו היה נצר למשפחת מתנגדים, לא שלל את החסידות. 
לפי תיאורו של בנו, לאחר שהתמנה לרב בעיר, נסע אביו, הרב אפשטיין לתקופה לאדמו"ר חב"ד "הצמח צדק", ולמד ממנו את דרכי פסיקת ההלכה, אך יש חולקים על תיאור זה ועל עצם היתכנות הסיפור.
בשנת ה'תרמ"ג (1883 לערך), בגיל 45, עבר לנובהרדוק שם שימש כרב העיר במשך 34 שנה. הוא נפטר בנובהרדוק בכ"ב באדר ב' ה'תרס"ח (1908) ונקבר שם.

דרך לימודו

הרב אפשטיין העדיף את הבקיאות על החריפות הפלפלנית (ראו 'סיני ועוקר הרים') ואת דרך הלימוד החותרת לפסיקת הלכה בסופה על פני לימוד מופשט לצורך "חקירות" מופשטות. ('אסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא') ובדרך זו חיבר את חיבורו המקיף ערוך השולחן וערוך השולחן העתיד. ספר זה הוא היחידי בסוגו מאז הרמב"ם המקיף את כל חלקי ההלכה, כולל חלקים שאינם נוהגים בזמננו (כמו עבודת בית המקדש וכו'). הספר יצא לאור בחלקים בחייו ולאחר פטירתו. 
הרב אפשטיין התפרסם גם בכח ההיתר שלו, (כוחא דהיתרא) היינו בנטייה לפסוק להלכה להקל ולא להחמיר.
הוא היה ידוע כ"גדול המסמיכים" בשל המספר הרב של רבנים שהסמיך, ובפרט אלו מהם שהפכו לגדולי תורה ידועים. בין הרבנים הידועים שהסמיך, הרב איסר זלמן מלצר, הראי"ה קוק, הרב יחזקאל אברמסקי, הרב שלמה יוסף זוין, הרב יוסף אליהו הנקין והרב יוסף שלמה כהנמן.