google/wiki40b huggingface dataset:
יחיאל שרייבמן

יחיאל שרייבמן (יידיש: יחיאל שרײַבמאַן; 12 במרץ 1913 רשקוב בסרביה - 9 בדצמבר 2005 קישינב מולדובה) היה סופר יידי.
החל מ-1940 שרייבמן היה חבר באיגוד הסופרים של ברית המועצות. הוא היה חבר מערכת של מספר כתבי עת ועיתונים ביידיש, ביניהם סאוועטיש היימלאנד, די יידישע גאס ואויפן שוועל.

ביוגרפיה

שרייבמן נולד ב-1913 בעיירת רשקוב שבאימפריה הרוסית (כיום חלק ממולדובה), אביו היה פחח. הוא למד בחדר ובבית ספר ממלכתי. בשנות השלושים של המאה ה-20 הוא חי בבוקרשט, שם הוא עבד בתיאטרון היידי.
את החיבורים הראשונים הוא החל לפרסם ב-1936, הם היו מוקדשים לחייהם של הפועלים הפשוטים ופורסמו בכתב עת סיגנאל שיצא לאור בניו יורק. הוא כתב בשביל כתב עת בוורשה, בוקרשט וניו יורק. לאחר כיבוש בסרביה על ידי ברית המועצות ב-1940 עבר שרייבמן לקישינב ונהיה חבר באיגוד הסופרים של ברית המועצות. בזמן מלחמת העולם השנייה הוא עבד בקולחוז באוזבקיסטן. בשנות החמישים של המאה ה-20 החלו לתרגם את חיבוריו לרוסית ומולדובאנית. עם תחילת יציאתו לאור של סאוועטיש היימלאנד הוא החל לכתוב בשבילו ויותר מאוחר הפך לאחד מעורכיו.
הנסיך כספיאן

העלילה

עלילת הסיפור נפתחת כשנה לאחר סיום הספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים". פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי, ארבעת גיבורי הספר הקודם, מתכוננים לצאת לשנת הלימודים החדשה, כאשר הם מוצאים את עצמם מועברים באורח קסם לעולם זר. לאחר חקירה קצרה, הם מבינים שהם חזרו לנרניה, שעברו עליה מאות שנים מאז שעזבו אותה לאחרונה (מכיוון שהזמן זורם בקצב שונה בין העולמות השונים). לאחר שזמן מה הם לא פוגשים אף נפש חיה מלבדם, הם מוצאים גמד בשם טרמפקין שאותו הם מצילים מטביעה, אשר מספר להם על השינויים הרבים שחלו בנרניה בזמן זה: החיות המדברות, הגמדים ושאר היצורים המופלאים של נרניה כמעט שנעלמו והמעטים ששרדו נאלצו לרדת למחתרת ולחיות בסתר, לאחר שהארץ נכבשה על ידי בני־אדם, יוצאי ארץ טלמר, שעשו מאמצים למחוק כל שריד וזכר לעברה הפלאי. הנסיך כספיאן, יורש העצר החוקי של הארץ, נוטה חסד ליצורים הקדומים של נרניה, אבל הוא נרדף על ידי דודו מירז, שתפס את השלטון לאחר שרצח את אביו, וכעת מעוניין לרצוח גם אותו. כספיאן נמלט ומצטרף לקבוצה קטנה של יצורי נרניה המנסים להקים צבא שיתקומם כנגד שלטונו של מירז. על מנת להשיג עזרה, הם תוקעים בקרן הקסומה של המלכה סוזן, שהשפעתה, כפי שמסתבר, היא זו שהביאה את הילדים מעולמם.
הילדים מסכימים לעזור לכספיאן לתפוס את השלטון. הם פוגשים באסלן, אשר בתחילה רק לוסי מסוגלת לראותו, אשר יוצא, ביחד עם לוסי וסוזן, למסע להחזרת תפארתה של נרניה הקדומה. במקביל, פיטר מזמין לדו־קרב את המלך מירז, על־מנת להוכיח את תוקף שלטונו של כספיאן. הוא מנצח בדו־קרב, אבל מחנה מירז מסרב לקבל את ההכרעה, ויוצאים למתקפה. עם זאת, הם מוכנים להיכנע לאחר שהם נוכחים בשובו של אסלן.
אסלן מכתיר את כספיאן למלך ומשליט שלום בין בני־האדם לבין שאר יצורי נרניה. לבני־האדם שאינם מעוניינים לחיות במשותף עם יצורי נרניה, הוא מציע את האפשרות לחזור בחזרה לעולמם שלהם. גם פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי חוזרים לעולמם, לאחר שלפיטר ולסוזן מובהר שזהו ביקורם האחרון בנרניה.

פרשנויות

יש המוצאים בספר זה, בדומה לשאר ספרי הסדרה, מוטיבים נוצריים רבים, התואמים את השקפתו הדתית של מחבר הספר. כדוגמה הם מביאים את הסיפור שלראשונה לוסי בלבד מסוגלת לראות את אסלן, ואילו הילדים האחרים צריכים להתמודד עם השאלה אם לפעול על סמך אמונה בלבד - אלגוריה לשאלה הנוצרית של אמונה עיוורת באל למול מציאות האומרת דבר אחר, וכן מתן ייצוג להשקפה הנוצרית כי הילדים תמימים מאשר המבוגרים (ביטוי המופיע גם בתנ"ך בתיאור אחרית הימים). עלילת הספר מבטאת גם את התפיסה שהייתה קיימת בנצרות (וגם בתנ"ך) של זכות מלוכה מתוקף בחירה אלוהית.
יש המוצאים בספר אלגוריה להשתלטות הסובייטית על מזרח אירופה בראשית המלחמה הקרה - אלגוריה המתיישבת עם השקפתו הפוליטית של מחבר הספר.
חיים רפאל שושנה

קורות חיים

נולד בשנת ה'תרע"ב (1912) במרקש. נשא את מסעודה, בתו של הרב יעקב דהאן, ראש ישיבה מרכזית בעיר.
בצעירותו לימד בתלמוד תורה בעיר והיה מורה לעברית בבית הספר של תנועת כל ישראל חברים.
התמנה לכהן כרב העיר דמנאת הדרום מרוקו. בשנת ה'תשט"ז נבחר לשמש כדיין בבית דינו של הרב שלום משאש בקזבלנקה, לצד הרבנים יצחק חזן, משה מלכה ורחמים בן עמרה.
נמנה עם מחיי השפה העברית במרוקו, ובשנת ה'תשי"ב (1952) זכה חיבורו על סול חגואל, שמסרה נפשה על קידוש השם, במקום הראשון בתחרות שירה וספרות עברית של אגודת 'מגן דוד'.
בשל היותו ציוני נלהב, עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ו (1966) והתיישב בשכונה ו' בבאר שבע, שם שימש כמנהל מחלקת הנישואין ברבנות.
נפטר בי"א בתשרי (יום שמחת כהן) ה'תשמ"ז (14 באוקטובר 1986 ונקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות הישן בבאר שבע. על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות בעיר ובית הכנסת "נעימת חיים" ביישוב מיתר.
נכדתו היא הרבנית ימימה מזרחי.
אנה בירמן

ביוגרפיה

נולדה בשם אנה סיבילה סטרנפלד (Anna Sibilla Sternfeld), בקוך (Goch) שבגרמניה ליג גבול עם הולנד, למשפחה יהודית אשכנזית אמידה. אביה, אלפונס סטרנפלד (Alfons Sternfeld), היה הבעלים של מפעל לעיבוד עורות, אותו ירש מאביו וולפגנג סטרנפלד (Wolfgang Sternfeld), שיסד אותו ב-1855. אימה הייתה יולי קך (Julie Geck;‏ 1868 - 1927).
בשנת 1920, בגיל 22, נישאה אנה להרברט יוסף בירמן (Herbert Joseph Biermann), בנו של מקס בירמן (Max Biermann), בעל בתי מסחר אמיד מהעיר קוך, חובב אמנות וממקימי הקהילה היהודית בעיר. כשנישאה שינתה את שמה ל-Aenne וקיבלה עליה את שם משפחת בעלה, בירמן. באותה שנה עברו בני הזוג לגור בעיר גרה (Gera) שהוותה באותם הימים מרכז לאמנות מתקדמת. לזוג נולדו שני ילדים: ב-1921 בת בשם הלגה (Helga) ובשנת 1923 בן בשם גרשון (Gerd).
בירמן נפטרה ממחלת כבד בשנת 1933, בגיל 34, בעיר הגרמנית גרה (Gera).
בעלה וילדיה הצליחו לברוח לישראל זמן קצר לפני עליית הנאצים לשלטון.

קריירה

בירמן למדה בכוחות עצמה את יסודות הצילום, והחלה לצלם בעיקר מ-1925. בתחילה צילמה בעיקר את שני ילדיה. עם הזמן פיתחה טכניקה שונה מהמקובל באותם ימים, לצילום פורטרטים. 
בהמשך החלה לצלם עצמים שכללו מינרלים, גבישים, פרחים וצמחים בתקריב. צילומיה מבטאים התבוננות מעמיקה במבנה הצמחים והצורות הארכיטקטוניות אותם הם יוצרים.
בשנת 1927 הנחה אותה בעבודתה הגאולוג רודולף הונד (Rudolf Hundt), והוא ביקש ממנה צילומים לעבודה מקצועית אותה פרסם.
ב-1929 צילמה בירמן בעיקר כלי בית, בניסיון למצות מכלים יומיומים משהו ייחודי בעזרת צילום וטכניקת פיתוח ייחודית אותה פיתחה. היא השקיעה זמן רב בהכרה מקרוב של העצמים היומיומיים שצילמה.
בירמן עבדה בבידוד יחסי, עם נטייה לצילום חדשני, בעיקר עבור כתבי עת מקצועיים לצילום ואומנות. עם זאת, עבודותיה הוצגו לצד עבודות של כל הצלמים החשובים באותה התקופה (Lucia Moholys, Florence Henris, Germaine Krulls).
עם הזמן הפכה לחסידה נלהבת של זרם "האובייקטיביות החדשה", זרם חשוב באמנות ברפובליקת ויימר.
עבודתה זכתה לפרסום עולמי בסוף שנות העשרים, כשהשתתפה בכל תערוכת צילום חשובה של צלמים גרמנים: בשנת 1929 הציגה תערוכת יחיד ב-Kunstkabinett במינכן, באסן בתערוכת צילום עכשווי, ובשטוטגרט בתערוכת צילום וסרטים (Fifo). ב-1930 הציגה שוב במינכן, ב- 1931 בבזל שבשווייץ בתערוכת "צילום חדש", וב-1932 בבריסל שבבלגיה בתערוכת צילום בינלאומית.
בשנת 1929 כתבה על התפתחות צילומיה: ""ברור לי יותר מאי פעם שהתאורה היא מרכיב בעל ערך עליון לבהירות העבודה... השפעת האור על משטח מבריק של כלי, משחק הצל הכמעט לא מורגש, ניגודים מפתיעים של שחור ולבן, הקושי בהשגת סידור מרחבי שמח בתמונה, יוצרים אוצר בלתי נדלה של הפתעות.""
מתוך כ-3000 תשלילים שבירמן יצרה, נותרו היום כ-400 תמונות. הן נשמרו על ידי בנה, גרשון בירמן, בביתו בישראל. לאחר נפילת חומת ברלין ב-1989 ואיחוד מזרח גרמניה עם מערבה, נוצר קשר בין גורמים בעיר גרה שבמזרח גרמניה, לבין משפחת בירמן, והמוזאון העירוני בגרה ביקש להציג את יצירותיה של אנה בירמן. כך הוצאו יצירותיה בתחילת שנות ה-90 וזכו לפרסום מחודש. משנת 1992 מוצגות עבודותיה במוזאון העירוני בגרה. מדי שנה נערכת תחרות צילום ובה מוענק "הפרס על שם אנה בירמן לצילום גרמני עכשווי", אירוע חשוב בתחום הצילום בגרמניה.
בשנת 2002 הוצגו תמונות של אנה בירמן במוזיאון לאומנות במינכן. ב-2009 הוצגו עבודות שלה במוזאון ספרנגל בהנובר.
קנון גרופ

היסטוריה

חברת קנון גרופ החלה את דרכה ב-23 באוקטובר 1967. זה נוצרה על ידי דניס פרידלנד וכריס דיואי (שניהם היו בשנות העשרים המוקדמות שלהם באותה העת). עד 1970 השניים הפיקו סרטים (ביניהם הסרט "ג'ו" בו שיחק השחקן פיטר בויל) בקנה מידה גדול אף יותר מחברות ההפקה העיקריות באותה העת. הם הצליחו לעשות זאת על ידי כך שהם שמרו על כך שתקציביהם לא יעברו את ה-300,000 דולר לסרט או אף פחות במקרים מסוימים. אף על פי כן, בהמשך שנות השבעים החברה נקלעה לקשיים כלכליים לאחר סידרה של סרטים אשר לא הצליחו בקופות. בנוסף על כך שינויים בחוקי המיסים על הפקות של סרטי קולנוע הובילו לירידה חדה במניות החברה.
עד שנת 1979 החברה נקלעה לקשיים כספיים רציניים ופרידלנד ודיואי נאלצו למכור את החברה לשני בני הדודים הישראליים מנחם גולן ויורם גלובוס תמורת סכום של 500,000 דולר. גולן וגלובוס התאימו את ההפקות של החברה לדרישות השוק בשנות השמונים לסרטי פעולה. תוך מספר שנים קנו לעצמם גולן וגלובוס מעמד של מפיקי על הוליוודיים.
בין הסרטים שהופקו על ידי החברה במלך שנות השמונים היו: הנינג'ה (1981) משאלת מוות 2 (1982), מבצע בעורף האויב, השגריר (1984), ערפדי החלל (1985), מכרות המלך שלמה (1985), נינג'ה אמריקאי (1985), מחץ הדלתא (1986), קוברה (1986) וסופרמן 4 (1987).
בין השאר הסרטים אותם הפיקה החברה הרימו את קריירות הקולנוע של צ'אק נוריס, צ'ארלס ברונסון, וסילבסטר סטאלון.
בשנת 1986 הגיעה חברת "קנון" לשיא כשהפיקה 43 סרטים בשנה זו בלבד. הסרט ההולנדי שהפיקה החברה "התנקשות" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
בשנת 1987 הפיק גולן את סרטו של גודאר, "המלך ליר", אחת מכמה הרפתקאות של סרטי "איכות" שאליהן נכנס גולן לצד סרטי המתח והפעולה הרבים, שבהם כיכבו כמה מהתגליות של גולן, שבהם צ'אק נוריס, ז'אן-קלוד ואן דאם, ושרון סטון.
אחד הסרטים האחרונים אשר הופקו על ידי גולן וגלובוס היה סרטו הפוסט-אפוקליפטי של ז'אן-קלוד ואן דאם "מכונת תופת" (1989).
בסופו של דבר חברת "קנון" נכנסה לחובות ונמכרה.
עץ 2-3-4

הוצאה

הוצאת מפתח  מעץ 2-3-4 מתקדמת במורד העץ כמו חיפוש, עד אשר נמצא הצומת  בו נמצא המפתח אותו רוצים להוציא.

הוצאת מפתח מעלה

אם המפתח נמצא בעלה, מוחקים אותו (איור 14). אם העלה  הוא מסוג צומת-3 או צומת-4, בכך הסתיים התהליך. אולם אם העלה הוא מסוג צומת-2, הוא הופך לעלה ריק אשר מפר את תכונות העץ. לשם שימור תכונות העץ מבצעים את פעולות השימור המתוארות בהמשך.

הרחבות וגרסאות נוספות

עץ-B הוא הרחבה של עץ 2-3-4 - עץ 2-3-4 ידוע גם בשם "עץ-B מדרגה 4".
דן שולמן

קורות חיים

שולמן נולד בניוארק, ניו ג'רזי, אבל גדל בפרינסטון. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ממידלברי קולג', ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו-יורק.
אמו, רות שולמן, הייתה משנה לדיקן של בית הספר של ראטגרס למוסמכים בפסיכולוגיה יישומית ומקצועית (GSAPP) מ-1974 ל-1999. אביו, מל שולמן, היה מהנדס כימי.
שולמן ואשתו יהודים.

פרסים

שולמן נבחר על ידי ביזנסוויק לרשימת "20 האנשים לעקוב אחריהם בתקשורת", וכן ל"יזם השנה" של שנת 2009 של ארנסט אנד יאנג. ב-2009 הוא צויין ברשימת 25 האנשים החזקים בעולם, בתעשיית הסלולר.
פופוניה

תיאור

גובה העץ עד 20 מטר. לכול עץ ייתכנו מספר גזעים. קוטר הגזע 15 עד 30 ס"מ. בראש כל גזע 15 עד 25 כפות. אורך הכפות כמטר וחצי, על בסיס עלה באורך של כמטר אחד. לרוב, בסיס העלה מכוסה קוצים ארוכים וחדים, אך קיימים פנוטיפים ללא קוצים. 
הפופוניה פורחת ומניבה לאורך כל השנה, אבל עיקר הפריחה באוגוסט עד דצמבר, והפירות מבשילים מדצמבר עד יולי.
בכל אשכול פרי, בין 50 ל-1,000 פירות. הפירות דמויי טיפה בקוטר של 3-5 ס"מ ובאורך של 4-6 ס"מ, הקליפה בגוונים של ירוק, צהוב, כתום או אדום על פי מידת הבשלות. הציפה בצבע כתום (גם כאשר הקליפה ירוקה). 
העץ צומח תחת שמש ישירה, בכל הקרקעות, החל מגובה פני הים ועד לגובה של 800 מטר מעל פני הים. הפופוניה צומחת באופן טבעי באזורים בהם יורדים 1,900 עד 6,000 מ"מ גשם בשנה.
נינה בן-עמי

נינה בן-עמי (נולדה ב-1970) היא דיפלומטית המכהנת כשגרירת ישראל באורוגוואי.

ביוגרפיה

בן-עמי נולדה בהודו וגדלה בארצות הברית, בת להורים יהודים קונסרבטיבים, עובדי מחלקת המדינה של ארצות הברית. סיימה תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון וזכתה במלגת פולברייט.
ב-1992 עלתה לישראל וסיימה תואר שני בגאוגרפיה מאוניברסיטת חיפה. 
ב-1998 סיימה קורס הצוערים של משרד החוץ ובתפקידה הראשון שימשה מזכיר שני בשגרירות ישראל בחוף השנהב. בהמשך שירותה במשרד החוץ שימשה קונסול ישראל במונטריאול, עבדה בדסק צפון אמריקה, כיהנה כדוברת שגרירות ישראל בצרפת, סגנית מנהל מחלקת זכויות האדם ויועצת מדינית לשר החוץ אביגדור ליברמן. 
באוגוסט 2014 מונתה לשגרירת ישראל באורוגוואי. 
בן-עמי נשואה לליאור ואם לשלוש בנות. בתקופת שהותה בחוף השנהב לקה בן זוגה בתסמונת גייאן-בארה לאחר שתיית מים מזוהמים ונותר משותק.
אבנט

אבנט הוא סרט רחב עשוי מבד המעטר בגדי שרד טקסיים. לעיתים נחגר במתניים (אך לא נועד להחזיק את המכנסיים), לעיתים נמתח באלכסון מכתף אלי מותן. משמש גם כאביזר נוי אופנתי.
אליס מילר (פסיכולוגית)

ביוגרפיה

מילר נולדה בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין למשפחה יהודית, בתם הבכורה של גוט ומיילך אנגלרד, ולה אחות צעירה ממנה בחמש שנים, אירנה. מ-1931 עד 1933 גרה המשפחה גרה בברלין בירת גרמניה, ועם עליית הנאצים לשלטון שבה לעיר הולדתה בפולין. במלחמת העולם השנייה הצליחה לברוח מהגטו בעירה ואף להבריח את אמה ואחותה משם, והיא חיה בוורשה תחת שם אחר, אליסיה רוסטובסקה, כקתולית. אביה נספה בגטו ב-1941.
ב-1946 עברה לשווייץ, שם למדה באוניברסיטת בזל. ב-1949 נישאה לסוציולוג השווייצרי אנדריאס מילר, במקור פולני קתולי, שעבר עמה מפולין לשווייץ כסטודנטים. הם התגרשו ב-1973. נולדו להם שני ילדים, מרטין (1950) ויולקה (1956), שנולדה עם תסמונת דאון. (זמן קצר לאחר מותה של אמו התראיין מרטין מילר ל"דר שפיגל" וסיפר כי בילדותו הוכה שנים רבות על ידי אביו, בנוכחות אמו; תחילה סיפר כי התערבה וניסתה להגן עליו, אך מאוחר יותר טען שהיא לא התערבה, וכך גם כתב בספרו האוטוביוגרפי על חייו בצילה, "הדרמה האמיתית של הילד המחונן", שעורר סערה. אירועים אלה התרחשו עשרות שנים לפני שאליס מילר כתבה על הסכנות שבשיטות גידול ילדים אלו.)
בשנת 1953 סיימה מילר דוקטורט בפילוסופיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה. בין השנים 1953–1960 למדה פסיכואנליזה ועבדה עד 1980 בציריך.
ב-1980 הפסיקה לעסוק בפסיכואנליזה הקלאסית, והתעמקה בחקר הילדות. היא ביקרה את אבות הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד וקרל גוסטב יונג. בשלושת ספריה הראשונים עסקה בעיקר במה שתיארה כ"כתמים עיוורים" בתחום הפסיכואנליזה, אך בספרה הרביעי היא כבר טענה כי הפסיכואנליזה כלל אינה מעשית. ב-1985 כתבה על מחקרה בתקופת עבודתה בפסיכואנליטיקאית: "במשך עשרים שנה ראיתי אנשים שמכחישים את טראומות הילדות שלהם, עושים אידיאליזציה להוריהם, ומתנגדים לאמת אודות ילדותם בכל דרך".
ב-1985 עזבה מילר את שווייץ ועברה ליישוב סן-רמי-דה-פרובנס שבדרום צרפת. ב-1986 הוענק לה הפרס הספרותי ע"ש יאנוש קורצ'אק על ספרה Thou Shalt Not Be Aware: Society's Betrayal of the Child.
ב-1987 הודיעה מילר בריאיון על דחייתה את הפסיכואנליזה, ובשנה שלאחר מכן ביטלה את חברותה בחברה הפסיכואנליטית השווייצרית ובאגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית (IPA). לטענתה, התאוריה הפסיכואנליטית מונעת מקורבנות ההתעללות בילדים לזהות את הפגיעה שנגרמה להם, ולהתמודד עם השלכות ההתעללות, מכיוון שהיא משאירה אותם עם המסורת הישנה של האשמת הילדים והגנה על ההורים (בין השאר באמצעות התייחסות לתלונות הילדים על אלימות הוריהם כפנטזיה).
אחד מספריה האחרונים של מילר, Bilder meines Lebens (תמונות מחיי, 2006), הוא אוטוביוגרפיה לא-רשמית שבה בחנה את התהליך הרגשי שעברה מילדותה העשוקה, דרך פיתוח תאוריות ותובנות. התהליך מתואר דרך הצגה ודיון על 66 ציורים מקוריים שציירה בשנים 1973-2005.
עד מותה ב-2010 עסקה בהעלאת מאמרים וחומרים לאתר האינטרנט שלה ומענה למאות מכתבי קוראים. היא התאבדה בגיל 87 בביתה בדרום צרפת, לאחר שאובחנה בשלב מתקדם של סרטן הלבלב.
סמל מדגסקר

שלט האצולה של מדגסקר כולל את תרשים מפת האי במרכזו (יחד עם שני האיים הקטנים שבחסות מדגסקר), ומתחתיו ראש של זבו. צבעי הסמל הם אדום, ירוק, צהוב, שחור ולבן. אדום וירוק מסמלים את דגלה של המדינה, פרושים כקרני שמש ממרכז הסמל.
בהיקף הפנימי העליון של הסמל מופיע כיתוב במלגשית שמשמעותו: "רפובליקת מדגסקר", ובבסיס מופיע כיתוב שמשמעותו "מולדת - חירות - פיתוח".
אדריכלות נאו-קלאסית

נאו-קלאסיציזם בישראל

בתקופה בה הגיעה האדריכלות הנאו-קלאסית לשיאה בעולם, בארץ ישראל שלטה אדריכלות מקומית שאפיינה את הבנייה הערבית במזרח התיכון. הבנייה האירופית באזור, הייתה אף היא בעלת אופי מקומי ולא התקרבה לסגנון הנאו-קלאסי. הדוגמאות הטובות ביותר לאדריכלות נאו-קלאסית בישראל הם המבנים שבמרכז הבהאי העולמי (הגנים הבהאים) שבחיפה אשר נבנו כולם במחצית השנייה של המאה ה-20 אך מבנים אלו הם יוצאי דופן בנוף האדריכלי של ישראל והם אינם מייצגים סגנון מקומי כלשהו.
ניתן למצוא במשכן הכנסת בתכנונו של האדריכל יוסף קלארווין את הבניין הנאו-קלאסי המובהק ביותר בישראל. על אף שמשכן הכנסת תוכנן ונבנה עשרות שנים לאחר שיאה של התקופה הנאו-קלאסית, ובעוד הסגנון הברוטליסטי היה השליט בארץ, הרי שבניין זה, שכבר מעצם כינויו "משכן" ועד לתוכנית הבניין המקורית ולחזיתות המבנה המוגמר, הרי שאלמנטים נאו-קלאסים שולטים בסגנון הבניין.
משה צבי פולין

ביוגרפיה

נולד בשיקגו שבמדינת אילינוי בשנת 1930. בשנת 1950 נסמך לרבנות בבית המדרש לתורה  של שיקגו, שנמצא היום בסקוקי, אילינוי, אצל הרבנים חיים קרייזווירטה, חיים דוד רגנשברג ודוד כהנוב. קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1954–1956 שימש ברבנות בשאיין שבויומינג. לאחר מכן עבר לכהן עשר שנים בקהילת "כנסת ישראל" בלואיוויל שבקנטקי. בשנת 1966 עבר להיות רב קהילה בעיר סנט לואיס, מיזורי. משנת 1974 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1997 כיהן כרב קהילת "קינגסווי" בברוקלין, ניו יורק, שם שימש גם כיו"ר ועד הרבנים של פלטבוש.
בין השנים 1986–1988 שימש כיו"ר מועצת הרבנים של אמריקה.
בשנת 1997 עלה לישראל והתגורר בירושלים, שם לימד עד סמוך למותו שיעורים במשנה תורה לרמב"ם.
סילבי טלי

ביוגרפיה

טלי נולדה בעיר נאנט שבמחוז ונדה. היא למדה משפט אזרחי בבית ספר למשפטים בליון.
בשנת 2002 זכתה בתחרות מיס ליון, ובאותה שנה נבחרה למיס צרפת בתחרות הארצית. עקב כך היא ייצגה את צרפת במיס תבל 2002, היא הייתה אמורה גם להשתתף בתחרות מיס עולם באותה שנה שנערכה בניגריה, אך היות ניגריה מדינה שמפרה זכויות בעלי חיים היא ויתרה על השתתפותה באירוע.
בשנת 2005 לקחה חלק בכתיבת והוצאת הספר "ללא פשרות: שיחות עם סילבי טלי" אודות חייה של ז'נבייב דה פונטניי, מארגנת וישבת הראש של תחרות מיס צרפת.
בשנת 2007 החלה לשמש בעצמה כיושבת ראש מיס צרפת.
ב-2003 הגישה תוכנית ברדיו המקומי של העיר ליון.
ב-2005 הייתה אחת משלושה עשרה הדוגמניות שהופיעו בלוח השנה של המגזין "Télé 7 Jours", היא לקחה חלק במספר פרקים של הגרסה הצרפתית של המבצר.
בשנת 2012 לקחה חלק בפרק של התוכנית הצרפתית של מי רוצה להיות מיליונר?.
קרואטיה

כלכלה

התעשייה תורמת 19% מהתל"ג. המוצרים העיקריים הם כימיקלים, מוצרי אלקטרוניקה, פלדה, אלומיניום, נייר, מוצרי עץ, טקסטיל, ספינות, מוצרי נפט ומוצרי מזון. החקלאות תורמת 10% מהתל"ג. הגידולים העיקריים הם חיטה, תירס, סלק, סוכר, חמניות, זיתים, פרי הדר, ענבים, ירקות, חזירים, בקר ועופות. קרואטיה עשירה באוצרות טבע ובהם נפט, פחם, ברזל וגז טבעי וכן יהלומים. הכוח ההידרואלקטרי של הנהרות מספק כ-60% מתצרוכת החשמל. 
כלכלת קרואטיה צמחה במהירות בשנים שלאחר מלחמת יוגוסלביה, והיא נחשבת למדינה מבוססת יחסית לשכנותיה היוגוסלביות (שנייה לסלובניה), אך האבטלה בה גבוהה.
קרואטיה ביקשה להצטרף לאיחוד האירופי ב-2003, וקיבלה מעמד של מדינה מועמדת ביוני 2004. מאז אוקטובר 2005 קרואטיה ניהלה, במשך שש שנים, משא-ומתן להצטרפות לשורות האיחוד. ב-2011 נציבות האיחוד האירופי בבריסל מסרה כי קרואטיה התקבלה, וביולי 2013 הצטרפה כחברה ה-28 של האיחוד האירופי.
לצורכי המאבק בשחיתות שלטונית הוקם משרד למלחמה בשחיתות ובפשע המאורגן. קרואטיה מדורגת במקום ה-55 (2016) מהיבט זה.

דמוגרפיה

אוכלוסייה מונה 4,270,480 (נכון ליולי 2018)
חלוקה דתית: 72% קתולים, 14% נוצרים אורתודוקסים, 1.5% מוסלמים, 12.5% אחרים.
חלוקה אתנית: 88% קרואטים, 4% סרבים, 1% בוסנים, 0.5% סלובנים, 0.5% הונגרים, 6% אחרים.

פוליטיקה

נשיאי קרואטיה נבחרים לתפקידם בבחירות כלליות אחת לחמש שנים, ויכולים לכהן עד שתי קדנציות ברציפות. משנת 2000 כיהן בתפקיד סטייפן מסיץ', פוליטיקאי עצמאי שהצטרף למפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי ונבחר מטעמה. הוא כיהן בתפקידו עשר שנים. בפברואר 2010 נבחר לתפקיד איוו יוסיפוביץ', מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הקרואטית וכיהן בתפקיד חמש שנים. מפברואר 2015 מכהנת כנשיאת קרואטיה קולינדה גרבר-קיטרוביץ', האישה הראשונה בתפקיד זה.
הפרלמנט הקרואטי מכיל כ-151 נציגים הנבחרים מדי ארבע שנים על פי מחוזות בחירה הפרלמנט בנוי בצורה של בית מחוקקים חד-ביתי.
ראש ממשלת קרואטיה נבחר על ידי הנשיא. ראש ממשלת קרואטיה הנוכחי הוא אנדריי פלנקוביץ' (נכנס לתפקידו באוקטובר 2016). בשנים 2003–2009 כיהן כראש הממשלה איבו סאנאדר ממפלגת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי. לאחר התפטרותו ב-2009, נבחרה לתפקיד ג'דרנקה קוסור ממפלגתו, האישה הראשונה בתפקיד.

אקלים

בחבל דלמטיה שבמערב קרואטיה, לאורך הים האדריאטי, ובחצי האי איסטריה שבצפון מערב המדינה שורר אקלים ים תיכוני. בשאר חלקי המדינה אקלים יבשתי. (אירופאי).
ג'יימס מארי (כימאי)

קורות חייו

ג'יימס מארי נולד ב-1788 בכפר קאלנאדי (Culnady) שליד דרי, למשפחה קתולית. למד רפואה באדינבורו. בשנת 1807 התקבל כחבר באיגוד הרופאים (College of Surgeons) של דבלין. באותה שנה גם התמנה לרוקח בבית החולים המלכותי של בלפסט, אולם כעבור שנה פתח מרפאה משלו. ב-1829 טפל במושל אירלנד באמצעות "נוזל המגנזיה" שלו, בעקבות הצלחת הטיפול נתמנה לרופא של המושל וקיבל תואר סר. ב-1831 עבר לדבלין, שם התגורר עד סוף ימיו. ב-1857 פרש סופית מפעילותו כרופא.
מארי היה נשוי ונולדו לו כמה ילדים. נפטר בדבלין ב-8 בדצמבר 1871.

רפואה - "נוזל המגנזיה"

את מחקריו החל במטרה לשפר את דרכי השימוש במגנזיום הידרוקסיד כתרופה לבעיות מעיים. הוא פיתח את "נוזל המגנזיה" וב-1817 רשם פטנט על תהליך הייצור והקים מפעל לייצורו. ב-1873 נרשם פטנט בארצות הברית על ידי הרוקח צ'ארלס הנרי פיליפס, שגם נתן לתרופה את השם "Milk of Magnesia".

חקלאות - דשן כימי

מארי חיפש שימושים למוצרי הלוואי שהתקבלו תוך ייצור "נוזל המגנזיה", ביניהם אשלג ביקרבונט, נתרן ביקרבונט וסיליקטים. הוא היה מודע לניסויים שנעשו ב-1808 לייצור דשן מעצמות (שבהן יש זרחן) על ידי טיפול עם חומצה גופרתית, כך כנראה הגיע לעסוק במה שנקרא בזמנו "חקלאות כימית". על סמך מידע זה החל ב-1817 בייצור דשן מורכב. תהליך הייצור שפיתח היה הגבת סידן זרחתי עם חומצה גופרתית במשך מספר ימים. את העיסה שנתקבלה ערבו בנתרן חנקתי, גואנו וחומרים אורגניים כמו סובין, קליפות עצים ונסורת. התוצר הסופי היה דשן בעל תכונת שחרור איטי, בצורת אבקה שהייתה נוחה לאחסון ולתובלה. יוצרו מספר סוגי דשנים מותאמים לגידולים השונים.
ב-1835 נתן סדרת הרצאות ב-Royal Exchange בדבלין על השימוש בפוספטים מסיסים כדשן.
ב-1842 נתן סדרת הרצאות בבלפסט בנושא "חקלאות כימית". באותה שנה החל בניסויים להשוואת הדשנים החדשים לזבל אורגני, אולם אלו היו ניסויים בקנה מידה קטן ולא הגיעו לשלב של ניסויי שדה מלאים. באותה שנה רשם בנו ג'והן מארי פטנט  בסקוטלנד וגם באנגליה.
בספר שהוציא ב-1843 תיאר 3 סוגים של "דשנים מחומצנים" (Oxygenated Fertilisers).
ב-1846 נרכש הפטנט של מארי על ידי מתחרהו העיקרי ג'ון בנט לוז, אולם מארי כנראה לא נטש את הנושא כי ב-1857 הוציא פטנט נוסף על דשן כימי.

זכות הראשונים על הדשן הכימי

הדעה המקובלת מיחסת את המצאת הדשן הכימי לג'ון בנט לוז, אולם נראה שהרופא האירי ג'יימס מארי הקדים אותו בלמעלה משני עשורים.

השפעות אקלימיות

מארי פיתח תאוריה על השפעות החשמל באטמוספירה על בריאות האדם
. הוא גם קשר לכך את כמשון תפוחי האדמה שגרם לרעב הגדול של שנת 1847.
פוסטוינה

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו במערה סמוכה לעיירה, מתארכים את היישוב הקדום באזור לתקופת האבן הקדומה. ההתיישבות המודרנית בעיירה מוזכרת לראשונה במאה ה-13. בימי הביניים המאוחרים הייתה העיר חלק מדוכסות קרניולה, שהייתה חלק מהמונרכיה ההבסבורגית. פוסטוינה הוכרזה כעיר בשנת 1909, בין השנים 1918-1943 הייתה העיר תחת שלטון האיטלקים והיא צורפה מנהלתית לנפת טריאסטה.
בעיר נמצא קבר אחים בו נקברו קרבנות מלחמת העולם השנייה. הקבר, המכונה בסלובנית "בור הקבורה באורן" (Grobišče Brezno v borovcih), ממוקם דרומית-מזרחית לעיר, ובו שרידי גופות לא מזוהים.
לואי ויטון (מעצב אופנה)

לואי ויטון (בצרפתית: Louis Vuitton; ‏ 4 באוגוסט 1821 - 4 בפברואר 1892) היה מעצב אופנה צרפתי שהקים את בית האופנה הקרוי על שמו בשנת 1854.
בית האופנה, אחד המובילים בעולם, מייצר פרטי אופנה שונים כגון ארנקים, תיקים, נעליים, שעונים, תכשיטים ומשקפיים.

קורות חיים

המעצב, לואי ויטון נולד ב-4 באוגוסט 1821 באונשה, מזרח צרפת.
ויטון היה בן למשפחה ממעמד הפועלים, אביו היה חוואי ואמו כובענית. כשהיה בן 10, נפטרה אימו ואביו נישא בשנית לאישה שהייתה קפדנית ורעה אל לואי.
הילד לואי ויטון היה עקשן ושנוא על ידי אימו החורגת ומשועמם מהחיים הפרובינציאליים ב-אונשה, ולכן החליט לברוח לבירה פריז.
ב-1835, בגיל 14, עזב את הבית וצעד ברגל לכיוון פריז. הדרך ארכה יותר משנתיים כשהוא עובד בעבודות מזדמנות. בגיל 16 הגיע לואי ויטון לפריז והחל לעבוד כשוליה בבית מלאכה לייצור קופסאות ואריזות של Monsieur Marechal.
במאה ה-19 יצור קופסאות ואריזות הייתה אומנות מכובדת שנדרשה לשם שימור טובין במסעות ארוכים באוניות, ברכבות ובכרכרות. ב-1852 פתח חנות משלו, בחזית החנות תלה מוטו מקצועי וסלוגן פרסומי: "אורז בביטחה את החפצים  השבירים ביותר. מתמחה באופנת אריזה". תוך מספר שנים שמו של ויטון התפרסם בקרב האופנאים והוא הפך למעצב התיקים של, אז'ני דה מונטיז'ו, אשתו של נפוליאון השלישי.
ויטון מת בגיל 70 ב-1892 ובנו ג'ורג' המשיך וקידם את העסק שהקים אביו.