google/wiki40b huggingface dataset:
פנסיה

מטרת תוכניות הפנסיה

מטרת תוכניות הפנסיה השונות והרציונל שלהן הם להבטיח לאדם העובד ולשאיריו, התלויים בו בפרנסתם, המשך זרם ההכנסות שיחליף את מקור ההכנסה הכלכלי שנפסק בשל נכות, מוות או זקנה. גובה הפנסיה קשור ברמת ההכנסה המבוטחת של העובד, בתקופת עבודתו, ובתקופת העבודה בה היה מבוטח בפנסיה ובה היה צפוי להיות מבוטח אלמלא הפסקת עבודתו מסיבות שאינן תלויות בו (נכות ומוות).

פנסיית חובה 

החל מ-1 בינואר 2008, משהוצא צו הרחבה על ידי שר התמ"ת, הוחלה פנסיית חובה על המעסיקים והעובדים בישראל. בינואר 2017 נעשה הסכם חדש ומשולב בין הצדדים המקנה שיפור תנאים כמו: תוספת להפרשות (18.5% מהשכר), מתוכם 6% על חשבון העובד והיתר (12.5%) על חשבון המעסיק (6.5% הפרשות מעסיק לרכיב תגמולים ו-6% הפרשות מעסיק לרכיב פיצויים).
הפרשת פנסיית החובה חלה על כל עובד לאחר שלושה חודשי העסקה, החל מגיל 21 לגבר ו–20 לאישה. לאחר שלושה חודשי העסקה או בתום שנת המס, המוקדם מביניהם, יש להשלים רטרואקטיבית את תשלום דמי הפנסיה על שלושת חודשי ההעסקה הראשונים. במקרה של עובד שאינו בעל ביטוח פנסיוני קיים, יהיה העובד זכאי לביצוע ההפרשות לאחר שישלים שישה חודשי עבודה.
עד ראייה (סרט)

פרסים

היילי מילס קיבלה את פרס דב הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-1959
היא זכתה בפרס באפט"א לקולנוע ב-1960 כ"שחקנית המבטיחה ביותר". הסרט זכה במקום ראשון בתחרות זו כ"סרט הבריטי הטוב ביותר".

תקציר העלילה

סטניסלב קורצ'ינסקי (הורסט בוכהולץ) הוא מלח פולני. הוא יורד מהאונייה כדי לפגוש את חברתו אניה (איבון מיצ'ל) אתה לא התראה זמן ממושך.
הוא נתקל בדרך בילדים משחקים באקדחי קפצונים ובראשם גילי אוונס (היילי מילס) המתעמתת ומתקוטטת עם הבנים ומתנהגת כ"טומבוי". הוא שואל אותה למקום כתובתה של אניה והיא מוליכה אותו לבית שבו גם היא מתגוררת עם דודתה.
קורצ'ינסקי נפגש עם אניה ותוך זמן קצר מתברר לו שהיא רוצה לנתק את הקשר ביניהם וכי יש גבר אחר בחייה. הוויכוח ביניהם גולש לטונים גבוהים וגילי מתבוננת בהם דרך חרך תיבת המכתבים שבדלת. בשלב מסוימת מוציאה אניה מהמגרה אקדח שניתן לה על ידי מאהבה ומאיימת על קורצ'ינסקי. במאבק שמתחולל הוא חוטף את הקדח והורג אותה במספר יריות. לאחר מכן הוא מחביא את האקדח בחדר המדרגות, רואה את גילי אך נאלץ לברוח מהמקום לאחר שמגיע לשם המאהב מר ברקלי (אנתוני דאוסון) שמגלה את הרצח ובורח מהמקום. גילי מוציאה את האקדח ממקום מחבואו ומחביאה אותו בבגדיה. כעבור זמן קצר מגלה שכנה את הנרצחת ומזעיקה את המשטרה.
בראש החקירה עומד מפקח המשטרה גרהאם (ג'ון מילס). גילי מכחישה שהייתה עדה לרצח ונותנת תיאור של גבר המתאים לברקלי. היא יוצאת לכנסייה כנערת מקהלה בטקס חתונה, מראה לילד במקהלה את האקדח ונותנת לו כדור תמורת שוקולד. קורצ'ינסקי עוקב אחריה אך היא בורחת ומתחבאת בכנסייה כשהוא מוצא אותה היא מאיימת עליו באקדח אך עד מהרה מתפתחת שיחה ביניהם והם מתיידדים. הוא לוקח אותה לגשר המעבורת ובפעם אחת נפתח שער המעבורת והוא יכול להשליכה למים ולהיפטר ממנה אך הוא מחליט להרחיק אותה ולסגור את השער. הוא לוקח אותה לסביבה כפרית ובבוקר הוא מודיע לה שעליו לחזור לאנייה. בינתיים מתפרסמת תמונתה של גילי בעיתונים והיא נתפסת ומובלת לחקירה של גרהאם. במסדר זיהוי היא מזהה דווקא את ברקלי אך גרהאם משוכנע שהיא משקרת היות שבטעות פלטה ששמעה בשיחה מילים בפולנית. לאחר מציאת הכדור אצל הילד ועדותו על האקדח ברור למפקח שגילי קשורה לרצח. המשטרה עולה במהירות על זהותו של קורצ'ינסקי ועל כך שהוא עלה על אנייה השטה לוונצואלה.
השוטרים שטים בסירה לעבר האנייה ביחד עם גילי. הם עולים לאנייה ומבקשים מגילי לזהות את קורצ'ינסקי אך היא אומרת שאינה מכירה אותו. הקברניט מבקש מהשוטרים לעזוב את האנייה כי לפי חישוביו הם נמצאים מחוץ למים הטריטוריאליים. גילי בורחת מהשוטרים והם מחפשים אחריה ביחד עם קורצ'ינסקי. הוא מוצא אותה והיא אומרת לו שכעת ברצונה להמשיך אתו אך הוא אומר לה שרצוי שתעזוב לטובת שניהם.
היא מסרבת וממשיכה בריצה אך לפתע בגלל נטיית האנייה היא נופלת לים. קורצ'ינסקי מבחין בכך וכאן יש לו ברירה, או לתת לה לטבוע ולסיים בכך את הפרשה או להציל אותה. ההתלבטות נמשכת זמן קצר ביותר, הוא קופץ למים ותופש בגילי העומדת לטבוע ושניהם נמשים על ידי סירת המשטרה. הם מתחבקים ובכך מוכחת אשמתו של קורצ'ינסקי אבל המפקח גרהאם משבח אותו על אומץ ליבו.
ברנרד ברוך

ראשית דרכו

ברוך נולד בקמדן  שבדרום קרוליינה, השני מבן ארבעה בנים. אביו סימון היה יהודי שהיגר מגרמניה ב-1855 ושירת במלחמת האזרחים האמריקנית כרופא בצבא הקונפדרציה בפיקוד רוברט לי. אימו איזבל (או בל) הייתה צאצאית של יהודים ספרדים שבאו לאמריקה במאה ה-17. משפחתו של סימון ברוך ייחסה את עצמה לברוך בן נריה, מחבר ספר ברוך. 
ב-1881 עברה המשפחה לניו יורק, בגלל המצב הכלכלי הקשה ששרר בדרום בעשורים שלאחר המלחמה. ברוך סיים את לימודיו שם בסיטי קולג' שמונה שנים לאחר מכן. במוסד זה רכש את ידיעותיו במתמטיקה וכלכלה, ששירתו אותו היטב לאחר מכן כסוחר בוול סטריט. הוא נהג לעסוק בהתעמלות ולהתאבק והיה חבר אחוות פי בטא קפא.
משפחתו ייעדה לו קריירה ברפואה, אולם לא התעניין בה והחל לעבוד דווקא כשליח בבית מרקחת. הוא פיתח הרגל נוסף שנשאר איתו לאורך שנים - הימורים.

הצלחותיו בוול סטריט

את העבודה הראשונה שלו בתחום הפיננסים השיגה לו אימו - התמחות בלא שכר אצל סוחר ארביטראז' בשם יוליוס קוהן. לאחר זמן קצר עזב וניסה את מזלו בכריית כסף בקולורדו. יוזמה זו כשלה מהר מאוד וברוך שב לוול סטריט והחל לעבוד בבית השקעות בשם א"א האוסמן אנד קומפני. הוא הצליח להמר נכון, גם בכסף שלווה מאחרים ומהר מאוד היה לשותפו של האוסמן. בטרם מלאו לו שלושים, הוא כבר התעשר וקנה לעצמו מושב בבורסה לניירות ערך בניו יורק, שאפשר לו לסחור באופן עצמאי.
ב-1901 וב-1907 הוא הרוויח הון רב כאשר מכר מניות בחסר כשהחלו מפולות ולאחר מכן שינה כיוון וקנה מניות, לקראת ההתאוששות.
ברוך היה ידוע כמי שלא מהסס להמר הימורים גדולים, כאשר הוא משוכנע שהעובדות עמו. לדוגמה, ב-1901 הוא הרוויח הון על ידי קניית מניות יצרני גומי, לאחר שרכש מכונית ושם לב שצמיגיה דורשים החלפה תכופה. את הכינויים "מהמר" ו"ספקולנט" הוא דווקא ראה כתאורים חיוביים.

מעורבותו בפוליטיקה ובממשל

ברוך החל את מעורבותו בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית כתורם גדול. רבים ממועמדי המפלגה זכו ממנו לתרומות נכבדות ומהר מאוד הוא היה איש הכספים המרכזי שלה. לקמפיין הנשיאותי של וילסון ב-1912 תרם 50,000 דולרים. בעצמו לא היה אף פעם מועמד למשרה פוליטית. 
ב-1916 החל להיות יועצו של הנשיא וילסון. לאחר מכן מונה למועצת התעשיות המלחמתית (War Industries Board) שהקים וילסון בימי מלחמת העולם הראשונה. בתום המלחמה הוא התלווה לנשיא בועידת השלום בפריז (1919). 
בין שתי מלחמות העולם הלכה ופחתה פעילותו בשוק ההון והוא אף מכר את מושבו הבורסאי ואת רוב אחזקותיו כדי שיוכל לשרת את הממשלה בלא ניגוד אינטרסים. בכל אופן נותרו בידו אחזקות שאותן מכר זמן קצר לפני המפולת הגדולה של 1929, מה שגרם לקונגרס להזמין אותו להופיע בפניו, בהאשמה שהוא ואילי הון אחרים (כולל ג'וזף קנדי) עמדו מאחורי המפולת. הנרי פורד האנטישמי כתב על ברוך שהוא חבר בקנוניה יהודית בינלאומית, אולם ההמולה שכונתה "ציד הדובים" ("bear hunt") נסתיימה בלא כלום. רוזוולט שב ומינה את ברוך ליועץ נשיאותי ב-1934. 
כיועצו של רוזוולט הוא השתתף בהגיית וביצוע ה"ניו דיל" בימי שלום, וכן עמד מאחורי מספר אמצעים כלכליים בימי מלחמת העולם השנייה. בין השאר ייעץ ליצור מאגרים של בדיל וגומי, ואף להשקיע במחקר ופיתוח של גומי סינתטי, שכן מקורות המשאב החשוב היו רובם ככולם בידי מדינות הציר. כמו כן היה חבר בצוות שהביא להקמת ארגון האומות המאוחדות. ב-1946 מונה על ידי הנשיא טרומן להיות נציגה של ארצות הברית בוועדה לאנרגיה אטומית של האו"ם (United Nations Atomic Energy Commission), לה הציע תוכנית מוקדמת לפיקוח ובקרה על הכח החדש שזה לא מכבר נוצר.
ב-16 באפריל 1947 טבע את המונח "המלחמה הקרה" בנאום. מי ששמע אותו, עשה שימוש רב בביטוי ופרסם אותו, היה העיתונאי וולטר ליפמן.
אומן השיר

עלילה

ליבת הסיפור היא הרעיון המוצג, שלפיו נערות ונערים נבחרים נרכשים על ידי מקום בשם "בית השיר" בגיל צעיר בגלל יכולות השירה שלהם. הילדים נלקחים מתוך המציאות הרגילה כדי שילמדו לשיר, ובסופו של דבר מוענקים למשך תקופה לאנשים כזמרים. הם מקבלים תרופות המעכבות את תהליך ההתפתחות וההתבגרות שלהם, ועושות אותם למעוקרים.
המוכשרים שבנערים נקראים "ציפורי שיר", והם "ניתנים רק לאלה היכולים להעריכם באמת". ציפורי שיר ניתנים לאנשים עשירים, וכשהם מגיעים לגיל 15 הם חוזרים לבית השיר. זמרים שאינם מצליחים להגיע למדרגת "ציפור שיר" אינם חיים את חיי שאר האנשים, אלא נשארים בבית השיר והוא דואג לכל צורכיהם.
אנסט מזוהה כבעל כישרון מיוחד ומטופל באופן אישי על ידי אֶסְטֶה, אומנית שיר בכירה. בגלל כישרונו הוא נשלח אל הקיסר מיקאל, שליט הקיסרות. בביתו של מיקאל הוא נחטף, רוצח וצופה במספר מקרי רצח וניסיונות התנקשות, ופוגש באנשים מעברו. בסופו של דבר הוא חוזר לבית השיר כזקן לא מוכר שכישרונו אבד ממנו.

ביקורת

קארד מעיד שקוראים רבים תהו לאחר קריאת הספר על פרסומם של עמודים רבים בסופו, שלדעתם מיותרים, כיוון שהעלילה למעשה כבר נגמרה.
הוא כתב כי הסיפור הוא "אחד האמוציונליים ביותר שאי פעם כתבתי".

בספר נכללים יחסים הומוסקסואליים בין שתיים מהדמויות – הגיבור אנסט וידידו ג'וזיף. קארד, מורמוני ושמרן חברתי, שכתב מספר מאמרים בגנות הומוסקסואליות, הגיב לביקורת השמרנית על ספרו במאמר. על מהות היחסים בין אנסט וג'וזיף הוא כותב במאמרו "The Hypocrites of Homosexuality" (הצביעות של ההומוסקסואליות): 
מה שהרומן מציע הוא טיפול בדמויות החולקות ביניהן מעשה אסור שהתרחש בגלל רעב מצד אחד, חמלה מצד שני, אהבה אמיתית וידידות. לא ניסיתי להראות שהומוסקסואליות היא "יפה" או "טבעית" – למעשה, מין מכל סוג שהוא עשוי להיות "יפה" רק למשתתפיו, וקשה להעלות על הדעת את טבעיותה של מגמה אנטי-אבולוציונית מובהקת כמו הזדווגות של בני אותו מין. נושאים אלה לא היו רלוונטיים. הידידות בין אנסט לג'וזיף הייתה הדבר היפה והטבעי, גם אם בסופו של דבר היא הובילה אותם לדרך הרסנית.
— 

"The Hypocrites of Homosexuality" By Orson Scott Card
על הספר כתבה סופרת הפנטזיה אלמה אלכסנדר  שהוא "ככל הנראה העבודה הטובה ביותר שפרסם קארד, אי-פעם."
מעכבי SGLT2

תרופות ממשפחת מעכבי SGLT2, הן תרופות לטיפול בסוכרת, שנקראות גם גליפלוזינים Gliflozin (מאחר שזוהי הסיומת של השמות הגנריים של התרופות האלו). התרופה הראשונה שיצאה לשוק היא dapagliflozin (שם מסחרי: Forxiga) והיא אושרה לשימוש על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בינואר 2014. 
תרופות אלו מעכבות קו-טרנספורטר של נתרן-גלוקוז מסוג SGLT2, שמבוטא באבובית המפותלת המקורבת של הנפרון. עיכוב זה גורם למניעת ספיגה מחדש של גלוקוז בדם, הגברת ריכוז גלוקוז בשתן והפחתה ברמות הגלוקוז בדם. כמו כן תרופות אלו מסייעות בהפחתת לחץ הדם במידה מתונה.

יתרונות הטיפול במעכבי SGLT2

מאחר שהתרופות השייכות למשפחה זאת הן תרופות חדשות, אין מספיק מידע לגבי הבטיחות שלהן ולכן הן אינן נחשבות כקו ראשון לטיפול. יחד עם זאת הן יכולות לשמש כקו שני או שלישי במטופלים שאינם מאוזנים על טיפול אופטימלי באחת או שתי תרופות לטיפול בסוכרת ובמטופלים שמסרבים להשתמש באינסולין. 
התרופות ממשפחת מעכבי SGLT2 נחקרו במספר מחקרים קליניים שכללו גם טיפול יחידני (מונותרפיה) בהן וגם שילוב שלהן עם תרופות אחרות כגון מטפורמין, תרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה, אינסולין, מעכבי האנזים DPP-IV (סיטאגליפטין) ועם pioglitazone. מכאן שניתן לתת אותן למטופלים שמקבלים תרופות אחרות לטיפול בסוכרת.
השפעתן על איזון הסוכרת היא השפעה מתונה. מבחינת הורדת ערכי המוגלובין מסוכרר, הן מורידות את הרמות שלו בערכים שבין 0.5-1%. היתרונות של התרופות הן הורדה במשקל והורדה מתונה של לחץ הדם ללא תופעות של תת-לחץ דם תנוחתי. 
בהשוואה לתרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה הן פחות גורמות להיפוגליקמיה והן תורמות בירידה במשקל לעומת עלייה במשקל בטיפול עם סולפוניל-אוראה.
לוקומוטיבה זאגרב

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1914 כמועדון ויקטוריה (Željezničarski športski klub "Victoria"). תקופת ההצלחה היחידה שלה עד כה הייתה בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים ותחילת שנות החמישים של המאה העשרים כשמאז המועדון התמודד ברוב העשורים מאז בליגות הנמוכות.
בשנת 1945 המועדון אומץ על ידי חברת הרכבות ומאז נושא את השם "לוקומוטיבה" על שם קטר רכבת, "לוקומוטיב". 
באמצע שנות האלפיים לוקומוטיבה הפכה לקבוצת המילואים של דינמו זאגרב. בין 2007 ו-2009 העפילה במשך שלוש שנים רצופות מהליגה הרביעית לליגה הבכירה ביותר במדינה. 
המועדון נשאר קבוצת המילואים של דינמו באופן לא רשמי גם כששיחק נגד דינמו, דבר שעורר מחלוקות רבות.
עונת 2012/2013 הייתה אחת המוצלחות בתולדות המועדון מאז 1990, כשלוקומוטיבה העפילה עד לשלב גמר הגביע הקרואטי וסיימה במקום השני בטבלת אליפות ליגת העל הקרואטית.

אצטדיון הקבוצה

הקבוצה אירחה את משחקי הבית באצטדיון של דינמו, אצטדיון מקסימיר, במשך כמה שנים לפני המעבר לאצטדיון זאגרב, שממוקמת בשכונת קראניצ'ביסה, לאחר שהאצטדיון בנובי זאגרב, ששימש אותו בעבר, לא עמד בתקני הליגה.
טלקום בון

היסטוריה

הקבוצה הוקמה בשנת 1995. בסיום עונת 1995/96 העפילה לבונדסליגה.
הקבוצה הגיעה 5 פעמים עד לגמר הפלייאוף אך לא הצליחה לזכות באליפות. בנוסף, הגיעה הקבוצה שלוש פעמים עד לגמר הגביע הגרמני ולא זכתה בו. 
הקבוצה משתתפת במפעלים אירופאים מאז עונת 1997/98. בין היתר: בגביע קוראץ', גביע ספורטה, גביע יול"ב, יורוצ'לנג' והיורוקאפ.
הקבוצה מקיימת את משחקיה מאז שנת 2008 בהיכל הספורט טלקום דום המכיל 6,000 מקומות ישיבה, שהחליף את היכל הארטברגהלה שהכיל 3,500 מקומות.
גיסן

היסטוריה

גיסן הוקמה בשנת 1152. 
בין השנים 1879 ו-1888 כיהן וילהלם רנטגן כפרופסור ודיקן מחלקת הפיזיקה באוניברסיטת גיסן. הוא נקבר בבית הקברות הסמוך לאוניברסיטה ומצבתו עדיין נצבת במקומה. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר עליית הנאצים לשלטון, נמכרו מרבית אדמות העיר לוורמאכט ובדצמבר 1944 הופצצו מרבית המבנים ההיסטוריים בעיר על ידי חיל האוויר הבריטי. האמריקאים נכנסו לחורבות העיר במרץ 1945 וסייעו בשיקומם במהלך השנים שלאחר מכן.

תרבות

אחד המבנים ההיסטוריים והמרכזיים ביותר של העיר הוא "תיאטרון העיר גיסן". התיאטרון מציג הצגות מז'אנרים שונים מחזות שייקספירים, מחזות המשלבים דרמה וקומדיה ועוד. בדצמבר 2007, הועלתה ההצגה "לחנך את ריטה" וסימלה את תחילתו של עידן חדש עבור התיאטרון. כמו כן, בשנת 2008 הועלה המחזה השייקספירי מקבת'. בנוסף נמצא בעיר מוזיאון המתמטיקום.
האניו

היסטוריה

ג'ג'ו הוא אי במצר קוריאה, כ-100 ק"מ מחצי האי הקוריאני. משכך, לאורך ההיסטוריה היוו מאכלי ים חלק מרכזי בתפריט המקומי, ולענף הדיג הייתה חשיבות רבה. במהלך המאה ה-18 הונהגה מדיניות מיסוי שהכבידה על הדייגים והפכה את עסקיהם לבלתי רווחיים. מאחר שהמיסוי חל על גברים בלבד, פנו הנשים לעיסוק בדיג, וכך נמנעו מתשלום המס. כתוצאה ממגמה זו, הפכו הנשים משמעותיות יותר בחברה, ובכפרי הדייגים באי התפתחה חברה מטריארכלית. במיוחד בלטה התופעה במאראדו, אי קטן 8 ק"מ מחופי ג'ג'ו. כחלק משינוי חברתי זה, בעוד הנשים פרנסו את המשפחה, עסקו הגברים בגידול הילדים.
שנות ה-70 של המאה ה-20 היו שנות שגשוג עבור נשות ההאניו, בעקבות גידול ביצוא ליפן, במיוחד של צדפות, שתרם להכנסותיהן. עם זאת, שגשוג זה הוא גם שבישר את הדעיכה: הנשים יכלו עתה לממן את לימודי בנותיהן במוסדות להשכלה גבוהה, ואלו, עם שובן, העדיפו שלא ללכת בעקבות אמותיהן, ולבחור במקצועות שאינם כרוכים במאמץ פיזי כה רב, בין היתר בענף התיירות שהחל להתפתח באי. כך, בעוד שב-1950 פעלו בג'ג'ו כ-30 אלף נשות האניו, ב-2003 צנח מספרן ל-5,650, ו-85% מהן היו בנות למעלה מ-50. בשנת 2010 היה ידוע רק על שתי נשות האניו בנות פחות מ-30. חוקרים סבורים כי במהלך העשורים הבאים יפסיקו לפעול באי נשות ההאניו, וככל הנראה יהיה לדבר השלכות גם על מעמדן הייחודי של הנשים במשפחות המקומיות.
מוזיאון המוקדש להאניו פועל בעיירה גוג'ווה-אופ שבמזרח ג'ג'ו, וכמה מהן מדגימות את שיטות פעולתן לתיירים בסמוך לסונגסאן אילצ'ולבונג.
ב-2008 יצרה הבמאית הישראלית, דליה גרסטנהיבר, סרט תיעודי בשם "היי-ניו נשים של הים" שתעד את שלושת מפגשיה עם הנשים הצוללות.
תזמורת רדיו ברלין

היסטוריה

התזמורת נוסדה בשנת 1923 כתזמורת רדיו, והיא תזמורת הרדיו הפעילה הוותיקה ביותר בגרמניה. ברונו זיידלר-וינקלר היה המנצח הראשי הראשון, מ-1926 עד 1932. במהלך שנותיה הראשונות, יצאו לתזמורת מוניטין על עבודתה עם מלחינים מן המאה ה-20. מלחינים שהופיעו כמנצחים-אורחים עם התזמורת הם פאול הינדמית, ארתור הונגר, דריוס מיו, סרגיי פרוקופייב, ריכרד שטראוס, ארנולד שנברג ואיגור סטרווינסקי, כמו גם קשישטוף פנדרצקי, ולטר שארטנר ואודו צימרמן. אחרי חלוקת גרמניה בשנת 1949, הייתה התזמורת תחת פיקוחו של רדיו גרמניה המזרחית.
מאז 2019, המנצחת הראשית של התזמורת היא קארינה קאנלקיס.
ספרי

סִפְרֵי הוא שם כולל לשני מדרשי הלכה, אחד על ספר במדבר ואחד על ספר דברים, אם כי בקרב הראשונים גם מדרשי הלכה אחרים נקראו לעיתים בשם "ספרי". מילולית, פירוש השם הוא "ספרים" (זאת לעומת השם של המדרש על ויקרא, ששמו הוא ספרא, דהיינו "ספר" או "הספר"). אפשר ששם זה הוא קיצור מ"שאר ספרי דבי רב", דהיינו "שאר הספרים של 'בית רב'", לעומת "ספרא דבי רב" - "(ה)ספר של 'בית רב'". מכל מקום אין הסכמה במחקר באשר למשמעות המדויקת של שמות אלה.
ספרי במדבר הוא מדבי רבי ישמעאל, וספרי דברים הוא מדבי רבי עקיבא. ככל מדרשי ההלכה הקלסיים, הם נערכו כנראה באמצע המאה השלישית לספירה.

הספרי בתלמוד

בתלמוד הבבלי מובאת אמרה של רבי יוחנן: "סתם ספרי - רבי שמעון". לא ברור לאיזה מדרש בדיוק התכוון רבי יוחנן בדבריו אלה, שפשטם הוא שאמירה סתמית באותו מדרש היא לשיטתו של רבי שמעון בן יוחאי. רב שרירא גאון מסייג אמירה זו, וכותב כי אין משמעות הדבר שמה שנאמר ללא ציון הוא מדברי רבי שמעון, אלא שדבר הלכה זה עבר במסורת באמצעות בית המדרש של רבי שמעון.
לדעת ר' דוד צבי הופמן, "ספרי" הנזכר בתלמוד כלל מדרשי הלכה לספרי שמות, במדבר ודברים, ואינו זהה לספרי המצוי בידינו כיום.

שני חלקי הספרי

איחוד מדרשי ההלכה על במדבר ודברים לספר אחד (על אף שכאמור הם באו מבתי מדרש שונים) נעשה עוד בתקופה קדומה, שכן ראשונים קדומים כרש"י ובעל "הערוך" כבר מתייחסים אליו כקובץ אחד, ואף כתב היד הטוב ביותר שלהם מכיל את שניהם כרצף.
תזמורת אלסטר

תזמורת אלסטר היא התזמורת הסימפונית היחידה במשרה מלאה בצפון אירלנד ואחת התזמורות החשובות בממלכה מאוחדת. התזמורת נוסדה ב-1966, עם יאנוש פירסט ככנר ראשי ומוביל, ובהמשך כעוזר מנצח. התזמורת קיימת בצורתה הנוכחית מאז 1981, כאשר "תזמורת רשות השידור הבריטית של אירלנד הצפונית" התפרקה; אירוע זה הביא לעליה במספר נגני התזמורת. כיום היא מונה 63 נגנים במשרה מלאה ו-17 אנשי סגל מנהלי תומך. התזמורת מרבה בסיורי קונצרטים באירופה, אסיה וצפון אמריקה. רוב הקונצרטים מתקיימים באולם אלסטר ובאולם המזח. 
רפאל פאייר הוא המנצח הראשי של התזמורת מאז ספטמבר 2014. מנצח הכבוד של התזמורת הוא ורנון הנדלי ומלחין העמית הנוכחי של התזמורת הוא בריאן אירווין.
המנהל הראשי הנוכחי של תזמורת אלסטר הוא דייוויד באיירס. הוא מונה לתקופת ביניים ביוני 2002 ונקבע כמחזיק המשרה באופן רשמי במרץ 2003 בחוזה לחמש שנים.

מימון

מימון התזמורת בא בחלקו מחסויות פרטיות ומסחריות, אבל הרוב מקורו במועצת האמנויות של אירלנד הצפונית, מועצת העיר בלפסט וה-BBC. ה-BBC מחזיק בזכויות הפצה בלעדיות להופעות התזמורת, המשודרות ברדיו אלסטר המקומי וברחבי בריטניה ברדיו BBC 3. התזמורת הוציאה גם מעל 60 הקלטות ומכירותיהן, יחד עם מכירות הכרטיסים, מתגברות את הכנסותיה.(2003).

חינוך וטיפוח קהילתי

התזמורת עוסקת במספר מיזמי טיפוח, בכוונה לפתח כשרונות מוזיקליים מקומיים ולהגביר את הנאת הקהל העתידי ממוזיקה תזמורתית. נגנים מן התזמורת מקיימים דרך קבע סדנאות בבתי ספר באירלנד הצפונית והתזמורת מארגנת גם 
שורה של מיזמי טיפוח והכשרה קהילתיים, כמו שיחות לפני קונצרטים וכיתות אמן אינסטרומנטאליות.
מייקל מקורמאק

ביוגרפיה

מקורמאק נולד בעיר וואגה וואגה שבניו סאות' ויילס כאחד מחמשת ילדיהם של לאנס (נפטר ב-2008), חקלאי בעל ורעייתו איילין מרגרט מקורמאק (לבית מרגוזה; 1938-2018). סבו מצד אמו, ג'ורג' פיטר מרגוזה, נולד ב-1896 באקרטה שבאכאיה, יוון; שלושת הסבים האחרים שלו נולדו בניו סאות' ויילס. למקורמאק ארבעה אחים: דניס, רובין, ג'וליאן ומארק. הוא גדל במשקים המשפחתיים הסמוכים בעיירות מראר וברוסדייל. אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים, מקורמאק נהיה לצוער ב"עיתון "דיילי אדוורטייזר" ("The Daily Advertiser"), העיתון היומיומי והמקומי של ואגה ואגה. הוא מונה לעורך העיתון ב-1991, בגיל 27, ובכך נהפך ל"עורך העיתון הצעיר ביותר באוסטרליה".
מקורמאק פוטר מ"דיילי אדוורטייזר" בפברואר 2002. בתגובה, יותר מ-20 עיתונאים, צלמים ועובדי עריכה אחרים עזבו את מערכת העיתון כמחאה על פיטוריו בתוך יממה אחת. מקורמאק תבע את קבוצת "ריברינה מדיה" על פיטורים לא הוגנים, ובשנת 2003 יישבו מקורמאק ואנשי הקבוצה את הסכסוך מחוץ לכותלי בית המשפט עבור סכום שלא פורסם. לאחר מכן התחיל להתמקצע בתחום המדיה והפרסום התקשורתי כעצמאי. מק'ורמק גם כיהן כמנהל מועדון מרוצי הסוסים של מורומביג'י בשנים 1994–2003, ואף שימש כהיסטוריון הרשמי של המועדון.
בבחירות הפדרליות שנערכו ב-2004 ו-2007, ניהל מקורמאק את מסע הבחירות של קיי האל, חברת הפרלמנט האוסטרלי כנציגת מחוז הבחירה ריברינה מטעם המפלגה הלאומית של אוסטרליה. האל הודיעה על פרישתה מהפוליטיקה באפריל 2010, ומקורמאק זכה לאחר מכן בבחירות המקדימות לייצוג ריברינה מטעם המפלגה הלאומית לפרלמנט. המפלגה הליברלית של אוסטרליה העמידו מועמד לייצוג מחוז ריברינה בפרלמנט בפעם הראשונה מאז 1998, אך הם בכל זאת לא הצליחו לנצח בבחירות על המחוז ומקורמאק נבחר לנציג המחוז בבית הנבחרים.
לאחר שקואליציית הליברלים-לאומים זכתה בבחירות הפדרליות ב-2013, התמנה מקורמאק למזכיר פרלמנטרי עבור שר הפיננסיה מתיאס קורמן. לאחר מכן מונה לעוזרו המינסטיריאלי של וורן טרוס, סגן ראש הממשלה ושר התשית והפיתוח האזורי. בפברואר 2016 מונה לסגן שרת ההגנה מאריס פיין.
בחודש יולי 2016, לאחר הבחירות הפרלמנטריות שנערכו באותה השנה, מונה מקורמאק לתפקיד השר לענייני עסקים קטנים. בתפקידו זה הוא היה אחראי על הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של אוסטרליה (ABS), שערכה את מפקד האוכלוסין הלאומי של שנת 2016 ואת סקר הדואר בדבר נישואים חד-מיניים באוסטרליה. על אף שמקורמאק מתנגד לנישואים חד-מיניים, הצביע בעד תיקון לחוק הנישואין, לאחר שהבטיח לבוחריו להצביע בהתאם לתוצאת סקר הדואר. כאשר וורן טרוס פרש כמהנהגת המפלגה הלאומית בפברואר 2016, נתן מקורמאק פומבי להתלבטויותיו האם להתמודד במקומו להנהגה. בסופו של דבר הוא בחר שלא להתמודד להנהגה, וברנבי ג'ויס נבחר במקום טרוס. לאחר התפטרותו של ג'ויס בפברואר 2018, הודיע ​​מקורמאק כי יתמודד על המנהיגות. משנבחר למנהיג המפלגה הלאומית מונה לסגן ראש ממשלת אוסטרליה בממשלתו של מלקולם טרנבול, והוא ממשיך לכהן בתפקיד זה גם תחת ממשלתו של סקוט מוריסון.
פלנטיישן קי

גאוגרפיה

בין פלנטיישן קי וקי לארגו שנמצא מצפון לו מפריד טאוורנייר קריק, מעליו עובר גשר טאוורנייר קריק, ובין פלנטיישן קי לבין וינדלי קי שנמצא מדרום לו מפריד סנייק קריק, שמעליו עובר גשר בשם סנייק קריק.

היסטוריה

ממצאים שהתגלו באי מלמדים שפלנטיישן קי היה מיושב על ידי אינדיאנים במאות החמישית והשישית לספיקה - כ-1,000 שנים לפני ההתיישבות האירופאית הראשונה באי. ממצאים אלה התגלו בתל קבורה בקצה הצפוני של האי. התל נהרס בשנת 1958 על מנת לאפשר בנייה במקום.
האי אינו ממופה במפות הספרדיות. האי מוזכר לראשונה במפה דברהם (DeBrahm) משנת 1717 בו הוא מכונה "האי בול" (Bull Island). במפת גולד-פאדן (Gauld-Faden) משנת 1720 האי מכונה "האי לונג" (Long Island) - שם שנותר עד ראשית המאה ה-20 ובמפה משנת 1905 האי נקרא גם "האי לונג" וגם פלנטיישן קי.
באמצע המאה ה-19 התיישבו באי מהגרים מאיי בהאמה. מפקד האוכלוסין של שנת 1870 ציין כי באי מתגוררות שתי משפחות. מפקד 1880 ציין כי אוכלוסיית האי גדלה במספר משפחות נוספות.
תושבי האי התפרנסו מגידול קוקוס ואננס, ואלה הובלו בדרך הים לצפונה של ארצות הברית.
בניית הרכבת מעל הים שעברה לאורכו של האי שינתה את כלכלתו. בניית מסילת הרכבת הרסה את החקלאות באי, מאחר שהרכבת איפשרה העברת קוקוס ואננס שיובאו מקובה דרך נמל קי וסט, ישירות למדינת הצפון. בניית מסילת הברזל שינתה את פני האי, ואיחדה למעשה את סנייק קריק קי (Snake Creek Key) שהיה אי נפרד עם פלנטיישן קי, באמצעות מילויו של סנייק קריק.
עם החלת האיסור על מכירת אלכוהול (חוק היובש) ב-1920, הפך האי כר למבריחים שהביאו משקאות חריפים מאיי בהאמה.
בשנת 1935 הוקמה באי מחצבה שתופעלה על ידי חיילים משוחררים שלחמו במלחמת העולם הראשונה. לבנים אלה נדרשו לשיקום האי וגשרי הסביבה שניזוקו בצורה קשה בהוריקן יום העבודה של 1935.
בשנת 1951 הוקם באי בית הספר קורל שורז (חופי האלמוג)- בית הספר התיכוני היחיד באזור הקיז העליונים.
בשנת 1958 נבנתה באי תחנת המשטרה הראשונה (קודם לכן נדרשו השוטרים להגין מהעיר מרתון ואסירים נשלחו לבית הכלא המקומי בקי וסט.
בשנת 1962 הוקם סניף הדואר הראשון באי ובשנת 1967 הוקם בית משפט השלום באי, המשרת את אזור הקיז העליונים.
יחסי החוץ של קמבודיה

יחסי החוץ של ממלכת קמבודיה הם מערכת יחסי החוץ הדיפלומטיים שכוננה קמבודיה עם מדינות וארגונים זרים בעולם. ממשלת קמבודיה (RGC) כוננה יחסים דיפלומטיים עם רוב המדינות בעולם, כולל המעצמות  ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת. אך היא שמה דגש על יחסיה בעיקר עם מדינות אסיה השכנות לה: הרפובליקה העממית של סין, הודו, וייטנאם, לאוס, קוריאה הדרומית ותאילנד. קמבודיה חברה ברוב הארגונים הבינלאומיים הגדולים: ארגון האומות המאוחדות וסוכנותיו כגון הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית, בנק האסייתי לפיתוח, איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, וארגון הסחר העולמי. ב-2005 הצטרפה קמבודיה לפסגת אסיה המזרחית.

סכסוכים עם תאילנד

קמבודיה מקיימת גם סכסוכים עם תאילנד אך בקנה מידה קטן יותר, מאחר שחלקים קטנים מהגבול היבשתי והימי של קמבודיה עם תאילנד אינם מוגדרים בבירור. למשל, ב-22 ביוני 2008, פרץ עימות מזוין בין קמבודיה לתאילנד מאחר שמקדש פראה ויהאר נמצא על הגבול שאינו מוגדר בבירור. המלחמה הסתיימה לאחר שהחלטת בית הדין הבינלאומי ב-15 בדצמבר 2011 הייתה שמקדש פראה ויהאר יהיה שייך לקמבודיה. משך העימות המזוין נמשך לפרקים, 3 שנים, 5 חודשים, 3 שבועות ויומיים.