חוסה קאררס

ילדות ונעורים

קאררס, הצעיר בשלושה ילדים, נולד בסאנטס, שכונת פועלים בברצלונה, ספרד. בשנת 1951 היגרה משפחתו לארגנטינה בניסיון לשפר את חייה. הניסיון לא עלה יפה וכעבור שנה חזרה המשפחה לסאנטס, שם המשיך קאררס לחיות את שנות ילדותו ונעוריו.
כבר בילדותו גילה כישרון למוזיקה, ובעיקר לשירה, והתלהבותו התעצמה כשראה את מריו לנצה בסרט "אנריקו קארוזו הגדול". הסיפור, כפי שהובא באוטוביוגרפיה שלו ובמספר רב של ראיונות הוא, שאחרי ראיית הסרט, שר קאררס את האריות שוב ושוב לפני משפחתו, בעיקר את "לה דונה א'מובילה" ולעיתים קרובות הסתגר בחדר הרחצה כשבני המשפחה התרגזו על הקונצרטים המאולתרים שלו. בשלב זה גייסו הוריו, בתמיכת סבו, סלבדור קולי, בריטון חובב, כסף לשיעורי מוזיקה לילד. תחילה למד פסנתר ופיתוח קול אצל מגדה פרונרה, אמו של אחד מחברי הילדות שלו, ובגיל 8 החל ללמוד גם בקונסרבטוריון העירוני של ברצלונה.
בגיל 8 גם הופיע לראשונה בפומבי. הוא שר 'La donna è Mobile' בליווי מגדה פרונרה בפסנתר, בשידור ברדיו הלאומי של ספרד. הקלטה של שידור זה עודנה קיימת ואפשר לשמוע אותה בביוגרפיה על קלטת וידאו, "חוזה קאררס - סיפור חיים". ב-3 בינואר 1958, כשהיה בן 11, הופיע לראשונה בבית האופרה הגדול של ברצלונה, הגראן תיאטרה דל ליצאו, בשירת תפקיד הסופרן הנער של טרוחמאן ב-"הצגת הבובות של דון פדרו" של מנואל דה פאיה. כעבור כמה חודשים שר בפעם האחרונה כסופרן-נער בליצאו, במערכה השנייה של "לה בוהם".
בשנות נעוריו המשיך ללמוד מוזיקה. הוא התקדם ל-Conservatori Superior de Música del Liceu וקיבל שיעורים פרטיים בפיתוח קול, תחילה אצל פרנסיסקו פואיג ואחר אצל חואן רואח, שאותו תיאר כ"אב האמנותי" שלו. על פי עצת אביו ואחיו, שסברו כי נחוצה לו קריירת "גיבוי", נרשם גם לאוניברסיטה של ברצלונה ללמוד כימיה, אבל אחרי שנתיים עזב את האוניברסיטה כדי להתרכז בשירה.

שנות ה-70 וה-80

חואן רואח עודד את קאררס להיבחן למה שהיה לתפקיד הטנור הראשון שלו בליצאו, פלאביו ב"נורמה" של בליני, שהצגתה נפתחה ב-8 בינואר 1970. התפקיד היה אמנם קטן, אבל הפסוקים הספורים ששר עוררו תשומת לב מצד הגברת הראשונה של ההפקה, הסופרן ידועת השם, קטלאנית כמוהו, מונסראט קאבאייה. היא הזמינה אותו לשיר עמה את ג'נארו ב"לוקרציה בורג'ה" של דוניצטי, שנפתחה ב-19 בדצמבר 1980. היה התפקיד הראשי הראשון שלו כבוגר ולדעתו, כניסתו האמיתית לקריירה של טנור אופראי. ב-1971 הייתה הופעתו הבינלאומית הראשונה בביצוע קונצרטנטי של "מריה סטוארדה" ברויאל פסטיבל הול בלונדון, גם הפעם עם קאבאייה בתפקיד הראשי. לקאבאייה היה חלק חשוב בקידום ועידוד הקריירה שלו במשך שנים רבות. היא הופיעה עמו ביותר מ-15 אופרות שונות, ואחיה ומנהל עסקיה, קרלוס קאבאייה, שימש גם כמנהל של קאררס עד אמצע שנות ה-90.
במשך שנות ה-70 התקדמה הקריירה של קאררס במהירות. בסוף 1971 זכה בפרס ראשון בתחרות היוקרתית "ווצ'י ורדיאנה" בפארמה, שהביאה להופעתו הראשונה באיטליה ב"לה בוהם", בתיאטרון המחוזי של פרמה ב-12 בינואר 1972. בהמשך באו עוד הופעות ראשונות בבתי אופרה חשובים בעולם - האופרה של וינה ב-1974, בתפקיד הדוכס מננטואה ב"ריגולטו"; בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ב-1974, בתפקיד אלפרדו ב"לה טרוויאטה"; מטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-1974, בתפקיד קאוואראדוסי ב"טוסקה" של פוצ'יני; ולה סקאלה, מילאנו ב-1975, בתפקיד ריקארדו ב"נשף המסיכות, של ורדי. עד גיל 28 הספיק כבר לשיר את תפקיד הטנור הראשי ב-24 אופרות שונות הן באירופה והן בצפון אמריקה, והחזיק בחוזה הקלטות בלעדי עם פיליפס, שהניב הקלטות רבות-ערך של כמה אופרות של ורדי, מאלה שאינן נהנות מהפקות תדירות, ביניהן Il Corsaro, I due Foscari, La battaglia di Legnano, Un giorno di regno, and Stiffelio.
בין הזמרות ששרו בתפקידים הראשיים מול קאררס בשנות ה-70 וה-80 היו כמה מזמרות הסופרן והמצו סופרן המפורסמות ביותר בשנים ההן: מונסראט קאבאייה, בירגיט נילסון, רנאטה סקוטו, אילינה קוטרובאס, סילביה סאס, טרזה סטראטאס, דיים קירי טה קאנאווה, פרדריקה פון שטאדה, אגנס באלטסה, טרזה ברגאנצה וקטיה ריצ'ארלי. שותפותו האמנותית עם ריצ'ארלי החלה כששניהם שרו בשנת 1972 ב"לה בוהם" בפרמה ונמשכה 13 שנים, הן באולפן ההקלטות והן על הבימה. בהמשך הקליטו את "לה בוהם" באולפן של "פיליפס קלסיקס" ואפשר לשמוע אותם שרים יחדיו ביותר מתריסר הקלטות מסחריים אחרות, הן של אופרות והן של רסיטלים, בעיקר בחברות פיליפס ודויטשה גרמופון.
מבין המנצחים הרבים שעמם עבד בתקופה זו, האחד שעמו יצר קשרים אמנותיים קרובים ביותר ושהשפיע על הקריירה שלו יותר מכל מנצח אחר היה הרברט פון קאראיין. לראשונה שר בניצוחו של קאראיין בביצוע הרקוויאם של ורדי בפסטיבל זלצבורג ב-10 באפריל 1976 ועבודתם המשותפת האחרונה הייתה בהפקה של כרמן משנת 1986, גם הפעם בזלצבורג. בעידודו של קאראיין, נטה קאררס יותר ויותר לשירת תפקידי ליריקו-ספינטו כבדים יותר, שכללו את "אאידה", "דון קרלוס" ו"כרמן". מבקרים מסוימים אמרו, שתפקידים אלה היו כבדים מדי לקולו הטבעי ואפשר שקיצרו את התקופה, שבה עמד במיטבו מבחינה ווקאלית. (ראו בפרק העוסק בקולו של קאררס.)
בשנות ה-80 חרג קאררס מדי פעם מן הרפרטואר האופראי הצרוף, לפחות באולפן ההקלטות, ברסיטלים של שירים מתוך סרסואלה, מחזות-זמר ואופרטות. כמו כן הקליט שני מחזות-זמר באורך מלא - "סיפור הפרברים" (1985) ו"דרום פאסיפיק" (1986) - שניהם עם קירי טה קאנאווה ככוכבת לצדו. הקלטה לפיליפס משנת 1987 של המיסה הארגנטינאית, "מיסה קריאוז'ה", בניצוח מחברה, אריאל ראמירז הביאה את היצירה אל קהל מאזינים ברחבי העולם. אף כי רבות מן ההופעות הבימתיות של קאררס מוצעות למכירה בווידאו, הוא ניסה את כוחו גם בקולנוע. בשנת 1986 גילם את הטנור הספרדי בן המאה ה-19 חוליאן גאייארה בסרט "הרומנס האחרון" ובשנת 1987 החל לעבוד על גרסה קולנועית של "לה בוהם" בבימויו של לואיג'י קומנצ'יני.
בזמן ההסרטה של "לה בוהם" בפריז אבחנו אצל קאררס לוקמיה לימפובלאסטית חריפה ונתנו לו סיכוי של 1 ל-10 לשרוד את המחלה. אף על פי כן, קאררס החלים ממחלתו אחרי טיפול קשה ומפרך, שכלל כימותרפיה, הקרנות והשתלת מח עצמות עצמית במרכז האצ'ינסון לחקר הסרטן בסיאטל. לאחר החלמתו חזר בהדרגה הן לבימת האופרה והן לבימת הקונצרטים. בשנים 1988 ו-1989 חידש את הופעותיו בסיורי רסיטלים ובשירה עם מונסראט קאבאייה ב"מדיאה" (מרידה, 1989) ובהצגת הבכורה העולמית של "כריסטובאל קולון" ("כריסטופר קולומבוס") של לאונרדו באלאדה (ברצלונה, 1989).

1990 עד היום

בשנות ה-90 המשיך קאררס להופיע על בימת האופרה בכרמן ו"פדורה" ושר לראשונה ב"שמשון ודלילה" של קאמי סן-סאנס (פראלאדה, 1990), ב"סטיפליו" של ורדי (לונדון, 1993) ו"סליי" של ארמאנו וולף-פרארי
(ציריך, 1998). עם זאת, בתדירות הופעותיו באופרה חלה ירידה ככל שהקדיש את זמנו ביתר שאת לקונצרטים ורסיטלים. הופעתו האחרונה באופרה בבימוי מלא הייתה ב-12 ביולי 2002 בטוקיו, שם חזר על התפקיד הראשי ב"סליי" ואילו הופעתיו האופראיות האחרונות התקיימו ב"תיאטרה דל ליצאו", בית האופרה שבו החל בקריירה שלו, בהצגות "שמשון ודלילה" (מרץ 2001).
בשנת 1990 התקיים הראשון בקונצרטים של "שלושת הטנורים", במרחצאות קאראקלה ברומא, לקראת גמר משחקי גביע העולם של פיפ"א. מטרתו המקורית של הקונצרט הייתה גיוס מימון לקרן הלוקמיה של קאררס וכדרך לעמיתיו, פלאסידו דומינגו ולוצ'אנו פבארוטי, לקדם את פני "האח הקטן" בשובו אל עולם האופרה. ואולם, קונצרט זה והבאים אחריו בסדרת "שלושת הטנורים" הביאו לקאררס תהילה הרבה מעבר לבית האופרה. האומדן הוא, שיותר ממיליארד בני אדם ברחבי תבל צפו ב-1994 בשידור הטלוויזיה של קונצרט "שלושת הטנורים" מלוס אנג'לס. ההערכה היא, שעד שנת 1999 נמכר התקליטור של הקונצרט הראשון בסדרת "שלושת הטנורים" ב-13 מיליון עותקים, מספר המציב אותו בראש מכירות התקליטים הקלאסיים בכל הזמנים. בראשית שנות ה-90 כיהן קאררס כמנהל המוזיקלי בטקסי הפתיחה והנעילה של אולימפיאדת ברצלונה ב-1992 ושר בסיור קונצרטים עולמי במחווה לגיבורו המזמר הראשון, מריו לנצה.
רפרטואר ההקלטות והקונצרטים של קאררס מתרכז כיום כמעט כולו בשירים נאפוליטניים, מוזיקה קלאסית קלה ו"האזנה נינוחה". הוא גם מופיע ומקליט יותר ויותר עם אמנים מחוץ לחוגי המוזיקה הקלאסית, כמו דיאנה רוס, שרה ברייטמן ועוד.
קאררס הופיע בישראל במרץ 2011 בהיכל מנורה מבטחים.

משפחה

בשנות ילדותו של קאררס בברצלונה, עבד אביו כשוטר תנועה. במקור היה מורה לצרפתית, אך כמי שלחם בצד הרפובליקאי במלחמת האזרחים בספרד, עליית פרנקו לשלטון שמה קץ לכך. אמו ניהלה סלון תסרוקות קטן, שם היה חוסה הילד שר לעיתים לפני הלקוחות בתמורה לדמי כיס. אמו של קאררס האמינה תמיד בגדולתו העתידה כזמר, ומותה במחלת הסרטן, כשחוסה היה בן 18, השפיע עליו מאוד. בספר "חוזה קאררס: סיפור חיים" אמר, כי "אפילו עכשיו, בכל פעם שאני יוצא לבמה, תמיד, תמיד אני מקדיש לה מחשבה מהירה." בשנת 1971 נשא לאישה את מרסדס פרז, ולשניים נולדו שני ילדים, אלברט בשנת 1972 וחוליה בשנת 1978. השניים התגרשו ב-1992. בשנת 2006 התחתן קאררס עם יוטה יגר. אחיינו של קאררס, דוויד חימנס קאררס, הוא מנצח ומנהל מוזיקלי של אורקסטרה סימפוניקה דל ואלה. הוא ניצח על רבים מן הקונצרטים של קאררס בסוף שנות ה-90 ועל הופעותיו באופרה "סליי" בתיאטרון ליצאו ביוני 2000.

קולו

בשיאו, נחשב קולו של קאררס לאחד מקולות הטנור היפים ביותר בתקופתו. מבקר המוזיקה הספרדי, פרננדו פראגה, תיאר אותו כטנור לירי עם הנדיבות של ספינטו, בהיותו מחונן ב"גון קול אציל, עשיר בצבעו ומהדהד להפליא". תיאור זה נכון בעיקר לגבי המשלב האמצעי של קולו. פראגה מציין עוד, כמו קאררס עצמו, שהצלילים הגבוהים של מנעד הטנור היו בעייתיים אצלו אפילו בנעוריו והבעיה החמירה בד בבד עם התקדמות הקריירה שלו. בדומה לאלילו, ג'וזפה די סטפנו, נודע קאררס גם ביופי ובעושר ההבעה של סגנון שירתו ובהגשתו עתירת הרגש. תכונות אלה באות אולי לביטוי בדרך הטובה ביותר בהקלטת "טוסקה" שלו משנת 1976 עם מונסראט קאבאייה בתפקיד הראשי ובניצוחו של סר קולין דייוויס.
לדעת מבקרים אחדים, תפקידי הספינטו הכבדים יותר שלקח על עצמו, כמו "אנדראה שנייה", דון חוזה בכרמן, דון קרלו ואלווארו ב"כוחו של גורל" הכבידו על כלי הביצוע שלו, הלירי מטבעו, ואפשר שזו הסיבה לכך, שקולו התכהה ואיבד משהו מן הזוהר הקודם. אף על פי כן, קאררס נתן כמה מן הביצועים המעולים ביותר שלו בתפקידים אלה. ה"דיילי טלגרף" כתב על "אנדראה שנייה" שלו משנת 1984 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון: "המעבר נטול המאמץ מן המשורר הלירי רודולפו ב"לה בוהם", לפני שבועות ספורים, אל המשורר ההרואי שנייה, שהטנור הספרדי מחולל באמנותו הווקאלית, מהלך עלינו קסמים מראשית ועד אחרית." על שירתו בשנת 1985 בתפקיד אנדראה שנייה בלה סקאלה (השמור על DVD) כתב קרל באטאליה ב"חדשות האופרה", כי קאררס משל באופרה "בריכוז מפיל מורא ובהטעמה ווקאלית מעודנת בכישרון, המשווה לתפקיד ספינטו זה עוצמה, החסרה בטנור שלו, שהנו הלירי מעיקרו." עם זאת, הסקירה שקרל ה. הילר כתב ב"אופרה" על ההצגה בלה סקאלה מציינת עוד, כי בעוד שבפסוקי השירה השקטים של הפרטיטורה "יכול היה קאררס להציג במלואו את רכות הצליל שקול טנור זה, אולי היפה ביותר בימינו, מסוגל לה", הוא התקשה בצלילים הגבוהים הרמים, שהפקתם נשמעה מאומצת ובלתי נוחה.