google/wiki40b huggingface dataset:
דוד ניב (היסטוריון)

ביוגרפיה

נולד בעיר וולקוביסק שברוסיה. היה חבר ילדות של יצחק שמיר. בשנת 1930 הצטרף לארגון בית"ר. סיים גימנסיה עברית בביאליסטוק, ולאחר שנת לימודים באוניברסיטת ורשה עלה לארץ ישראל בשנת 1935.
שירת בפלוגת הגיוס של בית"ר בזכרון יעקב, ירושלים העתיקה (פלוגת הכותל) ובנחלת יצחק בדרך לירושלים. במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שירת שנה וחצי כנוטר במשטרת המנדט.
ב-1936 הצטרף לאצ"ל. כינויו במחתרת היה "שאול". תפקידיו היו הדרכה, הסברה וארגון. דרגתו הייתה סמל.
ב-1942 התגייס לצבא הבריטי. תפקידו היה ארגון "מזכירות החיילים", גוף שנוצר לשמש כמתווך בין אנשי אצ"ל שהתגייסו לצבא ושלטונות הצבא.
ב-1945 השתחרר מהצבא ובאוגוסט 1945 נעצר במעצר מנהלי לפי תקנות ההגנה (שעת חירום) ללא משפט בגלל עברו באצ"ל ונשלח למעצר במחנה המעצר בלטרון.
ב-20 בדצמבר 1945 הוטס בקבוצה של 55 עצירים, למחנה המעצר "סמבל" ליד אסמרה באריתריאה. הוא השתתף בחיי התרבות במחנה, כתב והלחין את השיר הם לא ישברו אותנו שהפך עד מהרה להמנון כל הגולים:
הם לא ישברו אותנו
 אנו לא נכוף הגב
 כל עוד זו הרוח בנו
 וכל עוד פועם הצו...
ב-17 בינואר 1946 פתחו חיילי המשמר הסודניים באש על הגולים. שניים נהרגו ו-12 נפצעו. הוא נפצע קשה והיה מאושפז כשנה בבית חולים צבאי בריטי.
ב-12 במרץ 1947 הועבר עם כל הגולים למחנה גילגיל בקניה משם שוחרר ב-11 במרץ 1948 והוחזר ארצה. נשלח על ידי האצ"ל לאירופה בענייני רכש וארגון. עם שובו ארצה ב-1949, המשיך את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1953 הוענק לו תואר מוסמך בספרות ולשון עברית.
במשך הזמן מונה כנציב בית"ר בארץ וכראש ההנהגה העולמי של בית"ר. היה מנהל מדור העתונות של הקרן הקיימת לישראל ועורך בטאונה (1949–1960).
במאי 1962 ייסד את הרבעון "האומה", הבמה למחשבה לאומית של המסדר על שם זאב ז'בוטינסקי, והיה עורכו הראשון.
בשנים 1968–1980 היה עורך דברי הכנסת. פרסם מאמרים רבים בענייני חינוך, ספרות ולשון. יצירתו הגדולה והחשובה ביותר היא מערכות הארגון הצבאי הלאומי שראתה אור בשישה כרכים (1965-1976).
בשנת תשמ"א 1981 זכה בפרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר.
השאיר אלמנה, נעמי ניב, ושתי בנות: נאוה פוגל ומיכל סדן, וכן את תמי בתה של רעייתו נעמי.
ארכיונו הופקד בארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים. וכן רחוב בבאר שבע.
יעקב אליאב (קויפמן)

יעקב אליאב (קויפמן) (1890, תרנ"א – 30 ביולי 1970, תש"ל) היה מחנך, סופר ומתרגם ישראלי.

ביוגרפיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.  
אליאב נולד בשם יעקב קויפמן ב-1890 בפולין.
בשנת 1923 עלה לארץ ישראל. עבד כמורה. במחצית השנייה של שנות ה-30, היה קויפמן-אליאב מראשוני "קריית עבודה" מדרום לתל אביב, מעונות עובדים שנבנו כדיור בר השגה לעובדים בעיר תל אביב וקיימו קואופרטיב שהפעיל בין היתר בית ספר וצרכנייה משותפים (בשלב מאוחר יותר הייתה קריית עבודה אחת מהשכונות שאוחדו ליצירת העיר חולון).
פרסם סיפורים מחיי הארץ במוספים הספרותיים של עיתוני הארץ, בהם "הפועל הצעיר", ובכתבי עת ספרותיים, בהם "הדים", "גזית" ו"מאזנים". בשנת 1960 ראה ספרו "בין אור וצל", ובשנת 1968 הרומן "נפתולי אשה".

בנוסף תרגם מיידיש מספריהם של יואל מסטבוים ובן-ציון אפשטיין, מבחר סיפורים מאת ש' מילר, קובץ הסיפורים "אדם באהל" מאת מנדל מאן והרומן "משפחת מושקאט" ליצחק בשביס-זינגר, וערך תרגומים.
היה חבר אגודת הסופרים העברים.
אליאב נפטר ביולי 1970, בגיל 80.
נקבר בבית העלמין הדרום.

ארכיון

מכתבים משלו נמצאים בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
עין פית

היסטוריה

הכפר עין פית הוקם, יחד עם הכפר זעורה, בתחילת המאה ה-17 על ידי סורים עלווים. על פי מחקר שערך באזור הארכאולוג גוטליב שומאכר בשנים 1884-1885, אנשי הכפר הגיעו מג'בל אל-אנצריה שבצפון-מערב סוריה (מקורם של העלווים) ונקראו לפי שומאכר "נוציירים", שמם הקודם של העלווים. הכפר הוגדר כמשגשג ומוצלח מאוד אשר נשען על גידולים שונים באזור הכפר ובאדמות עמק החולה, בהם; אורז טבק ובוסתנים של עצי פרי וירקות.
לפי שומאכר, בתקופה בה ביקר במקום, בעקבות קרבת הכפר לביצות החולה ככל הנראה גם משום עבודת השדות שם, תושבי הכפר לא היו בריאים.
עין פית, ע'ג'ר וזעורה היו שלושת כפרי העלווים באזור. בפברואר - מרץ 1920 התמקמו בכפר אנשי הכנופיות שארגנו את המרד נגד הצרפתים. 
במפקד שנערך בשנת 1960 נמצא כי התגוררו בכפר 1,523 תושבים. במהלך מלחמת ששת הימים היה הכפר, יחד עם זעורה, אחד מהיעדים של חטיבה 8, כחלק ממאמץ הפריצה העיקרי של צה"ל לרמת הגולן. הכפר נכבש במהלך הקרב על קלע וזעורה וננטש על ידי תושביו. מרבית בתיו פוצצו על ידי צה"ל לאחר המלחמה.

המעיין

מעיין "עין פית" מהווה מוקד עניין למטיילים. המעיין, הנמצא במרכז הכפר ההרוס ומכוסה במבנה מקומר, מוקף בעצי תאנה ובשיחי פטל, וסביבו מצויים מבני בזלת רבים. הגישה אל המעיין היא דרך כביש משובש היוצא מכביש 99, בין מפל סער למסעדה.
בצלאל מעייני

בצלאל מעייני (תש"ה, 1945 – י"ח באלול תשס"ט, 7 בספטמבר 2009) היה רבה של מגדיאל-הוד השרון.

תלדותיו

נולד במגדיאל, בנו של הרב המקומי דב מעייני. אמו, פרידה, הייתה בת הרב יואל ברנצ'יק, שהיה ראש ישיבת נובהרדוק בריגה. בתקופת מלחמת העצמאות שהה אביו בארצות הברית בשליחות ציבורית ובעקבות המצב הביטחוני במגדיאל עזבו בני המשפחה את המושבה למשך תקופה ושהו בבני ברק בביתו של השופט ד"ר יצחק קיסטר. לאחר שוך הקרבות שבה המשפחה למגדיאל והוא למד בתלמוד תורה המקומי שהקים אביו. בשנת 1952, בהיותו בן שבע, התייתם מאביו. למד בישיבת תפארת ציון ובישיבת פוניבז'.
בתחילת שנות ה-70 נישא לרבקה, בת למשפחת בלוי מירושלים. בשנת 1992, לאחר פטירת הרב פרץ אריאל, התמנה לרבה של הוד השרון וכיהן בתפקידו שבע עשרה שנה.
היה מראשי מכון רש"י השלם. עסק בשירה יהודית וישיבתית, והוציא דיסק ובו שר מלחני אביו.
כמה שנים לפני מותו חלה בסרטן, ונוסף לו השם "חזקיהו". נפטר בשנת 2009 ונקבר באוהל של אביו במגדיאל.

משפחתו

אחותו היא המחזאית והבמאית רבקה מנוביץ. אחיינו הוא הרב יואל מנוביץ, ראש ישיבת הגולן.
גלאון

היסטוריה

גרעיני המייסדים עלו מפולין בראשית 1939, ביניהם גרעין מהעיירה קוסטופיל וסביבתה שבחבל ווהלין (היום במערב אוקראינה) ישבו באופן זמני בגבעת מיכאל ליד נס ציונה, מרכז ששימש להכשרת גרעיני התיישבות לפני עלייתם ליישוב קבע,  בנס ציונה עבדו חברי הקיבוץ בפרדסי הסביבה של איכרי נס ציונה ובסלילת כבישים. מצבם הכלכלי היה בכי רע. במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז, 5-6 באוקטובר 1946, עלה על הקרקע ליד קיבוץ גת, במסגרת 11 הנקודות בנגב שעלו על הקרקע באותו יום. 
במלחמת העצמאות, ב-14 ביולי 1948, הדפו מגיני הקיבוץ התקפה גדולה של הצבא המצרי וכפריי הסביבה וגרמו לתוקפים אבידות כבדות. בסוף אוקטובר 1948, במבצע יואב, שימש הקיבוץ בסיס יציאה לכוחות צה"ל, שכבשו את בית ג'יברין. מאוחר יותר, בשנת 1949, הוקם באותו אזור קיבוץ בית גוברין. עקב המצב הביטחוני ביישוב המבודד, מאז העלייה על הקרקע, חלק מהאמהות והילדים של הקיבוץ נותר בנס ציונה, עד לאחר תום מלחמת העצמאות. במהלך המלחמה, סבלו אנשי הקיבוץ בנס ציונה מאיומים מצד הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל חרב שהיה ממזרחו. היום יושבת בשטח הכפר השכונה יד אליעזר.
לאחר קום המדינה קלט הקיבוץ גרעינים מארצות הברית, ישראל ואורוגוואי. נוסף לענפי החקלאות כמו שלחין, פלחה, רפת ופרדס, הוקם בקיבוץ בשנים הראשונות מפעל לייצור פטישים, שנסגר כעבור שנים. מפעל מאווררים שנרכש ברמלה, מאווררי גלאון, היה למקור פרנסה חשוב למשק. המפעל נסגר לאחר שהשוק הוצף במאווררים זולים מסין. כיום, אין תעשייה בקיבוץ וישנה הפרדה בין המשק לקהילה.
בשנת 1991 התקיימה בקיבוץ התערוכה החקלאית אגרומשוב הראשונה. 
במרכז הקיבוץ נמצא משוריין סנדביץ' המכונה ה"בובלה". חברי המשק קנו שילדת רכב מערבי ברמלה ובמסגריית הקיבוץ הרכיבו את המשוריין הבנוי משכבות של פח עבה-עץ-ושוב פח עבה (ומכאן כינויו "סנדביץ'"). משוריין זה השתתף בקרבות במלחמת העצמאות.
שבוע האופנה בתל אביב

שבוע האופנה בתל אביב הוא אירוע המציג עיצובים על ידי מעצבים שונים מדי שנה, האירוע מתקיים ביוזמת והפקת מוטי רייף בעל חברת ההפקה "Reif Entertainment", לצד המפיקה דניאלה בסל. האירוע מתקיים במשך ארבעה ימים במהלכם מתקיימות 22 תצוגות בתל אביב.

שבוע האופנה במהלך השנים

שבוע האופנה החל בשנת 2011 בתל אביב. שבוע האופנה הראשון התקיים במתחם התחנה בתל אביב. החל משנת 2012, שבוע האופנה התקיים במאהל ענק שהוקם במיוחד על אתר הבנייה שעליו עומד כיום קניון TLV. מאז ועד שנת 2018 אירוע זה המשיך להתקיים שם. בשנת 2018, שבוע האופנה חזר להתקיים במתחם התחנה. בשנת 2019, עבר האירוע להאנגר 11 בנמל תל אביב. בשנים 2013 ובשנת 2016 לא התקיימו תצוגות שבוע האופנה בתל אביב.

שינוי אידיאל היופי במסגרת שבוע האופנה

תהליך שינוי אידיאל היופי החל בשנת 2017 והדגש בו הורחב בשנים 2018 ו-2019. בשנת 2018 החליט רייפ, לעסוק ולהוביל את תפיסת שינוי "אידיאל היופי החדש". במהלך שנה זו נעשה תהליך שינוי אידיאל היופי בשיתוף עם הרשות לקידום מעמד האישה בעזרת תצוגות שבהן מופיעים דוגמנים ודוגמניות בעלי מידות שונות ומגוונות. בניגוד לשנים הקודמות נוספו גם פריטי לבוש המציגים את האהבה לארץ, וכמו כן הוצג אידיאל יופי אחר כגון סנדלי שורש הפופולריים בקרב הציבור בישראל.
בראיון שנערך עמו עם פתיחת שבוע האופנה של 2019 אמר מוטי רייפ: "גם השנה אנו ממשיכים לקדם את נושא "אידיאל היופי" המשתנה עם השתתפותם של דוגמניות ודוגמנים בכל הגילאים, המידות, הגבהים, הצבעים והדתות. זאת על מנת להמשיך ולקחת חלק בשינוי המהותי המתקיים היום בעולם ולתת לגיטימציה שאופנה שייכת לכולם".
בשנת 2019 ערוץ האופנה הישראלי החדש שידר במשך ארבעת ימי שבוע האופנה את התצוגות בשידור חי והועבר ב-"yes" וב-"hot".
כל שנה מציגים אמנים ומעצבים שונים את העבודות שלהם, בשנת 2019, כחלק מההובלה של שינוי אידיאל היופי בשבוע האופנה דגמנו בין השאר מפורסמים כגון: נטע ברזילי, נטע אלחמיסטר, נטלי דדון. מפורסמים נוספים הופיעו בתצוגת האופנה לכבוד 20 שנה לתוכנית הטלוויזיה המצוירת "בובספוג"- אירוע שהוקדש לתנועת הנוער "כנפיים של קרמבו". 25 מעצבים שונים יצרו עיצובים בהשראת הסדרה. (בובספוג בתצוגת האופנה בשנת 2019- כאן). באירוע דגמנו דוגמנים מפורסמים בארץ כגון: מאיה ורטהיימר, אליאנה תדהר, ארבל קינן, עומר חזן, רוסלנה רודינה ועוד.
שבוע האופנה בשנת 2019 עבד בשיתוף עם מטה כחול לבן במשרד הכלכלה והתעשייה כדי לעודד רכישה של אופנה ישראלית.
אחד האירועים המדוברים ביותר היה בתאריך 12.03.2019 כאשר התקיימה תצוגת האופנה של מותג בגדי הים "BananaHot", בה נטע ברזילי, זוכת האירווזיון של שנת 2018, סגרה את תצוגת האופנה ודיגמנה בבגד ים במטרה לשקף את אידיאל היופי החדש המאפשר לכל אחת להרגיש בנוח עם עצמה ונותנת לגיטימציה לנשים לקבל את עצמן.

אירועים מיוחדים במהלך השנים

רונית אלקבץ, שהייתה שחקנית, במאית ותסריטאית ישראלית השתתפה בשבוע האופנה בשנת 2015, אחד האירועים שמאז הפכו לזכורים ביותר במסגרת השבוע האופנה. רונית, שכבר חלתה במחלת סרטן ריאות באופן סופני, דיגמנה במסלול זמן קצר לפני מותה ב-19.4.2016.
בשנת 2019 נפתחה לראשונה מכירת כרטיסים לשבוע האופנה בשיתוף עם משרד הכלכלה והתעשייה - אגף כחול לבן. האירוע חולק למספר מיקומים שמחירם משתנה בהתאם. המחירים בשבוע האופנה נעו בין 55–160 שקלים לכרטיס.
ב-10.3.19 נערך ערב הצדעה למעצב גדעון אוברזון שפרש אחרי 57 שנות עשייה.
עירד יבנה

ביוגרפיה

נולד בשנת 1958 בפתח תקווה, בן לאביבה ויצחק יבנה, מראשוני הטייסים בחיל האוויר הישראלי. את שירותו הצבאי עשה יבנה בחיל השריון.
התחיל את לימודיו האקדמיים בפקולטה לאווירונאוטיקה וחלל בטכניון בשנת 1984. המשיך במסלול ישיר לדוקטורט במכון ויצמן למדע, ובשנת 1991 העניק לו המכון תואר זה. חיבור הדוקטורט שלו עסק בשיטות רב-סריג לזרמים בלתי דחיסים בהנחייתו של אחי ברנד. לאחר חיבור הדוקטורט, עסק במחקר במכון הלאומי לחקר האטמוספירה NCAR בקולורדו, במחלקה לגיאופיזיקה ואוקיינוגרפיה. בשנת 1993 חזר לטכניון, הפעם לפקולטה למדעי המחשב, ומאז מלמד בה.
באוקטובר 2013 נבחר לתפקיד דיקן הפקולטה, במקומו של אלי ביהם. לפני כן כיהן כסגן הדיקן ללימודי הסמכה בפקולטה.
עירד יבנה הוא אחד מבין זוכי פרס ינאי לשנת תשע"א, השנה הראשונה בה הוענק הפרס.

פרסומים מדעיים

פרופ' יבנה פרסם עשרות מאמרים בתחומי הפיזיקה החישובית והחישוב המדעי. המאמר הראשון שפרסם, יחד עם אחי ברנד, הופיע בז'ורנל לפיזיקה חישובית. גם בהמשך עסק יבנה במדע חישובי, והקשר שלו למדעי הסביבה. חיבור הדוקטורט של יבנה עסק בטכניקות רב-סריג לנוזלים בלתי דחיסים, נושא שיבנה המשיך לעסוק בו.

פרסומים אחרים

עירד יבנה פרסם ספר ששמו "אתנכתא. קומית". הספר אויר על ידי פרדי ברוקשטיין, אף הוא חבר סגל הפקולטה למדעי המחשב בטכניון. הספר יצא בהוצאה משותפת של הוצאת קרפד, בבעלותו של גיל חובב, והוצאת מודן. לספר שני חלקים: בראשון, "מגילות" שקולות וחרוזות, העוסקות בתלאות החוג למדעי המחשב בטכניון, ושאר חיי אקדמיה. בשני, המחבר נותן פתחון פה לדמויות המשניות של התנ"ך, ובהן אבישג השונמית, ושתי, אתונו של בלעם, והדג שבלע את יונה הנביא.
השם "אתנכתא. קומית" הוא משחק מילים, המבוסס על הביטוי אתנחתא קומית, המתאר קטע ביניים משעשע, ועל התנ"ך, אליו מתייחס הספר בחלקו השני, כאשר הנקודה (דוט קום) יוצרת קשר למדעי המחשב.
המגילות בספר מבוססות על הופעות קומיות של יבנה לאורך השנים, הבולטת שבהן "מגילת דני עקשני", שבוצעה לכבוד קבלת פרס נובל של פרופ' דן שכטמן. מגילות אחרות עוסקות בנושאים כגון איסוף כספים לבניין הפקולטה, או סיפור חייו של מועמד לתפקיד סגל.
לין צ'ייני

ילדות והשכלה

צ'ייני נולדה בקספר שבוויומינג. אמה, עדנה לוליטה הייתה סגנית השריף בקספר ואביה, ויין אדווין וינסנט, היה מהנדס. היא בעלת שורשים דניים, שוודיים, אנגליים, איריים וולשיים. צ'ייני קיבלה את התואר ראשון שלה במדעי הרוח ובספרות אנגלית ממכללת קולורדו. היא המשיכה את לימודיה הגבוהים וקבילה תואר שני באומנות מאוניברסיטת קולורדו וכן תואר דוקטור בספרות אנגלית מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון.

קריירה ציבורית

בשנים 1986–1993 עמדה בראש הקרן הלאומית למדעי הרוח.
בשנת 1964 נישאה לין לריצ'רד צ'ייני בטקס חתונה מתודיסטי, שכיהן כסגן נשיא ארצות הברית תחת ג'ורג' ווקר בוש ובתוקף כך הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית. כגברת השנייה היא תמכה ברפורמה בחינוך, וחשפה כשלים ספציפיים של מערכת החינוך הציבורי במהלך כהונתה כגברת השנייה. צ'ייני היא באופן מיוחד תומכת גלוית לב של הוראת ההיסטוריה וכתבה חמישה ספרים רבי מכר על הנושא עבור הילדים ועבור בני משפחותיהם. 
בשיר "White America" של הזמר והראפר אמינם, מופנה המילה "Fuck" כלפי הגברת השנייה לין צ'ייני. צ'ייני מצדה הגיבה ואמרה: "מילות שיריו מפארות אלימות נגד נשים והומוסקסואלים". 
לזוג שתי בנות: ליז צ'ייני שנבחרה לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית ומרי.
NGC 7793

היסטוריה

לגלקסיה בהירות מדרגה 9.3 והיא התגלתה בשנת 1826 על ידי האסטרונום ג'יימס דנלופ והופיעה כערפילית מספר 608 בקטלוג הערפיליות וצבירי הכוכבים שפרסם בשנת 1828, כשהיא מתוארת כערפילית עמומה ועגולה שמתעבה מעט לכיוון המרכז. בשנת 1878 כלל ג'ון דרייר את הגלקסיה בתוספת שפרסם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים של ג'ון הרשל תחת הציון GC 6233, כשהוא מייחס את גילויה לאסטרונום ג'ורג' פיליפס בונד ומתאר אותה כ"דמוית שביט", ובשנת 1888 הוא הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש תחת הציון NGC 7793.

תכונות

אורכה הזוויתי של NGC 7793 הוא כ-9.3 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של כ-34,000 שנות אור, כשליש מקוטרו של שביל החלב. מסתה מוערכת בכ-‎6×10⁹‎ מסות שמש, כאחוז ממסת שביל החלב, כאשר מסת כוכבי הגלקסיה מהווה כ-‎4.5×10⁹‎ מסות שמש ומסת הגז החופשי שבה היא כ-‎1.5×10⁹‎ מסות שמש, כך שכמעט אין בה כלל חומר אפל. במרכז הגלקסיה יש מספר גדול של צבירי כוכבים בגילאים שונים שנעים מ-10 מיליארד שנים ועד לעשרות מיליוני שנים בלבד ועדיין מתרחשת בו יצירה של כוכבים חדשים.
בגלקסיה נמצא אזור H II שנקרא S26 ושמתוכו נפלטת קרינה חזקה מתחום גלי הרדיו ועד לקרני-X. ספקטרום הקרינה מצביע על יינון חזק של החומר בתוך האזור ועל התפשטות מהירה של הגז במהירות שמגיעה ל-330 קילומטר בשנייה. נראה שהערפילית היא שארית סופרנובה שנוצרה לפני כ-40,000 שנים ובמרכזה יש מערכת כפולה של כוכב המקיף חור שחור. החור השחור סופח אליו חומר משכבותיו החיצוניות של הכוכב וכתוצאה מכך נפלטים סילונים של חומר מהמערכת ומתנגשים בשארית הסופרנובה, מה שגורם ליינון ולקרינה החריגים. בשנת 2008 נצפתה בגלקסיה סופרנובה מסוג II, שקיבלה את הסימון SN2008bk, והגיעה בשיאה לבהירות מדרגה 12.5. נראה שהמקור לסופרנובה היה על-ענק אדום עם מסה  סביב 8.5 מסות שמש.
הכוורת (ולינגטון)

הכוורת (אנגלית: The Beehive) הוא כינויו של אחד מבתי הפרלמנט של ניו זילנד, משכנה של הזרוע המבצעת. המבנה, השוכן בסמיכות למרכז העסקים הראשי של ולינגטון, בירת ניו זילנד, חב את כינויו לצורתו המזכירה כוורת דבורים.
המבנה נבנה בשלבים בין השנים 1969–1979 ונחנך רשמית על ידי ראש ממשלת ניו זילנד דאז, רוברט מולדון, במאי 1977. מוסדות הממשלה עברו למבנה שנתיים מאוחר יותר.
גובהו של המבנה 72 מטרים, והוא בן 10 קומות מעל הקרקע, בנוסף ל-4 קומות תת-קרקעיות. המבנה מאכלס את משרד ראש הממשלה של ניו זילנד ומשרדים של שרים, את חדר אסיפות הקבינט של הממשלה, אולם כנסים, וכן את מרכז ניהול המשברים הלאומי שממוקם במרתף הבניין.
בשנת 2015 הוכרזה הכוורת כמבנה לשימור.
הנס קרייזינג

קריירה מוקדמת

קרייזינג נולד ב-17 באוגוסט 1890 בגטינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-10. במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם קרייזינג בכל החזיתות, והועלה לדרגת האופטמן. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קרייזינג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-16.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה קרייזינג מפקד רגימנט הרגלים ה-16, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-22 בעתודת הארמייה החמישית, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה המוטסת ה-22 שפעלה כעתודת הOKH, ולחם עמה בפלישה המוטסת להולנד, ועל כך קיבל ב-18 במאי 1940 את צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 ביולי 1940 הועלה קרייזינג לדרגת גנרל מיור, וב-23 באוקטובר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-3. במהלך מבצע ברברוסה פיקד קרייזינג על הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ההררי נורווגיה, שפעלה מכיוון פינלנד יחד עם הכוחות הפיניים בגזרה הצפונית. בדצמבר 1941 הוכפפה הדיוויזיה לארמיית נורווגיה, ובאוקטובר 1942 הוכפפה הדיוויזיה לארמייה ה-11 שפעלה כנגד לנינגרד. בנובמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות מרכז, שם פעלה כחלק מקורפוס הלופטוואפה ה-2 במסגרת הקורפוס ה-59, ובדצמבר הועברה הדיוויזיה לקבוצת ארמיות דון, ופעלה באזור סטלינגרד. בינואר 1943 הוכפפה הדיוויזיה לפלגת הארמייה פרטר-פיקו כחלק מקבוצת ארמיות B, וב-20 בינואר קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. במרץ הוכפפה לקורפוס ה-30 כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ובאפריל הוכפפה להארמייה השישית, שבמסגרתה פעלה החל מיוני כחלק מהקורפוס ה-4.
ב-1 בנובמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים, ומונה למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו במבצע דנייפר-קרפטי. על פעולותיו בפינוי ראש הגשר בז'אפוריז'ייה קיבל קרייזינג ב-13 באפריל 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 בדצמבר 1944 מונה קרייזינג למפקד הארמייה השמינית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליה במהלך הקרבות בהונגריה, ולאחר מכן במהלך הקרבות בצ'כוסלובקיה ובפראג. ב-11 במאי 1945 נכנע קרייזינג בראש כוחותיו, ונלקח בשבי האמריקני.

לאחר המלחמה

קרייזינג שוחרר מהשבי בשנת 1948. לאחר שחרורו התגורר בגטינגן, והתנדב בצלב האדום. ב-14 באפריל 1969 מת קרייזינג במהלך חופשה באולדנבורג, והוא בן 79.
חזיונות הסיבילות

חזיונות הסיבילות (יוונית: Χρησμοι Σιβυλλιακοι; לטינית: Oracula Sibyllina) הוא שם כולל לכתבים פסאודואפיגרפיים שחוברו ביוונית, במשקל הקסמטרי, מן המאה השנייה לפני הספירה עד למאה השלישית לספירה על ידי כותבים יהודים הלניסטים, יהודים נוצרים ונוצרים קדומים. הם מכילים נבואות שנאמרו לכאורה על ידי הסיבילה, הנביאה המיסטית בת יוון העתיקה, או מספר סיבילות. תכליתם הייתה להציג את השקפותיהם של הכותבים בפני העולם היווני-רומי כשהן מובאות כביכול מפי מקור יוקרתי ומכובד כסיבילה, וסגנונם נועד להידמות לזה של הספרות הנבואית האלילית. "חזיונות הסיבילות" עברו עריכות מרובות, בעיקר על ידי כותבים נוצריים מאוחרים יותר, עד שהתגבשו כנראה במאה השישית. הם מנו חמישה-עשר כרכים. הכרכים התשיעי, העשירי והחמישה-עשר אבדו לגמרי יחד עם קטעים מתוך השאר, אך רוב היצירה – למעלה מ-4,200 פסוקים – מצוי כיום. החלקים שמקורם יהודי במובהק נחשבים כחלק מן הספרים החיצוניים.
בקרב העמים המרובים ששועבדו בתחילה על ידי אלכסנדר הגדול ויורשיו ולאחר על ידי האימפריה הרומית, התפתחה סוגה ספרותית שלמה של חיבור נבואות שווא בשם הסיבילה. כתבים אלו הכילו גינויים של השליטים היוונים והרומאים לצד אפולוגטיקה ותעמולה של התרבויות והדתות הכבושות. המסרים הועברו בין היתר בצורת אזהרות חמורות על רשעות האימפריות, קריאות להחזיק בערכי המוסר והצדק (של העמים הנשלטים) ונבואות קדומות, כביכול, על אירועים שהתממשו כבר. מחבריהם של הכתבים שקובצו ב"ספרי הסיבילות" השתייכו למסורת זו אף הם. הכתבים הקדומים יותר באוסף היו ידועים וזכו ליוקרה בעולם הטרום-נוצרי: יוסף בן מתתיהו מזכיר בקדמוניות היהודים (ספר ראשון, פרק ד', חלק שלישי) ש"הסיבילה" דיווחה על מגדל בבל, ורואה בכך אישור לאמיתות הסיפור על בלבול לשונות האדם מפי מקור חיצוני. 
חמישה-עשר הספרים נאגדו בשני אוספים שנערכו על ידי סופרים ביזנטיים במאה השישית בערך: הראשון הכיל את כרכים אחת עד שמונה, והשני את היתר (אנתולוגיה ביזנטית אחרת כללה ארבעה-עשר ביחד). הכרכים השלישי עד החמישי והאחד-עשר עד הארבע-עשר נחשבים בעיני הקונצנזוס המחקרי כיהודיים במקורם, והיתר כנוצריים. ספרי הסיבילות זכו לפופולריות רבה בקרב אבות הכנסייה המוקדמים יותר, בתקופה שלפני התנצרות האימפריה, כשנבואות שיוחסו לסיבילה ותמכו בתורת ישו היו מקור רב-ערך. ספרי הסיבילות מצוטטים רבות על ידי אבות כנסייה מיוסטינוס מרטיר ועד אוגוסטינוס ולאחריו. חשיבותם פחתה עם ניצחון הנצרות על הפגאניות, אך הסיבילות המשיכו להיקרא בימי הביניים. גם מזמור הרקוויאם המוכר "דיאס אירה" מזכיר את נבואת הסיבילה.  
החלק הקדום ביותר הוא הכרך השלישי, שחלקיו המקוריים בטרם העריכות המאוחרות מקורם סביב 140 לפנה"ס והוא משלב את הסיבילה בסיפר המקראי על ידי הצגתה כבת משפחתו של נח. הכרך כולל בין היתר אזכורים למלחמת גוג ומגוג. הכרך הרביעי נכתב אחרי 80 לספירה ומתאר את התפרצות הר הגעש וזוב (79) כעונש על טבח היהודים בידי הרומאים במרד הגדול, אם כי הוא כמעט ומתעלם מבית המקדש. הספר החמישי ספוג אף הוא עוינות לרומאים, אם כי משבח את הקיסר הדריאנוס ומכאן שנכתב לפני מרד בר כוכבא. שלושת הספרים הראשונים חוברו כנראה על ידי יהודים מאלכסנדריה. הספרים השישי עד השמיני הם נוצריים במובהק ומכילים נבואות אודות ישו, המנוני שבח לו וגינויים קשים ליהודים, המתוארים במקום אחד כדומים לאנשי סדום. החלקים האחד-עשר עד הארבעה-עשר הם היסטוריה של העולם עד התקופה הרומית, הכוללים נבואות על כך שהאימפריה תישלט בדורה האחרון על ידי אלוהים עצמו.
ירון בן הרוש

קריירה

בן הרוש התפרסם כאשר החל לשחק בסדרה "כדברא" לצד השחקנים אביה מלכה, גילי איצקוביץ, דנה לב ודין גרבר ב-2017. ב-2018 החל בן הרוש לשחק בעונה השנייה של הסדרה "נעלמים" לצד השחקנים גאיה גור אריה וספיר בן רובי. באותה שנה השתתף בסרט "הנשף" לצד יהונתן וילוז'ני, אשר משחק איתו בסדרה "כדברא". בנוסף בשנת 2019 החל לשחק בסדרה בשם התחנה.
וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז'

ביוגרפיה

וילהלמינה נולדה ב-7 באוגוסט 1751 בברלין לאוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה וללואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג.
ב-4 באוקטובר 1767 התחתנה וילהלמינה בברלין עם וילם החמישי, נסיך אורנז', הסטאדהאודר האחרון של הרפובליקה ההולנדית.
בסוף המאה ה-18 הורגשה תסיסה הולכת וגוברת בהולנד. התפתח סכסוך בין שתי סיעות: האורנז'יסטים, שפעלו למען הגדלת סמכויותיו של וילם החמישי, נסיך אורנז', והפטריוטים, שקיוו להשיג צורת משטר דמוקרטית יותר, בהשראת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ניתן לראות את "יריית הפתיחה" של המהפכה הכושלת המכונה "המהפכה הבטאווית" במניפסט שפרסם יואן ון דר קָפֶּלֶן טוֹט דֶר פּוֹל, מייסד "הפטריוטים", בשנת 1781: Aan het Volk van Nederland, "אל העם ההולנדי".
לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, הכריזו הבריטים מלחמה עליה. מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית (1780–1784) הייתה הרת אסון עבור הולנד, בעיקר מבחינה כלכלית. ההיסטוריון פרנאן ברודל תיאר את חוזה השלום בתום המלחמה כ"צלצול הפעמון המבשר את מותה של הולנד כמעצמה".
ב-1785 התקוממו "הפטריוטים" במרד חמוש של מיליציות מקומיות הנחושות להגן על זכויותיהן של כמה ערים הולנדיות. "באופן כללי ניתן לראות מהפכה זו כסדרה של אירועים מבולבלים ואלימים, תאונות, נאומים, שמועות, איבה מרה בין אנשים והתעמתויות חמושות," אומר ברודל, שראה בה מבשרת המהפכה הצרפתית, על הסיסמה המפורסמת vrijheid ("חירות") המזכירה את סיסמת המהפכה הצרפתית "חירות, שוויון, אחווה". אבל וילם ווילהלמינה, בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה. תגובתם של האורנז'יסטים הייתה קשה: איש לא העז להיראות בציבור ללא סרטי-עיטור בצבע כתום (צבע בית אורנז'), נעשו מעשי לינץ' וכל ראשי הערים הוחלפו בעושי דברם של האורנז'יסטים. צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות. "פטריוטים" רבים נמלטו לבראבנט ולצרפת.
בשנת 1795 פלשו הצרפתים לרפובליקה ההולנדית, ווילהלמינה ומשפחתה יצאו לגלות. בתחילה שהו בני המשפחה בבריטניה, ובשנת 1802 עברו וילהלמינה ובעלה לגרמניה, שם התגוררו בדוכסות נסאו ובדוכסות בראונשווייג. בשנת 1806 מת בעלה וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילהלמינה ובתה לואיזה, נסיכת אורנז'-נסאו עברו להתגורר במקומות שונים בקונפדרציה של הריין.
בתחילת 1814 חזרה וילהלמינה ובתה להאג, ובשנת 1815 קיבלה בהארלם את אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
ב-9 ביוני 1820 מתה וילהלמינה בהט לו, והיא בת 69 שנים.