google/wiki40b huggingface dataset:
תולה

תולה (בלטינית: Thule, ביוונית עתיקה: Θούλη) הוא השם שניתן בין 330 ל-320 לפני הספירה על ידי מגלה הארצות פיתאס לאי אותו הציג כצפוני שבאיים הבריטיים. בעת ביקורו בתולה הוא מצא שאורך הלילה הקיצי היה שעתיים עד שלוש שעות בלבד. על תושבי תולה הוא מספר שהם אוגרים את התבואה באסמים, אוכלים פירות, שותים חלב, ומכינים משקה העשוי מדגנים ומדבש.
בספרות הלטינית ושל ימי הביניים נעשה שימוש בשם "תולה הרחוקה ביותר" (בלטינית: ultima Thule) כדי לתאר מקום מרוחק מעבר לגבולות העולם הידוע. בביטוי זה משתמש המשורר הרומי ורגיליוס בשירתו האפית "האיניאדה". בימי הביניים המאוחרים ובעת החדשה המוקדמת זוהתה תולה עם איסלנד וגרינלנד. במאה ה-19 הייתה המילה בשימוש גם כדי לתאר מקומות רחוקים בסקנדינביה.

כינוי למקומות אחרים

ב-1775, לקראת תום מסעו השני, קרא קפטן קוק לאי באוקיינוס האטלנטי הדרומי בשם "תולה הדרומי". היום מכונים כך שלושת האיים הדרומיים ביותר באיי סנדוויץ' הדרומיים. הם נחשבים טריטוריה בריטית שמעבר לים, אך ארגנטינה טוענת לריבונות עליהם (שמם בספרדית "Islas Tule del Sur") ואף החזיקה בהם בין 1976 ל-1982, עת נכבשו שוב על ידי הבריטים בתום מלחמת פוקלנד.
ב-1910 ייסד מגלה הארצות הגרינלנדי-דני קנוד רסמוסן תחנת מיסיון וסחר בגרינלנד במקום שיקרא לימים קאנאק וקרא לה "אולטימה תולה".
ב-2019, לקראת ההגעה של הגשושית ניו הורייזונס לגוף הטרנס-נפטוני 486958 2014 MU69, הוחלט עלי-די נאס"א להעניק לו כינוי רשמי. השם "אולטימה תולה" נבחר לאחר קמפיין ציבורי בו הוצעו למעלה מ-34,000 שמות.

שימושים אחרים

ב-1774 כתב יוהאן וולפגנג פון גתה את השיר "המלך בְּתולֶה" שיוכנס בהמשך לפאוסט.
חתן פרס נובל, הכימאי והגאולוג השוודי פר תאודור קלב (Per Teodor Cleve) גילה ב-1879 שני יסודות כימיים חדשים וקרא לאחד מהם תוליום לפי שמה המיתולוגי של סקנדינביה.
ב-1918 הוקמה בגרמניה אגודת תולה שהחלה דרכה כקבוצה פולקית אוקולטיסטית.
בסביבות 1940 פרסם ולדימיר נבוקוב שני פרקים ראשונים מספר הפרוזה האחרון שלו בשפה הרוסית שעה שהחל כבר לכתוב באנגלית ועמד לנסוע מפריז לארצות הברית. הספר לא הושלם. לפרק הראשון קרא נבוקוב "אולטימה תולה" שהוא מקום ההתרחשות של העלילה ולשני "סולוס רקס" שפירושו מלך בודד ומתייחס גם לשירו של גתה.

האי הצפוני ביותר היום

האי הצפוני ביותר היום נתגלה ב-1978 צפונית לקאפקלובן שבגרינלנד. השם שניתן לו הוא אואודאק (Oodaaq או Oodap Qeqertaa) ומיקומו 83°40′N 30°40′W. מאז נטען שנמצאו עוד איים קטנים אך בבדיקות חוזרות הם לא נמצאו וייתכן שהיו קיימים ושקעו.
כריסטיאן ויירי

ילדותו וראשית הקריירה

ויירי גדל בסידני, אוסטרליה, באחת מהקהילות האיטלקיות הגדולות בעולם. אביו היה אגדה ששיחק בקבוצה איטלקית מסידני, מרקוני סטליונס. ויירי שיחק בקבוצת הילדים של מרקוני אבל משפחתו חזרה לאיטליה לאחר זמן קצר. הוא התחיל את הקריירה שלו במועדון קטן שנקרא פראטו ב-1989. כששיחק שם זוהה על ידי טורינו קאלצ'ו ושיחק את משחקו הראשון בליגה האיטלקית הראשונה בשנה לאחר מכן. הוא צבר 6 הופעות והופיע גם בקופה איטליה.

קריירה

בנובמבר 1992, ויירי עבר למועדון מהליגה השנייה, פיזה, ובתקופתו שם הבקיע 2 שערים. בעונה שלאחר מכן, הוא עבר לרוונה מהליגה השנייה גם כן, ולזכותה הבקיע 12 שערים. ויירי עבר לוונציה, ובעונתו היחידה שם הבקיע 11 שערים. בתומה עבר פעם נוספת, לאטלנטה שם הבקיע 7 שערים.
המזל הגדול שלו הגיע כשזוהה על ידי יובנטוס בעונת 97/1996. הוא הופיע במדיה 23 פעמים, והבקיע 8 שערים בליגה הראשונה, והוסיף 6 שערים ב-10 הופעות בליגת האלופות. לאחר עונה זו עבר שוב, לאתלטיקו מדריד הספרדיה. שם הפך ויירי לסמל המזוהה עם כדורגל איטלקי, ובמונדיאל 1998 היה מלך השערים של נבחרת איטליה יחד עם רוברטו באג'ו. ויירי כבש 24 שערים ב-24 הופעות באתלטיקו מדריד, ממוצע של שער למשחק, מה שהפך אותו למלך השערים של הליגה הספרדית באותה עונה.
לאחר גביע העולם הוא עבר לאס אס לאציו, שם היה יוצא מן הכלל בעונתו הראשונה, כשהבקיע 12 שערים בליגה ועוד אחד באירופה. ב-1999, הקריירה של ויירי עברה שינוי כשסומן על ידי אינטר, והמיליונר מאסימו מורטי, מי שהחתים את רונאלדו בשיא ההעברות לשחקן. ויירי הפך לשחקן הכדורגל העשיר בעולם כשהסכים לעבור לאינטר. בתקופתו בקבוצה, היה מלך השערים בליגה האיטלקית ב-2003 עם 24 שערים. 
ביולי 2005, ויירי ואינטר מילאנו הגיעו להסכמה הדדית על סיום חוזהו. ויירי חתם אצל היריבים מהעיר, מילאן. בינואר 2006 עבר ויירי ממילאן למונקו. במהלך שנת 2006, כשחקן מונקו, נפצע ויירי בברכו ונאלץ לעבור ניתוח מקיף ששלל את האפשרות שישחק במונדיאל בפעם השלישית ברציפות. ביולי 2006 חתם ויירי על חוזה לעונה אחת בסמפדוריה, אך כעבור חודשיים עבר שוב לאטלנטה, שבה חתם על חוזה בשכר מצומצם של 1500 אירו לחודש, למשך עונה אחת. למרות החוזה הקטן הוא קיבל בונוסים של 100 אלף אירו לכל שער שהיה מיועד לכבוש. בסיום העונה הוחלט לא לחדש את חוזהו.
ב-10 ביולי 2007, חתם ויירי בפיורנטינה לעונה אחת תמורת 2.75 מיליון דולר. לאחר עונה בודדת בה כבש שישה שערים, חזר ויירי לאטלנטה בפעם השלישית. ב-20 באוקטובר 2009, הודיע על פרישה מכדורגל.

נבחרת לאומית

ויירי הבקיע 23 שערים ב־49 הופעות בנבחרת איטליה ושיחק בשורותיה במונדיאל 1998 ומונדיאל 2002, וגם ביורו 2004. ויירי נחשב לאחד החלוצים האיטלקים הטובים בכל הזמנים. הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ־125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004.
דניאל פאר

ביוגרפיה

נולד בשם דניאל פרוידנריך בארץ ישראל. למד בבית ספר בלפור ובתיכון עירוני א' שבתל אביב. הוא החל את דרכו בשידור בגיל 12, בתוכנית לנוער "הכל בכל מכל בה", במסגרת אולפן הילדים התל אביבי של קול ישראל. השתתף בהגשת התוכנית "חץ וקשת – המיקרופון לרשות הגדנ"ע" בגלי צה"ל, כחבר בלהקת הגדנ"ע. שירת בצה"ל כמראיין פסיכוטכני. למד ספרות עברית ובלשנות אנגלית באוניברסיטה העברית, ובמקביל קיבל תעודת הוראה באנגלית. לאחר התואר הראשון המשיך בלימודי אנגלית לתואר שני ותקשורת ב"מכון לקומוניקציה" באוניברסיטה.
בשנת 1962, מיד עם שחרורו מצה"ל, התקבל פאר ל"קול ישראל" כקריין. במסגרת עבודתו שימש כקריין חדשות והגיש תוכניות רבות, בהן "יומן השבוע" ו"רדיו-עשרה", שזיכתה אותו בפרס רשות השידור. בשנת 1969 מונה לראש מדור הקריינים. ב-1966–1967 עבד כעורך, כתב ושדר במחלקה העברית של הבי. בי. סי. בלונדון. את דרכו בטלוויזיה החל בשנת 1970 כמגיש בתוכנית "בכותרת ובשוליים". בשנת 1971 סיים את עבודתו ברדיו, ועבר למחלקת החדשות בטלוויזיה. 
לאורך השנים הגיש את "מבט", את "בוקר טוב ישראל", משדרים מיוחדים ומבזקי חדשות, ושימש בתקופות שונות כתב, ראש דסק חדשות חוץ, ראש דסק הדרכה ועורך-משנה של "מבט". במשך עשר שנים, בין 1983-1973 היה מזוהה עם תוכנית הצרכנות "כלבוטק", שהיה ממייסדיה והמנחה הראשון שלה, ועימה זכה פעמיים בפרס כינור דוד. ב-1979 הנחה לצד ירדנה ארזי את תחרות האירוויזיון שנערכה בישראל. 
בראשית שנות השמונים הנחה פאר בין היתר את פסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תשמ"א, וארבע מתחרויות קדם האירוויזיון. בהמשך שנות השמונים היה בין מנחי תוכנית האירוח "שעה טובה". 
ב-16 בפברואר 1983 הגישו פאר ודליה מזור את מהדורת מבט הראשונה בצבע.
ב-13 בדצמבר 1987 הנחה והיה שותף לעריכתה של תוכנית חדשה בנושא תחבורה, הנקראת "גלגלים". בהמשך שונה שמה ל"על גלגלים", והיא שודרה עד שנת 1994.
בשנים 1983–1985 שימש שליח חינוכי של הקרן הקיימת לישראל בקנדה.
בשנים 1989–1990 דיבב את דמות המספר בסדרה המצוירת לילדים "עמיקו וחבריו".
ב-1998 בשנת היובל למדינה הנחה את טקס הענקת פרסי ישראל.
בשנת 2003 הוכתר ליקיר התנועה לאיכות השלטון. 
בשנים 2006–2007 הגיש בתוכנית "כך היה" בערוץ הראשון פינה בשם "היום לפני".
פאר פרש לגמלאות בסוף ינואר 2010, לאחר כ-48 שנות שידור.
בשנים 2010–2013 הצטרף לצוות התוכנית "טל-כרם" - הטלוויזיה הקהילתית מרכז קהילתי בית הכרם ירושלים.

חיים אישיים

פאר נפטר ב-28 בספטמבר 2017, בגיל 74, לאחר שלקה בשבץ מוחי.
היה נשוי ואב לארבעה, ביניהם בנו ירון פאר, מנחה בערוץ הקניות.
ג'ולייט ריילנס

ביוגרפיה

ריילנס נולדה בשם ג'ולייט ואן קמפן בהמרסמית' שבלונדון, למלחינה קלייר ואן קמפן והאדריכל כריס ואן קמפן. אחותה הצעירה נטשה הייתה יוצרת קולנוע.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שבע, ואמה התחתנה אחר כך עם השחקן מארק ריילנס. היא למדה משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.

קריירה

תפקידה הגדול הראשון של ריילנס אחרי שסיימה את הלימודים ב-RADA היה בדמות מדיאה במחזה "אמבטיה. מיטה. פארק" מאת ניל לביוט בתיאטרון יוניון בלונדון. בהמשך שיחקה בתפקיד פרדיטה במחזה "אגדת חורף", ובתפקיד קרסידה ב"טרוילוס וקרסידה" בתיאטרון שייקספיר גלוב. היא גילמה את הסופרת מרי סידני במחזה "I Am Shakespeare" שכתב אביה החורג מארק ריילנס וביים מתיו וורקוס בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר ובסיור הופעות. באותה שנה יחד עם דייוויד סטורזקר ותמרה הארווי הקימה חברת הפקה משלה בשם "Theater of Memory". היא כיכבה בהפקות של החברה במחזות "רומיאו ויוליה" ו"אמבטיה. מיטה. פארק" בתפקיד יוליה ומדיאה בהתאמה.
ב-2009 גילמה ריילנס את דזדמונה במחזה "אותלו" בתיאטרון בעיר ניו יורק. על הופעתה הייתה מועמדת לפרס לוסיל לורטל. אחר כך הופיעה בפרויקט של סם מנדס, מיזם משותף של האקדמיה למוזיקה בברוקלין ותיאטרון אולד ויק בלונדון. היא שיחקה בתפקידי רוזלינד ומירנדה לצדו של בעלה שגילם את אולנדו ואריאל בהתאמה. ב-2010 זכתה ריילנס בפרס אובי על הופעתה בתפקיד רוזלינד.
ב-2012 כיכבה ריילנד בסרט האימה "רוח זדונית". ב-2013 שיחקה והפיקה את הסרט "Days and Nights" המבוסס על המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב. בעלה כתב וביים את הסרט.
מ-2014 עד 2015 שיחקה ריילנס בדרמה הרפואית "הניק" של רשת סינמקס.
ב-2017 הופיעה ריילנס בסדרה "מקמאפיה בתפקיד רבקה, ארוסתו של אלכס גודמן (ג'יימס נורטון).

חיים אישיים

ב-2008 התחתנה ריילנד עם השחקן כריסטיאן קמרגו בבניין העירייה של ניו יורק. השניים הכירו כשעבדו עם אביה החורג מארק ריילנס בתיאטרון שייקספיר גלוב.
חורבת קיטמית

חורבת קיטמית הוא אתר ארכאולוגי (נ"צ 1564/0660) השוכן כ-10 קילומטרים מדרום לתל ערד, סמוך לנחל קיטמית. האתר נתגלה במהלך הסקר של אזור מלחתה שנערך באביב 1979 בראשותו של יצחק בית אריה. שטח האתר שני דונם. האתר נחפר לראשונה בשנת 1984.

תיאור האתר

האתר כולל שכבה אחת בעלת שני שלבים, שמאופיינים בשני מכלולי מבנים המרוחקים זה מזה כ-20 מטרים. המכלול הראשון כולל מבנה בן שלושה חדרים, במה מוקפת גדר מאבן ומזבח ואגן.  המבנה בנוי מאבני צור מקומיות, גודל 10.5X5.5 מטרים. פתחי החדרים פונים דרומה. בשלב השני עובו חלק מקירות החדרים ונוספו ספסלים מאבן. על רצפת החדרים שעשויה מגיר כתוש, נתגלתה כמות גדולה של חרסים ועצמות צאן. מדרום למבנה במרחק 11 מטרים נחשפה במה נמוכה.

הממצאים

הכמות הגדולה ביותר של הממצאים נתגלתה באזור הבמה. הממצא כלל כלי יום יום, כלי פולחן וצלמיות מחרס. כלי הפולחן הבולטים הם כנים גליליים עשויים על אובניים. על חלק מהכנים הודבקו צלמיות של דמויות אדם, צאן, בקר או ציפורים. חלק מהכנים היו צבועים באדום ושחור. גובה הכנים הגיע עד ל-60 סנטימטרים. נמצאה צלמית של אלה בעלת שלוש קרניים. כלי פולחן נוספים שהתגלו הם שלוש קובעות המעוטרות ברימונים, ספלי מקטר מחוררים, ומזבחונים מחרס. כלי החרס שנמצאו ניתן לחלק אותם לשלוש קבוצות: 1) כלי יום יום שהיו נפוצים באזור יהודה בסוף המאה ה-7 תחילת ה-6 לפנה"ס, 2) כלי חרס אדומיים, 3)כלי חרס שנפוצים בארץ ישראל ובעבר הירדן, בעיקר קעריות שמחקות "כלי ארמון" אשוריים וקנקנים פערוריים. נמצא חותם מאבן במתחם הבמה, מגולפת בו דמות אדם לובשת גלימה ארוכה וידה מורמת למעלה. נתגלו חפצי ברונזה, בעיקר טבעות ועגילים דמויי סהרונים. על חמישה חרסים נתגלו כתובות, באחת מהכתובות מופיע השם "קוס" שהוא האל הראשי של אדום.

ניתוח האתר

יצחק בית אריה שחקר את האתר, הגיע למסקנה שמדובר במקדש אדומי שנבנה בסוף המאה ה-7 לפנה"ס. לדעתו זוהי עדות נוספת לחדירה של אדומים לצפון הנגב סמוך לנפילת ירושלים וגלות בבל.
חדרי המלחמה של צ'רצ'יל

היסטוריה

מרתפי הבניין המקורי שופצו בשנת 1938 קודם לתחילת מלחמת העולם השנייה על מנת להפכם למצודה צבאית. בשל פגיעותם הרבה ננטשו חדרי המלחמה מיד לאחר המלחמה, וכמעט דבר לא הוצא מהם. ב-1984 הפכו למוזיאון המנוהל על ידי מוזיאון המלחמה האימפריאלי. 
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו החדרים את ממשלת בריטניה ובעיקר את וינסטון צ'רצ'יל.
החלק המוצג לקהל הוא חלק קטן מן הקומפלקס שגודלו כ-12,000 מטר רבוע ובו, בתקופת מלחמת העולם השנייה, עבדו 528 אנשים. במפקדה היו מסעדה, מטווח, בית חולים, חדרי מגורים תת-קרקעיים, חדר לראש הממשלה, חדר לממשלה. חדר מפות שממנו ניהלה הממשלה הבריטית את פעולות הצבא ואף חדר סודי שהיה מסומן כחדר שירותים אישי לראש הממשלה אך בעצם היה בו קו טלפון ישיר לבית הלבן בוושינגטון.
חדר המפות מסודר באותו אופן בו היה ביום האחרון של המלחמה, וזאת מאחר שהחדרים נאטמו מיד עם סיום המלחמה, ורק עם ההחלטה להפוך אותם למוזיאון, נפתחו מחדש.
בשנת 2003 הורחב המוזיאון ושונה שמו מ"חדרי המלחמה של הקבינט" (Cabinet War Rooms) לשמו הנוכחי, ונפתחו לציבור מספר חדרים נוסף בהם עשה שימוש צ'רצ'יל במהלך המלחמה למגוריו. במהלך המלחמה נקראו חדרים אלה בשם "סוויטת צ'רצ'יל" - "The Churchill Suite". בפברואר 2005 נפתח אגף נוסף למוזיאון המציג את פעלו הציבורי ואת חייו הפרטיים של צ'רצ'יל באמצעות מסמכים מקוריים, תמונות ומצגות.
זכריה הנביא

זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ הַנָּבִיא, הוא דמות מקראית, נביא אשר חי בימי שיבת ציון, ופעל לעידוד שבי הגולה ולמען בניית בית המקדש השני. ספרו, האחד-עשר בתרי עשר, עשוי משני חלקים השונים זה מזה באופיים עד כדי כך, שמרבית החוקרים רואים בהם מעשה ידי שני נביאים שונים, כאשר חלקו השני של הספר שייך לנביא אלמוני מתקופה לא ברורה. 
בחלק הראשון בולטים חזיונותיו של זכריה, ובחלק השני ישנם שני משאות נבואיים, העוסקים בעיקר באחרית הימים.

פרטים אישיים

על זכריה הנביא ידועים מעט מאוד פרטים. מן התנ"ך עצמו אפשר לשאוב פרטים בודדים בלבד; בין שורותיו אפשר לקרוא מעט יותר. מסורות חז"ל מספקות מידע רב יחסית. על פי עדותו (זכריה א, א), החל לנבא בשנה השנייה לדריווש מלך פרס (520 לפני הספירה).
זכריה מוזכר בשניים או שלושה ספרים במקרא. בספרו הוא נזכר ארבע פעמים ובספר עזרא פעמיים נוספות. בספרו, לבד מתפקידו כנביא, הוא מופיע כאדם אליו פנו אנשי הגולה כדי לשאול שאלה דתית-מעשית (האם יש לצום בצומות הקבועים על חורבן בית המקדש למרות השיבה לארץ). מכאן מומחשת סמכותו בעיני העם (אם כי אפשר לפרש קטע זה, כך שהשאלה לא הייתה מופנית אליו דווקא, אלא באופן כללי "אֶל-הַכֹּהֲנִים אֲשֶׁר לְבֵית-ה' צְבָאוֹת וְאֶל-הַנְּבִיאִים" (ז', ג')).
בספר עזרא מופיע זכריה כנביא אשר - יחד עם חגי - עודד את העם לבנות את בית המקדש: "וְשָׂבֵי יְהוּדָיֵא בָּנַיִן וּמַצְלְחִין, בִּנְבוּאַת חַגַּי נְבִיָּאה וּזְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא" (עזרא, ו', י"ד; תרגום מארמית: "וזקני היהודים בונים ומצליחים, בנבואת חגי הנביא וזכריה בן עדוא").
בעוד בפתיחה לספרו מוצג זכריה כ"זְכַרְיָה בֶּן-בֶּרֶכְיָה בֶּן-עִדּוֹ", בעזרא הוא נקרא "זְכַרְיָה בַּר-עִדּוֹא". אפשר ליישב את הסתירה המדומה על ידי ההשערה, שעדו היה אדם חשוב, ועל כן נזכר רק הוא בעזרא. תופעה זו שכיחה במקרא (השוו, למשל, מל"א י"ט ט"ז עם מל"ב ט' ב').
בנחמיה י"ב טז נזכר, בתוך משפחות הכהנים, "לְעִדּוֹא (כתיב: לעדיא) זְכַרְיָה", ויש מניחים כי מדובר בזכריה הנביא. אם אמנם כן, היה זכריה הנביא כהן.
אדוארדו, רוזן סבויה

ביוגרפיה

אדוארדו נולד בשנת 1284 בפריז, לאמדאו החמישי, רוזן סבויה ולסיביל מבאז'ה, בתם של גידו השני, רוזן באז'ה ובאטריצ'ה ממונטפראט.
בשנת 1323 מת אביו אמדאו החמישי, רוזן סבויה, ואדוארדו עלה לשלטון במקומו. בשנת 1325 הובס אדוארדו בקרב וארי על ידי גיגה השמיני, רוזן ויינרואה ואמדאו השלישי, רוזן ז'נבה, ובקושי הצליח להימלט משדה הקרב. בשנת 1327 התמרדו תושבי מאוריין נגד בישוף העיר, ואדוארדו החזירו לשלטונו. בשנת 1328 התקין אדוארדו אמת מים מעץ, על מנת לספק לטירתו בשיאמברי מים טריים כל יום.
ב-4 בנובמבר 1329 מת אדוארדו בגנטילי בפתאומיות, ואחיו איימונה, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
דובלה

היסטוריה

דובלה מוזכרת לראשונה במקורות בשנת 1254, באותה תקופה היה זה רק מבצר עץ שנהרס במלחמת העצמאות הסמילגיאנית (1279-1290), בשלב האחרון של מסעי הצלב הצפוניים בלטביה. טירת אבן חדשה הוקמה באותו מתחם בשנת 1335 ויישוב קטן גדל סביבה. חורבות מבצר זה עדיין גלויים. הכנסייה המרכזית המקורית נבנתה בשנת 1495, ובסופו של דבר המבצר התפתח לכתוב המסחר. בשנת 1927, העיר התחברה לקו רכבת בין ילגבה לליפאיה, דבר שהביא להתפתחות העיר.

חינוך

בדובלה, כמו בעיירות אחרות בלטביה, יש כמה מוסדות חינוך: חמישה בתי ספר מקיפים, כולל בית הספר של דובלה לדקדוק לטבי, ארבעה גני ילדים, בתי ספר למוזיקה ולאמנות, בתי ספר מקצועיים, המרכז לחינוך מבוגרים וכן מרכזים של בני נוער וילדים.

תרבות

בעיר דובלה יש מרכז תרבותי, כמו כן גם מוזיאון. בעיירה גם יש מספר מבנים מאוד חשובים כגון הטירה, הכנסייה העתיקה ובניין העירייה. ישנם כמה פסטיבלים שנתיים אשר נחגגים באופן מסורתי בעיר.

דמוגרפיה

הלטבים מהווים 75.5% מהאוכלוסייה בעוד הרוסים מהווים 14% ונחשבים מיעוט משמעותי. קבוצות אחרות כוללות בלארוסים - 3.3%, ליטאים - 2.3%, אוקראינים - 1.8%, פולנים - 1.5%, ו-1.6% הם בני לאומים אחרים.

הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
Elementary OS

התקנה

מערכת ההפעלה מופצת בחינם (עם אופציה לתרומה כספית חד פעמית לצוות הפיתוח בעת ההורדה), בתצורת דיסק חי (Live CD) ו דיסק און קי חי (Live USB), מה שמאפשר למשתמשים לבחור לנסות את המערכת ללא הצורך בהתקנתה.
יעקב בורק

יעקב בּוּרַק (נולד ב-11 באוקטובר 1948) הוא סופר ואיש עסקים ישראלי, מייסדהּ של קרן הון סיכון "אוורגרין" ומחבר שלושה ספרים רבי-מכר.

ביוגרפיה

בורק נולד ב-1948 בקפריסין. הוריו, ניצולי השואה מהעיר קובל שבווהלין, גורשו לשם על ידי הבריטים כשהגיעו לארץ ישראל באוניית מעפילים. הוא גדל ביפו ובחולון. אביו היה מנהל חשבונות, אמו עסקה בחינוך. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה בטכניון ואחר כך שירת כעתודאי בחיל הים.  וכן למד קורס PMD במינהל עסקים באוניברסיטת הרווארד. 
בשנת 1975 הקים את חברת הייעוץ 'יישום מערכות'. בשנת 1985 הוא עמד בראש כוח המשימה הכלכלי שיזם ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, כדי לקדם את מעורבות אנשי העסקים היהודים בתפוצות בפעילות עסקית. בשנת 1987 ייסד את חברת ההשקעות "אוורגרין" - קרן הון סיכון ומהחלוצות בתחום הון הסיכון בישראל. בשנת 2005 העביר עם שותפו עופר נאמן את ניהול החברה לידי שותפם.
בורק כיהן כיו"ר ארגון "מעלה" - עמותה שמעודדת עסקים לפעול מתוך אחריות סביבתית וחברתית. בורק הוא יו"ר "ארגון מידות" המנסה ליצור תו תקן לארגוני המגזר השלישי בישראל ופועל למדידה ודירוג של עמותות. וכן היה שותף בהקמת מיזם "עיגול לטובה". 
היה בעל טור בירחון "דה מרקר" ובעיתון "הארץ", שבה כתב על נושאים שבין פסיכולוגיה לכלכלה. פרסום מאמריו ב"הארץ" הופסק "לאחר שהתגלו בחלקם חריגות ממה שנראה למערכת כשימוש ראוי במקורות למאמר".
בשנת 2013 יזם את הקמת כתב העת הדיגיטלי אלכסון, המפרסם מאמרים בתחומי המדע, הפילוסופיה, התרבות והאמנות.
בורק מתגורר בתל אביב. הוא נשוי בשנית לנחמה, ואב לשני ילדים מנישואיו הראשונים. השתתף כשחקן בסדרת הטלוויזיה 30 ש"ח לשעה.
פייז'ואדה

הפֵייז'וֹאדה (בפורטוגזית: Feijoada) היא המאכל הלאומי הנפוץ בברזיל.
זהו תבשיל קדרה המורכב בעיקרו משעועית שחורה, בשר חזיר ושורשי קסאווה טחונים. הפייז'ואדה נפוצה מאוד בברזיל, בפורטוגל ובמדינות אחרות, כמו אנגולה, שהיו בעבר מושבות פורטוגזיות. מקור השם "פייז'ואדה" מגיע מהמילה הפורטוגזית "פייז'או" (feijão), שמשמעותה "שעועית".
קיימים חילוקי דעות בקשר למקור הפייז'ואדה, אולם כיום הדעה הרווחת היא שהיא החלה את דרכה כמזון עבור העבדים האפריקנים שהובאו לברזיל, בשל המחיר הזול של מרכיביה (מרכיבים כגון שעועית, אורז, קסאווה ושאריות בשר חזיר), ועם הזמן היא התפשטה בין המעמדות הנמוכים, עד שלבסוף הפכה למאכל לאומי, אותו ניתן להשיג גם במסעדות המשובחות ביותר. דעות אחרות כוללות את ההשערה שמקורה של הפייז'ואדה הוא למעשה בקסולה הצרפתית או במנות השעועית והחזיר שהיו נפוצות בעבר במרכז פורטוגל. 
בשעה שהפייז'ואדה הקלאסית הוכנה עם החלקים הכי פחות איכותיים בחזיר (האוזניים, הזנב והרגלים) כיום נעשה שימוש בבשר מכל החיה, ובכל מצב. מתכונים שונים קוראים לשימוש בשילובים שונים של בייקון, נקניקים, בשר משומר, בשר מומלח ואף בשר מעושן. את תבשיל הפייז'ואדה, מומלץ לבשל מעל אש חלשה, בסיר חרס עבה. 

הפייז'ואדה בצורתה הסופית, מורכבת מחתיכות שונות של בשר ושעועית שחורה ומעליהן מרק בשר חום-סגול המקנה לתבשיל את יחודו. טעם הפייז'ואדה ידוע כחזק ומלוח מעט אולם הוא איננו נחשב חריף. 
בברזיל, הפייז'ואדה מוגשת בדרך כלל בתוספת מנות צדדיות. מנות אלו יכולות להשתנות בהתחשב באווירה, והן כוללות: אורז, חזיר בשום, ‮כרוב עלים, קמח ‮קסאווה קלוי ("פארופה" - aforaf), נתחי שורש ‮קסאווה בטיגון עמוק, בננות בטיגון עמוק ופלחי תפוזים. בנוסף, נהוג להגיש את המנה בתוספת רוטב מפלפל חריף, וכמשקה, כוס קאיפיריניה. 
להכנת פייז'ואדה נדרשות מספר שעות, לכן נהוג לאכול אותה רק לעיתים רחוקות, ורק בארוחת הצהריים. מסעדות נוהגות להגיש פייז'ואדה כ"מנת היום" רק פעם או פעמיים בשבוע (בדרך כלל בימי רביעי ראשון או שבת), אולם קיימות גם כאלו המגישות את המנה כל ימי השבוע.
דורצ'ול

אטימולוגיה

השם העממי של השכונה "דורצ'ול" הוא שיבוש של המונח dörtyol אשר משמעו בטורקית עות'מאנית: ארבע דרכים (dört, ארבע בטורקית ו-yol, דרך בטורקית). המונח התייחס למיקומה של השכונה על צומת דרכי מסחר שהורכבה מארבעה רחובות מרכזיים כאשר אחד מהם הוא "רחוב היהודים".

היסטוריה

השכונה שכנה לגדות הדנובה מחוץ לחומות העיר ונחלקה לשני חלקים. דורצ'ול העילית שנקראה זֶרֶק (בסרבית: Zerek. מקור השם מהמילה הטורקית zeyrek שמשמעה נקודת תצפית) ודורצ'ול התחתית שנקראה יָאלִייָה (בסרבית: Jalija. מקור השם מהמילה הטורקית yali שמשמעה גדה) ובה הוקמה שכונת היהודים. העות'מאנים הפכו את דורצ'ול למרכז מסחר ושלטון אזורי. במהלך המאה ה-16 התפתחו קשרי מסחר ענפים עם ראגוזה ובעיר הוקם באזאר ובו חנויות רבות. יהודים ספרדים התיישבו בעיקר ביאלייה אשר הייתה סמוכה לגדות הדנובה וסבלה מהצפות רבות. לפי תיעוד בספרי שאלות ותשובות שנשלחו לחכמי סלוניקי כגון חיים שבתי, עולה כי בתי היהודים הוקמו במחצית השנייה של המאה ה-16 במבנה של שכונות חצר. מסביב לבתי השכונה הותקנו גדרות אבן ובמרכזה שכן בית הכנסת הספרדי המרכזי, תלמוד תורה ומקווה.
לאחר תום השלטון העות'מאני החל האזור לשנות את פניו ודורצ'ול עברה תנופת פיתוח ובנייה מודרנית לתקופה בעיקר בשכונה העילית. יהודי העיר עזבו בהדרגה את יאלייה ועברו להתגורר בזרק ובהמשך עברו לשכונות החדשות בבלגרד. ב-1908 נחנך בשכונה העילית בית הכנסת בית ישראל שהפך לבית הכנסת המרכזי של הקהילה הספרדית. בהמשך נחנך במקום בית חולים יהודי. ב-6 באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה. במועד זה הופצצה בלגרד ונגרם נזק כבד מאד לשכונת דורצ'ול בעיקר העילית. הרוב המוחלט של יהודי בלגרד ניספו במהלך השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה יושמה תוכנית בניין עיר חדשה אשר הפכה את דורצ'ול לאזור מגורים. בראשית המאה ה-21 הפכה דורצ'ול לאזור בילויים ומרכז תיירות.
מבחן הצבעים של לישר

מבחן הצבעים של לישר (באנגלית: The Lüscher color test הוא מבחן פסיכולוגי שהמציא ד"ר מקס לישר בבזל, שווייץ. שיטת האבחון של לישר באמצעות דירוג צבעים נמצאת בשימוש קליני מאז 1947 ותורגמה ל-27 שפות.]
מקס לישר גרס, שתפיסה חושית של צבעים היא אובייקטיבית ומשותפת אוניברסלית לכל, אבל העדפת צבעים היא סובייקטיבית, וההבחנה הזו מאפשרת מדידה אובייקטיבית של מצבים סובייקטיביים באמצעות צבעי מבחן.
לישר סבר, שהואיל ובחירות הצבע מתבצעות באופן בלתי מודע, הן מציגות את האדם כפי שהוא באמת, לא כפי שהוא תופס את עצמו או היה רוצה שאחרים יתפסו אותו.
התוצאות האבחוניות של מבחן לישר באמצעות צבעים כוללות הוראות להערכה אישית והמלצות מקצועיות מיוחדות לגבי הדרכים למניעת לחץ פסיכולוגי והתסמינים הגופניים הנובעים ממנו. המבחן גם מציע מידע נוסף בנושא תרפיה מילולית והומאופתית.
עמדת המצדדים במבחן היא, שהוא מאפשר ניתוח אישיות מהיר ומעמיק על סמך המידע המתקבל מדירוג הצבעים בלבד.
השוואה שנעשתה בשנת 1984 בין מבחן הצבעים של לישר ל"מצאי האישיות הרב-שלבי של מינסוטה"  (Minnesota Multiphasic Personality Inventory) לא מצא התאמה משמעותית בין שני המבחנים, ממצא שהביא את המחברים להמליץ על שימוש זהיר בראשון. עם זאת, יש מקום] למחקרי עומק נוספים, מעבר לזה של מבחן מינסוטה, לפני שאפשר יהיה לפסול באופן מוחלט את מבחן לישר.
פרופסור לישר הוא ראש המכון לדיאגנוזה פסיכו-רפואית בלוצרן. הוא למד פסיכיאטריה, פילוסופיה ופסיכולוגיה קלינית בבזל וכיהן במשרות הוראה באמסטרדם, פריז ורומא, באוניברסיטת יל בארצות הברית, בדרום אמריקה, באוניברסיטאות במערב אירופה ובמזרחה ובאוסטרליה. לישר כתב עבודות שונות, העיקרית בהן "חוק ההרמוניה בפנימיותנו" מהדורה שישית
אל-פאלוג'ה

היסטוריה

בסוף המאה ה-19 היה הכפר מוקף בוואדיות משלושה עברים, בתיו היו בנויים מלבני טיט ומרכז הכפר נבנה סביב קבר השיח' אל-פאלוג'י. לכפר היו שתי בארות מים ובריכת אגירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הקים הצבא הבריטי צפונית לעיירה מנחת זמני עבור חיל האוויר המלכותי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התרחב הכפר לכיוון צפון. בחלק הצפוני נבנו חנויות, בתי קפה ומרפאה.
בכפר נבנו שני בתי ספר - לבנים ב-1919, ולבנות ב-1940.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שטחי העיירה היו 38,038 דונם ומספר תושביה 4,670 נפשות.
לפי תוכנית החלוקה משנת 1947 נועדה פאלוג'ה להכלל במדינה הערבית.
במלחמת העצמאות חסמו אנשי הכפר את הדרך ותקפו את השיירות היהודיות בדרכם ליישובים המבודדים בנגב. ב-13 במרץ 1948, במסגרת פתיחת המצור על היישובים היהודיים, הוחלט על שליחת שיירה מלווה בכוח מוגבר של לוחמי חטיבת גבעתי דרך הכפר. תחילה לא נתקלה השיירה בהתנגדות, אולם בהגיעם ליציאה מהכפר נתקלו במחסום ובאש עזה. במהלך הקרב חלה טעות בזיהוי הכוחות במהלכה נפגעו שבעה ממלווי השיירה מאש חבריהם. למחרת בוצעה פעולת תגמול בה פוצצו מבנים ברחוב הראשי של הכפר ונהרגו 15 אנשים. בעקבות הפעולה ובקשת תושבי הכפר החלו חיילים בריטים ללוות את השיירות היהודיות שעברו באזור. 
הצבא המצרי, שפלש לנגב במהלך מלחמת העצמאות השתלט על האזור, אולם ככל שהמלחמה התמשכה, החלו כוחות צה"ל להדוף את הצבא המצרי. 
אזור פלוג'ה לא נכבש בידי צה"ל, אולם הוא הצליח לכתר את הכוחות המצריים מכל עבר. רוב תושבי הכפר עזבו אותו כבר בשלב מוקדם של המלחמה. בתום המלחמה נוצרה מובלעת מצרית שכונתה "כיס פלוג'ה". המצרים פינו את המובלעת בעקבות הסכמי רודוס לשביתת נשק שנחתם ביום 24 בפברואר 1949. על אדמות העיירה הוקמו היישובים קריית גת, נוגה וניר ח"ן.
קורפוס המילואים ה-61 (ורמאכט)

היסטוריה

הקורפוס הוקם ב-15 בספטמבר 1942 בקניגסברג בשם "קורפוס המילואים ה-61", והועמד תחת פיקוד אדגר טייסן. הקורפוס פעל באזור וילנה, וב-21 בפברואר 1944 פורק הקורפוס.
עורבני שחור-כיפה

מאפיינים

גודלו של העורבני שחור-הכיפה הוא כגודלה של תור. הוא ניזון מבעלי חוליות קטנים, מחרקים, פירות וזרעים. העורבני שוכן בחורשות ומקנן על עצים. הנקבה מטילה 4–6 ביצים, והדגירה, הנמשכת 16–17 ימים, מבוצעת על ידי שני ההורים.
צבעו של העורבני שחור-הכיפה הוא אפור חום. על ראשו כתם שחור גדול ומכאן בא לו שמו "שחור-כיפה". על כנפיו, כתם לבן על רקע שחור ומשבצות בצבע כחול לבן. צבע הזנב שחור. תיאור: הגוף מוצק. אורך הבוגר 35.4-32.5 ס"מ, משקל 160–191 גרם, ומוטת כנפיים 52–58 ס"מ (אורך הכנף 16.5 – 17.5 ס"מ). המקור חזק ומאונקל בקצהו. האצבעות ארוכות וחזקות. מבנה הרגל מותאם ללפיתה ולתנועות ניתור זריזות בין הענפים. הכנף קצרה, רחבה, והקצה שלה מעוגל. הזנב ארוך (כ- 13.5 ס"מ) וקצהו רבוע.
לרוב נוצות הגוף - הן בחלקי הגוף העליונים והן בגחון, גוון בז'-ורדרד. כיפת הראש שחורה ומפוספסת מעט. הנוצות של הכיפה עשויות להזדקר בכעין ציצה קטנה במצבים שונים של התנהגות. בפנים בולט פס שפם שחור. אברות היד שחורות והזנב שחור. (ר' לעיל: סימני זיהוי בולטים).
אין הבדלים בצבעי הניצוי בין הזכר לנקבה ובין עונות השנה.