google/wiki40b huggingface dataset:
שמעון אלפסי

הקרב האחרון

לאחר כיבושו של הקסטל, כוח של החי"ש נותר לשמור על השליטה במקום. הערבים ערכו מספר התקפות למען החזרת הקסטל לידיהם. קרב הקסטל היה ארוך ומורכב. במהלכו עברה השליטה במקום מספר פעמים בין הצדדים. בלילה שבין 7 – 8 באפריל נהרג מפקד הכוחות הערבים עבד אל קאדר אל חוסייני. בכ"ח באדר ב' התש"ח, 8 באפריל 1948 ערכו הערבים "פזעה", על מוצב הקסטל למען השבת מפקדם.
כתוצאה מההסלמה במהלכי הקרבות בקסטל, נשלחה מקריית ענבים תגבורת בת שלוש מחלקות תחת פיקודו של המ"פ נחום אריאלי. התגבורת מהגדוד החמישי של חטיבת הראל נועדה לסייע בנסיגת הכוחות על ההר. אחת המחלקות הייתה בפיקודו של שמעון אלפסי. מחלקה זו חיפתה על נסיגת שתי המחלקות האחרות. במהלך הקרב לאחר פקודה מנחום אריאלי, קרא אלפסי אל הכוח במרחב הלחימה: "טוראים לסגת, המפקדים נשארים לחפות". קריאה זו הפכה לאבן יסוד במורשת הקרב הצה"לית. שמעון אלפסי ונחום אריאלי נהרגו עם רבים אחרים בקרב זה. ב-11 באפריל 1948 הובא לקבורה במעלה החמישה. בי"ב בכסלו תשי"ד, 19 בנובמבר 1953 הועבר לקבורה בהר הרצל.
הסופר יורם קניוק אשר בעברו היה לוחם בפלמ"ח הספיד את שמעון אלפסי וסיפר על דמותו:
שמעון אלפסי היה בשבילי דמות מפתח מדהימה. אני חי בזכותו ובגלל המשפט שלו, פשוטו כמשמעו. 
 הייתי בכיתת הפלמ"חניקים... שהוצבה על הקסטל לתגבור כוח החי"ש שהגן על המקום לאחר כיבושו... 
 בבוקר עלו עלינו מאות ערבים ב'פאזעה' המונית... 
 ראיתי פתאום את שמעון אלפסי, אותו הכרתי, מזדקף וצועק את הקריאה -"טוראים לסגת, מפקדים נשארים לחפות!". 
 אנחנו היינו טוראים, ושמעון ועוד מפקדים רבים נהרגו על הקסטל.
אחרי הקרב, הכיתה שלי כבר לא הייתה קיימת... 
 כל ימי חיי לא אשכח את המראה של אלפסי עומד וצועק את הפקודה. 
 אני חי בזכותו...
— אתר הפלמ"ח, "שורת הנופלים"
קניוק תיאר את הקרב בקסטל גם בספרו "תש"ח", שם סיפר כי אלפסי צעק "הטוראים לסגת. המפקדים יחפו על הנסיגה!" וכינה אותו "הגיבור בגברים".
עבודת גבול

במדעי החברה עבודת גבול היא מושג המתייחס למקרים שבהם גבולות, תחימות וחלוקות אחרות בין שדות ידע, נוצרים, מוצדקים, מותקפים או מתוקפים. חוקרים העוסקים בעבודת גבול מדגישים, על פי רוב, את המשמעויות הרבות שיש לתחימה עבור המשתתפים, ומרמזים על כך שהגבולות הם גמישים ומובנים חברתית.
המושג המקורי מיוחס לסוציולוג תומאס גיירין (Thomas F. Gieryn) שהתחיל לדון בבעיית התיחום ובקושי הפילוסופי למצוא הבחנה בין מה ש"מדעי" ומה ש"אינו מדעי". גיירין הגדיר את עבודת הגבול כ"ייחוס תכונות נבחרות למוסד (קרי, למי שמקיימים אותו בפרקטיקות, למתודות שלו, לתחום הידע, לערכים ולעבודת הארגון), למטרת  הבניית גבול חברתי, שמבחין בין פעולות אינטלקטואליות [ושם אחרות מחוץ לתחום זה]". פילוסופים וסוציולוגים של המדע, כגון קארל פופר ורוברט מרטון ניסו נואשות ליצור הבחנה כזאת ולבדל את המדע מכלל הפעולות של איסוף ידע, אך לא עלה בידם למצוא קריטריון יציב, טרנס-היסטורי ואמין שכזה.
עבודתו של גיירין ב-1983 התמקדה במערכת היחסים בין הדת והמדע כהבחנה חדה בין השניים (ואף בטענות שהמדע הוא מחליפה של הדת), וטיפלה במקרים שבהם המדענים ניסו לטעון שמדע, פוליטיקה ואידאולוגיה ניתנים בכלל להפרדה. בעבודתו הוא העלה את הטענה שהתיחום הוא "אידאולוגי", ושסימון הגבול הוא בעל משמעות רבה, הן משום שהמדענים טוענים לאובייקטיביות, והן משום הצורך באוטונומיה. מאז עבודה זו מדענים והיסטוריונים רבים התבוננו על עבודת גבול בסיטואציות אחרות, בדרך כלל תוך התמקדות ברטוריקה המדעית (ויריביה) והאינטראקציות הבין-אישיות ובין-חברתיות שלה.
מחקרים בעבודת גבול התמקדו גם באופן שבו דיסציפלינות מדעיות נוצרות (בעקבות עבודתו של פייר בורדיה על "שדה מדעי"), וכן בדרכים שבהם "אובייקטים" מסוימים מסוגלים לגשר על הגבולות, משום שהם מספקים את הצורך בריבוי קבוצות חברתיות (אובייקט גבול).
דוגמה לעבודת גבול הוא המחקר של יחסי המדע עם ספרות.
בית אלעזרי

שם המושב

המושב הוקם בינואר 1949 ובתחילה נועד להיקרא "ערוגות", עד שהשם נמסר לערוגות. מכיוון שהוא הוקם על ידי עולים שהתיישבו באופן זמני בעאקיר, הוא נקרא "עקיר החדשה". בשנת 1952 שונה שמו ל"בית אלעזרי" על שמו של יצחק אלעזרי-וולקני (וילקינסקי), שהיה אגרונום ושותף פעיל בהתפתחות ההתיישבות בארץ ישראל. למרות זאת, השם עקיר החדשה המשיך ללוות את המושב וועדת השמות הממשלתית דרשה מתושביו לחדול מלהשתמש בשם הערבי ולדבוק בשם העברי בלבד ומודעות פורסמו בעיתונות על כך בינואר 1957.

תולדות המקום

בית אלעזרי היה מושב העולים הראשון שהוקם. הוא הוקם על ידי עולים חדשים הן ממדינות אירופה (פולין ורומניה) שהגיעו באונייה פאניורק (אוניית מעפילים לשעבר) והן על ידי עולים מליטא, עיראק, איראן, תימן ועוד. הרעיון להקמת המושב היה של לוי אשכול, שהגיע לבית העולים בפרדס חנה וחיפש מועמדים להקמת המושב הראשון לאחר קום המדינה. לאחר חצי שנה לוי אשכול אירגן 16 משפחות מהאונייה פאניורק, והביא אותם לעאקיר, שהיה כפר ערבי עד למלחמת העצמאות. העולים קיבלו הדרכה מהחקלאים של כפר ביל"ו עד הקמת המושב. 
ביולי 1949 ציינו תושבי המושב את הקמת המוסדות הציבוריים של המושב. באמצע 1950 הוחל בהקמת 70 בתים נוספים במושב, דבר שנתקל בתחילה בהתנגדות מצד אנשי גבעת ברנר. בינואר 1951 כלל המושב כ-160 משפחות.
העולים בנו בתים מפח וחילקו את האדמה לחלקות עיבוד. כל אחד קיבל עבודה לפי יכולותיו. לאחר מכן הוסיפה הסוכנות היהודית קבוצות עולים נוספות עד שהיישוב התייצב על כ-120 משפחות. כל משפחה קיבלת מהסוכנות רפת קטנה מבטון (חלק משרידי הרפתות עדיין קיימים) ופרה. לאורך השנים הענף העיקרי ממנו התפרנסו התושבים היה ענף הרפת - כיום נותרו רפתות בודדות. 
מושב בית אלעזרי הוא אחד המושבים הגדולים בארץ - היקפו 6 ק"מ והוא מונה כיום כ-400 משפחות, 120 משקים והיתר גרים בהרחבה הקהילתית.
כיום יש במושב עסקים שונים ביניהם משתלה. ליד המושב נמצאת חוות החרקים והפרפרים הישראלית בתוך המושב בית ספר בראשית
גיורא זורע

ביוגרפיה

גיורא זורע הוא הבכור מבין ששת בניו של אלוף מאיר זורע, מוותיקי הבריגדה, איש חוליות הנוקמים בנאצים, אלוף פיקוד הצפון וראש אג"ם. כנער היה אתלט מצטיין והיה שיאן ישראל לנוער בריצת 800 מטר ובריצת 1,500 מטר.
גיורא זורע התגייס לצה"ל ב-1963 והתנדב לסיירת מטכ"ל. ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם וכמפקד כיתה. בתום שירות החובה השתחרר כסמל ראשון, אך התגייס שוב ליחידה, יצא לקורס קציני חי"ר וסיים אותו בהצטיינות. הוא שב ליחידה ושימש כמפקד צוות. זורע מתואר כמפקד צוות תובעני מאוד, שאימן את חייליו אימונים מפרכים, ובעל דרישות גבוהות מאוד מעצמו ומאחרים. דבר שהוביל לרמת ביצוע גבוהה שלו ושל הצוות, ועל צוותו הוטלו באותה תקופה המשימות הקשות ביותר.. במהלך מלחמת ששת הימים, אחיו יונתן, שהיה טייס בחיל האוויר, נהרג בשמי רמת הגולן. לאחר מותו התקרבו גיורא ותקווה, חברתו של יונתן, מאוחר יותר נישאו ולבנם הבכור קראו יונתן. ב-1968 יצא זורע לחופשה ללא תשלום, אך נקרא בשנתיים הבאות פעמים רבות לשירות פעיל מאחר שליחידה חסרו קצינים מנוסים. בתקופה זו הוא פיקד על מבצעים מורכבים רבים. ב-1969 נפצע בידו מהפגזה באזור התעלה במהלך פעילות מבצעית של היחידה. ב-1970 חזר לשירות קבע כסגנו של מנחם דיגלי, מפקד היחידה.
אחרי חצי שנה עזב שוב את הצבא, וב-1972 חזר ופיקד במשך שלושה חודשים על קורס סיור בסיירת אגוז. זורע פיקד על חיילי סיירת אגוז ככוח חי"ר בפשיטה שכללה כוחות שריון בלבנון. בעת שהכוח היה בדרכו חזרה מהפשיטה נתקל במארב נ"ט. בקרב שנפתח הרגו זורע וחייליו את המחבלים. שנה אחר כך חזר זורע לסיירת מטכ"ל ולקח חלק במבצע מיוחד שכלל חדירה לאיסוף מודיעין בסוריה בגזרת החרמון וקיבל את הפיקוד על היחידה במקומו של אהוד ברק. זורע פיקד על סיירת מטכ"ל במלחמת יום הכיפורים. במלחמה השתתפה הסיירת בכיבוש שטחים בגדה המערבית של תעלת סואץ מדרום לאיסמעיליה (במסגרת אוגדת שרון). ברמת הגולן השמידו כוחות של היחידה יחידת קומנדו סורית שנשלחה במסוקים לפגוע בבסיס נפאח. כמו כן פיקד זורע על לוחמי הסיירת במבצע זנבר, במהלכו הוטסו לוחמי סיירת מטכ"ל בעזרת שלושה מסוקי יסעור מרפידים לעומק כביש סואץ-קהיר עם ג'יפים שעליהם תול"רים ופגעו בשדה התעופה כותמיה. בנוסף תקפו כוחות מהיחידה שתי סוללות תותחים בגזרת תל-פארס; אחת הסוללות הושמדה והשנייה התגלתה כסוללת דמי. לוחמי הסיירת הגנו על חניוני טנקים מפני ציידי טנקים סורים והשתתפו בכיבוש המובלעת במסגרת אוגדת רפול. במלחמה איבד גיורא אח נוסף, יוחנן, שהיה קצין מבצעים של גדוד שריון בקרבות הבלימה ברמת הגולן. עקב מותו של אחיו השני ניתנה הוראה שאסרה עליו להשתתף עם היחידה במבצעים מעבר לגבול.
בתקופת פיקודו של זורע התרחש אסון מעלות במאי 1974. ניסיון החילוץ של בני הערובה כשל ונהרגו כ-22 בני אדם וכ-50 נפצעו, לאחר שדרישת מפקד היחידה לפעול שלא בסמוך למועד פקיעת האולטימטום של המחבלים - נדחתה. חצי שנה לאחר מכן, נערך ניסיון חילוץ בני הערובה בבית שאן וב-1975 השתלטות המחבלים על מלון סבוי שבה נהרגו 8 בני ערובה ושני לוחמים בהם אל"ם עוזי יאירי. פעולות אלה נחשבות בין הפעולות הפחות מוצלחות של היחידה. ב-1975 עבר זורע הסבה לשריון, לאחר מכן נסע לוירג'יניה, לבית הספר לפיקוד ומטה של המארינס. ואחר כך כיהן כראש מחלקת המבצעים המיוחדים וכראש מחלקת איסוף באמ"ן. לאחר מכן כיהן כנספח צבאי בדרום אפריקה, וכקצין מודיעין ראשי (מאוקטובר 1984 עד 1988).
לאחר פרישתו שימש זורע כחבר בוועדות חקירה לבדיקת כשלי צה"ל, בהן ועדת פלד, שחקרה את חטיפת החיילים בהר דב, וועדה בראשות אליהו וינוגרד שחקרה את נושא זיהוי והטמנת חלקי גופות חללי השייטת. בין השנים 1995 ועד 2010 זורע שימש כמנכ"ל מפעל עיבוד הבשר "הוד חפר".
Maybe Tomorrow

הוצאה מחודשת

חברת מוטאון הוציאה בשנת 2001 גרסה דיגיטלית מחודשת של אלבומי הלהקה בסדרת "2 אלבומים על תקליטור אחד". האלבום "Maybe Tomorrow" יצא על תקליטור יחד עם האלבום "ABC" בו נכללו שני שירים כבונוס: "Sugar Daddy", שיר שנוסף לאלבום האוסף של הלהקה שיצא בשנת 1971 והשיר "I'm So Happy" שיצא כבי סייד שלא אותו השיר.
בזיליקת ניקולאס הקדוש

המבנה

הכנסייה ממוקמת במרכז הישן של אמסטרדם. היא נבנתה על ידי האדריכל אדריאנוס בלייז (Adrianus Bleijs, 1842-1912), ששילב בעיצובו מספר סגנונות, בהם נאו-בארוק ונאו-רנסאנס.
חזית המבנה כוללת שני מגדלים וביניהם חלון רוזטה. מרכז החלון מעוצב כתבליט שטוח המתאר את ישו וארבעת השליחים, פרי יצירתו של ואן דן בוש (Van den Bossche) וצוות העובדים בסדנה שלו, ב-1886. מעל חלון הרוזטה, בחלקו העליון של הגמלון המשולש, הוצב בתוך נישה פסל הקדוש המגן של הכנסייה ושל העיר אמסטרדם, אותו יצר בארט ואן הוב ב-1886. מרכז ההצטלבות של הכנסייה מחובר באמצעות מגדל מתומן גדול עם כיפה בסגנון הבארוק ובראשה צלב. בפינות שנוצרות על ידי קו הרוחב של ההצטלבות, ממוקמות שתי קפלות, המוקדשות באופן מסורתי למרים אם ישו וליוסף הקדוש.
הבזיליקה מעוטרת באוסף של ציורי קיר דתיים. מעל המזבח מוצב כתרו של הקיסר מקסימיליאן הראשון.
הכנסייה קיבלה מעמד של בזיליקה במהלך חגיגות 125 שנה לקיומה, ב-8 בדצמבר 2012.
הכנסייה שופצה בשנות ה-2000. כיום ניתנים בה, מלבד שירותי תפילה ודת, גם קונצרטים בהם מנגנים בין השאר על עוגב מהמאה ה-19 הממוקם בה.
פטרוזיליה

אטימולוגיה

באנגלית, המילה המשמשת עבור פטרוזיליה היא: "Parsley" ("פָּֿארְסְלִי"). מקור מילה זו באנגלית עתיקה, שם היא נכתבת: "Petersilie" ("פֶּטֶרְסִֿילִיֶה"). מילה זו חלחלה לגרמנית המודרנית, שם היא נהגית: "פֶּטֶרְזִֿילִיֶה".
בצרפתית עתיקה , נכתבת המילה כך: "Peresil" ("פֶּרֶזִֿיל").
מקור המילים באנגלית העתיקה ובצרפתית העתיקה בלטינית של ימי הביניים , שם נכתבת המילה: "Petrosilium" ("פֶּטְרוֹזִֿילִיוּם"), ובלטינית מודרנית, שם היא נכתבת: "Petroselinum" ("פֶּטְרוֹזֶֿלִינוּם"). מילים אלו הן למעשה צורה לטינית  של המילה היוונית: "Πετροσέλινον" (תעתיק מיוונית: "פֶּטְרוֹסֶֿלִינוֹן"). מילה זו הנה הלחם בסיסים של שתי מילים נפרדות: "Πέτρα" (תעתיק מיוונית: "פֶּֿטְרָה") - אבן, ו- "Σέλινον" (תעתיק מיוונית: "סֶֿלִינוֹן") - סלרי. כלומר, משמעות המילה היוונית, בתרגום חופשי לעברית, הנה: "סלרי האבנים" (או: "סלרי הגדל בין/על אבנים").
הצורה הראשונה בעלת תיעוד אמין של מקור המילה "סלרי" מצוי באתר הארכאולוגי "מיקנה", שם נחרט השם: "σε-ρι-νο" ("סֶה-רִי-נוֹ") בכתב ליניארי ב'. באי אוויה, השייך ליוון, מכונה צמח זה: "Μυρώνι" ("מִירֿוֹנִי"), אשר תרגומו העברי הוא: תמכה (המכונה גם: "הפטרוזיליה לאניני הטעם"), או ליתר דיוק: "Μακεδονήσι" ("מַקֶדוֹנִֿיסִי").

גידול ביתי

פטרוזיליה היא צמח אשר גדל היטב בתנאי האקלים הישראלי. משום כך, ומפני שהיא משמשת עשב תיבול במאכלים רבים במטבח הישראלי, נהפכה הפטרוזיליה צמח מקובל בגינות ועציצים ביתיים. משתלות רבות מוכרות שתילי פטרוזיליה שאותם רצוי לשתול בסתיו באדמה או בעציץ עמוק יחסית (כדי לאפשר מספיק מקום לשורש העבות והטעים). הפטרוזיליה זקוקה לפחות ל-5 שעות אור ביממה ולהשקיה מתונה על פי הצורך. הצמח מתרבה באמצעות הפצת זרעים, המבשילים בתוך עמודי התפרחת. למרות זאת, זמן הנביטה הארוך לרוב מרתיע את הגנן הביתי משימוש בזרעי הפטרוזיליה ליצירת דור חדש.

שימושים במטבח

במרכז ומזרח אירופה ובמערב אסיה מוגשים הרבה מאכלים עם פטרוזיליה טרייה קצוצה מפוזרת מעל. לעיתים קרובות מוגשת הפטרוזיליה כמעין קישוט לצלחת. את הפטרוזיליה ניתן למצוא כמרכיב במתכוני תפוחי אדמה שונים, עם תבשילי אורז, דגים, עוף מטוגן, טלה, אווז, סטייקים, בשר או תבשילי ירקות (כמו גולאש או קדירת עגל). באירופה הפטרוזיליה נחשבת לאחד המרכיבים בבוקה גרני, צרור של מגוון עשבי תיבול שנותן ניחוח לתבשילי ציר ולמרקים.
מנהל תוכניות

מנהל תוכניות היא המעטפת של מערכות הפעלה ישנות של חלונות. המעטפת מופיעה בגרסת 16 ביט שבסדרת חלונות 3.x, ובגרסת 32 ביט שבחלונות NT‏ 3.1 ו-3.51. היא החליפה את MS-DOS Executive שהיה מנהל הקבצים כמעטפת ברירת המחדל של חלונות.
המעטפת הייתה ממשק משתמש גרפי מונחה-משימות, שהורכב מסמלילים (קיצורי דרך אל תוכניות) שהיו בקבוצות על פי נושא. למנהל התוכניות היו מגבלות משמעותיות; לא ניתן היה לפתוח יותר מ-40 קבוצות של תוכניות, וכל קבוצה לא יכלה להכיל יותר מ-50 סמלילים‏.

לקריאה נוספת

*Livingston, Brian (1993). More WIndows 3.1 Secrets, San Matao, CA: UDG Books Worldwide, Inc. מסת"ב 1-56884-019-5.
מיק רונסון

ביוגרפיה

רונסון נולד בעיירה הול שביורקשיר שבצפון אנגליה, וכבר מגיל צעיר למד לנגן על שלל כלי נגינה (מפוחית, פסנתר, כינור וגיטרה).
על פי רוב מוכר רונסון כנגן הגיטרה שליווה את דייוויד בואי במחצית הראשונה של שנות ה-70, בתקופת הגלאם רוק. באלבומים של בואי שהוקלטו באותה התקופה, לא רק ליווה רונסון את בואי בגיטרה, אלא אף עיבד מוזיקלית וכן הוסיף לאווירה המחשמלת בהופעות החיות.
באלבום "עלייתו ונפילתו של זיגי סטארדאסט והעכבישים ממארס", שימש רונסון בתפקיד מפתח כמעבד המיתרים וכן כנגן גיטרה מוביל, אלמנטים בולטים במיוחד באלבום לאורך כל אורכו. רונסון אחראי גם לריף הפתיחה של שיר הנושא מהאלבום.
באותה תקופה שיתף רונסון פעולה עם בואי בהפקת מספר אלבומים לכמה מהמוזיקאים החשובים באותה תקופה: לו ריד (Transformer) וכן להקת מוט דה-הופל. 
עד לסוף חייו שיתף רונסון פעולה עם מספר מוזיקאים חשובים כדוגמת מוריסי, רוג'ר דלטרי, איאן האנטר, אלטון ג'ון ובוב דילן.
רונסון מת ב-1993 מסרטן. הופעתו האחרונה התקיימה במופע ההצדעה לסולן להקת קווין - פרדי מרקיורי.
הוא נחשב אחד הגיטריסטים הגדולים בהיסטוריה ונבחר על ידי המגזין "רולינג סטון" למקום ה 41
ברשימת הגיטריסטים הגדולים ביותר אי פעם.
רעיית יתר

רעיית יתר היא מצב בו צמחים נחשפים לרעייה אינטנסיבית למשך זמן ארוך, בו לא מספיקה הצמחייה להשתקם. התופעה יכולה להיגרם כתוצאה מגידול משמעותי של אוכלוסיית חיות בר באזור או כתוצאה מרעייה של חיות משק ללא תכנון, דהיינו ללא חלוקה שווה בין אזורי המרעה, או בזמן שאינו מתואם עם מחזור הצמיחה של העשב.
רעיית יתר מובילה לצמצום יעילות הקרקע ופריונה ולצמצום מגוון הצומח בה. כמו כן, היא תורמת למדבור ולסחיפת קרקע משום ששורשי הצמחים אינם מחזיקים את הקרקע והבהמות הרבות מהדקות אותה. תהליך זה גורם למי נגר מוגברים. כתוצאה מאי ספיגת משקעים בקרקע, מאגר הפחמן והחנקן בקרקע יורד והיא נעשית פוריה פחות. נטען גם שהיא מסייעת להתפתחות מינים פולשים של צמחים.
רעיית יתר היא הדוגמה העיקרית של הטרגדיה של נחלת הכלל. פתרונות לרעיית יתר הם ויסות ותכנון הרעייה. התכנון יכול להיאכף על ידי חלוקה וגידור אזורים שונים שיאפשרו לצומח בהם לגדול. שיטות חקלאות בת קיימא כגון פרמקלצ'ר נותנות אף הן מענה לבעיה.
בניסיון להילחם ברעיית היתר נחקק בישראל ה"חוק להגנת הצומח (נזקי עזים)" בשנת 1950. מטרתו של החוק להגביל את מספר העזים הרועות בשטח קרקע נתון ובפרט באזורים מיוערים. עם זאת, בשנות ה-90 חוקרים הבינו שהחוק היה טעות היסטורית ושהבעיה בישראל היא מחסור ברעיה ולא רעיית יתר. סיכום מחקרי הרעייה בישראל מראה שאין בישראל רעיית יתר ושרעייה הכרחית לשמירה על מגוון ביולוגי בישראל.
דורית זילברמן

ביוגרפיה

זילברמן נולדה בחיפה כדורית גינזבורג. אביה היה מאמן וכדורגלן הפועל חיפה, אברהם גינזבורג. היא בעלת תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן משנת 1990. עבודת הדוקטורט שלה הייתה בנושא "האני היהודי החצוי ביצירותיהם של פיליפ רות' וא.ב. יהושע: עיון משווה", בהנחיית פרופ' הלל ברזל.
הייתה עורכת כתב העת "מאזניים" של אגודת הסופרים בשנים 1995 עד 1997. 
פרסמה 16 ספרים, בהם רומנים, נובלות וסיפורים קצרים. הסרט "טאהרה" נעשה על פי ספרה "סירוס". בנוסף ערכה ספרים רבים.
כמו כן חיברה עיונים ביצירתה של יונה וולך (שהם עיבוד של עבודת המאסטר שלה), ומאמר בנושא "מיסטיקה והיפנוזה ביצירת עמוס עוז".
בשנת 2001 זכתה בפרס קוגל לספרות.
הייתה נשואה לשחקן והבדרן מנחם זילברמן, ממנו התגרשה בשנת 1998. לשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנת 2001 החלה בלימודי משפטים ומאז סיומם בהצלחה משמשת כעורכת דין ומתמחה בדיני משפחה במשרד עם מישל חדאד.
דורית זילברמן זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017 ובפרס היצירה לסופרים עבריים (2017).
היינריך השישים ושניים, נסיך רויס הקו הצעיר

ביוגרפיה

היינריך נולד ב-20 באוקטובר 1789 בשלייץ, להיינריך הארבעים ושניים, נסיך רויס-שלייץ וגרה ולקרולינה, נסיכת הוהנלוהה-קירכברג, בתם של כריסטיאן פרידריך קרל, נסיך הוהנלוהה-קירכברג, ולואיזה שרלוטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
לאחר התפטרותו של היינריך השבעים ושניים, נסיך רויס-אברסדורף-לובנשטיין באוקטובר 1848, בעקבות מהפכות אביב העמים, איחד היינריך את נסיכויות רויס-לובנשטיין, רויס-אברסדורף ורויס-קסטריץ, ומאז כונתה הנסיכות, נסיכות רויס הקו הצעיר. תחת ממשלתו, המדינה קיבלה בשנת 1849 חוקה מודרנית. בשנת 1851 כונן הפרלמנט הראשון החוקתי, ובשנת 1852 תוקנה החוקה יחד עם חוק הבחירות. 
היינריך מת רווק ולא היו לו ילדים, ולכן, אחיו הצעיר היינריך השישים ושבעה, נסיך רויס הקו הצעיר עלה לשלטון במקומו.
אלגון

אִלְגּוּן (או: ציפוי אנודי, אנודייז, אִנּוּד), הוא תהליך פסיבציה אלקטרוליטי שמטרתו הגדלת שכבת התחמוצת על פני חלקים ממתכת. בעזרת שיטה זו ניתן להקנות למתכת עמידות גבוהה יותר לשיתוך ולשחיקה מכנית, ולשנות את טיב פני השטח. התהליך קיבל את שמו "אנודייז" מהעובדה שהחלק שעובר את הטיפול מתפקד במהלכו כאנודה של מעגל חשמלי. על אף הדמיון ביניהם, אלגון איננו ציפוי.
אלגון נפוץ בשימוש כדי להגן על אלומיניום וטיטניום משיתוך ומפגיעה וגם כדי לאפשר צביעה במגוון רחב של צבעים.

אלגון אלומיניום

תהליך האלגון נפוץ בעיקר בתעשיית האלומיניום כאשר ניתן למצוא אותו במגוון מוצרים נרחב בזכות התכונות האסתטיות שלו. 
ציפוי האלומינה, תחמוצת אלומיניום, הוא קשה ביותר. מסיבה זו הוא אינו נוטה להתפורר או להתקלף כמו צבע. לאלומינה גם יכולת בידוד חשמלי גבוהה ביותר. לעיתים כאשר רוצים לצפות רק חלק מרכיב האלומניום באלומינה כגון במקרה שבו חלקו צריך להישאר מוליך חשמל מכסים את החלק שמעוניינים שלא יצופה בלכה ובסוף תהליך האלגון מסירים אותה.
ברוב חלקי האלומיניום המשמשים לתעשיית התעופה יש רכיבים שעברו אלגון לפני הרכבתם וצביעתם. אלומניום שעבר אלגון הוא בחירה פופולרית גם ביצור פנסים.

אלגון טיטניום

אלגון טיטניום משמש בשתלים דנטליים מתקדמים. האלגון יוצר שכבה עבה יותר של טיטניום דו-חמצני (עובי השכבה בין מיקרון אחד ל-2.5 מיקרונים בהשוואה לפחות ממיקרון אחד עבור טיטניום שלא עבר אלגון) ומשנה את טופוגרפיית פני השטח. מעריכים ששני הפרמטרים הללו משפרים את תכונות היציבות והעמידות של שתלים דנטליים, אבל טכנולוגיה זו עדיין חדשה וחסרת מידע ניסויי רפואי כדי לאמת הערכות אלו.
בנוסף נטען כי אלגון מעניק עמידות בפני שחיקה עבור חלקים מושחלים.
 
אלגון טיטניום יוצר מגוון רחב של צבעים ללא צביעה. הצבע שיופיע תלוי בעובי התחמוצת (שנקבע על פי המתח החשמלי שבו בוצע האלגון); תופעה זו מתרחשת עקב שינוי החזר האור מפני שטח התחמוצת והאור שחודר דרך התחמוצת ומוחזר מפני שטח המתכת. ניתן גם ליצור ציפוי טיטניום ניטריד שהוא בעל צבע חום או מוזהב ובעל אותם תכונות מכניות המתקבלות באלגון.

אלגון ניאוביום

אלגון הניאוביום דומה לאלגון הטיטניום כאשר במקרה של הניאוביום ישנו מגוון גדול של צבעים הניתנים להשגה על ידי האלגון. כמו בטיטניום הצבע נקבע על פי עובי שכבת התחמוצת שנקבעת על פי המתח שבו התרחש התהליך. שימושים עיקריים בתעשיית התכשיטים והמדליות.

צביעה

כאשר מראה חיצוני חשוב, פני שטח התחמוצת ניתנים לצביעה לפני שלב אטימה, כאשר הצבע נכנס אל תוך המיקרו-חורים בפני שטח התחמוצת. מספר הצבעים האפשריים הוא כמעט אינסופי; על כל פנים הצבעים שבשימוש נוטים להשתנות בהתאם למתכת הבסיס. למרות שיש המעדיפים צבעים בהירים, בפועל הגעה לצבע בהיר עלולה להיות קשה בחלק מהסגסוגות כגון סגסוגות צורן בעלות אחוז גבוה של נחושת.

שיקולים מכניים

אלגון גורם להתרחבות פני השטח, כיוון שהתחמוצת בעלת נפח גדול יותר מאשר מתכת הבסיס. גורם זה יכול להיות בעייתי במקרים בהם נדרשת התאמה מכנית בין חלקים שונים כגון בחורים המיועדים להברגת ברגים, במקרה שכזה האלגון יגרום לברגים להתקע ויהיה צורך לקדוח מחדש את החורים. אם מתכננים מראש ניתן להכין מלכתחילה את החורים במידה גדולה יותר כך שהאלגון יגרום להם לקטון למידה המתאימה.

חמצון אלקטרוליטי בפלזמה

חמצון אלקטרוליטי בפלזמה הוא תהליך דומה לאלגון, אלא שמסופק מתח גבוה יותר. המתח הגבוה גורם ליצירת ניצוצות והתוצאה היא שמבנה ציפוי התחמוצת הוא הרבה יותר גבישי.
שיטת חיפוש היוריסטית

שיטת חיפוש היוריסטית היא שיטת חיפוש המתבטאת בהערכה וניחוש המצמצמים את אזור החיפוש של פתרון מסוים לבעיה, ולכן מקצרים את זמן החיפוש מחד גיסא, אך אינם מבטיחים הצלחה מאידך גיסא.
בשיטות היוריסטיות מעבר ממצב אחד למצב הבא נקבע על סמך שיקולים היוריסטיים, המציינים את מידת הכדאיות לעבור למצב הבא שנבחר, שממנו ניתן להגיע אל היעד. שיקולים היוריסטיים לא בהכרח מבוססים על חישובים מספריים. את השיקולים ההיוריסטיים ניתן לייצג בעזרת פונקציות היוריסטיות. פונקציה היוריסטית מתאימה לכל מצב ציון המבטא את ערך השיקולים ההיוריסטיים, לפיו עוברים למצב הבא.

Best First

שיטת חיפוש זו משלבת בין חיפוש לעומק וחיפוש לרוחב. בכל שלב בוחרים להמשיך מהצומת המבטיח ביותר בחזית הצמתים ומוצאים את בניו. מצרפים את הבנים לרשימה של צמתים שנבנו עד כה, ושוב בוחרים מהרשימה את הצומת המבטיח ביותר. כך מבצעים עד אשר מגיעים לצומת המטרה.
רוברט מריל

ראשית חייו

נולד בשם מוריס (משה) מילר בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין, ניו יורק, בן לחייט אברהם מילר ולאשתו ליליאן, לשעבר באלאבן, מהגרים מוורשה, פולין. ליליאן טענה לקריירה של זמרת אופרה וקונצרטים בפולין (טענה שבנה הכחיש בביוגרפיה שלו) ועודדה את בנה לפתח את קולו בגיל צעיר: הייתה לו נטייה לגמגם, שנעלמה כאשר שר. הרעיון לטפח את כשרון השירה שלו לרמה מקצועית עלה בלבו של מריל כאשר צפה בבריטון ריצ'רד בונלי בתפקיד הרוזן די לונה, בהצגת הטרובדור של ורדי במטרופוליטן אופרה. את שיעורי הזמרה מימן בכסף שהרוויח כשחקן כדור בסיס מקצועי למחצה.

קריירה

בהופעותיו הראשונות ברדיו כזמר פזמונים נקרא לעיתים בשם "מריל מילר". כאשר הופיע בשירה במסיבות בר מצווה ובחתונות במלונות של רצועת הבורשט, פגש סוכן בשם מו גייל, שמצא לו עבודה ברדיו סיטי בניו יורק ועם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית בניצוחו של ארטורו טוסקניני, ועם הזמן זכה לשיר בשני שידורים של אופרות מפורסמות, לה טרוויאטה (עם ליצ'יה אלבנז) בשנת 1946 ונשף המסכות (עם הרווה נלי) בשנת 1954. שני השידורים האלה יצאו במשך הזמן בתקליטים אריכי-נגן ואחר בתקליטורים.
הופעת הבכורה של מריל באופרה הייתה בשנת 1944, באאידה של ורדי בניוארק, ניו ג'רזי. עמו בהצגה שר הטנור המפורסם ג'ובאני מארטינלי, שהיה אז בסוף קריירה בימתית ארוכה. מריל, שהמשיך בלימודי שירה אצל סמואל מרגוליס, הופיע לראשונה במטרופוליטן אופרה בשנת 1945 בתפקיד ג'רמון בלה טרוויאטה. באותה שנה גם הקליט אלבום תקליטי 78 עם ז'אנט מקדונלד, שכללו מבחר שירים מתוך האופרטה "שם בסנטרל פארק"; מקדונלד ומריל שרו שני דואטים באלבום הזה. 
תפקידו בסרט בקומדיה המוזיקלית "אהרון סליק מפאנקין קריק" גרם לסכסוך עם סר רודולף בינג ולנתק קצר מן המטרופוליטן בשנת 1951. מריל שר מספר רב של תפקידי בריטו שונים ואחרי מותו של ליאונרד וארן בשנת 1960 היה לבריטון הראשי של המטרופוליטן. בסוף שנות ה-50' וראשית ה-60' הופיע בניצוחו של אלפרדו אנטוניני בשירת אריות מרפרטואר האופרות האיטלקיות בסדרת הקונצרטים "לילה איטלקי" באצטדיון לוויסון בניו יורק. מגזין טיים תיאר אותו כ"אחד הבריטונים הטובים ביותר של המטרופוליטן". הדואט טנור-בריטון "Au fond du temple saint" מתוך האופרה "דולי הפנינים"של ז'ורז' ביזה, שהקליט עם יוסי ביירלינג, נחשב במשך שנים לאחד האהובים ביותר על המאזינים ולאחד הביצועים המושלמים של דואט טנור-בריטון בכל הזמנים. 
מריל המשיך להופיע גם בשידורי רדיו וטלוויזיה, במועדוני לילה וברסיטלים. הוא פרש מן המטרופוליטן בשנת 1976. כחזן, ניהל במשך שנים טקסי תפילה של ראש השנה ויום הכיפורים, רבים מהם במלונות רצועת הבורשט.
כאות הוקרה לתרומתו העצומה למוזיקה הווקאלית של אמריקה, קיבל מריל ב-16 בפברואר 1981 את "אות השירות המצוין" היוקרתי ממועדון הזמרה (Glee Club) של אוניברסיטת פנסילבניה. פרס זה ניתן משנת 1964 "כהצהרת הערכה מדי שנה לאדם יחיד, המעלה תרומה משמעותית לעולם המוזיקה ועוזר ליצירת אקלים, שבו יכולים בעלי הכישרון שלנו לבוא לידי ביטוי ראוי ואמיתי." בשנת 1993 קיבל את המדליה הלאומית לאמנויות.
מדליית אדוארד

היסטוריה

המדליה הוכרזה לראשונה בצו מלכותי ב-13 ביולי 1907 ונקראה על שמו של המלך אדוארד השביעי. המדליה הוענקה במקורה לציון גבורתם של כורים אשר סיכנו חייהם על מנת להציל את עמיתיהם אשר היו בסכנת חיים. בעקבות צו מלכותי אשר פורסם ב-1 בדצמבר 1909 נכללו גם עובדי בתי המלאכה והמפעלים בקריטריונים לקבלת המדליה ובכך נסללה הדרך לפיצולה לשתי קטגוריות, האחת המקורית לגבורתם של כורים והשנייה החדשה לגבורתם של עובדי המפעלים והתעשייה.
כל קטגוריה נחלקה לשתי דרגות: דרגה ראשונה - כסף ודרגה שנייה (ארד). המדליות אשר חולקו למעוטרים נוצקו מן החומר אשר זהה לדרגת המדליה אותה הם קיבלו, אשר נענדה על סרט בצבע כחול כהה עם שוליים צהובים. עלות יצור המדליות כוסתה על ידי קרן שהוקמה בידי פילנתרופים (בחלקם בעלי מפעלים) ולא בידי המדינה או הכתר.
בשנת 1971 בוטלה המדליה ומחזיקיה (ביחד עם מחזיקי מדליית אלברט) נקראו להחזירה ולקבל תחתיה את צלב ג'ורג'.