האפיפיורית יוהנה

האגדה

סיפור האפיפיור/ית מתחיל במנהגה להתחפש לגבר בהציגה עצמה כאיש כמורה ממוצא אנגלי בשם ג'והן אנגליקוס (John Anglicus) הפליג (ה) לאתונה, שם החל/ה להתפרסם כאדם משכיל ובעל ידע רב, בייחוד בתחומי המדעים. לאחר זמן, הגיעה יוהנה - תחת זהות גברית - לרומא, והמשיכה להתקדם במדרג הכנסייתי עד לתפקיד רם הדרג של חשמן. בשנת 853, במות האפיפיור לאו הרביעי, הצליחה יוהנה - כמתחזה, להיבחר פה אחד על ידי מוסדות הכנסייה לאפיפיור - ממלא (ת) מקומו של ישו עלי אדמות. במשך שנתיים היא שימשה בתפקידה כראש הכנסייה, עד שבזמן כלשהו במהלך כהונתה התעברה ונכנסה להריון; בשעת תהלוכה מכנסיית פטרוס הקדוש לקתדרלה האפיפיורית, עצרה יוהנה בצד - ולתדהמת כולם כרעה ללדת ילד, אך במהלך לידתו היא מתה, ונקברה במקום.
גרסאות פחות מקובלות מתארות קצת אחרת את סופה של האפיפיורית: לפי אחת מהן, כשאנשי רומא התוודעו לזהותה האמיתית של יוהנה, הם קשרו אותה לסוס, אותו הדהירו ברחבי רומא בעודם רוגמים אותה באבנים. גרסה אחרת מספרת שלאחר הלידה נשלחה יוהנה למנזר מרוחק, בכוונה שתתפלל ותנסה לכפר ולהיוושע מחטאיה, בעוד שבנה גדל והוסמך לבישוף של אוסטיה בבגרותו.
ב-1601 הכריז האפיפיור קלמנס השמיני כי האגדה אודות האפיפיורית יוהנה אינה נכונה, ופקד לנתץ את פסלה המפורסם שבקתדרלת סיינה.

אמינות

סיפורה של האפיפיורית יוהנה מוכר בעיקר מכתביו של ההיסטוריון בן המאה ה-13 מרטין פון טראפאו (Martin Von Trappau), בהם מופיעה הגרסה הנפוצה אודות יוהנה. עם זאת, גרסאות אחרות של הסיפור קדמו לזו, כשהגרסה המצוטטת ביותר מקורה ב"ספר האפיפיורים" (לטינית: Liber Pontificalis), מאת הספרן האפיפיורי אנסטסיוס (Anastasius), שהלך לעולמו ב-886), והיה בן דורה של האפיפיורית יוהנה. ברם, רק בעותק אחד של הספר המצוי בוותיקן מוזכרת האפיפיורית, כאשר הפסקה המתארת אותה מופיעה בתחתית הדף - מחוץ לכל רצף וסדר, ובכתב יד שונה מזה שבשאר הספר. הדבר מעיד כביכול על תוספת מאוחרת, לאחר ימיו של פון טראפאו, ובמילים אחרות - "עדות" זו לקיומה של האפיפיורית היא ספק זיוף, ונוספה הרבה אחרי זמנה של יוהנה.
היסטוריונים בני זמננו מסכימים שאין בנמצא מקור אמין המתאר את האפיפיורית מלפני המאה ה-13, ולא מתקבל על הדעת שסיפור סנסציוני כסיפורה של יוהנה - יעלם, מבלי שיותיר עדויות ממשיות אחריו. מעבר לכך, קיים תיעוד אמין למדי ונרחב של תולדות האפיפיורות במחצית המאה התשיעית; התיעוד לא מזכיר, ולו במילה, את דבר קיומה של יוהנה. המסקנה הבלתי נמנעת היא שיוהנה לא הייתה ולא נבראה, אלא משל הייתה.
עם זה, יש לזכור שיוהנה פעלה, כמסופר, במאה התשיעית - בשלהי ימי הביניים המוקדמים, זמן רחוק במידה שווה הן מתפארת רומא הקדומה, והן מיופיה המתחדש של תקופת הרנסאנס. הפיאודליזם טרם שלט אז, הדרכים היו משובשות, ורק מיעוט מתושבי אירופה ידע קרוא וכתוב. הכנסייה הקתולית חששה שסיפור האפיפיור/ית, אם אכן היה, הוא "חומר נפץ", העלול להסב נזק רב לקריה הקדושה, לכן נראה שהעדיפה להעלימו מדברי הימים. בכל אופן, עדויות למבצע מורכב שכזה - אין בידינו.
במאה ה-14 נפוצה הטענה שבבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו ישנם שני כיסאות שיש עתיקים, כשבמרכזם יש חור, אשר נועדו לוודא את מין האפיפיור, כך שתימנע פארסה נוספת, כפי שקרה כשיוהנה נבחרה לאפיפיור. נטען גם שהמועמד לאפיפיורות נדרש לחשוף חלק גופו התחתון בישיבתו במושב זה, כשקבוצת קרדינלים מהגוף הבוחר הציצה בסתר כדי לאמת את מינו. משנסתבר שהאפיפיור הוא אכן גבר, הכריזו הקרדינלים "Testiculos habet et bene pendentes" - "יש לו אשכים, והם מתנדנדים כראוי". מושבים אלה אכן קיימים, ואחד מהם מוצג לראווה במוזיאון הוותיקן, אך תפקידם של "החורים" שנוי במחלוקת: ייתכן שהם שימשו לוודא שהאפיפיור לא עבר סירוס, מה שמנוגד למסורת הנוצרית. על כל פנים, שני מושבים אלה קדמו, כנראה, לאפיפיורית יוהנה - ולכן אין כנראה קשר ביניהם - לבין הצורך לאמת את מינו של האפיפיור.

בתרבות

ב-1972 נעשה סרט אודות קורותיה של יוהנה, בכיכובם של מקסימיליאן של וליב אולמן.
רומן היסטורי המתאר את קורות חייה של האפיפיורית יוהנה נכתב על ידי דונה וולפולק קרוס ב-1996. על בסיס רומן זה נעשה ב-2009 עיבוד קולנועי נוסף לסיפור, בכיכובם של יוהנה ווקלק וג'ון גודמן.