חגית שחל

חגית שחל (נולדה בתל אביב ב-1950) היא ציירת ואמנית הדפס ישראלית.

ביוגרפיה

אביה, משה שחל, עלה לארץ-ישראל מפולין לבדו כנער פעיל בבית"ר לפני מלחמת העולם השנייה. אמה, מינה שחל, עלתה לארץ מפולין כילדה קטנה. אביה של חגית שחל היה עורך דין במקצועו, ואמה הייתה מורה במקצועה. חגית שחל נולדה בתל אביב וגדלה בתל אביב וברמת חן, רמת גן. בנערותה ובשנות העשרים לחייה למדה והרבתה לעסוק ולהופיע כמוזיקאית ג'אז. בשלב מסוים בחרה להתמקד בתחום האמנות החזותית.

בשנים 1969–1972 למדה אמנות באקדמיה החופשית בהאג שבהולנד. היא שבה לישראל בשנת 1972 ומאז מתגוררת ועובדת בתל אביב.
למדה ליתוגרפיה והדפס רשת אצל האמנית אלימה בשנים 1977–1978. עברה שתי השתלמויות תחריט בסדנת Crown Point Press, בסן פרנסיסקו בשנים 2010 ו-2012.
בשנים 1989–1991 עבדה כמאיירת עבור רשת הטלוויזיה ABC News, היא איירה משפטים שעניינו את התקשורת הזרה בישראל. בשנים 1991–1996 עבדה כמאיירת בבתי משפט עבור ערוץ 2 בטלוויזיה הישראלית. במסגרות אלה הנציחה את משפט דמיאניוק ואת משפטו של יגאל עמיר. בשנת 1992–2000 עבדה כמאיירת עבור העיתון ידיעות אחרונות, במסגרת זו איירה את עמודי השער של המוסף לשבת. האדם הראשון שציירה במוסף לשבת היה דן בן-אמוץ, היא ציירה את המחזאי חנוך לוין. היא ציירה דיוקנאות של פוליטיקאים ישראלים כמו אריה דרעי, אהוד ברק, דוד לוי, בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, חיים רמון לצד דמויותיהם של פוליטיקאים מהזירה העולמית כמו ביל קלינטון, נאסראללה, מילושוביץ', המלך חוסיין ועוד.
החל משנת 1975 היא מלמדת ציור ורישום במסגרות שונות. לימדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב, בבית-ספר מימד לאמנות חזותית בתל אביב, באגודת הציירים והפסלים בתל אביב, בסדנת ארסופ ברשפון, ובסטודיו שלה בתל אביב.
הייתה בין מקימי ארגון אימפקט, עמותת הארגון המקצועי של האמנים הפלסטיים בישראל, שהוקם בשנת 2000, והייתה בו חברת ועד עד שנת 2008.

חגית שחל נשואה ואם לבן.

יצירתה

לאחר סיום לימודיה ושובה לארץ, עבודותיה של חגית שחל היו מופשטות ומושגיות. מאוחר יותר, החלה לצייר דימויי חפצים ואנשים השאולים מתוך עולמה וסביבת המחיה המיידית שלה כשהם מופקעים מסביבתם הטבעית ונשלפים מהאנונימיות שלהם.
במקביל ולאורך כל תקופת עבודתה, היא עוסקת בציור דיוקנאות.
כאמנים רבים אחרים, חוזרת גם חגית שחל אל הדיוקן העצמי שוב ושוב במהלך תקופות היצירה השונות, במין מסע מורכב של עיסוק במהות, זהות, הלכי-רוח ומצבי נפש.
התכנים שעובדו נשמרים והם יחזרו ויופיעו לאחר מכן בציוריה השונים.
בשנים האחרונות, לאחר שהחלה לעסוק באמצעי רישום שונים ובטכניקות שונות של תחריט והדפס, גילתה כי טכניקות אלו מרתקות אותה, או כדבריה - "שואבות" אותה, ולכן בתערוכות האחרונות היא מציגה בעיקר עבודות על נייר. שחל היא אמנית הדפס מעולה ורשמת רגישה ומיומנת ומתמקדת בעיקר בדמות הנשית על היבטיה השונים. הדבר ניכר בתערוכותיה האחרונות: "נדוניה", גלריה שטרן, 2010;
"מבעד ליופי", בית האמנים תל אביב, 2010; "Double
Trouble", גלריה אפרטארט תל
אביב, 2011; "גרייס קלי מרחוב אוליפנט", 2015 ו"קריפ", קיר
אמן במקום לאמנות, תל אביב, 2015. הדמויות הנשיות ששחל מציירת או רושמת מהוות מעין
דיוקן פסיכולוגי שלה, גם אם אינן מתארות באופן מימטי של פניה. הן חלק מהפרסונות
שלהן היא מתחפשת, בין אם זו גרייס קלי או בין אם זו אישה פתיינית.
דמות
האישה הפתיינית מופיעה למשל בסדרת חיתוכי לינוליאום Double
Trouble, שבה הציגה נשים בתנוחות שונות שכולן
מבוססות על תנוחות "נשיות" פתייניות כאשר רוב הדימויים מזכירים קטלוגים
של אביזרי מין או צילומים פורנוגרפיים, בהם הנשים לבושות בפרטי לבוש מיני ופתייני,
כדוגמת נעלי עקב - סטילטו, מגפי עור, מחוכים, גרבי רשת וחלקי לבוש המזכירים אביזרי מין סאדו-מאזו. פרטי הלבוש אינם רק מפתים, אלא
יוצרים תחושה של אלימות, לא רק כלפי הגבר אלא גם כלפי האישה, כי הבגדים והאביזרים
לוחצים וכובלים אותה, מגבילים את תנועתה, ובוודאי מכאיבים לה. האלימות מתבטאת גם
בטכניקה עצמה של חיתוך הלינוליאום, שדורשת חיתוך חד והפעלת כוח של האמנית, שגם
נחתכה בתהליך העבודה. נעלי הסטילטו הם פריטים שמרבים
להופיע ביצירתה של שחל. הן מהוות ציוד הכרחי לכל אישה פתיינית שמשלבת בדמותה את
המשיכה המינית של הפאם פאטאל ואת הסאדיזם-מזוכיזם והפחד מסירוס שכרוכים אף הם בדמותה. הן אינן רק פטיש גברי אלא גם נשי; התמכרותן של נשים לנעלים היא מוכרת
וידועה. 
לעומת
דמות האישה הפתיינית, בתערוכה "גרייס קלי" עסקה שחל בדמויות ובדימויים
הקשורים לילדותה: "המורה אביגיל"; "להיות הבת של...";
"דיוקן אבי" ו"מאהבים נמוגים". ההדפסים עשויים בטכניקות של
תחריט יבש, מונוטייפ, מונופרינט, אקווטינטת סבון ותצריבים, בגוונים של שחורים,
אפורים ולבנים, חלקם עם טקסטורות שונות ברקע. בין לבין נכנסים גם הדפסים, ולעיתים
אקוורלים של בגדים ואביזרים נשיים, המשלימים את נושא הדמות הנשית. "להיות הבת
של..." היא סידרה של דמויות נשים שונות שהיוו עבור שחל "אימהות
רוחניות" ומקור השראה, כל אחת מהן חלוצה בדרכה: קוקו שאנל, המלכה פאביולה,
סימון דה בובואר, פרידה קאלו, אנני לייבוביץ. אלה דמויות שהכירה בילדותה מצפיה
בקולנוע ובמגזינים. לתוך הסדרה שחל "מגניבה" את עצמה בתחריט "להיות
הבת של עצמי", אלא שמול הנשים הגאות והייצוגיות דמותה של שחל שפופה ומכונסת
לתוך עצמה, פניה וחזה מוסתרים על ידי שיער ראשה, ורק עין אחת מציצה, אך היא אינה
פקוחה אלא מושפלת מטה. ניתן לומר שאם הדמויות השונות של "האימהות
הרוחניות" מייצגות את מה ששחל הייתה רוצה להיות, מעין "אני עליון"
שאליו היא שואפת, הרי שדיוקנה שלה מופיע כפי שראתה את עצמה אז בנעוריה.
בסדרת
התצריבים שהפכו לספר אמן, "המורה אביגיל", שחל משחזרת זיכרונות ילדות,
את דמות המחנכת מכיתה ג' בבית הספר אוליפנט בתל אביב, מין גרייס קלי, שאותה היא העריצה
בגלל אישיותה והופעתה המהודרת, על המלתחה העשירה והאביזרים שנלוו אליה. כמי שגדלה
בבית שדגל בצניעות וראה בכל אלה סממנים בורגניים, שחל הייתה מחכה כל בוקר לראות מה
תלבש המורה היום. היא בוחנת אותה דרך היבטים שונים, החל מהדמות עצמה ותנוחותיה השונות,
דרך מלבושיה, וכלה באביזרים נשיים, כגון "שמלה מתנפנפת עם תחתיות שלוש
שכבות", חצאיות צרות עם שסע מאחור, סרטים וקישוטים שונים, נעלי עקב - בדרך
כלל נעלי סטילטו ועוד. לדבריה, "פריטי הלבוש שאני מציירת אינם שלי: השמלות הן אלה שבהן חשקתי
פעם, הנעלים הן אלה שלא נעלתי. הם בגדר דיוקן עצמי, פרידה מפנטזיה, מהדברים שעליהם
ויתרתי, או שכבר לא אגיע אליהם".