google/wiki40b huggingface dataset:
הוועדה לאנרגיה אטומית

הוועדה לאנרגיה אטומית (בראשי תיבות: הוא"א) אחראית על פעילותה של מדינת ישראל בתחום הגרעין.

היסטוריה

הוועדה לאנרגיה אטומית הוקמה ב־13 ביוני 1952 על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון בראשות פרופ' ארנסט דוד ברגמן. עם חבריה נמנו ד"ר ישראל דוסטרובסקי ממכון ויצמן למדע, רא"ל (מיל') יעקב דורי, מנהל אגף המדע במשרד ראש הממשלה, ד"ר ש' כהן, פרופ' שמואל סמבורסקי מהאוניברסיטה העברית בירושלים, פרופ' יואל רקח מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופ' פרנץ אולנדורף מהטכניון. 
בתחילה ישבה הוועדה במבנים ארעיים ליד רחובות. בשנת 1958 הוחל בהקמת המרכז למחקר גרעיני - שורק (ממ"ג). בסוף שנת 1959 הוחל בהקמת הקריה למחקר גרעיני - נגב (קמ"ג).
משרדי הוועדה נמצאים ברחוב חיים לבנון ברמת אביב.

תחומי אחריות

הוועדה לאנרגיה אטומית אחראית על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, המתבצעת, כאמור, בשני מרכזים - המרכז למחקר גרעיני בנחל שורק והקריה למחקר גרעיני ליד דימונה. הוועדה מייעצת לממשלה בנושאים הקשורים למחקר ופיתוח גרעיני ומבצעת את מדיניות הממשלה בתחום זה. הוועדה גם מייצגת את מדינת ישראל בתחום הגרעין במוסדות בינלאומיים כגון הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה.
בשנת 1966 לקח על עצמו ראש הממשלה לוי אשכול את התפקיד, מידי דוד ארנסט ברגמן. בראש מליאת הוועדה עומד ראש הממשלה, שהוא יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, והוא הממנה את חברי הוועדה. בתחילת שנות ה-80 מנחם בגין מינה את יובל נאמן ליו"ר הוועדה.
בפברואר 2011 עודכן מבנה הוועדה לאנרגיה אטומית, אושררה אחריותו של ראש הממשלה בנושא הגרעין, לרבות היותו הממונה הישיר על הוועדה לאנרגיה אטומית, עודכנו תפקידי הוועדה והוסדרו הממשקים בין הוועדה לבין משרדי ממשלה אחרים. על התנהלות הוועדה עד 2015 היה ממונה השר לענייני מודיעין, ב-2015 הוועדה עברה לאחריותו של שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים.
לבנון (ניו המפשייר)

היסטוריה

לבנון קיבלה את הזכות להתאגד כעיירה על ידי המושל הקולוניאלי הבריטי של ניו המפשייר, בנינג וונתוורת', ב-4 ביולי 1761 והייתה אז אחת מ-16 עיירות לאורך נהר הקונטיקט. היא נקראה על שם לבנון שבקונטיקט, שממנה הגיעו רבים מהמתיישבים, כולל הכומר אלעזר ווילוק, שהגיע ב-1770 וייסד את דארטמות' קולג'. בלבנון, קונטיקט, שכן בזמנו בית הספר מור לאינדיאנים (Moor's Indian Charity School), קודמו של דארטמות' קולג'.
בתחילה התרכז היישוב לאורך נהר קונטיקט, בשטח שמהווה היום את ווסט לבנון, ועל גדת אגם מסקומה, באזור שליד אנפילד. באמצע המאה ה-19 התפתח אזור של טחנות מים על מפלי נהר מסקומה. ענפי התעשייה המקומיים כללו, בזמנים שונים, מנסרות עצים, בית חרושת לעורות, כמה מפעלי מכונות, מפעל לצמר ומתפרה. באותה תקופה היווה המחוז מקור משיכה לפועלים צרפתים ממחוז קוויבק שבקנדה. אזור זה היה למרכזה של העיר, אף על פי שווסט לבנון התפתחה להיות צומת רכבות עם זהות נפרדת שהייתה מקושרת לקווי הרכבת שהגיעו מבוסטון. שמה של צומת רכבות זו שונה מאוחר יותר לווסטבורו, לאחר ששתי רכבות התנגשו זו בזו עקב בלבול בית תחנת לבנון לתחנת ווסט לבנון.
פעילותן של טחנות המים, כמו מסילות הרכבת, הצטמצמה בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20. בתקופה זו נפגעה לבנון משתי שריפות גדולות. השנייה, שפרצה ב-1964, החריבה חלק ניכר מאזור הטחנות. השיקום היה כרוך בתהליך התחדשות עירונית שנוי במחלוקת, שבמסגרתו נבנה אזור סגור, המול, שנבנה על חורבותיו של אזור רחוב הנובר. בשל הצורך לתת מענה לשקיעה הכלכלית וכמשקל נגד לתנועה להכרזת של ווסט לבנון כעיירה נפרדת, התאגדה לבנון מחדש כעיר ב-1958.
סלילתם של הכבישים הבין-מדינתיים 89 ו-91 דרך לבנון, הסמיכות לצומת וייט ריבר שבורמונט וכן התפתחותו של דארטמות' קולג', הובילו לתחייה הכלכלית של האזור. כלכלתה של לבנון, שהייתה עד אז עיירת טחנות מים, מבוססת על מגוון של ענפים כלכליים, כולל חינוך, שירותי רפואה, היי-טק ומסחר קימעונאי. מדרום לווסט לבנון, על הצטלבות הדרכים 12A ו-I89, צמח מתחם מסחרי גדול. אפשרויות הפנאי התפתחו גם הן והן כוללות שבילים רבים להליכה רגלית, אתר סקי, בריכת שחייה וכמה מגרשי ספורט.
ב-1991 עברו מהנובר הסמוכה המרכז הרפואי דארטמות' היצ'קוק ורוב המחלקות של בית הספר לרפואה אל הקמפוס החדש שמדרום לקו הגבול שבין לבנון והנובר. כמה חברות בתחום הרפואה וההיי-טק התמקמו גם הן בקמפוס זה. בלבנון שוכן המטה הצפון-אמריקאי של חברת טלה-אטלס (Tele Atlas), אחת המפתחות המובילות בעולם לנתוני מיפוי. נובל, מיקרוסופט ונובו נורדיסק מחזיקות גם הן מתקנים חשובים בעיר.

פארק קולברן

"הפארק ההיסטורי קולברן" (Colburn Park Historic District) שוכן בליבה של לבנון ולידו ניצבים בניינים רבים מהמאה ה-19. ב-1986 האתר הוכנס לרשימת האתרים ההיסטוריים הלאומיים. הקרקע שעליה התפתח לימים הפארק נתרמה ב-1792 על ידי רוברט קולברן, שייעד את תרומתו ליצירת מקום מפגש קהילתי ושימש גם ככנסייה וכבניין העירייה. כבישים רבים נסללו לאזור והוא החל להתפתח כמרכז אזרחי ומסחרי של העיר בראשית המאה ה-19. כיום מתקיים במקום שוק איכרים, ככל שמתיר זאת מזג האוויר.
ארנסט אלכסנדר

ארנְסט אלכסנדר (בגרמנית: Ernst Alexander;‏ 19 במרץ 1902 – 30 בינואר 1980) היה פרופסור לפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני מוריה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע והמתמטיקה (1959–1963).
שוק קמדן

שוק קמדן (באנגלית: Camden Market) הוא שוק באזור קמדן טאון, ברובע קמדן שבעיר לונדון. השוק החל לפעול בשנת 1974 ובמהלך השנים הלך וגדל עד שכיום מדובר למעשה במספר שווקים סמוכים. כ-100,000 מבקרים פוקדים את השוק מדי שבוע והוא אחת מהאטרקציות התיירותיות הפופולריות בלונדון.
בשנת 2014 איש העסקים הישראלי טדי שגיא החל בקניית מגרשים באזור שוק קמדן. עד לחודש מרץ 2016, לאחר שרכש את ארבעת האזורים הכי חשובים של השוק מתוך שישה, הוא הכריז על תוכניותיו להשקיע כ-300 מיליון ליש"ט בפיתוח השוק עד לשנת 2018.
בשנת 2017 נרכש השוק כולו על ידי שגיא, באמצעות חברת Labtech שברשותו לפי שווי של 890 מיליון ליש"ט.

תיאור השוק

שוק קמדן מכיל שישה אזורי שוק נפרדים:

שוק קמדן לוק

שוק קמדן לוק קרוי על שם הסכר של קמדן (Camden Lock) שנמצא באתר זה בתעלת ריג'נטס. סכר זה מאפשר מעבר הספינות בין הגבהים השונים של התעלה. השוק בנוי באזור המחסנים שהיו ממוקמים לאורך התעלה. החל מאמצע שנות ה-70 הלך ופחת השימוש המסחרי בתעלה, ובשנת 1974 החל לפעול באזור שוק זמני. בשל הצלחת השוק הפך השוק לקבוע, ובוטלו תוכניות להרוס את המבנים לצורך בניית כביש מהיר במקום. השוק שפעל במקום היה שוק מלאכת יד, ובהמשך הפך לשוק בגדים משומשים ולשוק פשפשים.
בשנת 1991 התרחב השוק למבנה בן שלוש קומות שתוכנן על ידי ג'ון דיקינסון. המבנה נבנה לבנים ולו תקרת ברזל בסגנון ויקטוריאני, ולכן המבנה תואם את יתר מבני השוק שנבנו בשלהי המאה ה-19.
בשנת 2006 החלה בניית מבנה נוסף בין שוק קמדן לוק לשוק האורוות. ב-9 בפברואר 2008 פרצה שריפה במבנה הגובל בשוק התעלה.

שוק האורוות

שוק האורוות (Stables Market) הוא השוק הגדול ביותר מששת השווקים המרכיבים את שוק קמדן. מבנה השוק שימש בעבר כאורוות של חברת הרכבות מידנלנד ושל בית החולים הסמוך. דוכני השוק מוקמו בתאי הסוסים. השוק משמש בעיקר למכירת רהיטים ובגדים משומשים, וחפצי בית מיד שנייה. אזור זה ידוע בעיקר בבגדים הגותים הנמכרים בו.

שוק תעלת קמדן

שוק תעלת קמדן ממוקם לאורך תעלת ריג'נטס מזרחית לדרך צ'וק פארם (Chalk Farm Road) השוק תיירותי ביותר וכולל אזורי הסעדה. שוק זה נהרס כמעט לחלוטין בשריפה שאירעה ב-9 בפברואר 2008.

שוק רחוב באק

שוק רחוב באק (Buck Street Market) הוא שוק בלתי מקורה בו נמכרים בעיקר בגדי יד שנייה.

אלקטריק בולרום

האלקטריק בולרום (Electric Ballroom) הוא שוק מקורה הממוקם במחסן גדול. שוק זה פועל רק בסופי השבוע, בימי שבת וראשון.

שוק רחוב אינברנס

שוק רחוב אינברנס (Inverness Street Market) הוא שוק רחוב מסורתי קטן.
סטפן טושב

תחילת הקריירה הצבאית

טושב לחם במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי, לצד הצבא הרוסי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), אשר הובילה לעצמאות בולגריה, ושנה מאוחר יותר סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה. טושב שירת כקצין משטרה במחוז האוטונומי רומליה המזרחית, עד לאיחודו עם נסיכות בולגריה.
במהלך מלחמת בולגריה-סרביה (1885), לחם כמפקד פלוגה בקרב סליבניצה, שבו הצליחו הבולגרים לבלום את התקדמותם המהירה של הסרבים אל עבר הבירה סופיה. על חלקו בקרב זה זכה באות הנסיך בטנברג. בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל ופיקד על אוגדת חיל הרגלים הראשונה של סופיה. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה השתתף עם חטיבתו במספר קרבות בגזרת תראקיה ובכלל זה באזור איסטנבול. כן השתתף במלחמת הבלקן השנייה לאחר שהועלה לדרגה המקבילה לתת-אלוף בצה"ל ופיקד על האוגדה החמישית בגזרה הסרבית.

מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהוא בדרגת גנרל, פיקד טושב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה בחזית דוברוג'ה ועל הכוחות הבולגריים בקרב קובאדין ודובריץ', אשר הובילו ליתרון משמעותי בחזית הרומנית. חלק מהמקורות אף מייחסים לו תפקיד פיקודי בקרב טורטוקאיה. לטושב, איש צבא קשוח ובלתי מתפשר היו חילוקי דעות מהותיים על אופן ניהול הקרבות מול מפקד החזית מטעם מעצמות המרכז, הגנרל הגרמני אוגוסט פון מקנזן, עניין שהוביל להעברתו מתפקידו ומינויו לתפקיד מושל מקדוניה. את תפקידו בחזית תפס הגנרל סטפן נרזוב. ב-27 במרץ 1917 מונה למפקד חיל הרגלים הבולגרי. לאחר מלחמת העולם, הותר לגנרל טושב להישאר בשירות פעיל, להבדיל מקצינים רבים אחרים, והוא מונה למפקד הארמייה הרביעית.

אחריתו

ביוני 1919 פרש משירות פעיל ועסק בפעילות ציבורית, כיושב ראש האגודה של קציני המילואים של צבא בולגריה. לאחר המרד הקומוניסטי האלים והכושל שפרץ בחודש ספטמבר 1923 פעל טושב רבות לשיקום הנפגעים הרבים. טושב הלך לעולמו בעיר פלובדיב ב-27 בנובמבר 1924 ונקבר בעיר סופיה, בלווייה צבאית שבה נכח קהל אלפים.
כסף קטלני (סדרת טלוויזיה)

העלילה

במרכז הסדרה שתי משפחות עשירות ורבות עוצמה: משפחת אייזנמן, יהלומנים המחזיקים בחברת "דאימונד קורפוריישן", ומשפחת רוטנברג, מפתחים נשק ומערכות לחימה באמצעות חברת "ארמר אינטרנשיונל".
הדמות הראשית בסדרה היא דמותו של שאולי אייזנמן (מגולם על ידי נתן רביץ). שאולי הוא בנם הבכור של האייזנמנים. גבר נאה, משכיל ורב לשוני, איש העולם הגדול. שאולי מוצג כגבר שחצן ושופע ביטחון עצמי, חובב נשים יפות ומכוניות ספורט. עסקי היהלומים של משפחתו לא מלהיבים אותו במיוחד, והוא שואף להשתלב בחברת הנשק של הרוטנברגים. הוא לוטש את עיניו לבתו הבכורה של צבי רוטנברג (רפי תבור), תמר רוטנברג (גלית גיאת) שמחזיקה בתפקיד ניהולי בכיר בחברה. במהלך הסדרה לקח שאולי, קצין מילואים בסיירת מטכ"ל, חלק בפשיטה בעומק לבנון ונפל בשבי ארגון טרור. כשבמקביל תמר בורחת למדבר ומתגוררת אצל משפחה בדואית, בעקבות רומן עם מי שכביכול היה אחיה למחצה שאותו אימה נטשה בילדות ובידיעה שהיא בהריון משאולי. אחרי האירועים האלה היא שבה, לבקשתו של מרסל (יוחנן הרסון) איש עסקים וטרוריסט שעושה עסקים עם שאולי ותמר, על מנת לשמש כמתווכת בין משפחת אייזנמן לחוטפיו של שאולי. כוח מסיירת מטכ"ל חילץ אותו במבצע בעומק סוריה. עם שובו נחשד שאולי, בעלילה אחרת, שהוא רצח איש עסקים המשתייך למשפחת פשע בשם "שָׁשׁוּן". 
עלילה נוספת בסדרה מספרת על כנר מסתורי בשם "ניק גולדין", שאותו דרס שאולי והפך אותו בהמשך לאיש עשיר ובעל כוח, אשר מתגלה בהמשך כאחיהן למחצה (האמיתי) של תמר וגילי.
עלילה נוספת עוסקת באמו המאמצת של ניק, אלזה. אלזה הייתה אשת עסקים שנטשה את בעלה(שניהל רומן במגביל עם אמו של שאולי ועם אחותו דניאלה) ואת שני ילדיה: גבי האחות הבכורה (כוריאוגרפית שהייתה בת זוגו של שאולי ובמגביל ניהלה רומן עם צבי כדי לנקום באימה על כך שנטשה אותם.) ואחיה (אדריכל שהיה בן זוגה של תמר וניהל אף הוא רומן עם דניאלה).  אלזה מתגלה כמי שעומדת מאחורי כל האויבים של שתי המשפחות: מרסל מתגלה כיד ימינה והששונים עובדים בשבילה. כמו כן, היא רואה בצבי את יעד הכיבוש הסופי שלה, ובנוסף היא מגדלת את נכדו (בנם של שאולי ותמר). 
צוות השחקנים כלל גם את סנדי בר (בתפקיד גילי בתם הצעירה והמפונקת של הרוטנברגים; בר עצמה הוחלפה החל מהעונה השנייה בעדי אהרון), טל קרסלניק, תומר רוסו, נטלי עטיה, יוסי גרבר, מיכל אמדורסקי ועוד.
לאצקו

לאצקו (ברומנית: Laţcu ‏ נ' ? - 1373) הוא שליט נסיכות מולדובה בערך בין השנים 1365–1373, בנו ויורשו לכס המלכות של בוגדאן הראשון. בימיו בירת הנסיכות המשיכה להיות בסירט. 
השם לאצקו הוא צורת הקטנה של השם ולדיסלב, לדיסלב או לאסלו.
תחת שלטונו במולדובה התחוללה מערכת תעמולה קתולית אינטנסיבית. שני נזירים פרנציסקנים, ניקולאוס דה מלאסק ופאול דה שווידניץ, שפעלו בטרגו סירט, הצליחו לשכנע את השליט עצמו לעבור לדת הרומית - קתולית (1370).
אחרי שלאצקו, חלק מהבויארים ומהעם עבר בצורה חגיגית לדת הקתולית, הארכיבישוף אנטוני של קרקוב, הכתיר ב-9 במרץ 1371 את הבישוף של סירט, אנדריי. באותה שנה
, ב-3 בספטמבר, האפיפיור גרגוריוס האחד עשר מינה בישוף נוסף - הבישוף של  מילקוב. ב-1373 הוקמה בישופות גם בצ'טאטיה אלבה.
האפיפיור הכיר בלאצקו כ"דוכס מולדובה, שעמה ולאכי").
לאצקו היה נשוי לאנה, ולזוג נולדה בת בשם אנסטסיה. מפני שלא נולדו לו בנים לאצקו פנה לאפיפיור, עם בקשה לבטל את נישואיו, אך סורב (במכתב מ-25 בינואר 1372). הנסיכה אנסטסיה נישאה 
לרומן הראשון ודרך נישואים אלה עבר שרביט המלוכה במולדובה לידי הענף מושאט של השושלת בוגדאן. רומאן היה, כנראה, בן של שטפאן מושאט, שהיה בן של בוגדאן הראשון. 
לאצקו הובא לקבורה בכנסיית בוגדאנה בעיר רדאוץ, על יד אביו, בוגדאן הראשון.
רות לורנס-נאימרק

ביוגרפיה

רות לורנס נולדה בברייטון, אנגליה. הוריה, הארי לורנס וסילביה גרייבורן, עבדו כיועצי מחשבים. כשהייתה בת שלוש נולדה אחותה הצעירה, רבקה. כבר מגיל צעיר נחשבה לילדת פלא ובגיל חמש התפטר אביה מעבודתו כדי שיוכל ללמדה בביתם. בגיל תשע עברה בהצלחה מבחנים במתמטיקה של מערכת החינוך הבריטית המיועדים לבני 16, שנה וחצי לאחר מכן הצטיינה במבחנים המיועדים לבני 18, והיא נחשבת לצעירה ביותר שהצליחה בכך אי פעם. ב-1981, כשהייתה בת עשר בלבד, עברה את בחינות הכניסה לפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד, ראשונה מבין 530 מועמדים. היא החלה ללמוד במוסד כשהייתה בת 12.
בעת לימודיה באוקספורד הוסיף אביה להיות מעורב בחינוכה וליווה אותה לכל ההרצאות והתרגולים. היא השלימה את התואר בהצטיינות תוך שנתיים בלבד, במקום השלוש המקובלות, כשהיא זוכה בפרס כספי בסך מאה לירות שטרלינג, ובכך הייתה לצעירה ביותר לקבל תואר בוגר אוניברסיטה ממוסד אקדמי זה.
מיד לאחר שקיבלה תואר ראשון פנתה ללימודי תואר שני בפיזיקה אותם סיימה בשנת 1986, ואת תואר הדוקטור סיימה ב-1989, כשהייתה בת 18 בלבד. כותרת התזה שלה הייתה "הצגות הומולוגיות של חבורת הצמות", בהנחייתו של מייקל עטיה.
בגיל 19 התמנתה למשרה האקדמית הראשונה שלה, עמית-זוטר באוניברסיטת הרווארד. לאחר מכן עברה לאוניברסיטת מישיגן, שם מונתה לפרופסור-חבר עם קביעות ב-1997, ולאחר שנתיים נוספות עברה לירושלים ומונתה לפרופסור-חבר באוניברסיטה העברית.
בשנת 2012 הצטרפה לאגודה האמריקאית למתמטיקה.
ב-1998 נישאה למתמטיקאי הישראלי ארי נאימרק וחזרה בתשובה. לזוג ארבעה ילדים.

מחקר

בשנת 1990 פירסמה לורנס מאמר בשם "Homological representations of the Hecke algebra" שעסק בין השאר בחקר חבורת הצמות; לורנס גילתה והציגה במחקרה מספר הצגות ליניאריות של חבורת הצמות, שהתבססו על הצגות בוראו.
בשנת 2000 דן קרמר וסטיבן ביגלו חקרו הצגות ספציפיות מתוך המחקר ועל כן הוכיחו כי הצגות אלה הן נאמנות. ההצגות שמוכיחות כי חבורת הצמות היא ליניארית קיבלו את השם הצגות לורנס-קרמר, שביחד עם ההצגות במחקר של לורנס מרכיבות קבוצת הצגות בשם "הצגות לורנס".
בזכות העובדה שחבורת הצמות היא ליניארית, התאפשר השימוש בחבורת הצמות להצפנה.
המאמר פורסם במגזין Communications in Mathematical Physics.
סיטון (סדרת טלוויזיה)

סִיטוֹן היא סדרת דרמה משפטית אשר שודרה בערוץ הראשון בשנות ה-90. הסדרה בוימה והופקה על ידי האחים אורי ובני ברבש, ובתפקיד הראשי שיחק ששון גבאי. לסדרה צולמו שתי עונות בהן 21 פרקים ללא אורך קבוע, בין 28 ל-46 דקות. בהתחלה הוזמנו 13 פרקים, ולאור ההצלחה הגדולה הוחלט על עונה שנייה בת 8 פרקים.
הסדרה מספרת את סיפורו של גבריאל רומנו סיטון, עורך דין ירושלמי עצמאי, ומלווה אותו הן בהופעותיו בבית המשפט, והן בחייו האישיים. הסדרה עוסקת בנושאים רבים, בהם סוגיות ההפלות, אבהות, קיום יחסי מין ומערכות יחסים עם קטנים, תורמת איברים ואפילו פרשת ילדי תימן.
עורך הדין הירושלמי חגי סיטון הגיש תביעת דיבה נגד רשות השידור בשל פרקי הסדרה ובשל מודעות הפרסומת לה על אוטובוסים. תביעתו נדחתה, אך בערעור שהגיש לבית המשפט המחוזי התהפכה ההחלטה.
מאיר (הגדול) מפרמישלאן

ביוגרפיה


נולד בפרמישלאן בשנת תס"ג, לבת שבע ולרבי יעקב "תם" מפרמישלאן-קולומייא. בצעירותו עסק במסחר ובני האזור שאינם יהודים כינוהו "מאיר הנאמן", בהיותו כבן 35 עזב את כל עסקיו וישב בבית המדרש וחסידים החלו נוהרים אליו. היה מראשוני תלמידיו וחבריו של הבעש"ט ועל פי המסופר, עזר לו להכניע את שרידי כת הפרנקיסטים בלבוב. לאחר פטירת הבעל שם טוב החל לנהל עדה עצמאית בפרמישלאן.
שהה תקופה מסוימת אצל תלמידו רבי שבתי מראשקוב שם שימש כמלמד. 
נפטר ב-כ"ב באב תקל"ג ונקבר בעירו פרמישלאן. בנו רבי אהרן אריה לייב מילא את מקומו בפרמישלאן. 
בשנות ה-2000 אותרה מצבתו בבית החיים בפרמישלאן, על ידי ישראל מאיר גבאי - יושב-ראש ועד אהלי צדיקים והוקמה בפתח בית הקברות.
על השלט נכתב:
מקום קדוש
בית החיים העתיק דק"ק פרמישלן
ובו נטמן הרה"ק
רבי מאיר הגדול
בן רבי יעקב מפרמישלן
נלב"ע כא אב תקל"ג לפ"ק
זיע"א
חיבר ספר בשם "יאיר אור", העוסק בקבלה, והוא נמצא עדיין בכתב-יד ואסר להדפיסו.
ספר אחר המיוחס לו, וגם הוא לא נדפס, נקרא "אור תורתו של רבי מאיר". 
סיפורים על אודותיו נכתבו בשני הפרקים הראשונים של הספר "אספקלריה המאירה", בשני כרכים משנת תשנ"ז, מאת הסופר מרדכי גרליץ.
הוגו באל

חייו

באל נולד בעיר פירמזנס (Pirmasens) שבגרמניה למשפחה קתולית. בנעוריו עבד כמתמחה במפעל לעיבוד עורות, אולם לאחר שלקה בהתמוטטות עצבים, הפסיק את עבודתו ועבר ללימודי סוציולוגיה, ספרות, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת היידלברג. בשנת 1910 עבר לברלין במטרה להפוך לשחקן אצל מקס ריינהרדט, מורה ובמאי תיאטרון יהודי-גרמני. שם פיתח שאיפה ליצור "תיאטרון כולל", ברוחם של ניטשה וואגנר.
בשנת 1914 ניסה להתגייס לשירות צבאי שלוש פעמים, אולם נדחה עקב בעיות רפואיות. את יצר הסקרנות הצבאית שלו מימש בטיול לקו החזית הבלגית, חוויה אשר הייתה בעלת השפעה משמעותית עליו. הוא עזב את מינכן ועקר לברלין, שם התקרב אל תאוריות פוליטיות אנרכיסטיות, בייחוד לזו של פיוטר קרופוטקין, עליו גם החל לחבר ספר. 
בשנת 1916 היה לשותף מרכזי בתנועת הדאדא בציריך. הוא היה בין כותבי המניפסטים של הקבוצה, בהם הדגיש את המימד החברתי-פוליטי שבו שרויה החברה האירופית. באחד המופעים הידועים ביותר של הקבוצה, אשר התקיים ב-23 ביוני שנת 1916 ב"קברט וולטר", הופיע הוגו באל על הבימה, כשהוא לבוש תלבושת וצילינדר עשויים מקרטון, כמעין שריון, והקריא את שירו "קראוון הפילים", שיר פונטי וחסר משמעות, שנכתב גם בהשפעתה של האמנות הפרימיטיבית, אשר הייתה פופולרית בסופה של המאה ה-19 ותחילתה של המאה ה-20. את מופע זה תיאר באל:
 
לבשתי תלבושת מיוחדת שתוכננה ביד ינקו ובידי. רגלי היו נתונות בגליל הדוק של קרטון כחול ונוצץ שהגיע עד למותני, ועד אותו מקום נראיתי כאובליסק. למעלה לבשתי צווארון ענקי גזור מבריסטול, מצופה אדום מבפנים וזהוב מבחוץ. הוא הודק לצווארי בצורה כזאת שהרמת מרפקי והורדתם הניעה אותו ככנפיים. על כל זאת נוספה מגבעת גבוהה וגלילית של רופא אליל בפסי לבן-וכחול. ...העלו אותי לבמה בחשכה, ואני פתחתי בקצב איטי ובחגיגיות: gadji beri bimba glandridi laula lonni cadori ...
 
תגובת הקהל הנזעם מן הזעזוע ומן האבסורד שבמופע היוותה על פי האנס ריכטר חלק אינטגרלי מן המופע. ריכטר תיאר את באל כ"עומד אין-נוע כסבונרולה קנאי ואדיש." 
בשנת 1917 שימש באל כעיתונאי ב"פראייה צייטונג" (בגרמנית: Freie Zeitung – "העיתון החופשי"), עיתון בעל מגמות דמוקרטיות בעיר ברן. בשנת 1920 עבר, ביחד עם אמי הנינגס (Hennings), רקדנית וזמרת-קברטים אותה נשא לאישה, לכפר שווייצרי בשם אניוצו (Agnuzzo), שם החל להתרחק מפוליטיקה. הוא הפך אדוק יותר בדתו ואף החל לחקור את הנצרות הקדומה. בשנים 1920–1921 פרסם את יומניו תחת הכותרת "טיסה מחוץ לזמן" (Die Flucht aus der Zeit).
מחמוד (זמר)

ביוגרפיה

מחמוד נולד במילאנו לאם איטלקייה מסרדיניה ולאב מצרי. הוא גדל ברובע גרטוסוליו, אחד הרבעים הפריפריאליים של העיר. כבר בהיותו ילד החל ללמוד מוזיקה וזמרה. הוריו התגרשו בילדותו המוקדמת, ומאז גדל מחמוד עם אמו.
בשנת 2012 זכה במקום השישי בגרסה האיטלקית של התוכנית The X Factor. הוא התקבל לפסטיבל סן רמו לשנת 2019 בזכות זכייתו בקטגוריית הצעירים בפסטיבל סן רמו לשנת 2018. בסן רמו האיטלקי גבר על 23 מתמודדים ידועים אחרים, ביניהם הטריו האיטלקי "Il Volo", אשר ייצג את איטליה באירוויזיון 2015.
בחירתו לייצג את איטליה באירוויזיון עוררה תגובות מעורבות בקרב חלקים מסוימים בציבור האיטלקי בשל המילים בערבית המופיעות בשירו ובשל מוצאו המוסלמי. לכן, בעקבות זכייתו, היו שהביעו סלידה מבחירת השיר כזוכה בפסטיבל סן רמו.
לדברי הזמר, השיר "Soldi" (באיטלקית: "כסף") הוא שיר אוטוביוגרפי על חייו, ומספר כיצד כסף משנה את מערכת היחסים בתוך המשפחה. אביו של מחמוד נטש אותו כשהיה בן 6; מאז התחתן אביו ארבע פעמים נוספות, כשהוא משאיר את ילדיו לבדם בעולם. המילים בערבית בשיר "Waladi waladi habibi ta'aleena" ("בני, בני, יקירי, בוא הנה") נכנסו לשיר משום שביטוי זה נאמר למחמוד רבות על ידי אביו כשהיה קטן.
ב-3 בספטמבר, הוכרז כי מחמוד יופיע במופע משותף עם הזמרת עדן בן זקן ב-3 באוקטובר בפארק לייב ראשון לציון ויבצעו על הבמה דואט שיקליטו יחד.
רונית שחר

ביוגרפיה

שחר נולדה ב-1969 בקריית ביאליק. את לימודי התיכון עשתה באורט קריית ביאליק. כבר בילדותה שרה וניגנה בגיטרה אקוסטית, אולם את הקריירה המקצועית שלה החלה בשנת 1987, כששירתה בלהקת חילות השדה.
ב-1992 שרה שחר קולות באלבומו המצליח ביותר של שלמה ארצי, "ירח", ובשנת 1993 הפכה לזמרת הליווי שלו, השתתפה בשירה באלבומו של מאיר ישראל ושרה קולות רקע בשיר "יש עוד אהבה" של הזמרת-יוצרת גלי שגיא, יחד עם רונית רולנד; השיר הופיע כעבור שנה באלבום הבכורה של שגיא "וכשבאה לשם". בשנת 1996 היא שרה קולות באלבומו של ארצי "שניים". באותה שנה הוציאה בחברת התקליטים "הד ארצי" את האלבום הראשון והמצליח שלה "שלום לתמימות". שחר כתבה והלחינה את כל השירים, ואחדים מהם היו ללהיטים גדולים: "ועכשיו ניגע", "תמיד זה בינתיים", "אהוב יקר", ושיר הנושא. אלבום זה הגיע למעמד של "אלבום זהב" ו"אלבום פלטינה" (נמכרו מעל ל-40,000 עותקים).
בשנת 2000 הוציאה שחר את אלבומה השני "ספרי לי הכל". מתוכו הצליחו השירים: "תירגעי עכשיו", "נורית", ו"שני אנשים נפרדים". באותה שנה השתתפה במופע "עם הגב לים" לזכרו של מאיר אריאל, בו ביצעה עם דני סנדרסון את השיר "בשדה ירוק".
בשנת 2005 הוציאה סינגל ושמו "להתחיל להמשיך", בעקבותיו יצא בשנת 2006 אלבומה השלישי, הנושא את אותו השם. שיר נוסף מהאלבום שבלט היה דואט עם חמי רודנר בשיר "תבוא קרוב".
בשנת 2011 יצא אלבומה הרביעי "כל העולם", מתוכו בולט שיר הנושא. באותה שנה יצא גם השיר "שלחי אותו" שנכתב על ידי בנימין פרנק והולחן על ידי שחר, בביצועה של רוני דלומי לפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל, בו אמנים מלחינים ומבצעים שירי נופלים.
בינואר 2015 הוציאה את אלבומה החמישי "אהובתי נהר". השירים באלבום הם תוצרי פרויקט משותף עם המשוררת לורן מילק.
ב-9 בספטמבר 2011 יצאה שחר מהארון וסיפרה על מערכת יחסים שהיא מקיימת.
שחר היא אם לבת ומתגוררת בתל אביב.
בלאיינה דינסאמו

ביוגרפיה

דינסאמו נולד בעיירה דיראמו אפאררה, שבמחוז סידאמו. הוא החזיק בשיא העולם לריצת מרתון לאורך עשור (1988–1998). זהו הרצף השלישי באורכו ללא שבירת השיא מאז תחילתם של המשחקים האולימפיים ב-1896. השיא נקבע בזמן של 2:06:50 במהלך מרתון רוטרדם בהולנד בשנת 1988. בליינה שבר את שיא העולם של קרלוס לופז הפורטוגלי בהפרש של 32 שניות. שיאו של דינסאמו נשבר לבסוף על ידי רונאלדו דה קוסטה הבריזאלי במרתון ברלין ב-1998.
בלאיינה דינסאמו התחרה פעם אחת בלבד במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת אטלנטה (1996), אך לא הצליח לסיים את ריצת המרתון בעקבות פציעה.
נכון לשנת 2009, בלאיינה חי באזור קיימברידג' שבמסאצ'וסטס, והוא אינו מתחרה יותר בתחרויות בין-לאומיות.
שיירת עגלות

שיירת עגלות או גם שיירת קרונות (באנגלית: wagon train) היא קבוצת עגלות מכוסות (קרונות) הנוסעות יחד לשם עזרה הדדית והתגוננות בפני תקיפה. הדוגמאות הידועות ביותר בהקשר זה הן שיירות הקרונות של המתיישבים במערב הישן של אמריקה, שהתקבצו וחצו יחד את המישורים ומעברי ההרים ושיירות הקרונות של הטרקבורים בדרום אפריקה.
בהקשר צבאי שיירת משא (baggage train) הייתה שיירת הקרונות שבאה בעקבות הצבא שנשאה אספקה ותחמושת.

ההגירה למערב ארצות הברית

כמעט כל השבילים מערבה התחילו באינדפנדנס במיזורי, השער למערב ארצות הברית.
ככל הנראה דרך שיירת העגלות הידועה ביותר הייתה שביל אורגון שהשתרע לאורך של מעל ל-3,000 קילומטרים. דרכים אחרות כללו את שביל סנטה פה, שביל צ'יסהולם, שביל קליפורניה (שהתפצל משביל אורגון דרומה), שביל המורמונים והשביל הספרדי הישן.
אף שהמונח "שיירת עגלות" מרמז על שורה של עגלות המסודרות בטור, בפועל, במצבים שפני השטח אפשרו זאת היו העגלות מתפזרות ונוסעות בקו אחד על מנת לצמצם את כמות האבק שעף על העגלות האחרות.
במקור החלה התנועה מערבה בקבוצות קטנות, אבל נוסעים בעלי ממון בשיירות שכללו מאה עגלות ויותר יכלו לשכור "מנהל שיירות" (wagon master או trail master), אדם מנוסה בהובלת שיירות, המכיר את המסלול ומטפל בתקלות תוך כדי המסע, וסייסים שיטפלו בסוסים.
מהגרים בדרך היבשה גילו שקל היה יותר לנהל קבוצות קטנות שבין עשרים לארבעים עגלות מאשר קבוצות גדולות יותר, בייחוד אם לא ניהל אותן מנהל שיירות מקצועי. שיירות רבות נוהלו על פי העקרונות הדמוקרטיים, קבעו כללים ובחרו מי יעמוד בראשם (captain). במציאות הייתה למנהל הנבחר סמכות מוגבלת. תפקידו היה מוגבל לזירוז של כל המשתתפים להתחיל לנוע בבוקר ולבחור מתי והיכן לחנות בלילה.
החברות בשיירת העגלות הייתה בדרך כלל נזילה ועגלות הצטרפו או נטשו לעיתים קרובות שיירות בהתאם לצרכים ולרצונות של בעליהם. תאונה או מחלה לדוגמה היו עלולים לאלץ בעל עגלה להישאר מאחור ולחכות לשיירה הבאה, או שמהגר היה עשוי להאיץ את העגלה במטרה להצטרף לשיירה קדומנית לאחר מריבה. חלקם נטשו את השיירה בדרך על מנת להתיישב בטריטוריית קולורדו או טריטוריות אחרות לאורך הדרך.
אחד מכל עשרה שהתחיל את המסע מת לאורך הדרך, בשל מחלות (בעיקר כולירה) או תאונות (טביעה, תקיפה של בעלי חיים, תאונות הקשורות לנשק החם וכו'). ההערכה היא שבמשך 25 שנים מתו בדרכים כ-65,000 מהמהגרים.
בלילות היו העגלות מסודרות במעגל או בריבוע (מצודת קרונות (wagon fort) או לאגר (laager) בטרמינולוגיה של דרום אפריקה) במטרה ליצור מגן מרוחות או מזג אוויר ולכלוא את חיות המשק של המהגרים במרכז כדי למנוע שיברחו או יגנבו על ידי אינדיאנים. אף שאינדיאנים היו עלולים לנסות לגנוב סוסים בחסות החשכה, הם תקפו שיירות רק לעיתים רחוקות. בין התקריות הידועות, ההתקפה של שיירת וורד (Ward Train) שבה הרגו אינדיאנים בני שבט השושוני 19 מהגרים, וטבח מאונטיין מדוז שבו רצחו מורמונים המחופשים לאינדיאנים ואינדיאנים בני שבט הפאיוט 120 מהגרים. בניגוד לאמונה הפופולרית שמקורה בצפייה בסרטי המערבונים, רק לעיתים רחוקות יצרו העגלות מעגל הגנתי תוך כדי המסע.

שיירות משא

כאשר המלחמות התחילו להיות מבוססות על אבק שריפה היה ברור שהצבא אינו יכול יותר להסתמך על חיפוש מזון בסביבתו הקרובה, ונדרשה אספקה סדירה של תחמושת. במאה ה-18 התפתחו אגפי האספקה והתחמושת על מנת לרכז את משלוחי האספקה. המשלוחים לבשו צורה בדמות "שיירת משא", קבוצה גדולה של עגלות שנסעו בעורף הצבא.