נרות שבת ויום טוב

הדלקת נרות שבת ויום טוב היא תקנת חכמים להדליק נר בבית לצורך מאור בליל שבת ובליל יום טוב. הדלקת הנר היא חובה משפחתית, ונעשית לרוב על ידי אם הבית בזמן כניסת השבת.
בעבר, בהיעדר תאורה חשמלית, היו הנרות משמשים כעיקר המאור בליל שבת, אך בעידן המודרני הדלקת הנרות היא לרוב לצורך המצווה בלבד.
על פי סקר הלמ"ס מ־2009, כ־52% מהאוכלוסייה היהודית החילונית והמסורתית הבוגרת בישראל מדליקים נרות שבת.

מקור המצווה

במשנה, מסכת שבת, פרק ב' מפורטים דינים שונים 'במה מדליקין' ו'במה אין מדליקין' ודיני הנרות והפתילות שמדליקים לצורך שבת, אולם ללא ציון ברור של חובה על הדלקת נרות לשבת (לדעת התוספות, חובת הדלקת הנר מוזכרת באחת המשניות).

מקור מפורש לכך שיש חובה להדליק נרות לכבוד שבת מופיע בתלמוד. האמורא רבא אומר לחברו אביי "ואני אומר: הדלקת נר בשבת - חובה", שכך נאמר בשם רב: "הדלקת נר בשבת - חובה". משמעות הלשון "ואני אומר" מורה שהלכה זו לא הייתה ידועה כחובה בתקופת האמוראים. בעקבות הגמרא, שהגדירה את הדלקת הנר כחובה, כתב הרמב"ם:
הדלקת נר בשבת אינה רשות - אם רצה מדליק ואם רצה אינו מדליק, ואינו מצווה שאינו חייב לרדוף אחריה... אלא זה חובה, ואחד אנשים ואחד נשים חייבין להיות בבתיהם נר דלוק בשבת.
— משנה תורה לרמב"ם, ספר זמנים, הלכות שבת, פרק ה'
בעקבות דברי התלמוד שיש חובה להדליק נרות לשבת, כתבו הגאונים וכן נפסק בשולחן ערוך, שיש לברך על ההדלקה: "ברוך... אשר קדשנו במצוותיו וציוונו להדליק נר של שבת".
היו שטענו שהברכה על הדלקת הנרות הותקנה בימי הגאונים כנגד הקראים שפירשו את הפסוק: "לֹא תְבַעֲרוּ אֵשׁ בְּכֹל מֹשְׁבֹתֵיכֶם בְּיוֹם הַשַּׁבָּת". כמו הדת השומרונית כאוסרת על נר דולק בבית במהלך השבת גם אם הודלק לפני השבת. על פי הנטען, הברכה נועדה להדגיש את פרשנות חז"ל שהאיסור הוא רק על הדלקת אש בשבת עצמה, אך מותר להדליק אש בערב שבת כדי שתמשיך לדלוק במהלך השבת.

זמן ההדלקה

את הנרות יש להדליק קודם כניסת השבת, משום שהדלקת אש היא אחת מהמלאכות האסורות בשבת (מלאכת מבעיר). מנגד, היות שהדלקת הנר מיועדת למאור עבור הלילה, יש להסמיך אותה לשקיעת החמה, ועל כן הדלקת נרות שבת היא הפעולה האחרונה הנעשית בערב שבת. כיוון שיש דין של תוספת שבת, מקדימים את ההדלקה זמן מה קודם לשקיעת החמה, ומדליקים בזמן המוגדר כזמן כניסת השבת לפי הנהוג במקום. ברוב ארץ ישראל זמן הדלקת הנרות הוא כ־20 דקות קודם לשקיעת החמה, בחיפה כ־30, ובירושלים ובפתח תקווה 40.
במקרה של קבלת שבת מוקדמת, ניתן להקדים את הדלקת נרות שבת עד כשעה ורבע קודם לשקיעת החמה (זמן פלג המנחה).
ביום טוב מותרת העברת אש מאש קיימת, ולכן מותר להדליק נרות יום טוב מאש דולקת גם בליל יום טוב עצמו.

מקום ההדלקה

עיקר תקנת הדלקת נרות שבת היא לצורך מאור לסעודת ליל שבת (בייחוד בתקופה בה לא הייתה תאורה מלאכותית), ועל כן המקום העיקרי להדלקה הוא במקום סעודת ליל שבת. עם זאת, היות שהדלקת נרות שבת מיועדת גם עבור מאור כללי בבית, ניתן להדליק נרות שבת בברכה גם במקומות אחרים בבית.
ישנה מחלוקת בשאלה האם כמה נשים יכולות להדליק במקום אחד נרות שבת בברכה (היות שיש תוספת מאור), או שרק האישה הראשונה שמדליקה תברך (היות שלאחר ההדלקה שלה כבר יש מאור במקום).

במה מדליקים

כיום מקובל להדליק נרות שבת באמצעות נרות, אך בעבר נעשתה ההדלקה באמצעות מנורת שמן ובה שמן ופתילה. באופן עקרוני ההדלקה כשרה בכל חומר, אך במשנה ובגמרא מובאות מספר הגבלות שעיקרן הוא שהנר יבער היטב, על מנת למנוע חשש שאדם יתקן את הנר בשבת על מנת לשפר את אורו, ובכך יעבור על מלאכת מבעיר. עיקרו של הפרק השני במסכת שבת עוסק בפתילות ובשמנים הכשרים והפסולים להדלקה.
סיבות נוספות לפסילה הם שמן עם ריח רע (דבר הסותר את תכלית ההדלקה כמאור לסעודת ליל שבת), שמן נדיף שעשוי לגרום לדליקה, ושמן עם ריח טוב שיש חשש שיבואו להשתמש בו (ויעברו על מלאכת מכבה). נאסרה הדלקה גם בתערובת של שמנים פסולים וכשרים, ובפתילה מחוברת מפסול והיתר כגזירה, על אף שהתערובת דולקת היטב.
בעבר נחשבה הדלקה בשמן זית למהודרת ביותר.
במקרה ובו הודלק נר מחומר פסול אסור ליהנות מאורו, כצעד למניעת הטייתו בשגגה לצורך הגברת אורו. ישנה מחלוקת לגבי הנאה מאור נרות כשרים ופסולים שהודלקו במקום אחד.
במשנה ישנה מחלוקת תנאים לגבי החובה לחרוך את הפתילה קודם להדלקה, על מנת שהפתילה תדלק היטב. להלכה, התקבלה דעתו של רבי עקיבא שאין חובה בכך, אך עם זאת, רבים נוהגים לעשות כן משום הידור מצווה, ויש אף מנהג נפוץ שהבעל מכין את הנרות לאשתו על ידי שמדליק הפתילה ומכבה אותה. בכך, הבעל משתתף במצוות הדלקת הנר ביחד עם אשתו.
מותר לכהנים להדליק נרות שבת בשמן של תרומה טמאה, למעט בערב שבת שחל גם בערב יום טוב, משום שאסור לשרוף תרומה ביום טוב.

שימוש בתאורה חשמלית

לאחר כניסת השימוש בתאורה חשמלית דנו הפוסקים האם ניתן לצאת ידי חובה בהדלקת נורות חשמליות עם חוט להט כנרות שבת. הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל כתב שלדעת הראשונים הטוענים שיש מצווה להדליק את הנרות, לא ניתן לברך על הדלקת החשמל, מכיוון שהיא אינה הדלקה אלא המשכת חשמל הקיים כבר. לגבי הראשונים הטוענים שהמצווה היא שיהיה נר דלוק ואין מצווה בהדלקה עצמה, כתב הרב עוזיאל שגם לשיטתם ייתכן שאין לברך על ההדלקה, כיוון שיש חשש להפסקת חשמל. אחרים כתבו שניתן לברך על הדלקת נרות חשמל.
הרב עובדיה יוסף פסק שעדיף להשתמש בנרות שמן או שעווה, שניכר שהודלקו לכבוד שבת ויום טוב, ובברכת ההדלקה יכוון לפטור גם את הדלקת החשמל שידליק לאחר מכן. אך אם אין אפשרות להשיג נרות שמן או שעוה, אפשר להדליק מנורות חשמל ולברך עליהן.
גם בין המתירים, יש מגבילים זאת לנורות להט ולא נורת ניאון. לשיטת המתירים שימוש בחשמל, אם הנורה כבר דולקת, יש לכבות ולהדליק מחדש את הנורה לשם נר שבת. הרב בן-ציון אבא-שאול כתב שניתן לברך על אור החשמל רק אם האור מחובר לסוללה ולא לרשת החשמל המרכזית.
לגבי הדלקת נרות במקום בו כבר דולק אור החשמל, כתב הרב בן-ציון אבא-שאול שאם מדובר באור שיוצאים בו ידי חובה יש להדליק בחדר אחר את הנרות או להדליק את החשמל יחד עם הנרות לברך על שניהם.

אמירת הברכה לפני ההדלקה או אחריה

בספרות ההלכתית ישנה התחבטות בשאלה האם נשים צריכות לברך על הדלקת הנרות לפני ההדלקה או אחריה. הדיון הוא בשל התנגשות בין שני עקרונות הלכתיים. העיקרון הראשון הוא דין כללי בהלכות ברכות המובא בתלמוד הבבלי בשם האמורא שמואל הקובע כי "כל המצוות מברך עליהן עובר לעשייתן", דהיינו יש לברך על כל מצווה לפני קיומה - ואילו לאחר קיום המצווה כבר לא ניתן לברך. העיקרון השני הוא דין תוספת השבת (תוספת לעיקר השבת שהחל ממנה נאסרה עשיית מלאכות ובכללן כיבוי והדלקה). ישנה מחלוקת האם בעת הדלקת הנר והברכה עליו חלה תוספת השבת באופן אוטומטי, ועל כן אסור יהיה לכבות את הגפרור לאחר ההדלקה.

שיטת הבה"ג

בעל הלכות גדולות סובר שתוספת שבת חלה עם הדלקת הנר. בעקבות דעה זו התפתח מנהג (מוזכר כבר בשיבולי הלקט) שלא לכבות את הגפרור עמו מדליקים הנרות (שהרי עם הדלקת הנר חל איסור על פעולת כיבוי), אלא להשליכו מכף היד ולתת לו להכבות מעצמו. שיבולי הלקט עצמו אינו מסכים למנהג זה, וכותב שניתן לקבל את השבת בעת הדלקת הנרות, אך אין התוספת חלה כברירת מחדל בעת הברכה ואין גם חובה לעשות כך. עם זאת, לדעות אחרות תוספת שבת אכן חלה בעת הדלקת הנר, תלמידיו של המהר"ם מרוטנברג כתבו שלדעת רבם יש להתנות במפורש כדי שהשבת לא תחל באופן אוטומטי בעת הדלקת הנר. דעת רבנו פרץ היא שהתנאי יועיל רק לשאר בני הבית, אך לא לאישה המדליקה, שמקבלת את השבת עליה בעת הדלקת הנר ללא יכולת לשנות זאת.
בעקבות שיטה זו התפתח ביהדות אשכנז המנהג לברך על נרות שבת רק לאחר הדלקתם, על מנת שניתן יהיה לכבות את הגפרור עמו הודלקו הנרות גם לשיטות האוסרות זאת. כדי שלא לעבור על העקרון שעל כל המצוות מברכים עובר לעשייתן, פסק הרמ"א שלא תהנה האשה מאור הנרות קודם הברכה, ועל כן הברכה תהיה על ההנאה מנרות השבת. דבר זה הוא מקורו של המנהג לכסות את העיניים בשעת הברכה על הדלקת נרות שבת. מנהג זה התפשט כמעט אצל כל בני אשכנז, וכן אצל חלק מהקהילות הספרדיות (בעיקר בצפון אפריקה אבל גם בעיראק, גאורגיה ועוד).

שיטת הרמב"ם

בניגוד לשיטת הבה"ג, הרמב"ם פסק כי אין קבלת שבת תלויה בהדלקת הנר ובברכה עליו, אלא בשקיעת החמה או בקבלה מפורשת של תוספת שבת. על פי שיטתו יש לברך לפני ההדלקה, על פי הכלל 'עובר לעשייתם'. לפי שיטה זו ברכה לאחר ההדלקה היא ברכה לבטלה]. כשיטה זו עומדים ראשונים רבים כרבנו תם, הרמב"ן, הרב אברהם בר חיים, האור זרוע, המרדכי ועוד רבים. בין האחרונים פסקו כשיטה זו החיד"א, הרב יצחק פלאגי, הרב מאיר מאזוז, הרב עובדיה יוסף ורבי מרדכי שרעבי. מנהג זה נפוץ כיום בעיקר בקהילות הספרדיות וכן אצל התימנים.
הרב יוסף קארו כתב בשולחן ערוך "כשידליק יברך" בנוקטו לשון הטור ושאין קבלת שבת תלויה בהדלקת הנר. הפירוש המקובל לדבריו הוא שהוא סובר כשיטת הרמב"ם, ועל כן דעתו היא שיש לברך קודם ההדלקה.
בין הנוהגים לברך לאחר הדלקת נר-שבת, יש הנוהגים כך גם ביום טוב, כדי שלא לשנות מההרגל ("לא פלוג רבנן"), ויש הנוהגים ביום-טוב לברך קודם ההדלקה, שכן העברת אש לצורך, מותרת בו.
דין זה של תוספת שבת בעת הברכה על ההדלקה הוא דווקא לאישה, בעוד איש המדליק נרות אינו מקבל על עצמו תוספת שבת בעת ההדלקה (בדרך כלל מתפללים תפילת מנחה של חול לאחר הדלקת הנרות), ועל כן הוא צריך לברך קודם ההדלקה גם למנהג יהדות אשכנז.

תפילה לאחר הדלקת הנרות

ישנו מנהג לומר תפילת בקשה לאחר הדלקת נרות שבת ויום טוב.
יש שנוהגות לומר הבקשה שנמצאת בסוף תפילת העמידה: "יהי רצון מלפניך ה' אלוקינו ואלוקי אבותינו שיבנה בית המקדש במהרה בימינו, ותן חלקנו בתורתך".
ויש אומרות, או מוסיפות, תפילה שתוכנה הוא בקשה לזכות לבנים תלמידי חכמים. שורש המנהג הוא בדברי הגמרא שיש קשר בין הדלקת הנר לבנים תלמידי חכמים: "הרגיל בנר - הויין ליה בנים תלמידי חכמים" (המקפיד על מצות הדלקת נרות שבת – יהיו לו בנים תלמידי חכמים). מקור למנהג זה מופיע בפירושו לתורה של רבינו בחיי בן אשר: "ראויה האשה להתפלל לשם יתברך בשעת הדלקת הנר של שבת – שהיא מצווה מוטלת עליה – שיתן לה ה' בנים מאירים בתורה, כי התפילה - יותר נשמעת בשעת עשיית המצווה, ובזכות נר שבת שהוא אור, תזכה לבנים בעלי תורה הנקראת אור".
אחד מנוסחי התפילה הנפוצים הוא:
יהי רצון מלפניך ה' אלוהי ואלהי אבותי שתחונן אותי ואת אישי (ואת בני ואת אבי ואת אמי) ואת כל קרובי, ותתן לנו ולכל ישראל חיים טובים וארוכים, ותזכרנו בזיכרון טובה וברכה, ותפקדנו בפקודת ישועה ורחמים, ותברכנו ברכות גדולות, ותשלים ביתנו, ותשכן שכינתך בינינו, וזכנו לגדל בנים ובני בנים, חכמים ונבונים, אוהבי ה', יראי אלהים, אנשי אמת, זרע קדש, בה' דבקים, ומאירים את העולם בתורה ובמעשים טובים, ובכל מלאכת עבודת הבורא.
אנא שמע את תחינתי בעת הזאת, בזכות שרה ורבקה ורחל ולאה אמותינו. האר נרנו שלא יכבה לעולם ועד, והאר פניך ונוושעה, אמן.

פרק 'במה מדליקין' בקבלת שבת

בתקופת הגאונים תיקנו לומר את פרק 'במה מדליקין' (פרק שני במשנה מסכת שבת) בערב שבת בין תפילת מנחה לתפילת ערבית של שבת. טעם תקנה זו הוא כדי להזכיר את חובת הדלקת נר שבת ופרטי הלכותיה.
תקנה זו נוהגת גם כיום (בנוסח אשכנז, בנוסח הספרדים ובנוסח תימן), אף כי כיום הפרק נאמר בסוף קבלת שבת ולפי מנהג נוסח אשכנז המקורי לפני עלינו לשבח של תפילת ערבית של שבת, זמן בו בדרך כלל כבר נכנסה השבת ואסור לתקן את הנר שהודלק באיסור (משום מלאכת מכבה ומלאכת מבעיר). בנוסף, כיום ההדלקה היא בדרך כלל בנרות ולא בשמן ופתילה במנורת שמן, ועל כן דיני הפרק אינם נוהגים כמעט במציאות. בשל סיבות אלו בנוסח ספרד אומרים קודם תפילת ערבית של שבת את מאמר הזוהר 'כגוונא' במקום פרק 'במה מדליקין' .