google/wiki40b huggingface dataset:
חומות יפו

חומות יפו הן החומות שהקיפו את יפו העתיקה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל מתחילת המאה ה-19 עד לפירוקה בשנת 1868.

היסטוריה

לאחר מינויו של מושל יפו הטורקית "מוחמד אבו נבוט" על ידי הסולטן סולימאן פאשה הוקמה חומה מערבית לאורך הים שהקיפה את העיר (כיום טיילת יפו באזור רחוב רציף העלייה השנייה) ובצידה השני הוקמה חומה מזרחית לאורך היבשה ונקבע שער יחידי בחומה המזרחית בשם: "שער ירושלים" ממנו יצאה הדרך הראשית אל ירושלים (כיום רחוב עולי ציון ואחריו דרך בן-צבי הקרוי גם: "כביש 44") ומאחוריו הוקמה: "מצודה" ומסביב לחומה המערבית הפונה אל היבשה הוקם: "חפיר" (כיום כיכר השעון ורחוב יפת). בשער חלקי החומה נפרצו פרצות עבור הולכי רגל.
בשנת 1869 נפרץ פתח חדש בחלקה הדרומי כדי לאפשר את הקמתו של: "השער החדש" מאחר שהיה בחומה רק שער יחיד שלא היה יכול לשאת בנפח התנועה שהגיעה אליו מערים אחרות. בשנת 1868, ובשנים שאחריה החלה להיהרס חומת העיר העתיקה. בתוואי שבו עברה החומה והחפיר החלו להיסלל: כיכר השעון שנקראה אז בשם: רחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) ולאחר קום המדינה שונה שמו אל רחוב רזיאל. והמשכו הדרומי שנקרא בשם: דרך עזה שהובילה אל העיר עזה ולאחר מכן נקראה בשם: רחוב אל-עג'מי על שם שכונת עג'מי שהייתה בקרבת מקום ולאחר מכן ששונה שמו אל רחוב יפת לאחר קום המדינה. לאחר פירוקה של החומה הוקמו על התוואי בתים וחנויות תוך שימוש משני באבני החומה ויחד איתם נהרסו המצודות שהיו מאחורי החומה.

כיום

כיום ניתן למצוא שרידים מן החומה בחלקו המזרחי של רחוב יפת בקטע שבין כיכר השעון עד לרחוב לואי פסטר. ישנם "סימטאות מקורות" כגון: רחוב רבקה ושלמה אבולעפיה ששימשו בעבר בתור פרצה עבור הולכי רגל.
מישהו כמוך

עלילה

הסרט מספר על ג'יין גודייל, אישה אשר אינה מצליחה להחזיק במערכות יחסים. במהלך הסרט היא מתחילה "לחקור" את התופעה ומבססת את טענותיה על ניסויים מחקרים. לאחר זמן של מחקר היא מוציאה מאמר על הנושא באינטרנט ומקבלת תגובות חיוביות ומתחילה להתפרסם. באותו זמן, היא עוברת לגור יחד עם שותף דירה העונה על כל הקטגוריות. השנים מפתחים מערכת יחסים שסותרת את התאוריות של ג'יין. בסוף הסרט, ג'יין נחשפת ומגלה כי כל ניסיונותיה להראות מדוע מערכות יחסים לא מחזיקות היו בגללה ולא בגלל תאוריות שונות לגבי המין השני.
תרז סיטה-בלה

ביוגרפיה

תרז בלה מבידה נולדה לשבט הבטי בדרום הקמרוני, והתחנכה בידי מיסיונרים קתולים. בשנות ה-1950, לאחר קבלת תואר ראשון ממוסד בעיר יאונדה, היא נסעה לפריז על מנת להמשיך את לימודיה. היה זה בצרפת שפיתחה עניין בעיתונאות ובקולנוע.
ב-1955, סיטה-בלה, כפי שנודעה, התחילה את הקריירה שלה בתור עיתונאית, האישה הראשונה לעסוק במקצוע זה בקמרון. היא כתבה על התנועה לעצמאות ואחר קום קמרון העצמאית, על דרכה של המדינה הצעירה. מאוחר יותר, בשנת 1963, סיטה-בלה הייתה לאישה הראשונה לייצר סרטים בקמרון ובכל אפריקה (שמדרום לסהרה). בין 1964–1965, סיטה-בלה עבדה בצרפת בעיתון הצרפתי La Vie Africane, שהיא הייתה מייסדת שופתה שלו. כשחזרה לקמרון ב-1967, היא הצטרפה למשרד המידע של ממשלת קמרון, והייתה לסגנית שר המידע.
בין הישגיה האחרים של סיטה-בלה: היא הייתה לטייסת הראשונה בקמרון, מחברת ספרים, גיטריסטית ודוגמנית. אך בערוב ימיה, לא קיבלה סיטה-בלה יחס של נכס לאומי, אלא ההפך - היא חייתה בעוני מרוד, ואפילו נזרקה מדירתה הקטנה כאשר חלתה בסרטן, ונאלצה לגור במוסד לקשישים בניהול נזירות קתוליות. היא לא הייתה דמות ידועה בארצה בתקופה זו, עד שהתקשורת סיקרה את מותה, והייתה הכרה ציבורית במעמדה כסמל לאומי. היסטוריונים מציינים שגישה זו, במיוחד כלפי נשים חלוציות בתחום, אינה נדירה, ורבות מהנשים הראשונות בקולנוע פחות זכורות ועבודתן פחות נלמדת מאשר עמיתיהן הגברים. בעת מותה, עבדה על ספר, שמעולם לא ראה אור.

Tam Tam à Paris

בשנת 1963, ביימה סיטה-בלה את הסרט התיעודי Tam Tam à Paris, אשר עוקב אחר האנסמבל הקמרוני הלאומי במהלך סיבוב הופעות בפריז. הסרט נחשב לסרט הראשון מאת אישה מאפריקה שמדרום לסהרה. ב-1969, Tam Tam à Paris השתתף בפסטיבל "שבוע של קולנוע אפריקאי" הראשון, הפסטיבל אשר מאוחר יותר נודע בתור FESPACO.
סיטה-בלה נחשבה לפורצת דרך, ואחת מקומץ נשים שעבדו בתעשיית הקולנוע אשר הייתה כמעט כולה בשליטת גברים. היא התייחסה למקומן של נשים בתעשייה זו בשנות ה-1970:
"צלמת קולנוע בשנת 1970? בתקופה זו היינו מעטות מאוד. היו כמה נשים מהודו המערבית, אישה אחת מסנגל בשם סאפי פיי, ואני. כאילו זה ברור, קולנוע הוא לא עסק לנשים".

מותה

ב-27 בפברואר 2006, סיטה-בלה נפטרה בבית חולים ביאונדה מסרטן המעי הגס. סיטה-בלה נקברה בבית העלמין מבוליה שביאונדה.

מורשת

אולם סיטה בלה לקולנוע במרכז התרבות של קמרון נקרא על שמה.
ויקטור שם-טוב

ביוגרפיה

נולד בסמוקוב שבבולגריה לרחמים ולינדה קויומדז'יסקי.
בילדותו התחנך בבית הספר העברי בסופיה ולמד את התרבות והמורשת היהודית ואת השפה העברית. הוא המשיך את לימודיו בגימנסיה בולגרית ובנעוריו הצטרף לתנועת הנוער "מכבי הצעיר".
שם-טוב וחבריו בתנועת הנוער נטשו בהפגנתיות את הגימנסיה בשנת הלימודים האחרונה, והצטרפו
להכשרה בחווה חקלאית, כדי להתכונן לעלייה ולהתיישבות בארץ ישראל.
שם-טוב עלה לארץ ישראל במרץ 1939.
עם הגעתו לארץ החל לסייע בקליטת עולי בולגריה, ראשית בירושלים ומאוחר יותר ביפו.
את דרכו הפוליטית החל בהסתדרות, מטעם סיעת מפ"ם.
לדברי ד"ר משה מוסק, הממונה על גנזך המדינה לשעבר, שימש שם-טוב משנת 1941 את המודיעין הבריטי כקריין בתחנת רדיו חשאית ששידרה לבולגריה. מטרת השידורים הייתה להפיץ ידיעות על רדיפת היהודים בבולגריה ולעורר תסיסה והתנגדות נגד המשטר הפשיסטי והאנטישמי של המלך בוריס השלישי. במסגרת פעילותו הענפה בקרב עולי בולגריה ייסד את "האגודה לשיתוף ואחווה ישראל-בולגריה" ועמד בראשה. כמו הקים את עמותת "סלבדור" למורשת יהודי בולגריה ואת קרן המלגות ע"ש רחל "רשקה" דניאלובה, שהעניקה עזרה הומניטרית ליוצאי בולגריה.
בשנת 1950 היה מזכיר סניף ההסתדרות בשכונות הפועלים בדרום ירושלים והוצב במקום השלישי ברשימת מפ"ם למועצת העיר. בשנות ה-50 היה מזכיר מפ"ם בירושלים ובשנים 1985-1979 היה מזכ"ל המפלגה.
כיהן כחבר מועצת העיר ירושלים. בשנת 1961 נבחר לראשונה לכנסת החמישית מהמקום השישי ברשימה, כנציג עדות המזרח. כיהן גם בכנסת השישית. כיהן כחבר הכנסת בין השנים 1961–1969), והיה מהבולטים בחברי ועדת הכספים. בשנת 1981 שב לכנסת וכיהן בכנסות ה-10 וה-11 (1981–1988). הוא פרש מכהונתו בכנסת פחות משנה לפני תום כהונתה של הכנסת ה-11, ב-15 במרץ 1988.
בשנים 1969–1977 היה שר, אך לא חבר הכנסת, בהתאם לנוהג במפ"ם לבחור בנפרד את השרים וחברי הכנסת. בתחילה היה שר בלי תיק, והחל מ-1970 שר הבריאות בממשלת גולדה מאיר ובממשלת יצחק רבין הראשונה. כמו כן כיהן למשך מספר חודשים כשר הסעד, בראשית ימיה של ממשלת רבין הראשונה, בשנת 1974. עם הקמת ממשלת האחדות בשנת 1984 סירב להתמנות לשר. 
לאחר מלחמת יום הכיפורים ביקר את גולדה ומשה דיין על שחברי הממשלה לא היו מודעים לכך שעומדת לפרוץ מלחמה. יחד עם שר התחבורה אהרון יריב הגה בשנת 1974 את נוסחת יריב - שם טוב שבה קראו למדינת ישראל להכיר באש"ף ולנהל משא-ומתן לשלום עם הפלסטינים. 
הוא התנגד למלחמת לבנון הראשונה מיומה הראשון, ועל רקע זה קיבל איומים בטלפון.
בשנת 1983 השתייך למיעוט שדרש לפרק את המערך ולרוץ לכנסת בנפרד ממפלגת העבודה. שם-טוב היה בעל אידאולוגיה סוציאליסטית מובהקת והיה בין "נותני החסות" האידאולוגים והפוליטיים לאיחוד בין רצ למפ"ם. בבחירות המקדימות במרצ תמך ברן כהן והרבה לדבר על הצורך בשינוי התדמית המתנשאת של המפלגה. 
בבחירות לכנסת ה-15 דורג במקום ה-119 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת, בבחירות לכנסת ה-17 דורג במקום ה-118 הסמלי ברשימה, בבחירות לכנסת ה-18 דורג במקום ה-116 הסמלי ברשימה זו ובבחירות לכנסת ה-19 דורג במקום ה-115 הסמלי ברשימה.
בשנת 1998 הוענק לשם טוב אות "יקיר ירושלים".
עם כינון פרס א.מ.ת נתמנה לחבר ועדת הפרס בגלל קרבת משפחה שלו לנדבן אלברטו מוסקונה ניסים.
שם-טוב העביר עוד בחייו את ארכיונו האישי לארכיון השומר הצעיר שב"יד יערי".
ויקטור שם-טוב נפטר בגיל 99 ונטמן בהר המנוחות בירושלים.

משפחתו

אחיו, לאון זהבי, היה פעיל קומוניסטי ישראלי, חבר מק"י, רק"ח וחד"ש, אשר שימש כעתונאי בעיתוני המפלגה "קול העם" ו"זו הדרך".
בתו היא פרופ'  לספרות עברית איריס פרוש; בנו הוא העיתונאי שמוליק שם-טוב ונכדתו היא העיתונאית והשדרנית גילי שם-טוב.
בורגתא

היסטוריה

המושב נוסד ב-1949 על ידי משפחות שעלו מטורקיה וארבע משפחות ממרוקו. עם הזמן המושב התפתח וכיום מתגוררות בו מעל 250 משפחות. נכון להיום פועלות במקום מספר משפחות מצומצם העוסקות בחקלאות - משפחה בעלת רפת גדולה, ועוד ארבע משפחות העוסקות בגידול של תוצרת חקלאית ופרחים. יתר המשפחות עובדות מחוץ למושב.
במקום יש גן פסלים של יגאל תומרקין. בצד המזרחי של היישוב לכיוון בארותיים קיימת טיילת לאורך נחל אלכסנדר. שם נבנה בית ספר קדם לשירות אוכלוסיית מזרח עמק חפר. בינתיים נפתח בית ספר לחינוך אקולוגי בבארותיים.
בצד הדרומי הגובל עם כביש 57 קיים מבנה הקרוי חרבת בורגתה. לפי השערה זהו מקומה של בורגתא הקדומה, עיר של כותים. באתר  בו שרידי מבנה צלבני דו-קומתי. במפת PEF משנת 1880 הוא מכונה חירבת בורג' אל עטוט (Burj et Atot) שפרושה "המבוקעת". הערבים קראו לה "בורג' אל-אחמאר" ("המגדל האדום"), שם הנגזר מהצבע האדום של אדמת המקום - החמרה. בתקופת הצלבנים שימש המבנה מרכז מינהלי ואכסניה לשיירות שעברו מהמזרח לכיוון הים.
על פי האקדמיה ללשון, בּוּרְגּתָא הוא שם היסטורי של יישוב שהיה במקום בתקופת התלמוד. העיר בורגתא נזכרת בתלמוד הירושלמי (עבודה זרה ה:ד, מד ע"ד). בתלמוד הבבלי המקום נקרא ברקתא. יש המזהים את היישוב הקדום עם בורג' אל-עתות הסמוכה ליישוב בן ימינו. את השם בורגתא יש הקושרים למילה הרומית burgus – 'מבצר', 'מגדל צופים קטן'.
היישוב הוא חלק ממועצה אזורית עמק חפר.
לובאצ'וב

תולדות היישוב

לובאצ'וב נזכרת לראשונה בשנת 1214, ובשנת 1376 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1672, במהלך המלחמה הפולנית-עותמאנית, התרחש בסמוך לעיירה קרב מרכזי.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי לובאצ'וב

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית. בשנת 1931 נרצחה בעיירה משפחה יהודית שלמה בידי אנטישמים מקומיים. בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום.
זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובסתיו 1942 ריכזו את יהודי היישוב ואת יהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם בעיירה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-6,300 איש. כעבור זמן לא רב נסגרו שערי הגטו, ויושביו החלו להישלח למחנה ההשמדה בלז'ץ. בד בבד פשטה בגטו מגפת טיפוס הבהרות, שהפילה חללים רבים.
ב-6 עד 8 בינואר 1943 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נורו כל יושביו בבית העלמין היהודי המקומי. לאחר מכן ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד שיטתי אחר יהודים מהגטו שנמלטו מהאקציה.
היגיינת הפה

שמירה על היגיינת הפה כרוכה בהברשה קבועה של השיניים וניקוי החלל שבין השיניים. היא נחוצה לשמירה על בריאות השיניים והחניכיים, ונחשבת לדרך הטובה ביותר למנוע עששת, דלקת חניכיים ובעיות אחרות בפה, ובכך להפחית את הצורך בטיפולי שיניים רבים או מורכבים, ולהימנע ממחלות שיניים נפוצות כמו עששת, מחלות חניכיים ואף אובדן שיניים. כמו כן, שמירה על היגיינת הפה תורמת לנשימה רעננה ונעימה ואף מונעת ריח פה לא נעים.
על מנת לשמור על הגיינת הפה מקובל לצחצח את השיניים פעמיים ביום - לאחר ארוחת הבוקר ולפני השינה, וכן להשתמש בחוט דנטלי ולשטוף את הפה עם מי פה. הניקוי של האזור בין השיניים עם חוט דנטלי חשוב כמו צחצוח השיניים. הסיבה לכך היא שמברשת השיניים אינה מסוגלת להגיע לחלל שבין השיניים, ולכן היא מסירה רק 50% מהפלאק בפה. בנוסף לכך, מומלץ להקפיד ללכת גם לניקוי מקצועי אצל שיננית לפחות פעמיים בשנה.
על מנת למנוע נזק לשיניים כמו עששת, בנוסף לניקוי השיניים, מומלץ גם להקפיד שלא לאכול יותר מדי סוכר משום שצריכת סוכר מאיצה את ההיווצרות של חורים.
הפיגוע בקו 823 בצומת מחנה 80

הפיגוע

בערב יום חמישי, ה-29 בנובמבר 2001 פוצץ מחבל פלסטיני מטען נפץ שנשא על גופו, בחלק האחורי של אוטובוס "אגד" אשר היה בדרך מנצרת לתל אביב. הפיצוץ אירע בסמוך לפרדס חנה, לאחר שעבר בקרבת בסיס האימונים של צה"ל מחנה 80. שלושה בני אדם נרצחו בפיגוע ו-9 נפצעו, אחד מהם באורח אנוש.
הג'יהאד האסלאמי וארגון גדודי חללי אל-אקצא נטלו אחריות לפיגוע.

המפגע

המחבל היה סאמר אבו סולימאן, בן 32 מהכפר הפלסטיני סילת אל-ח'רתייה שביהודה ושומרון. אבו סולימאן הסתנן לישראל בסמוך לאום אל-פאחם מאזור ג'נין.
עמבה

עמבה (בערבית: عمبة)  הוא מאכל המורכב מפלחי מנגו מוחמצים ברוטב צהוב העשוי מזרעי גרגרנית יוונית (חילבה) טחונים, מלח לימון, מלח וכורכום. העמבה עשויה בדרך כלל ממנגו בוסרי (ירוק וקשה).  תהליך הכנת עמבה משובחת עשוי לקחת כשבועיים ויותר. מקור שמה הגיע מסנסקריט מהשם आम्र ‏(āmra) שפירושו מנגו, דרך המילה המראטהית आंबा ‏(āmbā), שהגיעה לשימוש בערבית במטבח העיראקי עבור המאכל. 
מאכל זה מקורו במטבח הדרום-הודי, וכן גם שמו. מהמטבח ההודי התפשטה העמבה באמצעות סוחרי נתיבי הים אל המטבח העיראקי עמו היא מזוהה כיום בישראל. העמבה הגיעה לישראל עם עליית יהודי עיראק לישראל. בעבר היה קשה להשיג עמבה איכותית בישראל ולכן נהגו למהול אותה במים. הגרסה המדוללת של העמבה נפוצה בישראל כרוטב בדוכני מזון מהיר כגון שווארמה, פלאפל וסביח, לרוב ללא פלחי המנגו עצמם (שהם יקרים יותר) או חתיכות קטנות ביותר.
לעמבה יש ריח ייחודי. ריח העמבה מופרש דרך הזיעה וגם מובחן בהפרשות גוף אחרות, לעיתים ימים לאחר צריכתה.
פררו

היסטוריה

ב-1946 פיתח פייטרו פררו (Pietro Ferrero) קרם בטעמי אגוזים וקקאו שנועדו להימרח על פרוסות לחם ונקרא Pasta Gianduja.
תהליך הייצור הצליח, ובעקבות זאת נוסדה החברה על שמו לייצור ולשיווק המוצר. קרם שוקולד למריחה, המיוצר בתהליך ייצור דומה, נמכר תחת השם נוטלה מראשית 1946, ונעשה ממרח פופולרי בעולם, יחד עם עוד כמה מוצרים שונים בהם ממתקי השוקולד פררו רושה ודופלו וסוכריות המנטה טיק טק. פררו היא גם יצרנית ביצי הקינדר וקינדר בואנו.
אליעזר שפירא

ביוגרפיה

נולד ברחובות וגדל ברחובות ובקרני שומרון. לייזי הוא הקטן מבין ארבעה אחים. אחיו הגדול, יוסי שפירא, הוא קצין בכיר בצבא הנשוי לסופרת טלי ברגלס-שפירא. לייזי למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ברחובות, בישיבת השומרון בקרני שומרון ובישיבת ההסדר "ברכת משה" במעלה אדומים. למד היסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. הדריך במנהרות הכותל ובגן הארכאולוגי ירושלים. בתקופת לימודיו התגורר בשכונת נחלאות עם שותפיו איציק יובל וחגי שטרסברג. שפירא הוא בוגר המחזור השמיני של בית הספר מעלה לטלוויזיה, קולנוע ואמנויות- (2001). סרט הגמר שלו "איכה", זוכה התחרות הישראלית בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בתל אביב (2002), מספר על נערה מתנחלת בשם איכה, שנולדה בתשעה באב, ובגיל שמונה עשרה מחליטה לשנות את שמה. עשייתו הטלוויזיונית של שפירא מתאפיינת בשילוב בין קומדיה לבין דרמה, בעיסוק בנושאים מחיי היום-יום של צעירים במגזר הדתי לאומי תוך נטרול היבטים אידאולוגיים ופוליטיים.
יחד עם חוה דיבון, גם היא בוגרת "מעלה", ובהפקת יונתן ארוך ודקלה ברקאי, יצר שפירא את סדרת הדרמה הטלוויזיונית "סרוגים", העוסקת בעולם הפנויים-פנויות של המגזר הדתי-לאומי בירושלים, ששודרה ב-YES. שפירא הוא גם במאי הסדרה ואחד מכותביה. הסדרה זכתה להצלחה בביקורות ובקרב קהל הצופים, במיוחד במגזר הדתי לאומי. הצלחה זו ניתן לייחס הן לאיכויותיה, והן להיותה חלוצה בהצגת העולם הדתי לאומי, ללא ההקשר הפוליטי המקובל. הסדרה ספגה ביקורת שלילית מצד זרמים שמרנים במגזר הדתי. 
שפירא נשוי לשחקנית רונית אברהמוף-שפירא ואב לשני ילדים.
ב-1 ביולי 2013 היו שפירא ומשפחתו מטרה לפיגוע יידוי אבנים על רכבם. מחבלים פלסטינים הציבו מחסום אבנים מאולתר על כביש בשומרון ואז יידו אבנים גדולות שניפצו את שמשות הרכב. שפירא זיהה את המחסום מבעוד מועד, הורה לרונית להתכופף ולהגן על הילדים, והצליח לשמור על שליטה על המכונית למרות ניפוץ החלונות. הוא הצליח לנהוג את הרכב הפגוע למחסום צה"ל הקרוב, שם קיבלו טיפול מהחיילים.
שמעון פרידמן

ביוגרפיה

נולד בטבריה למשפחה חרדית מחסידות קרלין. לאחר נישואיו עסק במסחר. נסע לברלין ללמוד את מלאכת ייצור האלכוהול. בסוף שנת 1889 שב לארץ ישראל והתיישב בחיפה, והיה אחד מעשרת היהודים האשכנזים הראשונים שהתגוררו בעיר. עם בואו הקים בחיפה מפעל לייצור משקאות חריפים.
פרידמן היה מראשי הקהילה היהודית בחיפה וכיהן כחבר ועד העיר. הוא תרם להקמתם של מקווה טהרה ותלמוד תורה. בשנת 1903 היה הנציג היחיד מחיפה בקונגרס הציוני שנערך בירושלים במקביל לקונגרס הציוני העולמי השישי ("קונגרס אוגנדה").
בשנת 1912 רכש פרידמן את אחוזת לחמן בפתח תקווה, והקים שם יקב, אשר היה מפעל התעשייה הראשון בפתח תקווה. בפרק זמן מסוים פעלו שני היקבים של פרידמן במקביל בחיפה ובפתח תקווה.
שמעון פרידמן נפטר בחיפה באפריל 1920. על שמו רחוב בחיפה.

משפחתו

בנו, אלעזר מרדכי פרידמן, המשיך לנהל את היקב. בתו של פרידמן, דינה, נישאה לשלמה זלמן נתנזון, ונודעה בפעילות חסד בחיפה, וכונתה "אם החולים והנזקקים".
לאופולד הרביעי, נסיך ליפה

ביוגרפיה

לאופולד נולד ב-30 במאי 1871 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך. לאופולד שירת בצבא הקיסרות הגרמנית עד לשנת 1894, ולאחר מכן למד מדעי המדינה באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת ברלין.
בשנת 1895 מת וולדמאר, נסיך ליפה, ובמקומו עלה לשלטון אלכסנדר, נסיך ליפה שהיה ללא ילדים, ולא היה כל כך שפוי. בעקבות כך פרץ מאבק ירושה בין בית שאומבורג-ליפה לבין לאופולד מבית ליפה-ביסטרפלד. בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שהנסיכות תעבור ללאופולד. וילהלם השני, קיסר גרמניה שהיה גיסו של אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה, התרגז כל כך על ההחלטה, עד שבשל כך לא הגיע לטקס ההכתרה של לאופולד.
בשנת 1911 הותקפו לאופולד ואחיו יוליוס בעת מסעם, על ידי כנופיית פועלים איטלקים שזרקו עליהם אבנים, ויוליוס נפצע מפגיעת אבן בראשו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שדרג לאופולד את תוארי הענפים השונים של המשפחה, וב-24 בפברואר 1916 הכשיר את נישואי אחיו ברנהרד, נסיך ליפה לארמגארד פון קראם, והעניק לבניו ברנהרד ואשווין את התואר "נסיך ליפה-ביסטרפלד". ב-12 בנובמבר 1918 התפטר לאופולד מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית ותבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
לאחר עליית הנאציזם בגרמניה, כל שלושת בניו מאשתו הראשונה הפכו לחברי המפלגה הנאצית, ובנו הבכור ארנסט, נסיך הכתר של ליפה שהצטרף למפלגה במאי 1928, היה הנסיך הגרמני הראשון שעשה זאת. מכיוון שבניו מאשתו הראשונה התחתנו בנישואים מורגנטים, הדיח אותם לאופולד בצוואתו משנת 1947 מראשות בית ליפה, ואכן לאחר מותו ב-30 בדצמבר 1949 בדטמולד, הפך בנו ארמין, נסיך ליפה לראש הבית.
O3b

O3b היא חברת תקשורת המתכננת תשתית תמסורת לוויינית בפס רחב (backbone) עבור אזרחי העולם שאין להם כיום גישה לאינטרנט רחב-סרט. משמעות השם היא "שלושת הביליונים האחרים". החברה, שבסיסה באי ג'רזי, היא מיזם של גרג וויילר ונתמכת על ידי גוגל, HSBC, קרדיט סוויס ועוד חברות שגייסו 1.2 מיליארד דולר לצורך הפרויקט.
התשתית התבססה בשלב ראשון על שמונה לווייני תקשורת שיקיפו את כדור הארץ במסלול בגובה 8,063 ק"מ (הנקרא Medium Earth Orbit). גובה זה נבחר כיוון שהוא מספק פריסה טובה ועלויות שיגור נמוכות בהשוואה למסלול גאוסטציונרי (36,000 ק"מ). בהמשך הוגדל ל-12 לוויינים, וקיימו תוכניות להגדיל את המספר ל-16 לוויינים. התשתית צפויה לספק תמסורת אינטרנט ל-150 ספקיות אינטרנט במדינות אפריקה, אסיה, אמריקה הלטינית והמזרח התיכון. זמן ההשהיה צפוי להיות 120 מילי-שניות (בהשוואה ל-500 מילי-שניות בלווייני תקשורת סטנדרטיים כיום), התמסורת תתבסס על 12 אלומות בתחום תדרי Ka ‏(‎26.5-40 GHz) כאשר כל אלומה תכסה שטח בקוטר של כ-600 ק"מ. המערכת הלוויינית תיתמך בתשתית קרקעית שתכלול עשרות נקודות תקשורת קרקעיות ייעודיות (Points of Presence) מקושרות ביניהן בקצבים שבין ‎10 Mbps ל-‎1 Gbps.
התקשורת הקרקעית נפרסת על ידי חברת VaiSat, השירות והתפעול ייעשה על ידי חברת SES WorldSkies שמושבה בלוקסמבורג. הלוויינים מתוכננים ומיוצרים על ידי חברת Thales Alenia Space.
ארבעת הלוויינים הראשונים שוגרו ביוני 2013 על ידי משגרי סויוז. ארבעה נוספים שוגרי ב-2014, וארבעה נוספים ב-2015 - כך שבסה"כ לחברה 12 לוויני תקשורת.
יוסי וייס

יוסי וייס (נולד ב-11 באוגוסט 1951) הוא מנכ"ל התעשייה האווירית לישראל.

ביוגרפיה

וייס נולד בחיפה, בנם של טובה (גיטל) למשפחת ריזל ויצחק (אולי) וייס,  ניצולי שואה מטרנסילבניה. אמו שרדה את מחנה הריכוז ברגן-בלזן ואת אושוויץ לפני העפלתה לארץ ישראל, אביו שרד את מחנה הריכוז מאוטהאוזן ושירת בישראל כאיש קבע בחיל הים. וייס למד שנתיים בבית הספר היסודי "אורים" בשכונת קריית אליעזר ולאחר מכן עבר לבית הספר היסודי הממלכתי-דתי "יבנה". אחר כך למד במגמת פיזיקה בתיכון "יבנה" בעיר, לימודים אותם סיים ב-1969. היה חבר בתנועת הנוער "בני עקיבא" בסניף הדר הכרמל ונמנה עם שבט "להגשמה". ב-1969 הצטרף לעתודה האקדמית והחל ללמוד הנדסת מכונות בטכניון. הוא סיים את התואר בהצטיינות ב-1973. 
בצה"ל שירת בחיל הים, תחילה כקצין בפלגה הטכנית של בסיס חיפה, ב-1976 מונה למפקד מגמת נשק על מימי בבה"ד חיל הים וב-1977 עבר למטה החיל כקצין מדור נשק על מימי. ב-1979 מונה לקצין מדור טילים בענף מערכות נשק של מספן הציוד במסגרת זו היה אחראי לאפיון ורכש מערכות הפלנקס מג'נרל דיינמיקס, יצא לשנתיים לארצות הברית ולאחר מכן ליווה את קליטת המערכת בחיל. בהמשך שירותו מונה לראש פרויקט אפיון מערכות לספינות סער 5. ב-1988 מונה לקצין אלקטרוניקה של פרויקט סער 5. ב-1991 עבר למפא"ת ועמד בראש ענף ים ונ"מ עד 1995. ב-1995 חזר לחיל הים, קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש מינהלת פרויקט צוללות מסדרת דולפין, שירת בתפקיד עד 1998. 
מיד לאחר שחרורו, בספטמבר 1998, מונה לראש מינהל מערכות תקיפה במפעל מבת של התעשייה האווירית ולאחר מכן עמד בראש מינהל ים ונ"מ במפעל מבת. ב-2002 מונה למנהל מפעל חלל בחברה ובאפריל 2006 מונה למנהל חטיבת טילים וחלל ולסמנכ"ל החברה. ביולי 2012 מונה למנכ"ל התעשייה האווירית.
בדצמבר 2017 הודיע יוסי וייס על פרישתו מתפקידו כמנכ"ל התעשייה האווירית.
וייס בוגר תואר ראשון ושני בהנדסת מכונות מהטכניון, בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב ב-1990. רעייתו הראשונה של וייס, אסתר נפטרה ולזוג ארבעה ילדים, הוא נישא בשנית, לפרומה, אלמנה שלה שלושה ילדים.
מעלית סקי

מעלית סקי היא כלי תחבורה מונע באמצעות כבל, בדומה לרכבל או פוניקולר. כלי זה מיועד להעלות נופשים וספורטאים במעלה מדרון המשמש לסקי באתרי סקי. ההסעה היא לרוב בכיוון אחד - במעלה המדרון, כאשר במורדו מבוצעת הגלישה.
בשונה מרכבל, המעלית אינה כוללת תא, ולרוב פתוחה (מאחר שהנוסעים לרוב כבר מצוידים במגלשיים). השם "מעלית סקי" מתייחס לסוגים שונים של מתקנים. כך למשל ברכבל מושבים (chairlift), הנוסעים יושבים על מושב המוסע בגובה של מטרים בודדים מעל המדרון באמצעות כבל בין שתי התחנות. קיימים גם אמצעים המושכים גולשים על גבי המדרון (surface lift). לעיתים רחוקות מדובר באמצעי נייד כגון מסוק או חתול שלג.
מערך מעליות הסקי משתנה מאתר סקי אחד למשנהו, בהתאם לטופוגרפיה של האתר ולמדרונות ההחלקה שבו. לעיתים המעלית מובילה את הגולשים לנקודה אחת בפסגת ההר, ולעיתים מספר מעליות יוצאות מנקודה אחת לאתרים שונים בפסגה, או מעלית אחת מביאה את הגולשים לנקודה ממנה הם נדרשים לעלות על מעליות אחרות על מנת להגיע למדרון ההחלקה.
בישראל מספר מעליות סקי באתר הגלישה בחרמון.
מבצע סבתא

תקציר עלילה

הסרט הוא קומדיה סאטירית שמבוססת על סיפורו האמיתי של הבמאי דרור שאול. הסרט שמתרחש בישראל, סביב שלושה אחים יתומים, יוצאי הקיבוץ הבדיוני "עסיסים": עידן מדריך בני הנעורים, בני מתקין הכבלים, ואלון, המוכר בשם "קרמבו", קצין צה"ל המפקד על יחידת מסתערבים.
סבתא חיה, סבתם של שלושת האחים, נפטרה (אחד ממשפטי המפתח בסרט הוא "סבתא חיה מתה"). הקיבוץ מסרב לטפל בענייני ההלוויה (דבורה המזכירה אומרת לקרמבו בטלפון: "הקיבוץ לא יממן חתונה או לוויה של מי שלא חי בו בשנתיים האחרונות"- תקנון חתונות ולוויות), והאחריות נופלת על הנכדים. שלושתם מבקשים לקבור אותה בקיבוץ אותו ייסדה, אך שפע אי-הבנות, אלתורים וקיצורי דרך הופכים את ההלוויה לפארסה עוקצנית על חיי הקיבוץ והביטחוניזם הישראלי.

המקורות לעלילת הסרט

פרטים רבים בעלילת הסרט מקורם בקורות חייו של הבמאי בקיבוץ כיסופים. בפרט, לוויית הסבתא המתקיימת בקיבוץ והתנערותו של הקיבוץ ממימון הלוויה, הובלת הגופה ברכב פרטי (במהלכה מבוצעת עצירה לקניית מקרר) וארון הקבורה אשר מתפרק במהלך טקס הקבורה - מבוססים על סיפור אמיתי.
בהערות הבמאי שנוספו לסרט בגרסת ה-DVD, מספר דרור שאול, כי דמותו של "קרמבו" מבוססת על אחיו, אשר במציאות הוא האח האמצעי. האח, סא"ל (מיל.) טל שאול, היה מפקד יחידת שמשון, ראש אגף אבטחה בשירות הביטחון הכללי, וכיום מנהל מחוז ירושלים של קופת חולים מאוחדת. חלק מהסצנות בסרט צולמו בקיבוץ יקום.
רבקה רומרו

ביוגרפיה

רומרו נולדה בקרשלטון, אחד מפרברי לונדון רבתי. בגיל 17 היא החלה את הקריירה הספורטיבית המקצוענית שלה, כשהצטרפה למועדון חתירה ברובע קינגסטון שעל התמזה. לאחר 8 חודשים כבר נכללה בנבחרת בריטניה הצעירה לאליפות העולם לחתירה בזוגות, אך למרות שסיימו במקום השני נפסלו היא ובת זוגה בשל עבירה שביצעו. בשנת 2000 זכתה במדליית הזהב באליפות העולם בחתירה לזוגות מתחת לגיל 23. שנה לאחר מכן צורפה לנבחרת הבוגרת וסיימה איתה במקום החמישי באליפויות העולם לרביעיות ב-2001 וב-2002. בשנת 2004 נכללה במשלחת הממלכה המאוחדת לאולימפיאדת אתונה, וזכתה במדליית כסף בתחרות החתירה לרביעייה כפולה. באליפות העולם ב-2005 זכתה במדליית הזהב עם נבחרת החתירה הבריטית באותו המקצוע. 
כאבי גב ועייפות שרירים מהם סבלה גרמו לרומרו לפרוש מתחרויות החתירה והיא התכוונה לעסוק בתקשורת שיווקית, מקצוע אותו למדה באוניברסיטה. בעקבות פנייה של מאמן נבחרת רוכבי האופניים החליטה להתנסות בענף ספורט זה, רומרו החלה להתחרות באופני מסלול ועד מהרה הגיעה להישגים משמעותיים, בעיקר בתחרויות הדורשות סיבולת בינונית-טווח. בשנת 2006, חמישה חודשים בלבד אחרי שהחלה להתנסות בענף החדש, זכתה רומרו באליפות בריטניה במרוץ נגד השעון בולודרום. שנה לאחר מכן כבר זכתה באליפות בריטניה, ובאליפות העולם לרכיבה באופני מסלול זכתה במדליית כסף בתחרות מרוצי המרדף ל-3 קילומטר. 
שנת 2008 היוותה שנת שיא בקריירה של רומרו, היא זכתה במדליות זהב באליפות העולם בתחרות האישית והקבוצתית ל-3 ק"מ. באולימפיאדת בייג'ינג זכתה במדליית הזהב כשניצחה בגמר מרוץ המרדף האישי בהתמודדות נגד בת ארצה ונדי הובנגל, והפכה בכך לאישה השנייה ולספורטאי הבריטי השני בתולדות המשחקים האולימפיים שזוכה במדליות בענפי ספורט שונים. היא השתתפה גם במרוץ נקודות באולימפיאדה וסיימה במקום ה-11.
לפני אולימפיאדת בייג'ינג התפרסמה רומרו כשהצטלמה כשהיא רוכבת ערומה לחלוטין על גבי אופניים, היא ציינה בראיון איתה כי אם תזכה במדליית זהב תשקול הסבה לענף אולימפי נוסף.
בתחילת 2009 זכתה להכלל במסדר האימפריה הבריטית. 
תקוותיה לייצג את בריטניה באולימפיאדת לונדון (2012) נגוזו לאחר שבוטל ענף תחרויות הרדיפה האישיות, והיא לא נכללה בסגל הנבחרת הבריטית לאליפות העולם ברכיבה ב-2011. 
ב-2012 עברה להתחרות בטריאתלון, השתתפה במאי בטריאתלון איש הברזל 70.3 במיורקה, ובהמשך בתחרות איש הברזל בבריטניה. באליפות העולם באיש הברזל בהוואי שהתקיימה באוקטובר 2012, סיימה בזמן של 11:39:8 שעות, במקום ה-1,201 מבין כלל המשתתפים, 241 מבין הנשים ו-46 בקטגוריה שלה. כמו כן החלה לאמן לתחרויות אופניים ולטריאתלון. 
לרומרו תואר ראשון במדעי הספורט ואנגלית והיא לומדת לתואר שני במדעי התזונה באוניברסיטת צ'סטר.