google/wiki40b huggingface dataset:
חזקת שליח עושה שליחותו

מקור הכלל והמחלוקת בעניינו

במשנה נאמר שניתן לשלוח עירוב תחומין בידי שליח שיניחנו בסוף תחום שבת, ומשתמע ממנה שאפילו אם השולח לא שמע מן השליח שהדבר נעשה - ניתן להניח שהשליחות התבצעה, ובעל העירוב רשאי לצאת מתחום השבת על סמך העירוב. האמורא רב יחיאל הסביר זאת בכך ש"חזקה שליח עושה שליחותו".
לדעת רב נחמן כלל זה כוחו יפה לגבי דינים מדרבנן, אבל בדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו. לעומתו, רב ששת סבר שגם בדינים מדאורייתא ניתן להקל ולהסתמך על כך. 
רב ששת הוכיח את טענתו מהלכות שנהגו בבית המקדש: בחצות היום של ט"ז בניסן, יום הבאת קורבן העומר המתיר את התבואה החדשה, מותר לאנשים הרחוקים מירושלים להתחיל לאכול מן התבואה החדשה, בהנחה שהכהנים אכן הקריבו את קורבן העומר. כמו כן מצאנו שמי שזקוק לקורבן כדי להשלים את טהרתו, ואסור לו לאכול קורבנות עד שיביא את קורבנו המיוחד, רשאי לשים כסף בקופה המיועדת לכך ולהניח שהכהנים העובדים בבית המקדש הוציאו את הכסף מן הקופה, קנו בו קורבן עבורו ואף הקריבו אותו. על ראיות אלו השיב רב נחמן, שבנושאים המסורים להשגחתו ופיקוחו של בית הדין של הכהנים היושב בבית המקדש, ניתן לסמוך שהדברים נעשו כהלכה, מה שאין כן במקרה של אדם פרטי המתפקד כשליח.
המפרשים מסבירים את טעמו של רב נחמן, בשתי דרכים: יש אומרים שלדעתו הדבר הוא ספק, האם השליח עשה את שליחותו או לא, ולכן פועל כאן הכלל: ספק דאורייתא - לחומרא. ויש אומרים שלדעתו אין זה ספק ממש, כי לרוב השליח אכן עושה את שליחותו, אבל כיוון שהדבר תלוי בפעולה מסוימת ("רוב התלוי במעשה") - אין סומכים עליו בדיני דאורייתא. על פי הנימוק השני, מן התורה היה מקום לסמוך על השליח, ורק חכמים הם שהחמירו שלא לסמוך עליו בדיני התורה.

דעת רבי יוחנן

בסוגיה אחרת מופיעה דעת רבי יוחנן, שמי שמוסר גט לידי שליח אינו יכול להניח בוודאות שהגט הגיע ליעדו. הגמרא מקשה על כך מן הכלל: "חזקת שליח עושה שליחותו", ומשיבה שכלל זה נאמר לחומרא ולא לקולא.
בהסבר דבריו של רבי יוחנן נחלקו שניים מבעלי התוספות. רבנו תם פירש זאת כדעת רב נחמן, שבדינים מדאורייתא אין לסמוך על חזקה זו לקולא. לעומתו, ר"י הזקן סבר שאין קשר בין הסוגיות: הכלל שחזקה שליח עושה שליחותו נאמר רק במקרה שבו השליח יודע שאם לא יבצע את שליחותו כראוי - השולח שיסמוך עליו יעבור עבירה, כמו במקרה של עירוב תחומין. במקרה שבו השליח אינו חושב כך, כמו בשליחת גט, לכל הדעות אי אפשר לסמוך על חזקה זו.

פסק ההלכה

הגאונים קבעו כלל לגבי מחלוקות בין רב נחמן לרב ששת שאין בהן הכרעה ברורה בתלמוד, שבדיני ממונות, שבהם הצטיין רב נחמן כדיין מומחה, הלכה כמותו, ואילו בשאר תחומי ההלכה - הלכה כרב ששת ("הלכה כרב נחמן בדיני וכרב ששת באיסורי"). בנושא הנדון כאן אין הכרעה מפורשת בתלמוד, ולפיכך יש מהראשונים שהכריעו כרב ששת, בהתאם לכלל זה. לעומתם, ראשונים אחרים הכריעו כרב נחמן, על פי דעת רבי יוחנן הסובר כמותו לדעתם. 
בפוסקים האחרונים פסקו בדרך כלל כרב נחמן, שבאיסור מן התורה אין לסמוך על חזקה זו.
יש שכתבו שגם לפי רב ששת חזקה עושה שליחתו קיימת רק במקום שאם לא תעשה השליחות יעבור המשלח על עבירה.
אחיהוד

היסטוריה

מקור שמו של המושב מפסוק בספר במדבר: "ולמטה בני אשר נשיא אחיהוד בן שלומי".
ההחלטה להקים את המושב התקבלה לאחר שנתגלו באזור מקורות מים המאפשרים הקמת יישוב חקלאי. לצידו של המושב נוסד הקיבוץ יסעור. שני היישובים הוקמו על אדמות הכפר הערבי אל-בירווה.
בשנת 1950 הגיעו למושב כ-70 משפחות וכל משפחה קיבלה חלקת אדמה ו-2 פרות. לאחר תקופה, האוכלוסייה הידלדלה מעט ונכון ל-2014 במושב 59 משפחות בעלי אדמות. רוב משפחות הגרעין המייסד הגיעו מאזור שרעב בתימן, בין השאר מהכפרים עות'מא, תעז ומנצורה.
המושב מתנהל על ידי אגודה שיתופית. כיום ישנם 150 חברי אגודה. רק בעלי הנחלות (בעל נחלה - אדם בעל משק, שדה או מטע) הם חברי האגודה בעלי זכות בחירה אחת לשנתיים. 
שטחו של המושב עומד על כ-1,800 דונם ומיקומו בקרבת צומת אחיהוד - על כביש 85 וכביש 70 מושך שוכרים חיצוניים.

אוכלוסייה

על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה במושב מתגוררים 771 נפש נכון ל-2011 בכ-170 משפחות רובן בבתים צמודי קרקע. בחלוף השנים אופיו של המושב הופך פחות חקלאי ויותר תעשייתי-מודרני.
בעבר ילדי המושב למדו בבית הספר "נר ישראל" אשר נסגר בשנות ה-80 בשל מיעוט תלמידים.

תעסוקה

בעידודו של המשרד להגנת הסביבה כדי להתאים את אמצעי ייצור החלב לתקופה, ולמנוע זיהום מי תהום משפכים של רפתות הוצאו הרפתות מתחומי המושב והוקם פארק חלב בגבעה שליד המושב כאשר כשלושה-ארבעה משקים התאחדו להקמת רפת גדולה.
כיום מונה פארק החלב כ-8 רפתות גדולות, אחת מהן רפת רובוטית, והיא הרפת הרובוטית היחידה בגליל המערבי ואחת מ-70 במדינת ישראל.

בנייה ופיתוח

מאז שהוקם המושב, התשתיות שופרו, כבישים חדשים נסללו, נבנו גני משחקים, המחלבה הפכה לבית כנסת אשר משמש גם כ"כולל נצר שלום" והמבנה ששימש כמאגר המזון לבעלי החיים במושב הפך לאולם. בתחילת שנות ה-2000 נבנו כ-55 יחידות דיור, ומשנת 2012 מבוצעות עבודות תשתית ל-40 יחידות דיור נוספות.
מע"צ מרחיבה את כבישים 75 ו-80 בסמוך למושב. בספטמבר 2017 נפתחה לציבור תחנת הרכבת אחיהוד.
מקדש בעל שמין בתדמור

היסטוריה

השלב המוקדם ביותר של המקדש מתוארך לסוף המאה השנייה לפנה"ס. המקדש נבנה מחדש בשנת 131 לספירה. המזבח שבחזית המקדש תוארך לשנת 115 לפנה"ס. עם כניסת הנצרות לאזור במאה החמישית לספירה, המקדש הוסב לכנסייה. 
בשנת 1751 הגיעה משלחת שבראשה עמדו רוברט ווד  וג'יימס דוקינס . המשלחת למדה את האתר ואת המבנים הארכיטקטוניים שלו. בין המבנים שתוארו על ידיה היה גם מקדש בעל שמין. המשלחת פרסמה את ממצאיה בשנים 1753 ו-1757.
המקדש נחפר בין השנים 1956-1954 על ידי משלחת ארכאולוגית שווייצרית  שאורגנה על ידי אונסק"ו. המקדש היה אחד מהמבנים העתיקים המושלמים ביותר ששרדו בתדמור. בשנת 1980 הוכרז המקדש על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית יחד עם האתר העתיק של תדמור. במסגרת מלחמת האזרחים בסוריה נכבשה העיר תדמור על ידי ארגון המדינה האסלאמית ובחודש אוגוסט 2015 המקדש פוצץ ונהרס על ידו.

המבנה

המבנה נבנה באתר, שעוד לפני בניית המקדש, שימש לכל אורך המאה הראשונה לספירה והעשורים הראשונים של המאה השנייה כמקום קדוש שבו הועלו זבחים לכבודו של האל בעל שמין.
המקדש היה במקורו חלק ממתחם גדול של שלוש חצרות שייצגו עירוב סגנונות בנייה אדריכליים רומיים וסוריים. המבנה שכן בצדה הדרומי של החצר המרכזית. הפרופורציות של המקדש והכותרות היו רומיות, ואילו האלמנטים על גבי הקורה הראשית הארכיטרב וצדי החלונות היו בסגנון סורי. הכותרות של העמודים עוטרו בעיטורים בסגנון הסדר הקורינתי המזכיר את צמח הקוציץ. הפורטיקו - מבנה השער היה מורכב משישה עמודים. הקירות הצדיים היו מעוטרים בפילסטרים, שהם רכיבי בניין אדריכליים דמויי עמוד הצמודים לקיר.

כתובת והקדשה

על תושבת העמוד התומך בפרוטומה של מַלֵה אגריפה, שתמך בהקמת המקדש, נמצאה כתובת בשפות יוונית ותדמורית (ניב מקומי של השפה הארמית, שנכתב בכתב מרובע הדומה לכתב הארמי), שציינה את אגריפה ואת תמיכתו ונכתב בה שהמבנה הוקם בשנת 131 לספירה. הכתובת ציינה גם את ביקורו של הקיסר הרומי אדריאנוס בתדמור בשנת 129 לספירה. הכתובת היא: 
הסנאט והאנשים שעשו את הפסל הזה לזכר מלה אגריפה, בנו של ירהאי, בנו של לישמָש ששימש בתפקידו כמזכיר בפעם השנייה כאשר אדריאנוס האלוהי בא לכאן. הוא נתן שמן לאזרחים ולחיילים ולזרים שהגיעו עמו. טיפל במאהל שלהם ובנה את המקדש, המבואה ואת כל העיטורים על חשבונו לכבוד בעל שמין ודורחלון.

הרס המקדש

בשנת 2013, במלחמת האזרחים בסוריה, הופצץ חלק מהמבנה וניזוק. פינתו הדרומית-מערבית של המקדש ניזוקה על ידי בוזזים, שפרצו שני פתחים במבנה כדי לבזוז את הריהוט של אולם המבקרים. ב-23 באוגוסט 2015, פוצץ המקדש על ידי ארגון המדינה האסלאמית, שאנשיו הניחו חומר נפץ בתוך מבנה המקדש. ארגון אונסק"ו הכריז שפיצוץ המקדש הוא פשע מלחמה. כשבוע לאחר מכן נהרס באתר גם מקדש בל. ב-5 באוקטובר 2015 פורסם כי הקשת המונומנטלית, שהייתה חלק חשוב באכסדרה הגדולה בתדמור, פוצצה גם היא.
יחסי פלאו–שווייץ

סקירה כללית

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקונפדרציה ההלווטית לבין הרפובליקה של פלאו כוננו ב-2001 לאחר שהנהיגה שווייץ מדיניות חדשה השואפת לקשרי חוץ עם כמה שיותר מדינות ברחבי העולם. שיתופי פעולה העיקריים שבין שתי המדינות מתבצעים בפורומים בינלאומיים שונים דוגמת האומות המאוחדות.
פלאו מרוויחה מהתרומה השווייצרית לפרויקטים למען אזור האוקיינוס השקט, בו נמצאת פלאו, בעיקר בתחום השמירה על האקלים.
חוקרים ואמנים בתחומים שונים מפלאו יכולים להגיש בקשה למזכירות המדינה למחקר וחדשנות בחינוך השווייצרית ולקבל את מלגת ההצטיינות הממשלתית ללימודים גבוהים בשווייץ.
מנורה חזני

קורות חייה

מנורה קצובר נולדה באלון מורה ב-1976 לבני קצובר, מראשי המתנחלים ביש"ע.
היא נישאה לאריאל חזני בנו של יהודה חזני, מראשי גוש אמונים. אחרי הנישואים עברה עם בעלה להתגורר ביישוב חומש שבצפון השומרון, ממנו פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות. לימדה בעבר משחק בבית הספר לקולנוע יהודי תורת החיים.
חזני תיעדה את חייה מיום נישואיה ועד לידת בתה הבכורה בסרט "בחומש קרוב לשמים". בערב ט' באב התשס"ט שודר בערוץ 10 סרטה התיעודי "התנערי" העוסק בפינוי חומש.
הנוף החקלאי בדרום אלנד

חשיבות האזור כאתר מורשת עולמית

האזור הוכרז כאתר מורשת עולמית בזכות המגוון הביולוגי המרשים שבאזור, ובזכות הרקע הפרה-היסטורי של האתר מבחינת היכולת של בני אדם קדומים להסתגל לסביבת האקלים המיוחדת.

האתר בתקופה הפרה-היסטורית

היישוב הפלאוליתי אלבי ממוקם על החוף המזרחי של האי, שם חפירות חשפו שרידים של בקתות עץ סביב אגם פרהיסטורי קטן. נמצאו באתר ממצאים שונים המעידים על הימצאותם של דובים, כלבי ים ופוקניים, וכן נחשפו טכנולוגיות לציד ולקציר, כגון חניתות, צלצלים עשויים קרניים וצור.
ארכאולוגים גילו עדויות של מבנים מבוצרים מעוגלים שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
בתקופת הברונזה ובחלקה הראשון של תקופת הברזל, הצמחייה באזור סבלה מלחצים קיצוניים. חוקרים הציעו השערה כי היעלמותם של עצים גרמה להיעלמותם המסתורית של בני אדם סביב שנת 500 לפנה"ס, אשר מתועדת באי ובמקומות אחרים. אותם חוקרים מאמינים כי הסיבה לכך הייתה הרחבת האוכלוסייה האנושית עד אשר חרגה מיכולת ההכלה של האתר.
סביב השנים 800 עד 1000, יישובים ויקינגיים חזרו להופיע בסביבה.

רקע גאולוגי

מישור הגיר נוצר על ידי פעולה קרחונית לפני עידן הקרח.
אבן הגיר עצמה נוצרה לפני כ-500 מיליון שנה מתוך הים שמדרום לאי.
מסיבות אלו, אבן הגיר שבנוף החקלאי של דרום אלנד מכילה רישום מאובנים נדיר של יצורים ימיים אשר תרמו רבות להבנת התפתחותם של יצורים חיים רבים.
טופקאפי (סרט)

תקציר העלילה

אליזבת "ליז" ליפ מבקרת במוזיאון בארמון טופקאפי, מתלהבת מאבני האיזמרגד המשובצים בפגיון של פסל הסולטן ומחליטה לשדוד אותו. היא מגייסת את ולטר הרפר (מקסימיליאן של), עבריין צמרת שווייצרי כדי לתכנן ולבצע את הפעולה. הוא מגייס את סרדריק פייג' (רוברט מורלי), גאון בבניית חפיצים, את האקרובט האילם, "האיש המעופף" ג'וליו (ז'יל סיגל) ואת איש השרירים האנס (ג'ס האן).
בתחילה הוא מתכנן שוד אלים. הוא שוכר מכונית לינקולן ובתא המטען הוא מחביא נשק, חומר נפץ ורימוני עשן.
הרפר וליז מגיעים לקוואלה הסמוכה לגבול הטורקי שם הם מוצאים בנמל את סימון סימפסון (פיטר יוסטינוב). הם מציעים לו סכום כסף גדול כדי שיעביר את המכונית לאיסטנבול.
בתחנת הגבול הטורקית מתברר שלדרכונו אין תוקף ולאחר חיפוש במכונית מתגלים אמצעי הלחימה שלא ידע על קיומם. הטורקים החושדים כי מדובר בטרוריסט, עוצרים אותו אבל כעבור זמן קצר הם משחררים אותו לאחר הסכמתו כי ידווח להם על כל המשתתפים. הם מזהירים אותו כי הם עוקבים כל הזמן אחריו ושאר החבורה. סימפסון נשאר באיסטנבול כנהג החבורה. הם משתכנים במלון קטן ובו טבח שיכור (אקים טמירוף) המשוכנע שהם מרגלים רוסים. באחד הקטטות שלו נפצע איש השרירים האנס בידיו וסימפסון נבחר כמחליפו. סימפסון מוכנס לסוד הפעולה בהבטחה שיקבל 10,000 דולר. הוא מסכים אך מגלה שכולם נמצאים תחת המעקב של הטורקים וכן שהוא סובל מפחד גבהים.
ולטר מחליט בכל זאת להמשיך בתוכנית. הם נוסעים לבאזאר הגדול ולתחרות היאבקות באצטדיון. הטורקים עוקבים אחריהם אך הם מצליחים להתחמק ולהגיע למוזיאון טופקאקפי שם מחכה להם ג'וזף (ג'ו דאסן).
בפעולה מתוחכמת הם מצליחים לגנוב את הפגיון על ידי השתלשלות של "האיש המעופף" מהגג ולשים במקומו פגיון דומה בלי להפעיל את החיישנים ברצפת המוזיאון. בעת הפעולה נכנסות כמה ציפורים דרך החלון הפתוח. הם מוסרים את הפגיון לג'וסף בתקווה שיבריח אותו מטורקיה.
לאחר השוד הם מחליטים ללכת לבולשת הטורקית ולומר להם ש"גילו" אמצעי לחימה במכוניתם. הקצין הטורקי מראה להם שהדבר ידוע לו אך עדיין לא יודע מה הם עשו. רק לאחר שהציפורים מפעילות את מנגנון האזעקה במוזיאון הוא מבין ואומר להם ש"ציפור קטנה לחשה לי..."
בסיום הסרט נראים כל אנשי החבורה בבגדי אסירים בבית הסוהר כשהם פוסעים במעגל לקול הקצב של הסוהרים. כשהם נחים, מתקרבת ליז לוולטר ואומרת לו שהיא מתכננת לאחר השחרור, לגנוב את תכשיטי בית רומנוב מהקרמלין במוסקבה.
דרבן הכף

תיאור

אורך הדרבנים האלה שהם הגדולים ביותר במשפחה מגיע ל68-81 ס"מ ומשקלם ל10-24 ק"ג. המשקל המקסימלי שנמדד הוא 30 ק"ג ולא נרשמה הבחנה בין זכרים ונקבות.
אלו מכרסמים מגושמים, הנעים באיטיות ויש להם גפיים קצרות אבל זנב ארוך וקוצים בולטים באורך של עד 5 ס"מ וביניהם קוצים נוקשים באורך 3 ס"מ. הקוצים מכסים את רוב הגוף עד קצה הגב, למעט האזורים התחתונים ובנוסף עליהם ישנם שערות סיביות ארוכות. הקוצים שחורים לבנים ושאר הגוף קצת יותר כהה.
העיניים והאוזניים של הדרבן קצרים והאף מכוסה בשערות קצרות. בכפות הרגליים ישנם 5 אצבעות בעלות טפרים ארוכים ולנקבות 2 זוגות פטמות.

תפוצה ואקולוגיה

הדרבן חי ברחבי אפריקה המרכזית ודרומית מדרום קניה, אוגנדה וקונגו בצפון עד לדרום אפריקה ואזור הכף (ומכאן שמם). הם חיים מגובה פני הים עד2,200 מ' במגוון אזורי חיות מיערות וסוואנות מיוערות ועד למדבריות. הם אינם נפוצים ליד מקווי מים כמו ביצות ונהרות.
הדרבנים חיים בזוגות במושבות טריטוריאליות גדולות ומבלים את ימיהם במחילות שנחפרו על ידיהם או על ידי חיות אחרות כמו השנבוב, ויוצאים מהמחילות שלהם בלילה לאכול. הם צמחוניים וניזונים מעשבים, שורשים, פקעות, פירות, ירקות ופרחים. דווח שהם ניזונים גם על נבלות לעיתים. הם גורמים לבעיות לכפרים שונים כיוון שהם אוכלים את רוב הצמחים והורסים את העצים, עקב החפירה והכרסום. עם זאת הם שומרים על סוואנות עשבוניות שלא יהפכו לסוואנות מיוערות.
הם עצמם מותקפים לעיתים רחוקות. הדרבנים מסתמרים ומקרקשים בקוציהם כדי להרתיע את הטורפים. אם זה לא מרתיע הם ידחפו את הקוצים לאיבר רגיש כמו החוטם או הכפה, של הטורף. מספר אריות מצליחים לעקוף את ההגנה הזאת כשהם בלהקה גדולה מספיק, אבל הניסיון מסוכן מאוד. בנסיבות טבעיות הדרבן יכול להגיע לגיל 10 שנה או 20 בשבי.
הדרבנים מתרבים לאורך כל השנה אבל ההמלטות נעשות בעיקר בחודשים מרץ-אפריל בסופה הנקבה ממליטה דרבן (ולעיתים שניים או שלושה) צעיר ששוקל 300-440 גרם.
מכבי עירוני קריית מלאכי

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1962 והחל להשתתף בליגה ג' בעונת 1962/1963 וסיים במקום הרביעי. כבר בעונת הבכורה התארחה הקבוצה לראשונה בדרבי של קריית מלאכי, ב"משחק רדיוס עם קהל" שנערך במושב בית עזרא ב-12 בינואר 1963, והסתיים בשוויון 1-1. מכבי הובילה בדקה ה-25 (אפרים ג'ורי). הפועל השוותה בדקה ה-88 (עמוס סבן).
31 עונות ברציפות שיחקה הקבוצה בליגה ג', שחקניה הבולטים של מכבי בשנותיה הראשונות היו: השוער ראובן כהן, אילן קריאף, יהודה נדב, אפרים ג'ורי, דוד כהן ומכלוף דהן, היחיד אשר נשאר במועדון לאורך השנים, וכיהן בו בתפקידים רבים.
בעונת 1964/1965 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ג' מרכז, אך כשלה בשלב הפלייאוף וסיימה אחרונה בבית הדרומי.
בשנת 1991 מונה ליו״ר המועדון גבי פלד, בתום עונת 1993/1994 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה ל ליגה ב', אך כעבור עונה אחת שבה לליגה ג', לאחר בעיות של חוסר תיקצוב מצד העירייה.
בשנת 1997 יריבתה העירונית הפועל קריית מלאכי התפרקה, וכך נשארה מכבי קבוצת הכדורגל היחידה בעיר.
בעונת 2002/2003 (עם המאמן ירון מלכה) העפילה הקבוצה בחזרה לליגה ב' עם מאזן מושלם של 20 ניצחונות, 0 תיקו, 0 הפסדים ויחס שערים של 11-110. בעונת 2003/2004 לאחר 13 שנה, פרש יו״ר המועדון גבי פלד, והעביר את הבעלות לשחקן גילי מלכה.
בתום עונת 2005/2006 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לליגה א' מהמקום השלישי (אחרי שהתפנה מקום במחוז הדרומי, בעקבות האיחוד בין בית"ר קריית גת ומכבי קריית גת). לאחר מכן שב לקבוצה המאמן ירון מלכה.
הישג השיא של הקבוצה היה בעונת 2010/2011 (עם המאמן הראל מלכה) כשסיימה במקום השני בליגה א' דרום. בשלב גמר המחוז של מבחני העלייה הפסידה בבית למכבי יפו 3-1.
בחודש אוקטובר 2013 איש העסקים המקומי מושיק אלימלך רכש והציל את המועדון מידי קריסה. בסיום עונת 2013/2014 העביר אלימלך את בעלות הקבוצה לידי האוהדים. בעונת 2014/2015 הקבוצה הועברה לפירוק ובתחילת העונה החלה לשחק עם מינוס 9 נקודות. בעקבות כך ובעקבות חוסר תמיכה מהעירייה הקבוצה נשרה לליגה ב' בתום עונת 2014/2015 (עם המאמן שוקי ממו), לאחר שסיימה במקום האחרון, לאחר 9 עונות רצופות בליגה א'.
בעונות 2015/2016 ו-2016/2017 (עם המאמן ויקטור גניש) כשלה הקבוצה פעמיים במשחקי המבחן לעלייה, ונשארה בליגה. בתום עונת 2017/2018 העפילה לשלב גמר המחוזות נגד עירוני אור יהודה, אך נשארה בליגה ב' לאחר שהפסידה בבעיטות הכרעה.
בתום עונת 2018/2019 היוותה הקבוצה כוח משמעותי בהתמודדות לעליה לליגה א', אך הפסידה את המקום לעירוני אשדוד והודחה בפלייאוף על ידי ירוחם בתוצאה 3-2.

אצטדיון וצבעים

האצטדיון העירוני בקריית מלאכי הממוקם בצפון-מערב בעיר, בשכונת הרצל, שודרג ונחנך ב-19 בנובמבר 2010 במשחק ביתי מול הפועל נחלת יהודה. ביציע המערבי המכיל כ-900 מקומות ישיבה וביציע מזרחי קטן עם 100 מקומות למכובדים, הותקנו כיסאות פלסטיק בצבעי צהוב וכחול. בנוסף הוקם מתחם דרומי חדש הכולל משטח אימונים מדשא סינתטי. מאז הקמתה שיחקה הקבוצה בצבעי צהוב/כחול. בתחילת עונת 2010/2011 הוחלפו צבעי הקבוצה לכתום/שחור.
אד"ם הכהן

קורות חייו ויצירתו

לבנזון נולד ולמד בווילנה, בירת גוברניית וילנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בירת ליטא). בגיל 13 בערך התחתן, כנהוג ביהדות ליטא של אותם ימים, ועבר להתגורר אצל חותנו בעיירה מִיכַלִישׁוֹק (מיכאַלישאָק; מכאן שמו - מיכלישוקר). בשנת 1819 (או 1820) חזר לווילנה, ועסק בה בהוראה. לאחר מכן עבר לעסוק בתיווך הלוואות. בשנת 1822 החל בכתיבת שירים שהוזמנו אצלו לרגל אירועים משפחתיים.
הכרך הראשון של שיריו, שנקרא שירי שפת הקודש , יצא לאור בלייפציג ב-1842. הוצאתו לאור היוותה ציון דרך חשוב בתהליך תחייתה של השפה העברית, והוא התקבל בהתלהבות עצומה בחוגי המשכילים שוחרי העברית. החלק השני של הספר יצא לאור בווילנה בשנת ה'תרט"ז, והחלק השלישי יצא לאור בשנת ה'תר"ל.
בשנת 1846 היה לראש משכילי וילנה. בשנת 1847 החל להורות עברית, ארמית ותורת הנאום בבית המדרש לרבנים בווילנה, שפעל בתיאום עם הממשלה. בשנת ה'תרכ"ז פרסם את הדרמה אמת ואמונה , שאותה חיבר 25 שנה קודם לכן, ובה ביקורת על החרדים.
בשנת ה'תרנ"ה יצאו לאור בווילנה, בשישה כרכים, כל שיריו, וכן שירי בנו, מיכה יוסף לבנזון (מיכ"ל), שהיה אף הוא משורר עברי, שנפטר בהיותו בן 24.
בתו של אד"ם הכהן הייתה אשתו של הבלשן, המילונאי, איש החינוך והצנזור העברי יהושע שטיינברג.
בספר הבדיחה והחידוד מאת אלתר דרויאנוב מופיעות אנקדוטות רבות על אד"ם הכהן. בהן:
אד"ם הכהן הוזמן לנשף-ריקודים. בא אל הנשף, ישב והסתכל באשה יפה, חשופה חזה ושוק, ונאנח.
אמרו לו: רבי אברהם-בּר, על מה אתה נאנח?
נאנח הוא שנית והשיב: על חורבן בית-המקדש אני נאנח.
אמרו לו: רבי אברהם-בּר, מה עניינו של חורבן בית-המקדש לנשף זה?
החזיר המשורר הכוהן: אילו בית-המקדש קיים, הייתי אני זוכה בחזה ושוק
— ספר הבדיחה והחידוד: בין אדם למקום, בפרויקט בן יהודה
על שמו רחובות בחיפה, בתל אביב ובנתניה.
אלפרד ברם

אַלְפְרֶד אֶדְמוּנְד בְּרֶם (2 בפברואר 1829, רנתנדורף, מדינת תורינגיה, גרמניה - 11 בנובמבר 1884) היה זואולוג גרמני, סופר, מנהל הגן הזואולוגי בהמבורג ובנו של כריסטיאן לודוויג ברם, כומר ואורניתולוג מפורסם.
אלפרד נולד לכומר לודוויג ברם, שהיה צפר, והחזיק בביתו אוסף של פוחלצי ציפורים המונה מעל 9,000 פרטים.
ריכרד פון-קוהלמן

ביוגרפיה

ריכרד פון-קוהלמן נולד ב-3 במאי 1873 בקונסטנטינופול. בין השנים 1908 עד 1914 עבד פון-קוהלמן בשגרירות גרמניה בלונדון, והיה מעורה בחיים הפוליטיים והחברתיים של בריטניה ואירלנד. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר פון-קוהלמן לשגרירות גרמניה בקונסטנטינופול. באוקטובר 1914 ייסד את "משרד החדשות" שהפך לשופר התעמולה הגרמנית באימפריה העות'מאנית. התעמולה הגרמנית כללה גלויות של כנסיות הרוסות, אשר שימשו כדי לעורר את רגשות הג'יהאד של אלה שהשתתפו בטבח הנוצרים בקונסטנטינופול בשנת 1896.
במהלך רצח העם הארמני נמנע פון-קוהלמן בתחילה לחשוף את מעשי הטבח באוכלוסייה הארמנית. פון-קוהלמן, שאהד את ממשלת טורקיה, השתמש במונח "כביכול" ופטר את ממשלת טורקיה מהאחריות למעשי הרצח. הוא גם הצהיר כי היחס הטורקי לארמנים הוא עניין של "פוליטיקה פנימית". עם זאת, לבסוף נאלץ פון-קוהלמן להודות כי "חורבן הארמנים הוא בקנה מידה גדול, מדיניות ההשמדה הזו תכתים במשך זמן רב את שמה של טורקיה".
בין ספטמבר 1916 לאוגוסט 1917 שימש כשגריר גרמניה בקונסטנטינופול.

כשר החוץ

באוגוסט 1917, כשר החוץ של גרמניה, הוביל פון-קוהלמן את המשלחת שניהלה את המשא ומתן לחוזה ברסט-ליטובסק, שהוציא את האימפריה הרוסית מהמלחמה. כמו כן ב-7 במאי 1918 נחתם הסכם בוקרשט עם רומניה, אשר את המשא-ומתן שלו ניהל פון-קוהלמן. במהלך השיחות נתקל קוהלמן בהתנגדות מצד המפקד העליון של הצבא, אריך לודנדורף, אשר רצה להשיג ערבויות טריטוריאליות יציבות יותר בגבולה המזרחי של גרמניה, על מתן חסות גרמנית על המדינות הבלטיות וכמו כן אמצעי זהירות יציבים יותר נגד התפשטות הבולשביזם.
ביולי 1918 נשא קוהלמן ברייכסטאג נאום אודות המצב הכללי, שבמהלכו הכריז כי לא על הנשק לבדו תוכרע המלחמה, דבר המרמז על כך שתידרש דיפלומטיה למען השגת שלום. אמירה זו עוררה סערה בגרמניה, ומעמדו של קוהלמן הידרדר. הוא כמעט פוטר על ידי הקנצלר גאורג פון הרטלינג ולאחר ראיון עם הקייזר וילהלם השני, קיסר גרמניה הוא הגיש את התפטרותו ביולי 1918.

לאחר המלחמה

לאחר מלחמת העולם הראשונה פרש קוהלמן מהשירות הדיפלומטי הגרמני, כתב ספרים ועבד כמנהל בית המשפט באולדסטאדט. כמו כן, כנציג הבעלים של משפחת סטום, הוא עסק גם בתחום הפלדה.
בשנת 1928 קיבל קוהלמן את תפקיד יושב ראש מועצת התרבות הגרמנית.
כבר בשנת 1932 החל לאסוף חומרים לכתיבת זיכרונותיו, אך רק בתחילת שנת 1939–1940 הוא החל לעבוד על כתיבתם באינטנסיביות. בנובמבר 1943 נשרף הארכיון הפרטי שלו באחת ההפצצות של ברלין על ידי בעלות הברית. עקב כך, חלק מאוסף האומנות שלו הועבר מחוץ לברלין. קוהלמן סיים את כתיבת זיכרונותיו בספטמבר 1944. עקב ניסיון ההתנקשות בהיטלר שכונה קשר העשרים ביולי, קוהלמן, כמו רבים אחרים, נעצר באוקטובר אותה שנה, ומסמכיו הוחרמו על ידי הגסטפו. בקיץ 1947 העביר קוהלמן את זיכרונותיו למוציא לאור, אך הוא לא זכה לראות את התיקונים הראשונים, כיוון שהוא נפטר ב-16 בפברואר.
וולפגנג שאדוואלט תיאר אותו כך:
"ריכרד פון-קוהלמן היה תמיד בראש פתוח ובעל אופק אינטלקטואלי, הוא התעניין בדברים רבים, מכובד, חובב ספרות וחובב האמנות [...] שיחות פוליטיות היו הצד החזק שלו: הוא חיפש את הדיון הפתוח [...] הוא נעדר את התשוקה הפוליטית אשר מבקשת לשרוד בכל מחיר, וכך היא מגיעה אל מטרתה. הוא ראה את הנדרש, ניסה לבצע את מה שצריך, מעבר לרצון הגורמים המכריעים, אך לצד זאת הוא גם ידע לזוז הצידה אם לא הלכו אחריו, הוא לא הרגיש כמו לוחם"

חיים אישיים

לאחר מות אשתו הראשונה ביוני 1917 קוהלמן נישא בשנית ב-4 במרץ 1920 למארי-אן פרידלנדר-פולד, בתו של התעשיין פריץ פרידלנדר (1858-1917). הזוג התגרש ב-13 באפריל 1923 במינכן.
Europride

היסטוריה

האירועים נערכו לראשונה ב-1992 בלונדון וכללו קהל מוערך של כ-100,000 איש. ב-1996 זכו האירועים לתמיכה רבה מעיריית העיר המארחת- קופנהגן,  על אף הצלחת האירועים, הם כשלו להשיג כסף. שנה לאחר מכן הגיעו האירועים לבירת צרפת, פריז שם צעדו למעלה מ-300,000 איש לבסטיליה. ב-1999 האירועים היו מתוכננים להגיע בפעם השנייה ללונדון, אך הם בוטלו מקושי כספי גדול של המארגנים. 
בשנת 2000 התקיים ברומא אירוע WorldPride הראשון. במקום לארח שני מצעדים בינלאומיים באירופה, חברו שני האירועים יחד. מאז, כל אירועי הגאווה העולמיים הנערכים באירופה מתאחדים עם אלה האירופאיים. למרות תמיכה מוקדמת של הרשויות ברומא, ימים לפני פתיחת האירועים משכה העירייה את תמיכתה בשל לחץ מהוותיקן.
אירועי הגאווה האירופאיים הגדולים עד אז נערכו בקלן שבגרמניה ב-2002, ובהם השתתפו למעלה ממיליון בני אדם.
ב-2006 נערכו אירועי הגאווה בפעם השנייה בלונדון. בפעם הראשונה נוסדה המסורת של שבוע עד שבועיים מלאי אירועים ובסופם נערך מצעד. המצעד נערך בין היתר ברחוב אוקספורד, אחד מרחובות הקניות והבילוי העמוסים בלונדון. במצעד השתתף גם ראש עיריית לונדון קן ליווינגסטון. אירועים נערכו גם בכיכרות מרכזיים אחרים בבירה הבריטית כגון כיכר טרפלגר, כיכר לסטר וכיכר סוהו.
שנה לאחר מכן נבחרה בירת ספרד, מדריד לארח את האירועים. מדריד נבחרה כיוון שספרד אישרה נישואים חד מיניים וחוקים הנוגעים לזהות מגדרית. האירועים נחשבו להצלחה אדירה והשתתפו בהם למעלה מ-2.5 מיליון בני אדם. במצעד הגאווה השתתפו למעלה מ-1.2 מיליון צועדים.
ציריך אירחה את האירועים במשך חודש שלם לאורך מאי ויוני 2009. שנה לאחר מכן הגיעו האירועים לראשונה לבירת פולין, ורשה. זו הפעם הראשונה שאירוע גאווה בינלאומי מתקיים במזרח אירופה ובמדינה קומוניסטית לשעבר.
שלמה בן שמעון דוראן

שלמה בן שמעון דוראן (הרשב"ש; 1400 בערך - 1467), היה בנו של רשב"ץ, רב ופוסק באלג'יר.
נולד באלג'יר, למד כנראה מפי אביו, רבי שמעון בן צמח דוראן. מלבד השכלתו התורנית היה בקיא במדעי הטבע, ברפואה ובפילוסופיה. לאחר פטירת אביו (1444) נתמנה לרבה של אלג'יר. 
על פי תאריכי תשובותיו נראה שהצטרף לבית דינו של אביו בצעירותו, עוד בחיי אביו. גם את חיבורו "מלחמת מצווה" כתב על פי ציוויו של אביו (1438). בחיבור זה הוא משיב להתקפותיו של המומר יהושע הלורקי על התלמוד. תשובותיו עוסקות לא רק בענייני הלכה, אלא אף בענייני אגדה שונים. ספר השו"ת שלו נדפס בליוורנו בשנת תק"ב בשם שו"ת הרשב"ש.

ייחוסו וצאצאיו

היה דור שישי לרמב"ן ורבנו יונה.
בנו, רבי צמח דוראן, אף הוא היה מחכמי אלג'יר וממלא מקום אביו משנת רכ"ז (1467). כתב תשובות רבות בהלכה שהובאו אצל כמה פוסקים, בהם רבי יוסף קארו בספרו בית יוסף. 150 מתשובותיו נדפסו יחד עם תשובות אחיו הקטן, רבי שמעון, בספר יכין ובועז (ליוורנו תקמ"ב). 
רבי שלמה בן צמח דוראן, רשב"ץ האחרון (נינו של רבי צמח) ורבי שלמה דוראן (נכדו של רבי שמעון דוראן), פעלו באלג'יר כרבנים וראשי ישיבה, בסוף המאה ה-16.