אורי ליפשיץ

ביוגרפיה

אורי ליפשיץ נולד וגדל בקיבוץ גבעת השלושה, ובנעוריו לא השתתף במסגרות ללימודי אמנות והיה לאוטודידקט במידה רבה. 
בצבא שירת ביחידה 101, תחת פיקודו של מאיר הר-ציון ושל המג״ד אריאל שרון. ליפשיץ השתתף בפעולות התגמול ובמלחמת סיני הוא נלחם בקרב המיתלה ואף נפצע, מה שהוביל לשחרורו בשנת 1956. לאחר שחרורו החל להתמקצע באמנות.
ליפשיץ סלד ממסגרות ללימודי אמנות ואף התבטא כנגדם לא פעם, ולמרות זאת, כן השתתף לפרקים קצרים במספר מסגרות לימוד - הן כתלמיד והן כמורה. במשך שנה (1952) היה ליפשיץ חבר במחזור הראשון של סמינר הקיבוצים באורנים. 
ליפשיץ למד ציור בהדרכתו של מרסל ינקו, פיסול בהדרכת דב פייגין ופסיפס בהדרכת פרלי פלציג. ב-1959, השתתף בקורס ציור קצר בהדרכת חיים קיוה בקיבוץ נען. שם הכיר את אשתו הראשונה, בת הקיבוץ אביבה, עמה נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1963, למד ליפשיץ את טכניקת התחריט מטוביה בארי והתנסה בכך בסדנה של דניאל פרלטה בכפר סאלד. 
במהלך שנות ה-60 וה-70 זכה האמן להכרה רבה ושמו היה מוכר בקרב הבוהמה התל אביבית. הוא היה פעיל במסגרות אמנותיות שונות, כגון: ״תצפי״ת״ ו״עשר+״. עבודותיו מתקופה זו מתאפיינות בסגנון אבסטרקטי אקספרסיוניסטי. בנוסף, באמצע שנות ה-60, החלו להופיע בעבודותיו ייצוגים פיגורטיביים. תוכנם היה לעיתים פוליטי, כגון סדרת ציורי ״כפר קאסם״ מ-1965.
בשנת 1966, התגרשו הוא ואביבה, והוא החליט לעבור לתל אביב.
בשנת 1969, הוא הציג את יצירתו בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל. 
בשנת 1970, השתתף ליפשיץ בביאנלה בסאו-פאולו ושם זכה לציון לשבח. כמו כן, באותה השנה הוא גם נישא לעדה, אשתו השנייה, ויחד עמה עבר להתגורר ביפו. לזוג שלושה ילדים גם כן.
בשנת 1974, הוא הציג תערוכת יחיד נוספת, הפעם במוזיאון תל אביב. אולם, פרט לתערוכות אלה, ועל אף המצאות עבודותיו באוספי המוזיאונים, לא זכה האמן לתערוכות יחיד מוזיאליות נוספות. 
במהלך שנות ה-70 בילה האמן את זמנו בין תל אביב-יפו לבין ספרד. שם המשיך האמן ביצירה פרודוקטיבית וייצר מספר רב של ציורים, כגון הסדרות: ״על פי גויה״, ״על פי ולאסקז״ ו״על פי ורמיר״. על כך נוספו סדרות תחריטים רבות, כגון: ״הסיפורים הנוצריים״, ״הסעודה האחרונה״ ו״צליבות״.
בשנת 1982, הכיר את אשתו השלישית -  דורית. עמה, וביחד עם ילדם המשותף, התגורר ליפשיץ בדירה בנווה צדק עד יומו האחרון.
לעומת העניין הרב אליו זכה האמן בשנות ה-60 וה-70, בהמשך דרכו המקצועית נתקל במה שגדעון עפרת כינה "חרם בלתי רשמי של הממסד האמנותי". הערותיו הפוגעניות כנגד נשים, הומוסקסואלים, נכים ומזרחים הובילו במידה רבה להדרת האמן מליבו של שדה האמנות.
לאחר פרסום ראיון בעיתון "הארץ", מ-16 באוקטובר 1998, בו התבטא האמן בפרובוקטיביות כנגד קבוצות מוחלשות התעוררה אף מחאה ציבורית כנגדו. לאחר הצגת עבודותיו בבית המשפט העליון בירושלים באותה שנה, התבטא שר החינוך, יצחק לוי, כנגד דברי האמן והגדירם כ״אנטי-אנושיות, גזעניות ונאציות”. בנוסף התקיימה הפגנה מול מבנה בית המשפט עם הקריאה להסרת עבודותיו. ליפשיץ התנצל לא פעם על התבטאויותיו ולאחר פרסום אותו ראיון שערורייתי פרסם התנצלות רשמית ב״הארץ״: "למקרא הכתבה הצטערתי וכעסתי מאד. אני מבין שדברי פגעו באנשים רבים. לא התכוונתי לפגוע באיש או בקבוצה כלשהי או להסית נגדם. טעיתי, אני מתנצל בכנות."
האוצרת גליה בר אור מייחסת את גישתו הבוטה ונטייתו לדון בנושאים שעלולים להרחיקו מאהדת הקהל כגורם ראשי לחשיבותו כאמן: ״אני התרשמתי שהכוח שלו נשמר כל העת באופן שבו שיקף מגמות שהתפתחו בחברה הישראלית. הוא תקף בצורה ישירה מצבים אקטואליים ושיקף חזות קשה מבחינת ערכים, זהות, אופי החברה. את האלימות הבוטה, את הפשיזם, דברים שעולים לא רק מהדימויים בעבודות אלא גם מהחומרים שלהן ומהצירופים שלהן. זה לא מצא חן בעיני המעגל האנין של האמנות, החוג הפנימי, שלא עסק בהתמודדות אקטואלית״.
החל משנות ה-90 החלו ציוריו להתמקד בציור בסגנון אקספרסיבי ובו ייצוגים של מחאה חברתית ופוליטית. דיוקנאות רבים ממלאים את עזבונו משנים אלו. כך סדרת ה״נואמים״ מ-1988 - 1990, בהם צייר דמויות מרכזיות מהימין הפוליטי, ציורי פקידי ביורוקרטיה מ-1997 וסדרת תחריטי אנשי בית המשפט מ-1999. בשנות ה-2000 המשיך בקו הפוליטי. ב-2001 צייר סדרת דיוקנאות ראשי ממשלה ישראלים והציגם בגלריית מכון אבני, ב-2002 ייצר את סדרת ״האינתיפאדה השנייה״ וב-2004 התפרסם הספר, בעריכת האמן, "אורי ליפשיץ: שלטון”.
ב-28 במאי 2011, נפטר אורי ליפשיץ בעקבות מחלה קשה. האמן, שהיה בן 75 במותו, נטמן בקיבוץ גבעת השלושה.
בשנת 2016 הוצגו 150 עבודות של האמן מתקופות שונות במהלך הקריירה. תערוכת רטרוספקטיבה במוזיאון הרצליה, באוצרות איה לוריא ואורי דרומר, הוקמה לציון חמש שנים למותו של האמן והייתה לגדולה מתערוכותיו של ליפשיץ. ריבוי התמונות מאפשר להרהר בדמותו של האמן. על אף שאיפתו של ליפשיץ ליצירת אמנות ״אינדקס״, אובייקטיבית, המשולה למפתח אינפורמטיבי על העולם, משיכות המכחול האקספרסיביות ונושאי הציור האלימים מבטאים גישה סובייקטיבית אמנותית.
מהיצירות משתקפת דמותו של ליפשיץ, לדברי גליה יהב, ומתגלה כ״נציג מובהק של גבריוּת ישראלית, שוביניסטית ואלימה.״ יהב טוענת שהאלימות בוקעת מפני הציורים, ״פעם ככה ופעם ככה״. 
מלבד דמות האמן, פניה של המדינה נחשפות בתערוכה, כפועל יוצא של גישתו הטוטאלית ולא מתפשרת של ליפשיץ. תוכן היצירות הוא קשה לרוב ומתכתב עם המופיע בעיתוני הבוקר. כך כותב יונתן הירשפלד על שיטת עבודתו של האמן: ״אופן הפעולה הזה, לקחת את הזמן, את הבר-חלוף, את העיתון (מלשון עת), ולהניח אותו על הבד (כהדפסה, כמצע), ולא באופן חד-פעמי, כחיוויי על אירוע ספציפי, אלא לאורך שנים, כשמגוון הנושאים נע משופטים ודירקטורים דרך האינתיפאדה או קבצנים וזקנים, דרך הפינוי מגוש קטיף ועד המלחמה בגיאורגיה, הוא אופן פעולה שתכליתו להעביר את ההוויה דרך הזמן ולהפוך אותה לסובייקטיבית, לאמנות, ובכך לממשית.״ ביצירות מתגלה דמותו הישראלית המייצגת של האמן ובד בבד אירועי מפתח קשים של ההוויה הישראלית.

הנצחה

ב-21 במאי 2015 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של אורי ליפשיץ ברחוב אמזלג 14 בנווה צדק.
הוקמו פסלי הנצחה גם בגבעת השלושה.