google/wiki40b huggingface dataset:
בנק עור

בנק עור הוא מאגר של עור שנאסף מגופות של אנשים שנפטרו ונשמר לצורך שימוש עתידי, בעיקר לטיפול בכוויות.
בנק העור הראשון הוקם על ידי הצי האמריקני בשנת 1949, לאחר שבשנת 1944 דיווחו רופאים על הצלחת השתלה של עור מקירור בטיפול בכוויות. בשנת 1955 הוקם בנק עור אזרחי ראשון בארצות הברית ועד שנת 1980 היו בארצות הברית 16 בנקי עור. 
בסינסינטי, תרומות לבנק העור נלקחות מתורמים בגילאים 18-60 שהביעו נכונות לתרום מעורם לאחר מותם.

ישראל

בעקבות מלחמת יום הכיפורים הועלה הרעיון להקים בנק עור בישראל. שיקולים של כבוד המת גורמים לכך שבנושאים הקשורים בניצול איברי המתים לשם הצלת חיים נדרשת התחשבות בעמדת ההלכה. הרעיון אושר על ידי מועצת הרבנות הראשית בתחילת שנת 1985, לאחר שנקבע שבמקרה של אסון המוני, לא יהיה אפשר לקחת מגופות באופן מיידי את העור הנדרש לצורך טיפול בכוויות. חרדים קיצוניים הביעו התנגדות לפסק של הרבנות הראשית. בנק עור הוקם בישראל בהדסה עין כרם. בשנת 1990 הוקם בנק עור במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה על ידי פרופ' נילי גרוסמן.
משחק רביעיות

משחק רביעיות או משחק רביעייה הוא משחק קלפים לילדים אשר מכיל 28 קלפים או יותר. המשחק הומצא בהולנד, ובמקור נקרא "Kwartet". הקלפים מחולקים לרביעיות בנושאים שונים. מטרת המשחק היא להשלים רביעיות לפי נושא המשחק. אפשר גם לשחק עם קלפים רגילים כאשר לכל מספר יש ארבע צורות ובלי ג'וקר.
כהכנה למשחק מחלקים לכל שחקן ארבעה קלפים וקובעים את סדר השחקנים.
לכל שחקן ישנה זכות לדרוש קלף משחקנים שונים באותו התור אם לא זכה לשלילה. מותר לדרוש רק קלף השייך לרביעייה שלשחקן עצמו יש לפחות נציג אחד שלה. לעיתים מותר לדרוש רק קלף אחד בתור, ולעיתים מותר לדרוש קלפים בזה אחר זה כל עוד השחקן לא נענה בשלילה. לשחקן אסור לשקר - אם דרשו ממנו קלף שיש לו, הוא חייב לתת אותו. המנצח הוא זה שהצליח להשלים את המספר הגדול ביותר של רביעיות.
בכל שלב יכול (או חייב, כתלות בגרסה) שחקן המחזיק בארבעת חלקיה של רביעייה להניחה גלויה על השולחן.
כאשר מספר הקלפים של שחקן מתחת לארבעה קלפים, חובתו לקחת מהקופה קלפים עד שימלאו לו ארבעה.
למשחק, המשלב לימוד וחוויית משחק, יש גרסאות רבות הנבדלות בציורים על הקלפים בהתאם גם בכמות הקלפים (למשל, משחק רביעייה בנושא חודשי השנה מכיל 48 קלפים).
בנג'מין וולפיש

תחילת חייו

בנג'מין וולפיש נולד ב-7 באוגוסט 1979, בלונדון, אנגליה לאליזבת וולפיש (כנרת), ורפאל וולפיש (צ'לן). בנג'מין הוא הבכור משלושת האחים שלו. הוריו של אביו הם הפסנתרן פיטר וולפיש והצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש, שהייתה חברה בתזמורת הנשים של אושוויץ.
בגיל 5 החל לנגן בפסנתר. כיום, מתגורר וולפיש מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, עם אשתו מיסי.

הפריצה כמלחין

בשנת 2012, הלחין את הפסקול לסרט המצליח "פטי 1453". בשנת 2013, הלחין את הפסקולים עבור "שעות", "פטיש האלים", "קיץ בפברואר" ו"הסיפור השלושה עשר". שנה אחרי זה הלחין את הפסקולים עבור "רקדן המדבר" ו"בופאל: תפילה לגשם". בין היתר עשה זאת גם עם "אושוויץ", "תחת לחץ", "אמת מהבהבת" ו"גמבה" בשנת 2015. בשלוש השנים הללו זכה בנג'מין וולפיש להצלחה נאה כמלחין פסקולים של מגוון סרטים שונים.
בשנת 2016, באה פריצתו הגדולה כאשר הלחין את הפסקולים של שלושת הסרטים "מולי", "כיבוי אורות", והסרט "מאחורי המספרים", שהיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: בקטגוריות "שחקנית המשנה", "התסריט" ו"הסרט הטובים ביותר". ואף זכה בפרס גילדת שחקני המסך בקטגוריית "אנסמבל השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע". בסמוך לכך השתתף בהלחנת הפסקולים של "התרופה לשלמות" שזכה לביקורות חיוביות ו"דנקרק" שזכה להצלחה גם כן.
הסרט "אנאבל: הבריאה" שיצא ב-2017, ועבורו הלחין בנג'מין וולפיש את הפסקול Annabelle: Creation, זכה להצלחה חסרת תקדים והפך לשובר קופות עם רווחים של 306 מיליון דולר בסך הכל. באותו הזמן עשה זאת עם שובר הקופות "זה" שהפך לסרט האימה הרווחי ביותר בכל הזמנים, כאשר גרף סכום של 700.4 מיליון דולר. לאחר מכן הלחין את פסקולי הסרטים "בלייד ראנר 2049" ו"מוחות אפלים".
היינריך שיץ

חייו

שיץ נולד בקסטריץ; מוריץ פון הסן-קאסל גילה את כשרונותיו המוזיקליים בשנת 1599. אחרי ששימש כנער מקהלה יצא ללמוד משפטים במארבורג, ומשם המשיך לוונציה ללמוד מוזיקה משנת 1609 עד 1613 אצל ג'ובאני גבריאלי. לאחר זאת כיהן תקופה קצרה כנגן עוגב בקאסל, לפני שעבר לדרזדן בשנת 1615 למלא את תפקיד מלחין החצר אצל הנסיך הבוחר של סקסוניה.
במשרתו זו בדרזדן החזיק עד סוף ימיו (ובתקופת שהותו שם זרע את הזרעים של מה שהיא כיום התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן), אבל את דרזדן עצמה עזב בכמה הזדמנויות; בשנת 1628 נסע שוב לוונציה, וככל הנראה פגש שם את קלאודיו מונטוורדי - ייתכן שלמד אצלו - ובשנת 1633, אחרי שמלחמת שלושים השנה הפכה את סדרי החצר על פיהם, קיבל עבודה בקופנהגן. הוא חזר למשרה מלאה בדרזדן בשנת 1641 ושם נשאר עד יומו האחרון. הוא מת מאירוע מוחי בשנת 1672, בגיל 87.

סגנון

יצירותיו של שיץ מגלות את השפעתם של שני מורים עיקריים, גבריאלי (שהשפעתו ניכרת בעיקר בשימוש שעושה שיץ בברק ובפאר של סגנונות הפוליכוראליות והקונצ'רטאטו), ומונטוורדי. בולטת ביצירתו גם השפעת המלחינים של ארצות השפלה במאה ה-16. יצירותיו הידועות ביותר הן בתחום מוזיקת הקודש, החל בקול סולו בליווי אינסטרומנטלי וכלה במוזיקה כוראלית א-קפלה. בין יצירותיו המייצגות שלושה ספרים של "סימפוניה סאקרה", "תהילי דוד", "שבע המילים האחרונות של ישו על הצלב" ושלושת הפאסיונים שלו. המוזיקה של שיץ, שהחלה את דרכה בסגנונות המתקדמים ביותר בראשית הקריירה שלו, התפתחה בהמשך לסגנון פשוט, כמעט חמור באופיו, ששיאו במוזיקה לפאסיונים, שנכתבה בשלב מאוחר בחייו. סביר להניח, שלשיקולים מעשיים היה חלק בשינוי הזה: מלחמת שלושים השנה עשתה שמות בתשתיות המוזיקליות של גרמניה, ולא היה זה מעשי, או אפילו אפשרי, לבצע את יצירות הענק בסגנון הוונציאני, שציינו את כתיבתו בתקופה מוקדמת יותר. 
שיץ היה אחד המלחינים האחרונים שכתבו בסגנון מודאלי, עם הרמוניות לא-פונקציונליות, הנוצרות במקרים רבים כתוצאה מהשפעת הגומלין בין הקולות; עם זאת, חלק גדול מן המוזיקה שלו מגלה משיכה הרמונית חזקה בקרבת קדנצות. המוזיקה שלו עושה שימוש רב באימיטאציה, כשהקולות נכנסים לא פעם בסדר לא קבוע ובמרווחים משתנים. אופייניים למדי למוזיקה של שיץ דיסוננסים עזים, הנגרמים מתנועה של שני קולות או יותר במעברים נכונים בין דיסוננסים על רקע הרמוניה מרומזת. מעל לכל, המוזיקה שלו מפגינה רגישות קיצונית להטעמות ולמשמעות של הטקסט, הנמסרת במקרים רבים באמצעות פיגורות טכניות, הלקוחות ממוזיקה פואטיקה, שהיא כשלעצמה
תוצר של השוואה לתצורות מילוליות ברטוריקה קלאסית. 
כמעט דבר לא שרד מן המוזיקה החילונית של שיץ, פרט לכמה שירים ביתיים (אריות) ולא כלום מן המוזיקה האינסטרומנטלית (אלא אם לוקחים בחשבון את הפרק האינסטרומנטלי הקצר, "סינפוניה", החותם את הדיאלוג של "שבע המילים האחרונות"), אף כי יצא לו שם של אחד מנגני העוגב המעולים ביותר בגרמניה.
חשיבות רבה נאצלה לשיץ כמי שהביא לגרמניה רעיונות מוזיקליים חדשים מאיטליה ועקב כך הייתה לו השפעה רבה על המוזיקה הגרמנית מאז ואילך. סגנון אסכולת העוגב הצפון-גרמנית נגזר במידה רבה משיץ (כמו גם מן ההולנדי יאן פיטרסזון סוולינק); מאה שנה אחר כך הגיעה מוזיקה זו לשיאה בכתיבתו של באך.
בקעת גינוסר

בקעת גינוסר היא בקעה הנמצאת צפונית-מערבית לכנרת.
הבקעה גובלת בחלקה הדרום-מזרחי בכנרת (שבעבר כונתה גם ים גינוסר על שם הבקעה), בדרום בהר ארבל, במערב בהר רביד, בצפון בשמורת נחל עמוד ובצפון מזרח בהר האושר.
אל בקעת גינוסר זורמים נחל ארבל ונחל עמוד.

היסטוריה

בבקעה עברה דרך הים שקישרה בין ארם נהריים למצרים ויש בה שרידים מכל התקופות החל מהתקופה הכנענית, עבור ביישובים יהודיים מתקופת בית שני ומהתקופה הביזנטית וכלה בתקופה הערבית.
בכתבים של יוספוס פלביוס ובכתבי חז"ל מוזכרת הבקעה כאזור פורה וטוב למגורים.

ההתיישבות

במקום קיימים שלושה יישובים יהודיים מגדל, קיבוץ גינוסר וליבנים והישוב הבדואי ואדי אל-חמאם.
במקום קיים גם כפר נחום וכן יש מספר כנסיות במקום כמו כנסיית הלחם והדגים וכן בתי כנסת עתיקים.
בתחילת המאה ה-20 ניסו להתיישב במקום נוצרים גרמנים אך נכשלו בגלל מחלת הקדחת שהייתה נפוצה במקום.
בשנת 1910 הוקמה המושבה מגדל על ידי עולים מרוסיה ובכך החלה ההתיישבות היהודית המחודשת בבקעת גינוסר. הקיבוץ גינוסר הוקם במקום בשנת 1937 והישוב הקהילתי ליבנים הוקם בשנת 1981. היישוב הבדואי ואדי אל-חמאם הוקם ב-1948 עבור הבדואים משבט ערב אל-ע'וארנה, ששכנו עד מלחמת העצמאות בצפון עמק החולה.
איוואן קולב

תחילת הקריירה

קולב החל את הקריירה כמורה בכפרו, אך הוא פוטר. לאחר מכן כיהן כפקיד ממשל ברשות המקומית. בשנת 1884 היגר לסופיה ועבד כעוזר למזכיר בית המשפט המחוזי. ב-2 בנובמבר 1885 הצטרף קולב כאזרח מתנדב למערך הלוחם במלחמת בולגריה-סרביה (1885) ולאחריה נרשם ללימודים בבית הספר הצבאי בסופיה. הוא סיים בהצלחה והוצב לתפקידי קצונה זוטרים באסקדרון פרשים. בשנת 1890 התקבל לאקדמיה הצבאית היוקרתית בטורינו איטליה, אותה סיים ארבע שנים מאוחר יותר בהצטיינות יתרה. בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל ושלוש שנים מאוחר יותר נשלח לשנת שירות והשתלמות בצבא האוסטרו-הונגרי. בשנת 1908 מונה למפקד גדוד פרשים. במהלך מלחמת הבלקן הראשונה היה מפקד מצודת ימבול וראש המטה של הארמייה השלישית ובמלחמת הבלקן השנייה כיהן כראש המטה של הארמייה החמישית.

מלחמת העולם הראשונה

במהלך מלחמת העולם הראשונה קיבל קולב פיקוד על אוגדת הפרשים הראשונה של הצבא הבולגרי ונטל חלק בקרבות בגזרת דרום דוברוג'ה, כששיא תהילתו באה לו כשהיה אחד ממפקדי קרב דובריץ'. ב-30 בספטמבר 1916 העניק לו מפקד החזית אוגוסט פון מקנזן את צלב הברזל דרגה שנייה והוא הועלה לדרגת גנרל. לרוע מזלו חלה קולב, כנראה בטיפוס הבטן, והוחש לטיפול בסנטוריום בווינה, שם הלך לעולמו ב-29 ביולי 1917. מאוחר יותר הוחזרו שרידיו לבולגריה והוא נקבר בסופיה.
אנרי השני, מלך צרפת

חייו

אנרי היה בנו של המלך פרנסואה הראשון שהובס בקרב פאביה (24 בפברואר 1524) בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונלקח בשבי למדריד. ב-15 במרץ 1526, בהתאם להסכם מדריד, אנרי בן השבע ואחיו יורש העצר פרנסואה דה פראנס נלקחו למדריד כבני ערובה למילוי תנאי שחרורו של אביהם משביו. הם הוחזקו בכלא במדריד במשך ארבע שנים, דבר שהטביע בהם את חותמו במשך כל חייהם.
ב-28 באוקטובר 1533, בהשפעתו של האפיפיור קלמנס השביעי, נערך הסכם נישואים בין אנרי לבין קטרינה דה מדיצ'י, כאשר שניהם היו בני 14 שנה בלבד. היא ילדה לו עשרה ילדים, אולם היו לו גם שלוש מאהבות שילדו לו שלושה ילדים נוספים. המאהבת הבולטת ביותר שלו הייתה דיאן דה פואטייה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-20 שנים. דה פואטייה הייתה בת סודו ויועצתו של המלך בנושאים שונים ואף חתמה על מסמכים מלכותיים, תוך שהיא דוחקת את אשתו החוקית, קטרינה דה מדיצ'י והופכת בעלת עוצמה רבה יותר בחצר. ב-1536 נפטר אחיו יורש העצר פרנסואה דה פראנס ואנרי תפס את מקומו. ב-1547 נפטר אביו המלך פרנסואה הראשון ואנרי ירש את הכתר בשם אנרי השני.
אנרי השני תבע את נסיגת האנגלים מבולון-סור-מר שלחופי תעלת למאנש, שנפלה לידיהם ב-1544. הוא התכונן להטיל עליה מצור, אך לבסוף הם פינו אותה ב-1550. ב- 7 בינואר 1558 כבש צבאו של אנרי השני, תחת פיקודו של פרנסואה, דוכס גיז, את העיר קאלה מידי האנגלים.
אנרי השני חיפש לנקום בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כך שלקח בשבי את אביו, המלך פרנסואה הראשון, ועל כך שהוא עצמו ישב בכלא במדריד בהיותו ילד. בשנת 1552 קראו הנסיכים הלותרניים בגרמניה לאנרי השני לתקוף את חבל לורן והוא כבש את הערים: טול, ננסי, מץ וורדן. קרל החמישי הטיל מצור על העיר מץ, אך ללא הצלחה. על פי שלום קאטו-קמברזי (3 באפריל 1559) בין אנרי השני לבין מלך ספרד פליפה השני, בנו של קרל החמישי, נשאר חבל לורן בידי צרפת.
המלך אנרי השני היה קתולי אדוק. הוא רדף את ההוגנוטים, העלה רבים מהם על המוקד, וגזר מאסר עולם על רבים אחרים. אולם לא היה בכל אלה כדי לדכא את הכפירה הפרוטסטנטית של ההוגנוטים, ומלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562 נמשכו עד 1596.
אנרי השני השיא את בתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת לפליפה השני, מלך ספרד במסגרת שלום קאטו-קמברזי. כדי לחגוג מאורע זה נערכו בפריז תחרויות אבירים שבהן השתתף המלך אנרי השני. בתחרויות אלה הוא נפצע קשה בראשו ומת מהרעלת דם ב-10 ביולי 1559. אנרי השני נקבר בבזיליקת סן דני שליד פריז ובנו פרנסואה ירש את הכתר בשם פרנסואה השני.
שנות ה-70 של המאה ה-6

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

כלכלה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
דב תמיר

דב פ' תמיר (נולד ב-15 במרץ 1946) הוא מנכ"ל המכללה הטכנולוגית באר שבע המכהן משנת 2006. אחד ממייסדי המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון. יקיר העיר באר שבע לשנת 2012.

ביוגרפיה

תמיר נולד בשם אוג'ן פרקש בעיר מדיאש, חבל טרנסילבניה ברומניה, לאירנה וארטור פרקש. המשפחה הייתה מסורבת עליה עד ינואר 1959 עת עלה עם הוריו ואחותו הבוגרת לישראל, לישוב רכסים, שם סיים את בית הספר היסודי (זבולון). הוא בוגר תיכון מקיף א' בבאר שבע בהנהלת ד"ר פועה מנצ'ל. עם סיום לימודיו, התגייס לחיל השריון והוכשר כמפקד טנק. הוא לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור.
תמיר הוא בוגר תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים (1971-1968) ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב (1980-1978).
בשנת 1973 החל עבודתו במכללה הטכנולוגית באר שבע, אז "בית הספר להנדסאים וטכנאים", בתפקיד מזכיר אקדמי. בהמשך קודם למשרות סגן מנהל, משנה למנכ"ל ומאז 2006, הוא מכהן כמנכ"ל המכללה הטכנולוגית. הוא החליף בתפקיד זה את פרופ' ג'ורג' מרקוביץ' (2006-1977).
ב-1981 השתלם תמיר בנושאי השכלה טכנולוגית מספר חודשים בגרמניה ומאז מקיימת המכללה הטכנולוגית קשרים עם מוסדות מקבילים בגרמניה. במהלך השנים הוא הקים פרויקטים לרווחת האוכלוסיות השונות מאשדוד ועד אילת. הוא נמנה עם מייסדי תיכון עירוני מקיף ח' בשנת 1991, והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון בשנת 1995.
תמיר פעיל בעמותת תנו לחיות לחיות ובאגודה הישראלית נגד ניסויים בבעלי חיים. הוא חבר ועדת ההיגוי במיזם החברתי "ציונות 2000".
רוז'ניאטיב

תולדות היישוב

רוז'ניאטיב נזכרת לראשונה בתחילת המאה ה-15, ובהיותה למרגלות הקרפטים המיוערים, התפתח בה מסחר בעצים, כמו גם בבקר ובסוסים.
בחלוקת פולין הראשונה, בשנת 1772, נכללה העיירה בתחום גליציה האוסטרית, ובסוף אותה מאה הוענקו לה זכויות עיר. לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי רוז'ניאטיב

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מתחילת המאה ה-17. במהלך המאות ה-18 וה-19 גדל היישוב היהודי בעיירה, אך מסוף המאה ה-19 הצטמצם בשל הגירה לערים הגדולות ולארצות הברית. בשנת 1890 נמנו בעיירה 1,589 יהודים.
בשנת 1900 הוקם בעיירה איגוד ציוני ראשון, ובשנת 1909 נפתח בה בית ספר עברי. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 1,635 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ענפה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים ממערב פולין. לאחר נטישת אנשי הממשל הפולני את העיירה, ועד להגעת הצבא האדום אליה, פרעו לאומנים אוקראינים ביהודי היישוב. עם פרוץ מבצע ברברוסה נמלטו מהעיירה כ-150 יהודים, אך אלו נהרגו בחלקם כתוצאה מהפצצת הרכבת שבה נסעו בידי הגרמנים. עד לכניסת הגייסות ההונגריים לעיירה, חידשו האוקראינים המקומיים את הפרעות ביהודיה.
באוגוסט 1941 נצטוו יהודי העיירה לענוד סרט זרוע, והוטלו עליהם מגבלות תנועה. בחורף שלאחר מכן נלקחו גברים יהודים מהעיירה לעבודות כפייה בסביבת העיירה. ב-1 בספטמבר 1942 גורשו כל יהודי העיירה ממנה, כאשר בשעת הפינוי פרעו ביהודים האיכרים האוקראינים, ושדדו את רכושם. רוב יהודי העיירה הגיעו לדולינה ולבוליחוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי יישובים אלו. 4 משפחות יהודיות שהושארו ברוז'ניאטיב נרצחו כעבור זמן מה.
מכ-1,600 יהודי העיירה שרדו את השואה 10 אנשים, ואלו לא שבו להתגורר בה.
זאב הדרי

ביוגרפיה

הדרי עלה לישראל מפולין בשנות ה-30 של המאה העשרים והצטרף כחבר לקיבוץ גבעת השלושה. בעת מלחמת העולם השנייה פעל כנציג הקיבוץ המאוחד וההסתדרות הכללית ב"משלחת הארצישראלית בקושטא" של ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, ארגון חשאי שעסק בעזרה ליהודים שחיו תחת שלטון גרמניה הנאצית וגרורותיה. למעשה, היה חלק ממערך מבצעי לא רשמי מחוץ למערכת הממסדית, והיה כפוף לדוד בן-גוריון באמצעות טדי קולק. בפועל היו הדרי ומנחם בדר הממונים על הקשר עם יהודי הונגריה. במסגרת זו גם יצר את הקשר בין מנהיגי היישוב הארץ-ישראלי לבין יואל ברנד, מיוזמי העסקה "סחורה תמורת דם" (שמעולם לא יצאה אל הפועל), שבה בעלות הברית היו אמורות להעביר לגרמניה 10,000 משאיות מצוידות תמורת הצלת מיליון יהודים.
בספטמבר 1944, עם הפיכת חזית המולדת בבולגריה, נמנה הדרי עם ראשוני גורמי החוץ שנכנסו לממלכה. הוא ביקר בסופיה ודיווח להנהגת היישוב על מצבה של יהדות בולגריה. הדרי היה הרוח החיה בהקמת תנועת "החלוץ" בבולגריה.
לאחר המלחמה גויס ב-1945 ל"מוסד לעלייה ב'" (העלייה הבלתי לגאלית). הוא מונה לסגן ראש המוסד, שאול אביגור, ישב במרכז המוסד בפריז והיה האחראי מטעמו על העלייה הבלתי לגאלית מאירופה. במסגרת תפקידו ארגן את מבצע העלייה באניית המעפילים "אקסודוס". הדרי מילא תפקיד מרכזי בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית, שהייתה חיונית מאוד להצטיידות צה"ל במלחמת השחרור. במהלך מלחמת השחרור מילא שליחויות בצרפת שעליהן דיווח גם לבן-גוריון . התגייס לצה"ל ושירת כלוחם פשוט בחטיבת הראל, שבשורותיה נפצע.
אחרי שחרורו נפגש עם דוד בן-גוריון וסיפר לו על רצונו ללמוד בצרפת פיזיקה גרעינית, שראה בה את מקצוע העתיד. עם ברכת הדרך של בן-גוריון נסע הדרי לאוניברסיטת סורבון בפריז ללמוד פיזיקה גרעינית. כל השכלתו הממוסדת עד אז הסתכמה בלימודים ב"חדר" וב"ישיבה". כעבור חמש שנים סיים את עבודת הדוקטור שלו, חזר לישראל והיה מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים, שהשתתפו בהקמת הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג) בדימונה. במקביל עסק בגיוס סטודנטים צעירים ללימודי הגרעין בצרפת. הדרי היה חבר בוועדת התכנון של הכור הגרעיני (יחד עם עמוס דה-שליט וצבי ליפקין), ועבד בקמ"ג בפיתוח תחומים שונים עד לפרישתו לגמלאות. במקביל פעל להקמתה של אוניברסיטה בנגב, בבאר שבע, שלימים הייתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. רעיון הקמת האוניברסיטה נולד אצלו בעיקר מהגדרת הצרכים של הקריה למחקר גרעיני. לפי תפיסתו, לא ניתן היה לקיים את קמ"ג לאורך זמן מבלי לקיים אוניברסיטה באזור. הוא נמנה עם ראשי האוניברסיטה ושימש בה, במקביל לעבודתו בקמ"ג, פרופסור לפיזיקה גרעינית עד פרישתו לגמלאות. 
ביוני 1955, על רקע פרשת קסטנר, היה הדרי מעורב בוויכוח עם עמדת השמאל (ובכללו "הקיבוץ המאוחד", שבשמו פעל במלחמת העולם השנייה) על ההיבט העקרוני של פרשה זו. משה כרמל, מראשי אחדות העבודה, גינה את הניסיונות להציל את הנהגת מרד גטו ורשה באמצעות מגעים עם הנאצים או שוחד (וייחס את הדבר בטעות לשליח של קסטנר). הדרי טען בשלושה מכתבים למערכות "למרחב" ו"דבר", שצו הזמן בעת השואה היה לנקוט בו בזמן בדרך המרד וההתקוממות ובניסיונות להציל יהודים. נתן אלתרמן ייחד לעימות הזה את "הטור השביעי" שלו" ותיאר בשיר "קולו של וניה פומרנץ" "קול אמיץ בחותם-ייחודו/ קול - מופת לכולנו". 
בשנת 1976 ישב הדרי בחבר השופטים להענקת פרס ישראל לשירות חיים לקליטת עלייה. 
הדרי נפטר בבאר שבע בשנת 2001 ונטמן בבית הקברות בעומר.

הנצחה

על שמו של זאב הדרי קרויות שדרות בבאר שבע ובבת חפר.
פארק צ'אן-ווק

ביוגרפיה

פארק נולד וגדל בסיאול, בקוריאה הדרומית, ולמד פילוסופיה באוניברסיטת סוגאנג.
שם הקים מועדון קולנוע אשר נקרא "סוגאנג-קהילת קולנוע" ופרסם מספר מאמרים על קולנוע מודרני.
במקור רצה להיות מבקר אומנות, אך לאחר שצפה בסרטו של אלפרד היצ'קוק - ורטיגו, היה נחוש בדעתו להפוך לבמאי קולנוע.
לאחר סיום לימודיו, כתב מאמרים על קולנוע בעיתון ולא עבר זמן והפך לעוזר במאי.
לאחר חמש שנים ב-1992 עלה לאקרנים סרטו הראשון "הירח הוא החלום של השמש" ולאחר 5 שנים נוספות את סרטו השני 'טריו'.
סרטיו המוקדמים לא זכו להצלחה רבה והוא המשיך כמבקר קולנוע כקריירה ראשית.
בשנת 2000 ביים את הסרט "אזור ביטחון" אשר זכה להצלחה גדולה בקוריאה הדרומית והפך לסרט הכי נצפה בזמנו.
ההצלחה איפשרה לו יותר עצמאות בסרטו הבא - סימפתיה למר. נקמה (2002), שהיווה נקודת ציון נוספת בקריירה שלו וחופש יצירתי בהמשך לסרטיו.
זכה ב-2004 בפרס הגראן פרי בפסטיבל קאן על סרטו "שבעה צעדים" (2003), הפרס השני בחשיבתו במפעל.
בראיון לאחר הזכייה, נשאל למה מוטיב הנקמה חוזר בסרטיו, תשובתו של פארק הייתה שהוא החליט לביים שלושה סרטים שיעסקו באופן רצוף בנושא נקמה ואיך השפעתה ההרסנית משפיעה על כולנו.
שלושת הסרטים לא תוכננו להיות כטרילוגיה במקור. ב-2005 יצא לאור הסרט האחרון בסדרת סרטי הנקמה - סימפתיה לגברת נקמה.
סרטיו של פארק היוו השראה לבמאי האמריקאי, קוונטין טרנטינו אשר ידוע בחיבתו לקולנוע האסייאתי ומעריץ גדול של עבודתיו של פארק, היה אחד הגורמים לזכייתו בפרס הגראן פרי על סרטו "שבעה צעדים", כאחד השופטים בקאן ב-2004.
בראיון הוא סיפר שבין יתר הבמאים מהם הוא קיבל השראה בסרטיו הם: אלפרד היצ'קוק, רוברט אולדריץ', אינגמר ברגמן, סם פולר, רומן פולנסקי וקים קי-יאנג.
פארק עובד בימים אלה על מותחן אימה בכיכובה של ניקול קידמן בשם סטוקר, וזה יהיה סרטו הראשון אשר דובר אנגלית. התסריט נכתב על ידי שחקן הסדרה נמלטים - וונטוורת' מילר.
ב-2018 ביים את דרמת הריגול "המתופפת הקטנה".
המבורג האופטבאנהוף

התחנה כיום

בתחנה קיימות 8 מסילות במפלס העליון עבור הקו הראשי וכן 2 מסילות המשמשות את האס באן (S-Bahn), בנוסף קיימות 10 מסילות תת-קרקעיות, המחוברות לתחנה באמצעות מעבר תת-קרקעי. מתוך מסילות אלה שתי מסילות משמשות את האס באן והשאר את רשת הרכבת התחתית של העיר. 
שירות הרכבות ארוכות הטווח בתחנה כולל רכבות לברלין, רכבות לפרנקפורט ובהמשך לשטוטגרט ומינכן וכן רכבות לברמן הממשיכות לקלן וחבל הרוהר. בנוסף יוצאות מהתחנה רכבות לקופנהגן בדנמרק.
התחנה אינה תחנת מסוף והרכבות עוברות דרכה בשני הכיוונים. עבור רוב הרכבות הארוכות שמגיעות לעיר מכיוון דרום התחנה אינה משמשת כתחנה סופית, אלא הן ממשיכות לתחנת המבורג-אלטונה.
בשנת 1991 הורחב מבנה התחנה והוקם בו מרכז קניות.
מרי ראנד

ביוגרפיה

ראנד נולדה וגדלה בשם מרי ביגנל (Mary Bignal) לאריק והילדה ביגנל, בעיירה וולס שבמחוז סאמרסט. לאחר שסיימה במקום שני באליפות בתי הספר בבריטניה בקפיצה לרוחק בשנת 1955, היא קיבלה מלגת ספורט. בהיותה בת 17 קבעה שיא בריטי חדש בקרב חמש בתוצאה של 4046 נקודות.
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקרדיף, ויילס ביולי 1958 זכתה ראנד במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.97 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה. באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה באוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום שביעי בקרב חמש בשיא בריטי חדש של 4466 נקודות.
בשנת 1959 קבעה ראנד בקפיצה משולשת שיא עולם חדש של 12.22 מטר, שלא הוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF). שיא זה החזיק מעמד עד שנת 1981. נוסף לכך, היא קבעה שני שיאי בריטניה חדשים בקפיצה לרוחק (6.20 מטר) ובקרב חמש (4679 נקודות).
באולימפיאדת רומא (1960) סיימה ראנד במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.01 מטר, לאחר שפסלה את שני הניסיונות הראשונים שלה בשלב הגמר. בשלב המוקדמות היא קבעה שיא בריטי חדש של 6.33 מטר תוצאה שהייתה מספיקה למדליית הכסף. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 11.1 שניות (תוצאה אלקטרונית - 11.22 שניות), בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 11.0 שניות (תוצאה אלקטרונית - 11.16 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1962 זכתה ראנד בשתי מדליות ארד, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.22 מטר ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.9 שניות, אחרי פולין (44.5 שניות) ומערב גרמניה (44.6 שניות).

אלופה אולימפית ושיאנית עולם

באולימפיאדת טוקיו (1964) זכתה ראנד ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא עולם חדש של 6.76 מטר, לפני אירנה שווינסקה מפולין (6.60 מטר) וטטיאנה שלקנובה מברית המועצות (6.42 מטר). בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 6.52 מטר. שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונישבר באוויר הדליל בגבהים של מקסיקו סיטי על ידי ויוריקה ויסקופולאנו מרומניה (6.82). מדליית כסף בקרב חמש בתוצאה של 5035 נקודות (ריצת 80 מטר משוכות: 10.9 שניות, כדור ברזל: 11.05 מטר, קפיצה לגובה: 1.72 מטר, קפיצה לרוחק: 6.55 מטר וריצת 200 מטר: 24.2 שניות), אחרי אירינה פרס מברית המועצות (5246 נקודות) ולפני גלינה ביסטרובה אף היא מברית המועצות (4956 נקודות). מדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר יחד עם ג'נט סימפסון, דפני ארדן ודורותי היימן בתוצאה של 44.0 שניות, אחרי פולין שקבעה שיא עולם חדש של 43.6 שניות וארצות הברית (43.9 שניות)
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה בשנת 1966 זכתה ראנד במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.36 מטר.
בשנת 1968 עקב פציעה לא הצליחה ראנד להכלל בנבחרת בריטניה למשחקים האולימפיים שנערכו במקסיקו סיטי ולאחר מכן פרשה מספורט תחרותי בספטמבר אותה שנה.

חייה האישיים

בשנת 1961 פגשה את החותר סיד ראנד ולאחר 3 ימים הם החליטו להינשא ולאחר חמישה שבועות הם התחתנו. לזוג נולדה בת, אליסון. נישואים אלו החזיקו מעמד כ-5 שנים. בשנת 1969 היא נישאה בשנית לביל טומיי האמריקאי לאלוף האולימפי בקרב עשר מאולימפיאדת מקסיקו (1968). לזוג נולדו שתי בנות, סמנתה ושרה. לאחר 22 שנות נישואין הזוג התגרש. לאחר מכן נישאה לג'ון ריס וכיום הם חיים באטסקדרו, קליפורניה.
Best Thing I Never Had

וידאו קליפ

הקליפ של "Best Thing I Never Had", בוים על ידי דיאן מרטל, וצולם במחוז ווסטצ'סטר ב-15 ביוני 2011, ובפורט גרין, ברוקלין, ב-16 ביוני 2011. ב-20 ביוני 2011, ביונסה פירטה על שמלת הכלולות שהיא לובשת בקליפ. היא אמרה שזו שמלה של חברת האופנה "Barachi" שהיא ראתה בחלון ראווה לפני כשנה כשהייתה בטקס פרסי הגראמי. לפני צילום הווידאו, נואלס נזכרה בשמלה, שהיא כפי שתוארה "פנטזיה יפה", וכשחברי קבוצת המחקר שלה התקשרו, התגלה כי השמלה הייתה עדיין בחנות. בקליפ נראית ביונסה בשמלת כלה, מתכוננת לחתונתה ונזכרת במאהב הקודם שלה, שלעולם לא נתן לה את תשומת הלב שהגיע לה. מבקרים שיבחו את מראה של ביונסה בשמלת כלה, ושיבחו את יכולתה לשיר ישירות למצלמה.

וידאו אלטרנטיבי (חלופי)

ב-26 ביולי 2011, הודיעה נואלס על כוונתה לבצע וידאו קליפ חלופי לשיר. היא ביקשה ממעריציה לשלוח אליה תמונות מיום חתונתם, או תמונות על חוויות מיום הנשף הבית ספרי, אשר יכללו בגרסה החדשה לקליפ. הווידאו החלופי תוכנן לצאת בחודש ספטמבר, 2011 אך יצא בסופו של דבר ב-11 באוקטובר באותה השנה.
סמל אתיופיה

סמל אתיופיה הנוכחי נכנס לראשונה לשימוש בשנת 1996. הוא כולל פנטגרם מוזהב וחמש קרניים זהובות, על עיגול כחול. הכוכב המחומש אמור לסמל את שלמה המלך, שהוא, כביכול, אביה הקדמון של האומה האתיופית. כיום, הכוכב מסמל את אחדות העם.