google/wiki40b huggingface dataset:
אדם נוימן

ביוגרפיה

נוימן נולד ב-1979 בתל אביב, בן לזוג הרופאים אביבית ודורון נוימן. כשהיה בן 7 התגרשו הוריו. הוא ואחותו עברו להתגורר בארצות הברית יחד עם אמם, לצורך התמחותה ברפואה. ב-1990, לאחר ארבע שנים, שבו לישראל והתמקמו בקיבוץ ניר עם. ב-1998 התנדב לקורס חובלים וסיים אותו בהצלחה, לאחר חמש שנות שירות בחיל הים השתחרר.

WeWork

ב-2008 הקים נוימן, יחד עם שותפו מיגל מקלבי, את "GreenDesk", חברה שהציעה שטחי עבודה משותפים "ירוקים". שנתיים לאחר מכן הם מכרו את החברה והקימו את "WeWork". מתחם העבודה הראשון שפתחה החברה היה בסוהו שבניו יורק, ובמהלך השנים הבאות נפתחו 156 סניפים ברחבי העולם, שישה מהם בישראל.
בשנת 2019 נקלעה החברה למשבר. שוויה המוערך שעמד בינואר 2019 על 47 מיליארד דולר, ירד בהמשך השנה ל-15 מיליארד דולר. בספטמבר 2019 הודיע נוימן על פרישתו מתפקיד המנכ"ל עם קבלה של 1.7 מיליארד דולר מחברת סופטבנק בתמורה לרוב מניותיו בחברה. נוימן  ישאר כמשקיף עם אחזקה מינורית בחברה.

חיים אישיים

אחותו היא הדוגמנית עדי נוימן. הוא נשוי לרבקה פלטרו נוימן (בת דודתה של גווינת' פאלטרו) ולהם שני זוגות תאומים. דודתו מצד אביו, היא גליה אלבין.
רותם פלד

ביוגרפיה

פלד החלה לשחות בגיל עשר בקבוצת השחייה של מכבי פארק מים רעות, תחת הדרכתו של אורי קליינמן. בשנת 1999 עברה להתאמן בפנימיית המחוננים בוינגייט תחת הדרכתו של לאוניד קאופמן. בהמשך שחתה בקבוצת השחייה של בני הרצליה.

1999

בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך באסביירג, דנמרק ביולי 1999 זכתה פלד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:02.09 דקות, שיפור לשיא שקבעה ורד בורוכובסקי בתחרות דומה שנערכה שנה קודם לכן במוסקבה (1:03.00 דקות).

אליפות העולם (בריכת 25 מטר)

באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באתונה, יוון במרץ 2000 סיימה פלד במקום 19 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:17.08 דקות ובמקום 22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.09 דקות.

אליפות אירופה

באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בתחילת יולי 2000 סיימה פלד במקום 20 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.96 שניות ובמקום 22 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.72 דקות. שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער בשחייה שנערכה בדנקרק, צרפת היא סיימה במקום שישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.20 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי של 1:02.08 דקות, במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 3:58.09 דקות ביחד עם בורוכובסקי, מאיה פינקלר וענבל לבבי, במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.84 דקות, 4 מאיות שנייה לאט מעלייה לשלב הגמר. נוסף לכך היא קבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא אישי חדש של 28.90 שניות.

המכביה

בתחרויות השחייה של המכביה ה-16 שנערכו בווינגייט ביולי 2001 זכתה פלד ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא מכביה חדש של 1:03.32 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר (2:23.17 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.

2004

באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 2004 זכתה פלד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04:58 דקות, לפני סהר אלוני מהפועל עמק חפר (1:05:03 דקות) ושרי מצרי ממכבי תל אביב. במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב הייתה שותפה לשיא ישראלי חדש לאגודות ביחד עם סיגל סימסולו, מונה מירון וקרן זיבנר 4:24:66 דקות, שיפור לשיא של אגודת מכבי קריית אונו בן ה-4 שנים 4:28:36 דקות.
ארס מוריינדי

"ארס מוריינדי" ("אומנות המיתה") הוא שמם של שני טקסטים לטיניים בעלי קרבה, שמקורם בשנים 1415 ו-1450. טקסטים אלו מספקים עצות בנוגע לפרוטוקולים ולהליכי מוות טוב וכיצד "למות כיאות", על-פי התפישות הנוצריות בימי הביניים המאוחרים. הם נכתבו במאה ה-15 מתוך ההקשר ההיסטורי של השפעות אימת מגפת "המוות השחור" אשר פרצה 60 שנים קודם לכן, ומתוך התהפוכות החברתיות אשר התרחשו בסמוך לכך. הטקסטים היו פופולריים מאוד, תורגמו למרבית השפות המערב-אירופיות והיו הראשונים במסורת הספרות המערבית בקרב מדריכי המוות והמיתה.
בתחילה הייתה גרסה ארוכה, ומאוחר יותר גרסה קצרה המכילה אחת-עשרה גלופות כתמונות הדרכתיות, אשר ניתן היה להסבירן ולשננן בקלות.

הגרסה הקצרה

מקור הגרסה הקצרה ב-1450 לערך, בהולנד. מרביתה אימוץ פרקה השני של הגרסה הארוכה, והיא מכילה אחת-עשרה גלופות. עשר הגלופות הראשונות מחולקות לחמישה זוגות, כאשר כל צמד מביא תמונת שטן המציג אחד מבין חמשת הפיתויים ותמונה המציגה את התרופה ההולמת לכך. הגלופה האחרונה מתארת את האדם הגוסס בעודו מתקבל ככל הנראה לגן העדן, ואת השטנים שבים לגיהנום בבלבול.
הגרסה הקצרה הייתה פופולרית כמו הגרסה הארוכה, אך לא תורגמה לאנגלית.

חשיבות

הצורך להתכונן למותו של אדם רווח בספרות הימי-ביניימית באמצעות סצנות ערש דווי, אך טרם המאה ה-15 לא הייתה בנמצא מסורת ספרותית הנוגעת לאופן ההכנה למוות ולמשמעותו של מוות טוב וכיצד למות כיאות; הפרוטוקולים, הפולחנים והתנחומים המתלווים לאירוע זה נשמרו בדרך כלל לכומר. "ארס מוריינדי" הייתה תגובה חדשנית מצד הכנסייה להשתנות התנאים - מותם של המונים בתקופת "המוות השחור" שדילדל כמותית גם את הכמורה כך שנדרשו מספר דורות לשיקום מעמדה. הטקסטים והתמונות היוו את שירותיו של "כומר וירטואלי" עבור הציבור חסר ההכשרה - רעיון ש-60 שנים קודם לכן היה נתפש כפלישה שלא תעלה על הדעת לכוחות הכנסייה וכעת היה הכרחי בשל אי הימצאות מספיק כמרים לתמוך בגוססים הרבים ובבני משפחותיהם. "ארס מוריינדי" סיפקה את הדרכת הגוסס עבור אלו אשר חוו את איימי המאה ה-14 והמאה ה-15, בייחוד את "המוות השחור"; עבור אלו אשר תרו אחר דרכים להבדלת עצמם על ידי עשיית מעשים "יאים" בתרבות הערה יותר ויותר למעמד באירופה, בה האוכלוסייה הצטמצמה, אך שגשגה כתוצאה מכך.
לחיבור התפרסמו במהלך הדורות פירושים והרחבות, אחד הידועים שבהם מאת רוברטו בלרמינו.
מסר מלכותי

מאפיינים

מראהו מזכיר את הלברק, עם קשקשים כסופים בגוון פנינה ופה צהבהב. אורכו בין 40 ס"מ ל-2 מטרים ומשקלו לרוב כ-55 קילוגרם.
גודל מקסימלי שתועד הוא 230 ס"מ ומשקל 103 קילוגרם (נמדד בפרטים שונים).
המין נפוץ בחלקו המזרחי של האוקיינוס האטלנטי, מנורווגיה בצפון דרך גיברלטר עד לסנגל בדרום. תחום התפוצה כולל את הים התיכון, הים השחור, וכן את הים האדום, לשם עבר בנדידה מאז שנפתחה תעלת סואץ. נמצא בסביבות ימיות שונות, בעומקים של 15 עד 300 מטרים, צעירים ומתבגרים נמצאים גם בשפכי נהרות ובלגונות. צעירים ובוגרים נודדים מעת לעת באזורים אלו בהתאם לשינויי הטמפרטורה ולכמות הפרטים הזמינים למאכל. 

המסר הוא טורף רעבתני הניזון מלהקות סרדיניים וקיפוניים שונים וכן מסרטנאים שוחים. 

נדידה מחזורית וצפויה בין אזורי ההשרצה לבין אזורי שיחור המזון, בדומה לסוג טונה (Thunnus). בעונות הרבייה, אביב וקיץ, מתאסף המין במים הרדודים במטרה להשריץ, לאחר מסע של יותר מ-100 ק"מ.
רפאל מרדכי מלכי

קורות חייו

רבי רפאל מרדכי מלכי נולד בשנת 1640 לערך, למשפחת אנוסים בחצי האי האיברי, שם חי חלק מחייו כנוצרי בחברה נוצרית ולאחר זמן מה שב ליהדותו. פרק זמן ארוך עבר עליו באיטליה, וקרוב לוודאי שבארץ זו רכש את הכשרתו הרפואית ואת ניסיונו. הוא עלה לירושלים מאיטליה בשנת 1677, ובה התבלט בהיותו איש הלכה ורופא מובהק, עד לפטירתו בשנת 1702. רבי רפאל מרדכי היה בעל נכסים, נמנה עם ראשי הקהילה היהודית בירושלים ונהג לרפא חולים ללא שכר. הוא הוזמן לטפל ברבי יהודה חסיד שחלה עם הגיעו לירושלים בראש חודש סיון בשנת 1700. כתב פירוש על התורה, חיבור הלכתי של שאלות ותשובות, ומאמרים ברפואה. כתביו הרפואיים וההלכתיים נשמרו ומידע רב כלול בהם אודות מצב הרפואה בירושלים בזמנו, המחלות והתרופות השכיחות, וכן רמת הרופאים האחרים בני זמנו. 
בירושלים למד בישיבת "בית יעקב" של משפחת ויגה עד לסגירתה בשנת 1689. בישיבה זו שימש חתנו רבי חזקיה די סילוה ולרבי מרדכי עצמו היה בה תפקיד חשוב. באותם הימים השבתאות פשטה בירושלים, ואף המשפחה שמימנה את הקמת בית המדרש "יעקב פירירה" לאחר סגירת בית המדרש "בית יעקב", נמנתה על השבתאים. רבי מרדכי, שהתנגד מאוד לתופעה זו, כתב בתחילת שנות התשעים של המאה השבע עשרה כי בזמנו אין ביכולתו להבדיל עוד בין שבתאים ללא שבתאים, כל כך פשטה השבתאות בסתר.

בני משפחתו

בניו של רבי רפאל מרדכי מלכי המשיכו אף הם בלמדנות ובפעילות ציבורית. בנו רבי עזרא מלכי חיבר את הספר "שמן למאור", פירוש על ההגדה של פסח, והחיבור על הרמב"ם שנקרא "מלכי בקודש". בנו משה מלכי היה לראש הקהילה בצפת. חתניו היו רבי חזקיה די סילוה, מחבר הספר "פרי חדש" ומשה חגיז, מראשי הלוחמים בשבתאות בירושלים.

פירושו על התורה

רבי רפאל מרדכי מלכי חיבר ספר פירושים וחידושים על התורה. זהו חיבור עצום בגודלו שלא נדפס עדיין ונשתמר בכתב יד, יצירה אנציקלופדית הכוללת כל מה שידע מחברה בכל תחום מתחומי הידע האנושי: הלכה, קבלה, אסטרונומיה, גאוגרפיה, היסטוריה, אנטומיה ופרמקולוגיה. כן מובאות בחיבור דעותיו בכל עניין מן העניינים הנזכרים בו, ובייחוד בבעיות שהעסיקו את עם ישראל בזמנו: גלות וגאולה, שבתאות וקבלה; בעיקר כולל החיבור ביקורת חברתית נוקבת על החברה היהודית במערב אירופה ובארץ ישראל בזמנו. הפירוש מהווה מקור מידע היסטורי עשיר על יהודי ירושלים בסוף המאה השבע עשרה. ליקוטים מן הפירוש פרסם אליעזר ריבלין בירושלים בשנת 1923.
דוגמה לדעותיו החברתיות המובאות בפירושו זה ניתן לראות בפירושו לפרשת יתרו, בו גיבש רבי רפאל מרדכי מלכי את "האמנה החברתית" של היישוב היהודי בארץ ישראל, בה הוא תיאר את החברה האידיאלית בארץ ישראל. בחברה זו, כך הוא מתאר, יקבעו אלה המממנים את פעולות הקהילה לאילו מטרות ישמש הכסף. כלומר, בעל המאה הוא בעל הדעה. אך יש גם לכבד את דעתם של תלמידי חכמים ולכבד את קביעותיהם בעניינים חברתיים.
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת ימין משה בירושלים.
אינדיו פריירה

קריירה

אינדיו החל את הקריירה המקצוענית שלו בנוער של המועדון פלמנגו מהליגה הברזילאית הבכירה ועלה לשחק בבוגרים. לאחר שלא הצליח להשתלב בקבוצה כשחקן הרכב, עבר לקבוצת גוארני מהליגה השלישית בברזיל, כשמאוחר יותר עבר גם לג'ובנטודה שם שיחק כ-4 עונות בליגה הראשונה שם זכה לראשונה בגביע המדינה הברזילאי ושנה לאחר מכן בטורניר ריו-סאו פאולו עם פלמיירס. בעונות שלאחר מכן לא הרבה לקבל דקות משחק ולכן החליט לצאת לשחק מחוץ לברזיל והגיע לבית"ר ירושלים בעונת 2002/2003, והצליח להשתלב כשחקן הרכב קבוע בעמדת הבלם. סה"כ צבר אינדיו 90 הופעות בבית"ר בהן כבש שלושה שערים. לאחר תום חוזהו בעונת 2004/2005 חזר לשחק בברזיל בז'ובנטודה, וסיים את הקריירה בקבוצת נאוטיקו מהליגה השנייה בברזיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה אינדיו לקריירת אימון, וכיום (2016) הוא רכז טכני של קבוצת מרינגה מהליגה הרביעית בברזיל.
רוני גמזו

פרופ' רוני גמזו (נולד ב-1966) הוא רופא ישראלי, מנכ"ל משרד הבריאות לשעבר. מכהן כמנכ"ל המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.

ביוגרפיה

גמזו גדל והתחנך בחולון לאב צורף ואם גננת יוצאי איראן. לאחר שירותו הצבאי למד רפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ואוניברסיטת תל אביב, הוא בעל תואר MHA במנהל מערכות בריאות, תואר שני במנהל עסקים, תואר ראשון במשפטים ותואר  Ph.D במחקר פוריות, כולם מאוניברסיטת תל אביב. 
בשנת 2002 סיים התמחות ברפואת נשים בבית החולים ליס לנשים וליולדות והחל לעבוד כסמנכ"ל המרכז הרפואי תל אביב לענייני כלכלה. בשנת 2008 מונה למנהל בית החולים הכללי במרכז הרפואי תל אביב. בנוסף שימש מרצה בכיר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב. 
במאי 2010 מונה למנכ"ל משרד הבריאות, על ידי סגן שר הבריאות יעקב ליצמן, בעקבות התפטרותו של איתן חי-עם. בתקופת כהונתו אירעה שביתת רופאים ממושכת, שגרמה לשיבושים בתפקוד מערכת הבריאות. בתחילת 2014 פקד את המרכז הרפואי הדסה משבר כספי, שהוביל לצו הקפאת הליכים למרכז.
במרץ 2014 הודיע גמזו על כוונתו לפרוש מתפקידו ב-1 ביוני 2014.
ב-6 בספטמבר 2015 מונה למנכ"ל המרכז הרפואי בתל אביב ע"ש סוראסקי. 
הוא מכהן כפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב ביחידות הבאות: בית הספר לרפואה, בית הספר לבריאות הציבור ובית הספר למנהל עסקים.
בשנת 2016 נולדה בתו הבכורה, מזוגתו קארן ברונר, מנהלת המחלקה לקידום בריאות, אסותא.
משה משיח

משה משיח (נולד ב-24 באוקטובר 1940), לשעבר מנכ"ל משרד הבריאות ומנכ"ל בית חולים וולפסון.
קווין בייקון

ביוגרפיה

בייקון נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה. אביו היה מתכנן הערים הנודע אדמונד בייקון, ואמו, רות הילדה הולמס, הייתה מורה ופעילה פוליטית ליברלית. הוא הצעיר מבין ששת אחיו. ביניהם הוא הזמר והמוזיקאי מייקל בייקון.
את לימודי התיכוניים עשה ב-"Julia R. Masterman School". בגיל 16 זכה בייקון במלגה מלאה כדי ללמוד בבית הספר לאומנויות של מושל פנסילבניה באוניברסיטת באקנל. תכנית אמנותית בת חמישה שבועות במימון המדינה, בה למד תיאטרון תחת ד"ר גלורי ואן סקוט. החוויה גיבשה את תשוקתו של בייקון לאומנות. בגיל 17 עזב את בית הוריו כדי לפתח קריירת משחק בתיאטרון, בניו יורק.

קריירה

הוא החל את קריירת המשחק המקצועי שלו באוף-ברודוויי, ופריצתו בברודוויי אירעה ב-1983, כששיחק לצידם של שון פן וואל קילמר במחזה "Slab Boys". 
את בכורת הקולנוע שלו עשה בייקון בסרט "בית החיות" בשנת 1978. שנתיים לאחר מכן, הופיע בסרט האימה הקלאסי "יום שישי ה-13", ומאז זכה לפרסום רב. בשנה זו שיחק במספר פרקים באופרת הסבון "אור מנחה" בתפקיד טי ג'יי וורנר.
בייקון ידוע בשל תפקידיו בסרטים: "פוטלוס" (1984), "קו הדממה" (1990), "פחד עד מוות" (1990), "נהר הפרא" (1994) שעל תפקידו זה היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר, "אפולו 13" (1995), "סליפרס" (1995), "משולש פראי" (1998), "מיסטיק ריבר" (2003), "X-מן: ההתחלה" (2011).
בשנת 1996 ביים את דרמת הטלוויזיה "Losing Chase" לרשת Showtime. הסרט היה מועמד ל-3 פרסי גלובוס הזהב ביניהם לפרס השחקן (בו ברידג'ס), פרס השחקנית (הלן מירן, זכתה) ולסרט הטלוויזיה הטוב ביותר. ב-2005 ביים את סרטו הקולנועי הראשון "מאהב קטן", בו גם כיכב באחד התפקידים הראשיים לצד אשתו קירה סדג'וויק, כמו כן גם סנדרה בולוק ומאט דילון. לאחר מכן, ביים 4 פרקים מתוך סדרת הטלוויזיה "המפענחת". 
בשנת 2009 שיחק בסרט הטלוויזיה של HBO "יד המקרה" בתפקיד הלוטננט קולונל מייקל שטרובל. שנה לאחר מכן זכה על משחקו בסרט בפרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך, וקיבל מועמדות לפרס אמי ולפרס סטלייט. 
בשנת 2013 החל לגלם את דמותו של ריאן הארדי בסדרת הדרמה "המעקב" בתור סוכן FBI שפרש מתפקידו וכעת חוזר לאחר שפושע שהכניס לכלא פעם נמצא משוחרר בחוץ. את תפקיד זה גילם למשך 3 עונות עד 2015, וזכה בפרס סאטורן לשנת 2013 וקיבל שוב מועמדות לשנת 2014.  
בשנת 2017 כיכב בסדרת הטלוויזיה הקומית "אני אוהב את דיק" של רשת Amazon, ועל תפקידו קיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית או סדרה מוזיקלית לשנת 2018.

חייו האישיים

בייקון נשוי לשחקנית ויורשת הנפט היהודייה קירה סדג'וויק מאז 4 בספטמבר 1988, ולהם שני ילדים, טרוויס סדג'וויק וסוזי רות' בייקון, שאף הופיעה לצד הוריה בסרט "מאהב קטן". ב-1995 הקים יחד עם אחיו מייקל את להקת "האחים בייקון". הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים.
חיל נשים

היסטוריה

החיל הוקם רשמית בעיצומה של מלחמת העצמאות ב־26 במאי 1948, אך שורשיו עמוקים. נשים שירתו בהגנה, בפלמ"ח, באצ"ל ובלח"י. במלחמת העצמאות שירתו נשים כקשריות, נהגות-אמבולנסים, חובשות, רופאות, קצינות-מודיעין, קצינות-תותחנים וגם לוחמות. הן ליוו שיירות במשוריינים והשתתפו בהגנת היישובים. כאשר הוקם חיל נשים הציע דוד בן-גוריון את השם חע"ן (חיל עזר נשים), ולבסוף התקבל השם ח"ן. יעודו של הח"ן היה לשחרר מספר מרבי של גברים לתפקידים קרביים במילוי תפקידים מנהליים ומקצועיים ותפקידי שירות. ייעוד נוסף היה לתרום לגיבוש רוח היחידה, טיפול בחייל כפרט (כמורות וקצינות-סעד) וקידום אופיו המיוחד של צה"ל כצבא קולט ומחנך עליה, אבל קשת התפקידים של ח"ן התרחבה והיא כללה צורות שונות של הוראה לבעור הבערות בישובי-עולים, להדרכת נוער ולאימון מבוגרים בישובי-ספר.
שונאים - סיפור אהבה

התמה

דמותו של הרמאן ברודר חוזרת, בגרסאות דומות, ברבים מספריו של בשביס-זינגר, ומבוססת במידה רבה על דמותו של הסופר עצמו. ברודר הוא יהודי שנולד וגדל בפולין להורים אדוקים, שרד את השואה והשתקע באמריקה. אמונתו הדתית אבדה, הוא אינו חפץ בקשר עם היהודים שסביבו, ומניח למאורעות לסחוף אותו ללא יכולת להשפיע על מהלכם באופן ישיר. כיאשה מזור, גיבורו של עושה הנפלאות מלובלין, מפזר הרמאן הבטחות למספר נשים בו-זמנית, בעוד אלו תולות בו תקוות, מגלות כלפיו מסירות מלאה ומפתחות בו תלות. הוא אינו מסוגל להחליט ושוקע בסבך שקרים, חי חיים כפולים או אף משולשים, ומביא עצמו למבוי סתום תוך פגיעה בכל האנשים הקרובים לו שמקריבים עצמם למענו.
יחסיו של הרמאן עם היהדות מורכבים. הוא נטש את הלכות הדת, את האמונה באלוהים, וחי עם גויה. אולם עם הסתבכותו וייאושו הגובר, מגלה הרמאן את ההכרה כי הלכות השולחן ערוך ומנהגי הדת הישנה היו מונעים כל זאת ממנו. אולם שלא כמו יאשה מזור, לא מוצא הרמאן את הכוחות לחזור על חיק יהדות ולמצוא בה ישועה.
המוות, נושא חוזר בספריו של בשביס-זינגר, נתפס גם כאן כגאולה הבטוחה היחידה. הדמויות חוזרות ונתלות במוות כניצחון וכמנוחה. תמרה, אשתו של הרמאן שילדיה נרצחו מול עיניה, טוענת כי היא למעשה מתה-חיה. שפרה-פועה, אימה של מאשה, מקוננת על כך שנותרה בחיים לאחר חורבן קהילתה, ואילו מאשה בוחרת לבסוף במוות כפתרון מודע.
השואה נוכחת במלוא כובדה מעל פני השטח. היא שדחפה לארץ הזרה את אוסף הפליטים. היא קרעה וניתקה אותם משורשיהם, הותירה אותם אבודים, מסוגרים בכלוב בלב החברה האנושית, חסרי יכולת לתקשר עם העולם החדש ולמצוא בו משמעות ותקווה.
הגיור נוכח גם הוא. כוואנדה בהעבד וקוסוקה במלך השדות, מצויה כאן יאדוויגה, אישה גויה ונבערת שמתאהבת באדם יהודי ומתמלאת משיכה עזה כלפי היהדות.
אף הצמחונות, נושא משמעותי בחייו של בשביס-זינגר ובכתיבתו, נוכחת. אולם גם כאן, על אף דעותיו ונטיותיו של הרמאן, אין הוא מוצא את כושר ההחלטה לממש השקפתו זו.

טלוויזיה קולנוע ותיאטרון

בשנת 1984 שודר בטלוויזיה הישראלית (ערוץ 1) הסרט "מתבן במנהטן" על פי הספר (בתוספת תיאור פגישתם של יצחק בשביס זינגר וישראל זמיר) בבימויו של עמק פרי ובכיכובם של אסתי קוסוביצקי, גדליה בסר ועוד.
בשנת 1989 יצא לאקרנים סרט קולנוע על פי הספר שונאים - סיפור אהבה, בבימויו של פול מזורסקי ובכיכובם של רון סילבר, אנג'ליקה יוסטון ולנה אולין. הסרט זכה להצלחה והיה מועמד לשלושה פרסי אוסקר.
בשנת 2004 העלה תיאטרון מיקרו את הספר כהצגה.
בשנת 2008 העלה תיאטרון גשר הפקה נוספת בכיכובו של ישראל דמידוב בתפקיד הרמאן. ההצגה הייתה מועמדת להצגת השנה של שנת 2009.
בשנת 2011 הבמאי הישראלי יבגני אריה זכה ברוסיה בפרס ע"ש סטניסלבסקי בעד בימוי ההצגה לפי הספר בתיאטרון "סוברמניק" במוסקבה. ההצגה זכתה קודם לכן גם בפרס ההצגה הטובה ביותר של שנת 2011 בפסטיבל "גן הדובדבנים" ברוסיה.
תמונות מתוך ההצגה "שונאים - סיפור אהבה", בתיאטרון גשר:
פרידריך ויזה

קריירה מוקדמת

וייס נולד ב-5 בדצמבר 1892 בנורדהאשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס ויזה לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הרגלים ה-84 (שלזוויג - פון מנשטיין), וב-6 בנובמבר 1915 הועבר לרגימנט הרגלים ה-147 (מזוריה ה-2), עמו לחם עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש ויזה מהצבא, והצטרף למשטרת המבורג. בשנת 1935 הצטרף ויזה לורמאכט, והועלה לדרגת מיור. ב-1 באפריל 1938 הועלה ויזה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-116.

מלחמת העולם השנייה

עם פרוץ המלחמה פיקד ויזה על הגדוד ה-1 מרגימנט הרגלים ה-116, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-9 בחזית המערבית. במהלך המערכה על צרפת פיקד ויזה על גדודו, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-9 במסגרת הקורפוס ה-40. ב-10 בדצמבר 1940 מונה ויזה למפקד רגימנט הרגלים ה-39, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת אוברסט. במהלך מבצע ברברוסה פיקד ויזה על הרגימנט שבפיקודו, כחלק מהדיוויזיה ה-26 במסגרת הקורפוס ה-6, וב-14 באפריל 1942 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 באפריל 1942 מונה ויזה למפקד הדיוויזיה ה-26, שהייתה חלק מהקורפוס ה-53 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 בינואר 1943 הועלה ויזה לדרגת גנרל לוטננט, וב-5 באוגוסט 1943 מונה למפקד הקורפוס ה-35, שהיה חלק מהארמייה התשיעית ולאחר מכן חלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-1 באוקטובר 1943 הועלה ויזה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-24 בינואר 1944 קיבל תוספת עלי אלון לצלב האבירים של צלב הברזל. ב-28 ביוני 1944 מונה ויזה למפקד הארמייה ה-19, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות G, ופיקד עליה במהלך מבצע דרגון. ב-15 בדצמבר 1944 הועבר ויזה לעתודת המילואים, וב-19 במרץ 1945 מונה למפקד הקורפוס ה-8, שהיה חלק מהארמייה ה-17, במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-6 באפריל 1945 מונה ויזה בנוסף גם למפקד הקורפוס ה-11, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה התגורר ויזה בגיסן, עד למותו ב-13 בפברואר 1975.
יחסי קומורו–קוריאה הצפונית

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית כוננו זמן קצר לאחר שקומורו קיבלה את עצמאותה מצרפת ב-6 ביולי 1975. ב-13 בנובמבר באותה שנה הפכה קומורו לחברה ה-143 באו"ם. זה היה בתקופת שלטונו של הנסיך סעיד מוחמד ג'עפר, שהחליף את הנשיא אחמד עבדאללה בהפיכה רק חודשים קודם לכן. הוא עצמו הוחלף בינואר 1976 על ידי עלי סולה, סוציאליסט אסלאמי מהפכן ואנטי קולוניאליסטי. סולה, נוסף על ביצוע רפורמות רדיקליות, הקים קשרים הדוקים עם מדינות רבות בזמן המלחמה הקרה, ונהג לסייע לתנועות מהפכניות. בין אלו הייתה קוריאה הצפונית, אשר הקימה שגרירות בקומורו בתוך שנה. ב-18 בינואר 1977 הציג השגריר הראשון ג'וניונג את כתב האמנתו לסגן הנשיא מוחמד חסן עלי, וביקר אצל הנשיא סולה.
המנהיג המאואיסטי, שקיבל תמיכה מהמשמרות האדומים ומצבא טנזניה בראשות ג'וליוס נייררה, קיבל גם סיוע מהצפון קוריאנים. ב-15 במרץ 1978, נתן שגריר קוריאה הצפונית מתנה מקים-איל סונג לנשיא סולה, שבמהלכו הביעה קומורו את תמיכתה המלאה ואת הסולידריות האיתנה עם מאבקו של העם הקוריאני כדי להשיג איחוד קוריאני עצמאי ושליו.
רק חודשיים לאחר האירוע הזה סולה נהרג בהפיכה של שכירי חרב צרפתיים, אשר שמו על כיסאו כנשיא קומורו את הנשיא לשעבר אחמד עבדאללה. שלטונו של עבדאללה היה אנטי-קומוניסטי מובהק, וב-3 בדצמבר 1983 הפכה קומורו למדינה האפריקנית היחידה שניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם קוריאה הצפונית, כאשר ב-9 באוקטובר אותה שנה ניסו הצפון-קוריאנים לרצוח את ראש הצבא הדרום קוריאני צ'ון-דו-האן במהלך ביקור בבורמה. בשאר תקופת כהונתו שמר עבדאללה על קשרים קרובים עם קוריאה הדרומית, כמו בביקור בסיאול ב-1987. היחסים התחדשו בשנות התשעים, עם סיום ממשלת עבדאללה ב-1989, והחליפו שורה ארוכה של משטרים לא יציבים.
אזור האגמים

הפארק הלאומי אזור האגמים

קטע זה אינו מעודכן, ומאז העריכה האחרונה של הערך אירעו מאורעות הדורשים את עדכונו. אתר מורשת עולמית מאז 2017, הפארק הורחב ב-2016
הפארק הוכרז ב-9 במאי 1951 והיה לפארק השני להיווסד בבריטניה (כחודש לאחר ההכרזה על אזור הפסגות). הפארק נוסד על בסיס אזור האגמים וכלל את רוב חלקי אזור זה, מלבד שלשת חצאי האיים מדרום לו ואזור קֶנדַל המזוהה גם הוא עם האזור. הפארק מתפרש על שטח של 2,292 קילומטרים רבועים ונחשב לבעל נפח המבקרים הרב ביותר מבין הפארקים הלאומיים של הממלכה המאוחדת עם 15.8 מיליון מבקרים בשנה ו-23.1 מיליון ביקורים יומיים.
בדומה לפארקים אחרים בבריטניה, אך בשונה מהנהוג ברוב העולם, רוב שטחי אזור האגמים הם בבעלות פרטית כאשר רק כרבע מהשטח הכולל נמצא בבעלות אגודת השימור הלאומית (National Trust). רוב השמורה מורכבת מאזורים הרריים לצד מספר אגמים, נהרות ואזורים כפריים. 
אזור האגמים לא הצליח להתקבל כאתר מורשת עולמית בקטגוריה של אתר טבע, משום הפיתוח והתעשייה האנושיים באזור, אך עם זאת נעשה ניסיון נוסף לקבל את הפארק בקטגוריה של אתר תרבות (Cultural landscape). בשנת 2009 הוצע להגדיל את שטח הפארק לכיוון מזרח וכך להתחבר לפארק הלאומי יורקשייר דיילס, אך הצעה זו כרגע זוכה להתנגדות משלטונות מחוז קאמבריה שיאבדו את השליטה המלאה בשטחי הפארק ובכך גם בניהול האוכלוסייה המתגוררת בהם.

גאוגרפיה

כאמור הפארק מאופיין בשטחים הרריים וכפריים לרוב. הפסגות הגבוהות ביותר באנגליה נמצאות בפארק, כולל כל הפסגות מעל 3,000 רגל (כ-914.5 מטרים), בהם ההר הגבוה ביותר באנגליה סקאפל פייק (978 מטרים מעל פני הים). בנוסף, כולל הפארק את האגם העמוק ביותר באנגליה אגם ווסטווטר והאגם הארוך ביותר אגם וינדרמייר.
אנטוניו בנדרס

ביוגרפיה

בנדרס נולד במאלגה שבדרום ספרד. בילדותו רצה להיות כדורגלן והשקיע בכיוון זה, אך בעקבות שבר ברגל בגיל 14 עזב את הכדורגל לטובת לימודי קולנוע. 
בגיל 19 הוא נסע למדריד, שם שיחק בתיאטרונים קטנים.

קריירה

את תחילת הקריירה הקולנועית שלו בשנות ה-80 החל בעזרת במאי הקולנוע פדרו אלמודובר. הוא שיחק בסרטים מצליחים של אלמודובר, בהם הסרטים "מטדור", "קשור אותי! אהוב אותי!", שעליהם קיבל מועמדות לפרס גויה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר, ו"נשים על סף התמוטטות עצבים", שהיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר. 
בתחילת שנות ה-90 עבר לארצות הברית והשתלב שם בתעשיית הקולנוע האמריקאית. בנדרס כיכב במספר סרטים אמריקאיים, ביניהם הסרט זוכה האוסקר "פילדלפיה". בעת צילומי הסרט "זוגות בהחלפה" הכיר את השחקנית האמריקאית מלאני גריפית'. הוא התגרש מאשתו, אנה לסה, לה היה נשוי שמונה שנים וזמן קצר לאחר מכן התחתן עם מלאני גריפית'. לבני הזוג נולדה בת בשם אסטלה דל כרמן. ביוני 2014 פורסם, כי גריפית' הגישה תביעת גירושין מבנדרס לאחר 18 שנות נישואים, בשל "הבדלים שאינם ניתנים לגישור".
מלבד קריירת משחק בקולנוע, בנדרס עסק גם בבימוי - הוא ביים את הסרטים "טירוף באלבמה" (1999), בו הופיעו אשתו ובתו, ו-"El camino de los ingleses" ‏ (2006), שאותו צילם בעיירת הולדתו, מאלגה. כמו כן, חיבר מוזיקה לסרטים ("היו זמנים במקסיקו") ודיבב את דמותו של החתול במגפיים בסרטים "שרק 2", "שרק השלישי","שרק לנצח" ו"החתול של שרק".