google/wiki40b huggingface dataset:
ריצ'רד קטלינג

ריצ'רד קטלינג (באנגלית:  Richard Charles Catling) ‏ (22 באוגוסט 1912 – 22 במרץ 2006) היה קצין משטרה קולוניאלי בריטי כסגן מפקד הבולשת הבריטית בארץ ישראל בשנים האחרונות של המנדט הבריטי, כראש המטה של מפקד המשטרה במלאיה וכמפקד משטרת קניה בשנים 1954-1964.

ביוגרפיה

ריצ'רד קטלינג נולד בסאפוק למשפחה של חקלאים וקצבים. הוא למד בבית ספר בבונגוי והחל לעבוד בתעשיית הטקסטיל. בינואר 1935 הוא נענה ביחד עם חבר למודעה שקראה להתנדב למשטרת המנדט. בשנת 1936 הוא הצטרף לענף הפוליטי במחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (הבולשת) והתמודד בעיקר עם המרד הערבי הגדול. הוא התחיל את עבודתו בירושלים ובשנת 1938 עבר ליפו. ביולי 1939 הוא התמנה לקצין ובתחילת מלחמת העולם השנייה פיקד על משמרות החופים באזור חיפה. הוא שב במהרה לירושלים לתפקיד סגן מפקד המחלקה המיוחדת של הבולשת. בשנים 1945-1948 הוא היה סגן מפקד הבולשת. בשנת 1944 הוא נשלח בשליחות הבולשת לארצות הברית ובשנת 1946 יצא בשליחותה לאיטליה לחקור את פיצוץ השגרירות הבריטית ברומא על ידי אנשי האצ"ל. פעמיים הוא שהה בבניינים שהותקפו על ידי המחתרות, מרכז הבולשת בירושלים במרץ 1944 ומלון המלך דוד ביולי 1946, ובשתי הפעמים הוא לא נפגע. 
בתום המנדט הבריטי בארץ ישראל עבר קטלינג יחד עם מפקדו ויליאם ניקול גריי ומאות שוטרים של משטרת המנדט למאלאיה שנאבקה אז נגד ניסיון הפיכה של המפלגה הקומוניסטית המאלאית. הוא היה עוזר של מפקד המשטרה גריי ולאחר מכן ניתן לו פיקוד על אזור כפרי. בשנת 1952 קטלינג מונה למפקד המשטרה בסלנגור. על התקופה במאלאיה הוא כתב שהקושי העיקרי שלהם היה העדר ידע בשפות מלאית וסינית. 
בשנת 1952 הוא חזר לאנגליה כדי להנשא. ב-1 ביולי 1954 הוא מונה לסגן שני למפקד משטרת קניה ועם התפטרותו של המפקד בסוף שנת 1954 הוא זכה לתפקיד. ב-1959 הועלו נגדו האשמות, אותן הכחיש, שהוא הורה להפסיק חקירה של פרשה, בה נרצחו במכות 11 אסירים מתנועת מאו מאו על ידי שוטרים. האשמות אלו לא מנעו ממנו להמשיך בתפקידו. לאחר שקניה קבלה עצמאות הוא המשיך במשך זמן מה לכהן כמפקד המשטרה הקנייתית. 
לאחר שובו לאנגליה הוא כיהן כיועץ בטיחות לחברת גותרי בשנים 1965-1988 והיה יועץ לממלכת ירדן בשנים 1971-1975.
גילי שם-טוב

ביוגרפיה

שם-טוב נולדה בירושלים, בת לאיש התקשורת שמוליק שם-טוב ונכדה לשר הבריאות לשעבר, ויקטור שם-טוב. היא בעלת תואר ראשון בחינוך גופני ממכון וינגייט.
שם-טוב החלה את דרכה המקצועית בשנת 1998 כשדרנית וככתבת בערוץ הספורט. ב-2003 עברה לערוץ הראשון, שם שימשה ככתבת לענייני משפט, ומגישת ספורט וחדשות. במסגרת זו הגישה משדרי ספורט מרכזיים בהם המשחקים האולימפיים ב-2004 וב-2008. שם-טוב גם שידרה את משחקי נבחרת ישראל בכדורסל באליפות אירופה 2007.
במסגרת עבודתה במחלקת החדשות סיקרה את תוכנית ההתנתקות ואת אירועי מלחמת לבנון השנייה, הגישה את מהדורת החדשות של HOT מקריית שמונה שבצפון והייתה כתבת מבט לחדשות באזור. ואחר כך את המהדורה המקומית של "חדשות הוט" במרכז.
ב-2010 השתתפה שם-טוב בעונה השישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים", בה רקדה עם הרקדנית דורית מילמן. זו הייתה הפעם הראשונה בתולדות התוכנית שבה רקדו זוגות חד-מיניים.
בשנת 2011 כיכבה, לצד סיגל שחמון, גאיה טראוב, אמירה בוזגלו, מיכל שפירא וגלית לוי, בדוקו-ריאליטי של "קשת" "בקרוב אהבה".
ביולי 2012 עזבה את הערוץ הראשון, לאחר תשע שנים. באוקטובר אותה שנה מונתה לתפקיד מנכ"לית מינהלת ליגת העל בכדורסל נשים, אך התפטרה חודש לאחר מכן. ומונתה ליועצת התקשורת לשר להגנת הסביבה עמיר פרץ.
משמשת מ-2016 כדוברת תאגיד השידור הציבורי מאז הקמתו.

חיים אישיים

שם-טוב היא לסבית ואם לשני בנים.
דימום מוחי תוך-חדרי

טיפול

הטיפול כולל בעיקר טיפול תומך הכולל מעקב אחר סימנים חיוניים, מתן נוזלים ועירויי דם בעת הצורך. בנוסף, ייתכן ויתנו לפג מתן תרופות משתנות, טיפול סטרואידי (צלסטון) וניקור מותני במידה ונוצר הידרופצפלוס.
במקרים רבים יחלוף הדימום לאחר כמה שבועות והממצא נעלם.

במבוגרים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
יהודית חנוך

יהודית חנוך (נולדה ב-4 בפברואר 1932) היא עיתונאית וסופרת. הייתה כתבת האופנה של "מעריב" במשך שלושים וארבע שנים (1993-1959).

ביוגרפיה

נולדה בתל אביב לתעשיין שלמה לובלצ'יק, למדה ב"גימנסיה בלפור" ובחורף 1947 גויסה ל"הגנה" ועם בני כיתתה, העבירה כלי נשק לא לגליים והדביקה בלילות כרוזים של "החומה", עיתון המחתרת של "ההגנה". עם פרוץ הקרבות שמשה כקשרית והביאה נשק ומזון לחיילי העמדות, בגבול יפו תל אביב.
ב-1949 סיימה את לימודיה התיכוניים ועברה ללמוד בירושלים ב"בית הספר הגבוה לאופנה", שהוקם כדי ליצור מאגר של מעצבי אופנה, לתעשיית האופנה של ישראל.
ב-1951 התגייסה לצ.ה.ל. ושירתה כשרטטת באגף תכנון של המטכ"ל, שעסק בהיבט הצבאי של מה שהיה אז, פרויקטים עתידיים שעמדו לקום בארץ כמו העיר אשדוד, "נמל הקישון ו"המוביל הארצי".
ב-1953 נסעה לניו יורק כדי להשתלם באופנה ולמדה בבית הספר הגבוה לאופנה, "F.I.T". עם סיום לימודיה עבדה כמעצבת אופנה בכמה מפעלים מובילים ב"סבנט אווניו", רובע הבגדים של ניו- יורק.
ב-1959, עם שובה לארץ, נשכרה על ידי "המשביר המרכזי" כדי לשנות את תדמית המוסד שיצר עד אז רק בגדי עבודה היא הקימה את מחלקת האופנה ברשת הראשונה של חנויות הכל- בו "המשביר לצרכן", מלבד עיצוב קו חדש ועדכני של בגדים, יזמה תצוגות אופנה בחנויות הרשת, שאפשרו ללקוחות, לרכוש את הבגדים שלבשו הדוגמניות. וזה היה חידוש שטרם נראה בארץ.
ב-1961 חיברה בין אהבתה לכתיבה וניסיונה המקצועי, והייתה לכתבת האופנה של "מעריב" שהיה אז העיתון הנפוץ במדינה. הכתבות שלה שהתחילו כטור אחד בשחור לבן, הפכו במשך השנים לעמודי צבע רבים, שהתפרסמו מדי שבוע בעיתון היומי ובמוספים השבועיים "סגנון" וב"סופשבוע". במשך עשר שנים שידרה ב"קול ישראל" תוכנית רדיו שנקראה "פינת האופנה". עם ועד הלשון העברית חידשה מילים שחסרו אז כמושגי אופנה, כ"מכפלת", "אימונית" ו"סרבל". הכתבות שלה הביאו לקוראיה את חידושי האופנה בשפה קולחת ועניינית.
בין שנות החמישים לשנות התשעים, נחשבה ככתבת האופנה ה"מיתולוגית" של "מעריב". במשך שלשים וארבע שנים כיסתה את תעשיית האופנה הישראלית שהיה אז ענף מוביל בכלכלת מדינת ישראל וכללה כשלש מאות מפעלי טקסטיל. מדי שנה הוצגו הבגדים באירוע "שבוע האופנה" של מכון היצוא הישראלי שהביאו לארץ מאות קניינים. כמו כן הקימה ועמדה בראש תא "כתבות האופנה באגודת העיתונאים".
בשנות עבודתה, ליוותה את מיטב מעצבי האופנה הישראלים ביניהם: ג'רי מליץ, גדעון אוברזון, רות דיין ולאה גוטליב מתחילת דרכם ובד בבד הביאה לקוראיה גם את חדשות האופנה מחו"ל, כשראיינה את גדולי המעצבים: קוקו שאנל, פייר קרדן, טד לפידוס, איב סן-לורן, קלווין קליין, ראלף לורן ואחרים. כן זכתה לסקופ בינלאומי כשראיינה בהופעתו הראשונה במינכן, את מעצב האופנה הסובייטי סלאבה זייצב , הופעה שבישרה את השינוי שחל בברית המועצות עם תחילת ה"פרסטרויקה". סיפור בלעדי שזכה לעמוד הראשון של "מעריב" לפרסום בעיתונות הבינלאומית.
מתגוררת בכפר שמריהו. ב-1993, פרשה מעבודתה העיתונאית.
בשנת 2018 הוציאה לאור בהוצאת "יד ושם" את ספרה "סיפור שלא סיפרתי" המספר את סיפור חייו של בעלה התעשיין וניצול השואה אורי חנוך.
מטאלורג מגניטוגורסק

היסטוריה

בשנים 1955–1981 הקבוצה התמודדה בליגה נמוכה של אליפות ברית המועצות בהוקי קרח כשהישג השיא של הקבוצה באותה תקופה הוא מקום ראשון ב-1981 שהעניק לקבוצה את התואר אלופת הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה. ב-1956 הקבוצה העפילה לשלב 1/16 גמר הגביע הסובייטי. בשנים 1982–1990 הקבוצה התמודדה בליגה השלישית ובשנתיים האחרונות של האליפות הסובייטית התמודדה בליגה השנייה.
המשחקים הראשונים במסגרת בינלאומית בין מטאלורג לקבוצה אחרת נערכו בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית נגד קבוצה מקומית, ב-1985.
ב-1993 החלה מטאלורג להתחרות בטורניר גביע הליגה הרוסית, ומאז נחל הצלחה בכל זירה אפשרית - הוא זכה באליפויות אירופה 3 פעמים לפחות והעפיל לגמר לא פעם. הקבוצה זכתה בגביע הרוסי וזכתה באליפות הרוסית 3 פעמים. ב-2009 הקבוצה העפילה לגמר ליגת האלופות האירופית בהוקי קרח.
בעונת 2013/2014 זכתה לראשונה באליפות KHL לאחר שזכתה בגביע גגארין ובעונת 2015/2016 העפילה הקבוצה שוב לגמר גביע גגארין של ליגת ההוקי הקונטיננטלית וזכתה בו בפעם השנייה בתולדותיה. בעונת 2016/2017 העפילה לגמר גביע גגארין בפעם השלישית אך נחלה תבוסה והפסידה את התואר לסק"א סנקט פטרבורג.
בעונת 2017/2018 הפסידה ברבע גמר הגביע ולא העפילה לגמר לראשונה מזה 3 שנים.
אחיאסף

אחיאסף היא הוצאת ספרים ישראלית שהוקמה בשנת 1937 על ידי שכנא צפלוביץ', שעלה לארץ ישראל מליטא בשנת 1924.
השם "אחיאסף" היה במקור שמה של הוצאת ספרים מיסודו של אחד העם שפעלה במזרח אירופה; צפלוביץ' קיבל את הזכות להשתמש בו מאחד מיורשיו, והשם שימש כעדות קיימת והמשכיות לפעילות ההוצאה, או לפחות שמה. צפלוביץ' אף אימץ את "אחיאסף" כשם משפחתו לאחר מלחמת השחרור.
מייסד ההוצאה, צפלוביץ', עבר לירושלים בסוף שנות ה-20 כדי לנהל את סניף חברת המו"לים "תרבות", וכשזו פסקה מפעילותה, החל לעסוק במו"לות באופן עצמאי והדרך להקמת אחיאסף נסללה. בראשית פעילותה שימשה חנות ההוצאה הקטנה מקום מפגש לסטודנטים מהאוניברסיטה העברית ולמשוררים צעירים כדוגמת יעקב אורלנד, דב חומסקי ואחרים.
בשנת 1964 צפלוביץ' (שהפך לאחיאסף) העתיק את פעילות ההוצאה העצמאית שהקים לתל אביב והיא פעלה בה עד לסוף שנת 1988. מאז החברה פועלת באזור התעשייה פולג הנמצא דרומית לנתניה.
בשנת 2004 נפטר שכנא אחיאסף וההוצאה הועברה לידי מתן בנו.

תחומים ויוצרים מרכזיים בהוצאה

ההוצאה עוסקת בעיקר בהוצאה לאור של ספרי עיון, ספרי לימוד, מילונים דו-לשוניים, אמנות ויצירה, ספרות ילדים, מדע פופולרי, פסיכולוגיה ומדריכי טיולים.
בתחום ספרות הילדים תרגומי ספריו של אריך קסטנר מזוהים עם ההוצאה. בהם: אמיל והבלשים, פצפונת ואנטון, אורה הכפולה, החתול במגפיים, הכיתה המעופפת ועוד.
בתחומי ההיסטוריה וחקר הספרות בולטים ספריו של יוסף קלוזנר: "היסטוריה של הבית השני" (5 כרכים) ו"היסטוריה של הספרות העברית החדשה" (6 כרכים).
לאחר מלחמת השחרור הוציאו ספרים הקשורים לנושא, שהמפורסמים שבהם: "המרד" של מנחם בגין, "ארוכה הדרך לחרות" של יעקב מרידור, "גנבים בלילה" של ארתור קסטלר ואחרים.
אחיאסף חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
וילנב-לה-מגלון

היסטוריה

וילנב-חה-מגלון הייתה אחת משבע הערים (יחד עם הערים אלן, אג'ד, נרבונה, לודב, בזייה, ונים), שהיו כנראה המקור לשם "ספטמניה" (Septmania, מהמילה Sept, שבע) אשר ניתן לחבל ארץ זה על ידי הרומאים. בשנת 462 עברה הפרובינקיה לשליטתם של הויזיגותים.
תחילה הייתה מגלון למעוזו של אציל ויזיגותי, על אדמה המוגנת על ידי לגונות. בהמשך הפכה להיות מקום מושבו של בישוף. לאחר מלחמות רבות אשר צמצמו את מספר התושבים באזור, החזיר אליה בישוף בשם ארנו (Arnaud‏, 1030-1060) את הדיוקסיה, בנה מחדש את הכנסייה שנהרסה והקים גשר כדי לחבר ולאחד את מגלון לאזור החדש אשר נשא את השם וילה נובה (Villeneuve, "עיר חדשה"). בהמשך הוקמה שם קתדרלה בסגנון רומאי, אשר נושאת את השם סן פייר דה מגלון.
גט - המשפט של ויויאן אמסלם

הפקה ופרסים

הסרט הופק בעזרת קרן הקולנוע הישראלי.
ביולי 2014 זכה הסרט בשלושה פרסי וולג'ין במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים: בפרס על הסרט העלילתי הטוב ביותר, על השחקן הטוב ביותר (מנשה נוי) ובפרס חביב הקהל.
בספטמבר 2014 זכה הסרט בשני פרסי אופיר: בפרס הסרט הטוב ביותר (אולם לא העפיל למועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר) ובפרס לשחקן המשנה (ששון גבאי).
כמו כן, היה מועמד בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס גלובוס הזהב, אשר התקיים בינואר 2015.
הסרט התקבל למסגרת "שבועיים של מבקרים" ב"פסטיבל קאן" 2014 והוקרן גם במסגרת "פסטיבל הסרטים בטורונטו" וב"פסטיבל קולנוע דרום" של מכללת ספיר.
מגדל השעון צים שא צוי

מגדל השעון צים שא צוי (באנגלית: Tsim Sha Tsui Clock Tower; בסינית: 尖沙咀鐘樓), או בשמו הרשמי מגדל השעון לשעבר של רכבת קאולון-קנטון (באנגלית: Former Kowloon-Canton Railway Clock Tower; בסינית: 前九廣鐵路) הוא מגדל שעון ואתר היסטורי הממוקם באזור צים שא צוי בקצה הדרומי של חצי האי קאולון שבהונג קונג, לחוף נמל ויקטוריה ולמול האי הונג קונג.
המגדל בנוי לבנים אדומות וגרניט, וגובהו 44 מטרים. בראשו כליא ברק בגובה 7 מטרים.
המגדל הוכרז בשנת 1990 כאתר היסטורי ואנדרטה לאומית של הונג קונג.

היסטוריה

בשנת 1904 החלה בניית רכבת קאולון-קנטון כאשר תחנת הקצה של הקו הוקמה בצים שא צוי. הרכבת נחנכה ב-1 באוקטובר 1910, ובשנת 1913 החלה בנייה של מבנה תחנה גדול עבור הקו. בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל מחסור בחומרי גלם, ונפסקו עבודות הבנייה.
עיקר מבנה התחנה, וכן מגדל השעון שלה נבנו בשנת 1915 והתחנה נחנכה ב-28 במרץ 1916.
בראש מגדל השעון הותקן שעון אשר הועבר אליו ממבנה מגדל השעון רחוב פדלר אשר נהרס קודם לכן. שעון זה הותקן באחת מפאות המגדל, ויתר צדדי המגדל עמדו ריקים עד שנת 1920 עת הותקנו שלושה שעונים נוספים.
שלושת השעונים הופעלו ב-22 במרץ 1921 ופעלו ברצף למעט במהלך הכיבוש היפני של הונג קונג במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1975 עברה תחנת הרכבת למיקומה הנוכחי - תחנת הונג הום בשטח שיובש מהים במפרץ הונג הום. מבנה התחנה נהרס בשנת 1977 על אף מחאה ציבורית ועצומות שנחתמו; יחד עם זאת בשל הלחץ הציבורי הוחלט לשמר את מגדל השעון בתוך מתחם המבנה שנבנה באתר התחנה ובסמוך לו אשר כולל את מוזיאון החלל של הונג קונג, מוזיאון הונג קונג לאמנות ומרכז התרבות של הונג קונג.
רופי נפאלי

היסטוריה

הרופי הנפאלי הוצג לראשונה ב-1932 והחליף את המוהר הנפאלי בערך של 2 מוהר = 1 רופי. תחילה, נקרא הרופי מוֹהְרי. עד שנת 1994, ערך הרופי הנפאלי היה צמוד לערך הרופי ההודי בשיעור של 1.45 רופי נפאלי = 1 רופי הודי. לאחר מכן, ערך הרופי הוערך בשיעור של 1.6 רופי נפאלי = 1 רופי הודי.

1945 – 1955

השטרות הראשונים שהונפקו בין 1945 ל-1955 בזמן שלטונו של המלך טריבהוואן, לא הונפקו על ידי בנק מרכזי כלשהו מפני שלא היה קיים אז בנפאל. הרשות המנפיקה היה האוצֵר שנקרא בשם סאדר מוּלוּקי קאהנה. לפיכך, שטרותיו של המלך לא הוחתמו בידי נגיד בנק אלא בידי גזבר שהיה גם כן כוהן הינדי.
אלה כנראה שטרות הכסף היחידים בעולם שהוחתמו בידי כוהן דת.
שטרות מוקדמים אלה, הודפסו על ידי העיתון ההודי הממשלתי – בנאשיק, ללא סימני ביטחון מלבד סימני מים.

1955 – 1972

בראשית מלכותו של המלך מהנדרה שירש את אביו טריבהוואן ב-1955, הונפקו שטרות המדינה על ידי בנק רסטרה נפאל  (הבנק המרכזי של נפאל) שנוסד באפריל 1956.
תחת שלטונו של המלך מהנדרה, הפכה ממשלת נפאל ל"ממשלת הוד מלכותו", שם שהוטבע ונמשך גם בזמן מלכותו של המלך בירנדרה והמלך גיינדרה.
2 סדרות של שטרות הונפקו בעת שלטון המלך מהנדרה: בסדרה הראשונה, נראה המלך לבוש בבגדי אזרחים וחובש "טופי" (כובע נפאלי). בסדרה השנייה, נראה המלך לבוש מדי צבא. עם הנפקת הסדרה השנייה, הוצגו שטרות ה-500 וה-1,000.

1972 – 2001

אף בזמן שלטון המלך בירנדרה, ניתן היה להבחין בין שני סוגי שטרות: הראשון, בו נראה המלך לבוש בגדי מדים והשני, בו הוא נראה כשעל ראשו כתר נפאלי מסורתי מעוטר בנוצות ציפור עדניים.
בזמנו, גם הונפקו שטרות של 2 רופי, 20 רופי ולראשונה, הונפקו שטרות מיוחדים של 25 ושל 250 רופי. על גבי השטרות שהונפקו מאוחר יותר, הושמט כל התייחסות למלך.

2007 – 2012

באוקטובר 2007, דיוקנו של המלך בשטר 500 רופי, הוחלף בתמונה של הר האוורסט, זאת בעקבות המהפך ההיסטורי של נפאל מהיותה ממלכה לרפובליקה במאי 2008. שטרות נוספים הונפקו עם תמונה של הר האוורסט וללא אזכור המלך. שטרות ה-500 וה-1000 הודפסו על גבי הנייר הישן שעדיין נשא את דיוקנו של המלך בסימן המים. על גבי סימן המים הוחלט להדפיס תמונה של פרח רודודנדרון (הפרח הלאומי של נפאל). שטרות אלה הונפקו ב-2009.

שטרות

ב-17 בספטמבר 1945, הציגה הממשלה שטרות בשווי 5, 10 ו-100 רופי תחת שם המטבע מוֹהְרוּ. שטרות 25 ו-250 רופי, הונפקו לרגל יובל הכסף של המלך בירנדרה ב-1997. מאז שנת 2007, שטרות הרופי מודפסים באינדונזיה.
ב-2012, הנפיק בנק רסטרה נפאל שטרות מתוקנים בדומה לסדרת 2007. שטרות אלה מכילים אותיות באנגלית ושנת ההנפקה מופיעה על גב השטר.
רפאל פרנק

רפאל פרנק (בגרמנית: Rafael Frank;‏ 11 במרץ 1867 – 9 במרץ 1920) היה מורה, כנר, חזן ומעצב גופנים עבריים יהודי גרמני. בין הגופנים שעיצב: "פרנק-ריהל" ו"מרים".

ביוגרפיה

פרנק נולד בעיירה אישנהאוזן (Ichenhausen) שליד אאוגסבורג בבוואריה, כילד שלישי למשפחה מרובת ילדים, בנם של גרזון פרנק ואמאלי לבית קרמר. אביו גרשון עסק במסחר בעתיקות, ואמו התעניינה במוזיקה וניגנה בעצמה. פרנק למד נגינה בכינור ובפסנתר אצל אחד משכניו. מורה זה שכנע את אביו לשלחו למינכן לשם לימוד מוזיקה. במינכן התגורר פרנק אצל קרובי משפחה, אולם כיוון שהלימודים היו יקרים מדי, לקח אותו אביו חזרה לאיכנהאוזן.
לאחר מכן למד פרנק במכינה לסמינר, וב-1884 החל לימודיו בסמינר למורים בקלן. עם תום לימודיו עסק בהוראה בכמה ערים בגרמניה, בשנת 1895 עבר לעיר האלה ועסק גם שם בהוראה.
תחומי התמחותו היו בוטניקה, מדעים, ומוזיקה, לאחר שסיים את הסמינר התמקד בתחביבים נוספים, בהם ספרות, היסטוריה ובמיוחד עברית. בשנת 1903 הגיע לעיר לייפציג ושימש בה כחזן הראשי של הקהילה היהודית.
כשרונו האמנותי הצטרף לבקיאותו בעברית ומכאן הגיע לעיסוק בעיצוב גופנים.
בשנת 1910 עיצב את הגופן פרנק-ריהל, הנקרא על שמו ועל שם אוטו ריהל שהיה אחראי על פיתוח הגופן ושיווקו לבתי דפוס.
בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שבה נפצע בנו יחידו, לא הצליח פרנק לממש את רוב תוכניותיו.
פרנק נפטר בלייפציג ממחלה בשנת 1920, בגיל 53, והוא טמון בבית העלמין היהודי הישן בעיר.
ילדים, מטבח, כנסייה

ילדים, מטבח, כנסייה (בגרמנית: Kinder, Küche, Kirche, או שלושת ה-K-ים) הוא ביטוי בגרמנית, אשר נועד לתאר את עולמה ותפקידיה של האישה. מניחים כי הביטוי היה בשימוש עוד בחברה של המאה ה-19, בתקופתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. לעיתים, נכתבו שלוש המילים המרכיבות את הביטוי בסדר שונה. כיום, נחשבים הביטוי והשקפת העולם שהוא מייצג למיושנים.
למרות מקורותיו המוקדמים במאה ה-19, הביטוי נתפס כמזוהה עם תקופת הרייך השלישי, אם כי הכנסייה לא הייתה מעניינם. בספטמבר 1934, נאם אדולף היטלר בכנס של ארגון הנשים הסוציאליסטי הלאומי, ובו טען כי "עולמה של האישה הגרמנייה הוא בעלה, משפחתה, ילדיה וביתה". התעמולה הנאצית עודדה מדיניות זו של היטלר, באמצעות הדגשת חשיבות תחומי ה"ילדים" וה"מטבח", הענקת "צלב הכבוד של האישה הגרמנייה" למי שילדה ארבעה ילדים ויותר, מתן הלוואה נדיבה לזוג נשוי טרי, כך שניתן היה לשמור ממנה כמענק חלקים גדולים יותר ויותר, ככל שעלה מספר הילדים, ועוד. במקביל, התקיימה אפליית נשים נרחבת בשוק העבודה, מניעת קבלתן למשרות שנתפסו "גבריות", כגון השירות הציבורי, רפואה ומשפטים, ועוד. לבסוף, בעקבות המחסור בכוח אדם גברי במפעלי הייצור, בשל גיוס ואבידות במלחמת העולם השנייה, ובעקבות הצורך הגובר בציוד צבאי, נדרשו נשים רבות לעבוד במפעלים אלו בתקופת הנאצים.
ב-1967, השתמשה בביטוי זה הפסיכולוגית הפמיניסטית נעמי ויישטיין, כאשר כתבה את הספר "ילדים, מטבח, כנסייה כחוק מדעי: פסיכולוגיה בונה את האישה". כיום, הושגו הישגים רבים בדרך לשוויון של הנשים בחברה. לעיתים, מוחלף כיום חלק מהביטוי, "כנסייה", ב-K אחר, "קריירה" (בגרמנית: Karriere), כביטוי לשינוי זה, שחל במציאות של האישה בימינו.
טיימר ביצים

טיימר ביצים הוא מכשיר שמיועד לאמוד את זמן הבישול של ביצים. המכשיר מבצע זאת באמצעות ספירה לאחור של זמן מסוים שהוגדר ידנית, אך בגרסאות חדישות יותר ניתן לאמוד את הזמן בדיוק רב יותר, בהסתמך על טמפרטורת המים. טיימר שסופר לאחור עשוי לשמש לא רק לבישול ביצים, אלא גם לבישול מאכלים אחרים במטבח, ובאופן כללי לצורכי מדידת זמן.

טכנולוגיה

באופן מסורתי היה טיימר הביצים במקור שעון חול קטן. עם התקדמות הטכנולוגיה, פוּתח טיימר מכני שסופר לאחור, עם חוגה הניתנת לכיוון, דבר המאפשר טווח רחב לאמידת זמן בבישול מוצרים שונים שזמן בישולם משתנה. הטיימרים הדיגיטליים החדשים הם בעלי פונקציות רבות הניתנות לשינוי ולתכנות.
מוצרים חדשים פותחו על מנת לשפר את תזמון הבישול של ביצים; המכשירים מודדים את טמפרטורת המים בהם נמצאות הביצים ומחשבים את רמת הבישול של הביצים. לסוג זה של טיימר יש פוטנציאל לאמוד בדיוק רב יותר את זמן הבישול, ללא צורך להתחשב בגורמים חיצוניים, ובעיקר טמפרטורת הרתיחה, שתלויה בגורמים שונים, כמו רמת המליחות או הלחץ הברומטרי, שבעצמו תלוי בגובה מעל גובה פני הים.
ניורה שיין

ניורה שיין (1902 - 7 בנובמבר 1992) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.

ביוגרפיה

שיין נולדה ברוסיה, בפלך חרסון, למדה פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה באודסה, משחק בבית ספר דרמטי וזמרה בקונסרבטוריון של אודסה. בשנת 1926 עלתה לארץ ישראל והייתה חברה בקבוצת "התיאטרון הארץ ישראלי", שפעל בין 1924 ל-1926, וחניכתו של מנחם גנסין. לאחר פירוק הקבוצה, בשנים 1928–1932 שיחקה בתיאטרון המטאטא. בשנת 1932, לאחר עליית "הבימה" לארץ, הצטרפה לתיאטרון ובשנת 1946 הייתה לחברת הקולקטיב. בשנת 1964, לאחר שנים רבות של משחק ב"הבימה", פרשה לגמלאות. 
שיין הייתה נשואה לשמואל רודנסקי, וביחד עמו השתתפה בתסכית הרדיו הפופולרי "משפחת שמחון", בו שיחקה את אם המשפחה, צפירה. התאלמנה בשנת 1989, נפטרה בגיל 90 בתל אביב.
תמונת מעצר

תמונת מעצר היא תצלום של אדם, המצולם בדרך כלל עם מעצרו. המטרה המקורית של תמונה זו היא לאפשר זיהוי על ידי הקורבנות והחוקרים, כלפי מעשי עבר וכלפי מעשי עתיד. עם זאת, בזמן האחרון החלו יזמים בארצות הברית בתעשיית תמונות המבוססת על סוג צילום זה (Mug shot publishing industry).
צילום פושעים החל בשנות ה-40 של המאה ה-19, כמה שנים לאחר המצאת הצילום. אך רק ב-1888 קצין המשטרה הצרפתית אלפונס ברטיון הכניס את סוג הצילום לתהליך הטיפול הסטנדרטי בפושעים.

תיאור

תמונת מעצר טיפוסית בדרך כלל כוללת שני חלקים, תמונה אחת מהצד ואחת מלפנים. תמונות אלו בדרך נשמרות בתוך מאגר תמונות שמטרתו לסייע בקביעת זהותו של עבריין. במקרים מסוימים, תמונות אלו עשויות להתפרסם בכלי התקשורת.

כרזות מבוקשים

בכרזות מבוקשים משולבת לעיתים קרובות תמונת מעצר של הפושע המבוקש, המתבססת על מעצרים קודמים של המבוקשים, כדוגמת רשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.

שימוש בקרב אוכלוסייה שאינה פושעת

למרות ההקשר האסוציאטיבי עם פושעים, תמונות מעין אלו נמצאות גם בשימוש אזרחי ללא הקשר פלילי. למשל תמונת פרופיל של האדם עבור רישיון נהיגה, תעודת זהות, דרכון, או תחקיר ביטחוני. גם בספרי שנה ותמונות מחזור נהוג להשתמש בתמונות כאלו, צילום זה הוא צורה נוחה לתמונה קטנה של האדם המאפשרת זיהוי של האדם המצולם על ידי הכללת תווי פניו והשמטת יתר הגוף.
אוספים של תמונות פרופיל שימשו משטרים טוטליטריים, כמו למשל גרמניה המזרחית הקומוניסטית, והפול פוט שבקמבודיה. פעילי ליברטריאניזם אזרחי התריעו שקיום של מערכת זיהוי תווי פנים מאסיבית בידי השלטון עלול לאפשר משטר דיכוי ומעקב המונים.
התזמורת האדומה (שולצה-בויזן והארנק)

"התזמורת האדומה" (בגרמנית: Rote Kapelle) היא כינוי שנתן הגסטפו לקבוצה מחתרתית בראשות הארו שולצה-בויזן וארוויד הארנק, שפעלה בגרמניה הנאצית עד לחיסולה בשנת 1942. כינוי זה ניתן גם לרשת ריגול בראשות ליאופולד טרפר, שלא היה לה קשר לרשת שבראשה עמדו שולצה-בויזן והארנק.

היסטוריה

בראש "התזמורת האדומה" עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין בלופטוואפה, וארוויד הארנק (Arvid Harnack), פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים. הקבוצה כללה גם את נשותיהם, וכן חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך.
שולצה-בויזן התנגד לנאציזם עוד לפני עליית היטלר לשלטון, אך הצטרף ללופטוואפה ככיסוי. הוא המשיך להפגש עם מתנגדי נאציזם אחרים ובהם ליברטאס, אתה התחתן בשנת 1936. הארנק היה פעיל אף הוא בחוגים אנטי נאציים, אך בשנת 1937 הצטרף למפלגה הנאצית ככיסוי. בשנת 1939 נפגשו שתי הקבוצות והחל לפעול ביחד.
פעילותה העיקרית של הרשת הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים נגד היטלר. הם ניסו להעביר את המידע שהתקבל לארצות זרות, דרך קשרים אישיים בשגרירות ארצות הברית, וקשרים עקיפים בברית המועצות. הם התנגדו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם.
באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר ידע גם על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר ועונה. חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג בכלא פלצנזה.
אינשי נו היה

אינשי נוֹ היה (ביפנית: 因子の部屋; "חדרים של מחלקים") היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.

היסטוריה

החידה הופיעה לראשונה בכתב העת Puzzle Communication Nikoli מספר 92. אף על פי שהממציא קרא לחידה "אינסו בונקאי", שפירושה הוא פירוק לגורמים, העורך החליף את השם באינשי נו היה, שנשמע פחות טכני. החידה מופיעה באופן לא סדיר בכתב העת מאז גיליון מספר 109.
שנת השא

שנת השא היא אחד מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע. שנה מסוג השא היא שנה המתחילה ביום חמישי (ה), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום ראשון (א). שנה מסוג השא היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 355 ימים שבהם 51 שבתות.
שנת השא מתרחשת בשנים פשוטות בהן מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי חל ביום חמישי בין השעה 9 שעות ו 204 חלקים (3:11 לפנות בוקר) לשעה 18 (12:00 בצהריים). שנת השא היא הנדירה ביותר בלוח העברי והיא מתרחשת בערך ב-3.31% מהשנים. שנה מסוג השא הייתה לאחרונה בשנת ה'תשנ"ד וצפויה שוב בה'תשפ"ה.
יחסי יוון–ליכטנשטיין

סקירה כללית

על פי משרד החוץ היווני היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יוון לבין ליכטנשטיין "יכולים להיחשב לטובים למדי", וזאת למרות ששיתוף הפעולה בין שתי המדינות הוא מזערי, שכן, לא הייתה ביקורת מכל סוג שהיא במשך שנים רבות. גם ביקורים הדדיים לא נפוצים בין שתי המדינות נחשבים לדבר לא נפוץ. 
תחום שיתוף הפעולה המשמעותי ביותר בין שתי המדינות הוא חילופי התמיכה במועמדויות של השנייה בפורומים בינלאומיים בהם שתי המדינות משתתפות.
50 משפחות יווניות מתגוררות ועובדות בליכטנשטיין. אזרחי שתי המדינות לא חייבים באשרת כניסה למדינה השנייה.
ברכת בתולים

מקור הברכה

ברכה זו הוזכרה כבר בחיבורי הגאונים כדוגמת בעל הלכות גדולות, תחילת הלכות כתובות ועוד. וכן הביאה רבנו תם בספר הישר בשם רבי יהודאי גאון. 
מתשובות הרמב"ם עולה שבחלק מהמקומות המנהג היה שהחתן אינו יוצא מביתו במשך שבעת ימי המשתה שלאחר החתונה, ובשבת הציבור היה נאסף לשם להתפלל או לברכו, ואחד מהם היה מברך ברכה זו על כוס יין ועל בשמים.

גדר הברכה

בשולחן ערוך כתב שיש לברך ברכה זו רק לאחר שראה הבתולים, ובספר חלקת מחוקקכתב שהטעם שלא מברכים קודם כדין כל ברכות המצוות שיש לברך עובר לעשייתן, הוא מטעם שאינו יודע האם אכן שמרה בתוליה.

הברכה בימינו

בשולחן ערוך הביא ברכה זו בשם יש אומרים: "ויש אומרים שאחר שמצא בתולים מברך: "ברוך אתה ה' אלהינו מלך העולם, אשר צג אגוז בגן עדן". אמנם ברמב"ם וברי"ף לא הזכירו ברכה זו. יש שכתבו שטעם הדבר הוא משום שהברכה לא נזכרה בתלמוד, ואין לנו לחדש ברכות מעצמנו.  

הרמב"ם אף ביקרה בשל האזכור הפומבי של הבתולים ואף כתב שיש לבטלה: 
"ברכה הנקראת ברכת בתולים, הרי היא ברכה לבטלה בלא ספק, נוסף להיותה מנהג מגונה מאוד, שיש בו מחוסר הצניעות ומזניחת קדושת הדת וטהרתה מה שאין למעלה ממנו, רוצה לומר אותה התקהלות מגונה שקוראים קידוש בתולים. ואסור למי שיש בו יראת שמים או צניעות לבוא אליו בשום פנים"
מחמת חשש זה, יש שכתבו לברך ברכה זו בין בני הזוג לאחר שמצא בתולים, כדי למנוע את בעיית הצניעות.
כיום על פי רוב אין מברכים את ברכת הבתולים, ואף מבין אלו שמברכים ברכה זו,  אינם מברכים אותה בשם ומלכות.