התפסן בשדה השיפון

מקור השם

מקור שמו של הספר הוא בפנטזיה דמיונית העולה במוחו של הגיבור. בפנטזיה זו משגיח הולדן על קבוצת ילדים המשחקים ומתרוצצים בשדה שיפון שמסתיים בקצה מצוק. תפקידו של קולפילד בפנטזיה הוא לתפוס את הילדים המתקרבים באופן מסוכן לקצה המצוק.

עלילה

הולדן קולפילד בן 16 השנים, מספר בגוף ראשון על מה שקרה לו לאחר שסולק מפנימיית פֶּנסי היוקרתית, טרם חג המולד, בשל כשלונותיו בלימודים. הוא מחליט לעזוב את פנסי מספר ימים קודם למועד העזיבה המתוכנן, במוצאי שבת, ולנסוע לניו יורק.
במהלך יום וחצי של נדודים בניו יורק (ממוצאי שבת ועד יום שני בבוקר) הוא עובר ממקום למקום, פוגש אנשים שונים, ומנסה למצוא מישהו שיבין אותו. הוא נפגש עם תיירות, נהגי מוניות, ידידים וידידות ותיקים, ידידים-של-ידידים, זונה והסרסור שלה, אחותו הקטנה ומורה ותיק. בכל הפגישות (ושיחות הטלפון) האלו הוא מנסה למצוא אוזן קשבת ובני שיח. אחדים מהאנשים כלל לא מבינים אותו, אחרים מנסים להבין אך נכשלים, וכמה מהם מבינים אותו היטב אבל מתנגדים לדרכו ולמעשיו.

ביקורת על החברה

הולדן מתייחס לכל אורך הרומן אל סביבתו מנקודת מבט ביקורתית, חברת המבוגרים נתפסת כמזויפת, הוא מבקר את הקפיטליזם, החומרנות, חוסר ההתייחסות לצורכי הפרט, חוסר הרגישות והשטחיות של החברה האמריקאית בשנות ה-50.

ביקורת על זיוף בחברה

בשל סלידתו של הולדן מהחברה, הוא מרבה להשתמש בהכללות ("אנשים אף-פעם לא שמים לב לשום דבר"), להשתמש בציניות ולתאר מצבי סלידה קיצוניים.
אחת התופעות העיקריות שכלפיהן יוצא הולדן בביקורתו היא הזיוף והצביעות של עולמו. הולדן שונא את הזיוף אך מעיד על עצמו "אני השקרן הכי גדול שפגשתם אי פעם" (עמ' 19), הוא באמת משקר במצבים מסוימים, כך לדוגמה כשעוזב את בית הספר, נוסע ברכבת עם אמא של ארנסט מורו, ולמרות שמתעב את בנה וחשב ש"בנה היה בטח הממזר הכי גדול שאי-פעם למד בפנסי... הפרצוף הזה מורו היה רגיש בערך כמו קרש של בית-שימוש" אומר לה: "הוא אחד מהנערים הכי מבוקשים בפנסי... יש לו אופי כזה מיוחד... הוא נורא ביישן וצנוע" (עמוד 68 בהוצאה המחודשת). הוא מעיד על עצמו, כאשר הוא מספר על הנסיעה עם אמא של ארנסט מורו: "התחלתי לקשקש כל מיני קשקושים... ואז באמת התחלתי למרוח אותה לגמרי". הוא אפילו שיקר לגבי זהותו והציג עצמו בפניה כ"רודולף שמידט".
הולדן מפנה את ביקורתו גם כלפי כמרי הדת שאמורים לייצג את הקדושה, אך במקום זאת הם מדברים "בקול קדוש כזה"... "זה נשמע כל כך מזויף" – הכמרים אמורים לייצג משהו טהור, כן ואמיתי. הולדן מבקר את המלאכותיות שבטקסיות הדתית, מלאכותיות שריח של צביעות נודף ממנה. (עמ' 99)
בדוגמאות הללו מציג הולדן את הזיוף שיש בכל אחד. הוא מוצא דבר מזויף בכל תחום חיים ויש ציפייה שאם כל כך קשה לו בחברה של "מזויפים", אז הוא יצטרך לעשות שינוי מסוים באידיאלים שלו ובדרך שבה הוא רואה את הדברים כדי לשרוד.

הערכים החשובים בעיני הולדן

מתוך הביקורת החברתית של הולדן וגם על פי התנהגותו, ניתן ללמוד על הערכים החשובים בעיניו. הוא לא מצהיר עליהם באופן גלוי אך ניתן ללמוד עליהם באפיון עקיף. הערך העליון בעיניו הוא התחשבות בזולת. כך לדוגמה במפגש שלו עם הנזירות (132-133 בהוצאה המחודשת), מאוד חשוב לו לא לפגוע ברגשותיהן, לא נעים לו לדבר על רומיאו ויוליה, כי הוא נהיה מאוד מיני בקטעים מסוימים, והולדן לא רוצה להביך אותן.
ההתחשבות שלו בזולת אף גדולה יותר כאשר מדובר ביחס לחלש שבחברה, כך במפגש שלו עם סאני הזונה הוא מתכונן, מתלבש, מצחצח שיניים, מחליף חולצה, חושב עליה כעל אדם. הוא משתדל לשמור על כבודן של הבנות איתן נפגש ולהתחשב ברגשותיהן. לא כופה עצמו עליהן, רואה בהן אדם ראוי להערכה ואהבה, ולא אובייקט מיני (לכן כועס על סטרדלטר המתייחס אל בנות כאל חפץ). גם בהקשרים אחרים, כשהוא מדבר על בנות עם לוס, הוא אומר שאינו יכול לחשוב על יחסי מין ללא אהבה. (עמ' 176-177) "אתה יודע מה הצרה איתי? אני אף פעם לא יכול באמת להתעסק - זאת אומרת להתעסק באמת - עם בחורה שאני לא מחבב מאוד. זאת אומרת אני צריך לחבב אותה מאוד. אם אני לא, ככה הולך לי, לעזאזל, החשק שלי".
גם באלקטון הילס הוא חווה חוויה שהעידה על חוסר השוויון בחברה ועל ערכים שנחשבים בחברה האמריקאית. בחדרו של הולדן התגורר נער נוסף ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר. כדי לא להביך את אותו נער, החביא הולדן את מזוודותיו היקרות מתחת למיטה והופתע לגלותן שוב ושוב על המדף. התברר שהנער, שותפו לחדר, הקפיד להניחן שם כדי שיחשבו שאלה מזוודותיו שלו. מחד, אותו נער הקניט את הולדן על מזוודותיו ה"בורגניות" על עטו ה"בורגני". ומאידך, באופן אירוני, דווקא אותו הנער היה שבוי בידי החומרנות והסנוביזם החברתי. הולדן מצידו ניסה בכל הזדמנות לטשטש את חוסר השוויון החברתי. הוא הרגיש לא בנוח עם העובדה שהוא בעל אמצעים כלכליים רבים משל האחרים. לכן הרגיש לא נוח בשעה שאכל ארוחת בוקר מלאה ועשירה, בעוד הנזירות הסתפקו בקפה.
הולדן אדיש לצד החומרי שבחיים, והדבר מתבטא ביחסו לכסף. לכן איננו מקפיד לקבל עודף, הוא מאבד חפצים, הוא מצטער שלא נתן יותר כסף לנזירות. הוא אומר "כסף מחורבן. בסוף הוא תמיד עושה אותך עצוב נורא." (עמ' 136).

תחושת הניכור מהחברה

הולדן מראה סימנים קלים של ניסיון ליצור איזשהו קשר עם הזולת, אך לטענתו אין מי שיקשיב לו והיחס שהוא מקבל, לרוב, מאנשים הוא יחס ילדותי: "האנשים תמיד חושבים שמשהו נכון לגמרי. לא אכפת לי. אבל לפעמים נמאס לי לשמוע כשאומרים לי לא להתנהג כמו ילד קטן. לפעמים אני מתנהג כמו הרבה יותר מבוגר מגילי – באמת – אבל אנשים אף פעם לא שמים לב לזה, לשום דבר".
יש להולדן מה שדרוש כדי להיות בחברה אך הוא בוחר לסלוד ממנה ולא להשתלב בה.
היחס של הולדן לרוב החברה הוא יחס מזלזל, פוגע ולא מתחשב. אך למשפחתו הוא מתייחס בצורה שונה לגמרי.
הדמות היחידה איתה הולדן מזדהה היא אחותו הקטנה פיבי שאליה יש לו יחס מיוחד. פיבי מייצגת בעיניו את עולם הילדות, הטוהר, התמימות וההבנה להולדן. מערכת היחסים של הולדן עם פיבי מציגה אותו באור שונה לגמרי מכל התנהגותו עם החברה.

תרגום לעברית

תרגום ראשון לעברית, יצא לאור בשנת 1954 בהוצאת "דפנה", בשם "אני, ניו יורק, וכל השאר", בתרגומם של אברהם יבין ודניאל דורון, תחת שם העט אברהם דניאלי. שם הספר שונה בצורה דרמטית בטענה ש"אין לו משמעות בעברית".
בשנת 1975 פירסמו מחדש את התרגום, ערוך מחדש, תחת השם "התפסן בשדה השיפון", בהוצאת עם עובד וחתמו עליו בשמותיהם המלאים.