google/wiki40b huggingface dataset:
תעלת הוולגה-דון

תעלת הוולגה-דון (ברוסית: Волго-Донской судоходный канал), או בשמה המלא: תעלת הספנות וולגה-דון על שם ו.א. לנין (רוסית: Волго-Донской судоходный канал имени В.И.Ленина), היא תעלה מלאכותית המחברת את נהרות הוולגה והדון שברוסיה באזור שבו הם קרובים ביותר זה לזה. אורך התעלה 101 קילומטרים, מתוכם 45 ק"מ הם נהרות ואגמים טבעיים והיתר נחפר בידי האדם.

היסטוריה

מאמצי האדם לחבר את שני הנהרות החשובים החלו כבר בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית בשנת 1569. הצאר פטר הגדול נכשל בניסיונו לחצוב את התעלה במאה ה-17, וניסה פעמים נוספות לבצע את המפעל הגדול הזה, אך ללא הצלחה.
כריית התעלה החלה לפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נפסקו העבודות. הן התחדשו ב-1948, ובשנת 1952 הסתיימה העבודה והתעלה הפכה לחלק חשוב של דרכי המים העמוקים בחלק האירופי שלברית המועצות. רבים מהעובדים היו שבויי מלחמה ואסירים שהועסקו בעבודות כפייה (ראו גם: גולאג).
תעלת הוולגה-דון מתחילה ביובל סארפצקי של הוולגה, מדרום לוולגוגרד, ומסתיימת במאגר המים צימלנסקויה, בעיר קלץ' על הדון. בתעלה יכולות לעבור ספינות עם מטען של עד 5,000 טונות.
מאזור הדון לוולגה מועברים מטענים של פחם מדונצק, חומרי בניין ודגנים. בכיוון ההפוך המטענים הנפוצים הם עץ, פיריט ומוצרי נפט. ספינות תיור וקייט מפליגות בשני הכיוונים.
תעלת הוולגה-דון ומערכת המים צימלנסקי שתוכננו בידי לאוניד פוליאקוב מהוות מכלול המוקדש לזכר הקרבות על צאריצין במלחמת האזרחים הרוסית וקרבות סטאלינגרד במלחמת העולם השנייה.
כריסטיאן שמידטמר

ביוגרפיה

שמידטמר נולדה במנהיים לגרטרוד וג'ייקוב שמידטמר, אביה נעדר ברוסיה במהלך מלחמת העולם השנייה ואמה נישאה בשנית והן עברו להתגורר בהיידלברג, בגיל שבע עשרה אמה שלחה אותה לבית ספר בלונדון על מנת שתלמד אנגלית ולאחר מכן חזרה למולדתה והשלימה את לימודיה התיכוניים. ב-1959 עברה למינכן על מנת ללמוד משחק, בניגוד לרצון משפחתה ואמה הייתה מעוניינת שתעסוק ברפואה, במהלך תקופה זו היא שיחקה בהפקות בימתיות לילדים.
בין השנים 1961-1963 עסקה רק במשחק בתיאטרון ולאחר מכן פנתה לתחום הדוגמנות, היא דגמנה למגזיני אופנה גרמניים ומגזיני עירום, לאחר מכן היא הופיעה במגזין פלייבוי בארצות הברית, היא דיגמנה לחברת הקוסמטיקה מקס פקטור והייתה הדוגמנית הראשית של "יריד ניו יורק העולמי" ב-1964. 
היא הופיעה בהפקות שונות בטלוויזיה והקולנוע הגרמני וב-1965 הופיעה בסרט ספינת השוטים, כמאהבת יפהפייה לאחר שבמאי הסרט קיבל המלצה עליה. ב-1965 שיחקה דיילת בלופטהנזה בסרט "בואינג בואינג" לצד טוני קרטיס. היא הייתה אחת מהשחקניות הגרמניות הבודדות שזכו להצלחה בהוליווד במהלך שנות השישים ויש שהגדירו אותה כ"הייבוא המרגש ביותר מאז מרלן דיטריך", עקב המראה המושך שלה וההופעה הגרמנית האופיינית היא לוהקה פעמים רבות לטייפקאסט של "הגרמנייה האטרקטיבית".
במהלך שנות השבעים היא הופיעה במספר תוכניות אירוח בארצות הברית וב-1975 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "פלישת העכביש הענק" ובסרט "המומחה" עם אדם וסט ומרלן שמידט, ב-1977 שיחקה בפרק של הסדרה "וונדר וומן". 
היא גילמה את פריצי, המורה לפסנתר הסקסית והמכורה למין בשפשוף נעים, הסרט השלישי בסדרת אסקימו לימון. ב-1980 היא פירסמה את האוטוביוגרפיה של במגזין גרמני.
חוק פרקינסון

בעקבות החוק

את "חוק פרקינסון" ניתן להגדיר בצורה כללית יותר: "הביקוש לאמצעי מסוים יתרחב תמיד כדי להתאים להיצע של אותו אמצעי".
מ"חוק פרקינסון" ניתן לגזור חוק דומה בתחום המחשבים: "הנתונים מתרחבים כך שימלאו את כל אזור האחסון הריק" - רכישה של זיכרון נוסף מעודדת שימוש בתהליכי ביצוע עתירי זיכרון. על פי תצפיות שנעשו בתחום המחשבים בעשר השנים האחרונות, נראה כי השימוש בזיכרון של מערכות מתפתחות נוטה להיות מוכפל כל שנה וחצי בערך. צפיפות הטרנזיסטורים על שבב אלקטרוני מוכפלת כל שנה וחצי בערך (ראו חוק מור), אם כי חוקי הפיזיקה מבטיחים כי הגידול על פי חוק מור לא יימשך עד אינסוף.
M68

היסטוריה

הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-9 באפריל 1780 והוכנס לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית ללא כוכבים מתחת לעורב ולנחש מים, עמומה וקשה לצפייה. בשנת 1814 גילה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר כוכבים ותיאר אותו כעשיר ודחוס במיוחד עד שהכוכבים מתערבבים זה בזה. הוא ציין שהצביר מעט פחוס, שאורכו כ-4 דקות קשת ורוחבו כ-3 דקות קשת.
בהירותו של הצביר היא מדרגה 7.8 כך שהוא עמום יחסית. ניתן להבחין בו רק באמצעות משקפת איכותית או טלסקופ ועל מנת לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 12.5, יש צורך בטלסקופ בינוני. בשל עמימותו ומיעוט הכוכבים הבהירים בסביבתו קשה לאתר אותו, הוא נמצא מעט מעל הקו הדמיוני המחבר את הכוכבים β בנחש מים ו-γ בנחש מים, כ-3.5 מעלות מדרום-מזרח לכוכב β בעורב.

מאפייני הצביר

צורתו של M68 מעט סגלגלה, קוטרו כ-106 שנות אור ומסתו מוערכת בכ-223,000 מסות שמש. מרחקו ממערכת השמש הוא כ-33,300 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-11 דקות קשת - כשליש קוטרו של הירח המלא. בצביר התגלו כ-40 כוכבים משתנים, מספר נמוך יחסית לצבירים מסוג זה, רובם מסוג משתני RR בנבל. עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 65,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי A6.
מסלולו של M68 סביב מרכז הגלקסיה הוא אליפטי מאוד כך שמרחקו ממרכז הגלקסיה נע בין 33,000 שנות אור ל-100,000 שנות אור והוא חוצה את מישור הגלקסיה פעמיים בכל הקפה שנמשכת כחצי מיליארד שנים. גילו של הצביר מוערך בכ-10 מיליארד שנים.
עמנואל שילה

ביוגרפיה

שילה הוא בנו של הרב דניאל שילה, שהיה רבה של קדומים. למד בישיבת ירושלים לצעירים, בישיבת קדומים, במרכז הרב ובכולל של הרב שמואל טל בנוה דקלים, ממנו צמחה מאוחר יותר ישיבת תורת החיים.
בהמשך עבר לקרני שומרון ושימש כר"מ בישיבת ההסדר המקומית. בקיץ 1998 הצטרף לעיתון "מקור ראשון" ובמשך כשנתיים וחצי היה עורכו של העיתון. בשנת 2001 החל בעריכת והגשת תוכנית הרדיו "יומן הבוקר" בערוץ 7.
ב-2002 היה שותף לצוות שהקים את העיתון "בשבע", ומאז הוא משמש כעורכו. במסגרת זו מפרסם שילה טור קבוע בעיתון בשם "שולחן עורך". על העיתון בשבע אמר כי תפקידו "לתת עוצמה מגזרית פנימית לציבור הדתי" לצד החשיבות שהוא מייחס להשתלבות אנשי תקשורת דתיים בתקשורת הכללית. עם זאת, במקום אחר טען שילה כי השתלבותם של אנשי תקשורת דתיים בתקשורת הכללית היא "מאוד-מאוד בעייתית".
שילה נשוי לרבנית עידית, ראש מדרשת שיל"ת באלוני שילה וראש בית המדרש במכללת שערי משפט. אב לשמונה. אחד מאחיו של שילה, הרב חברון שילה, הוא ראש ישיבת עתניאל לצעירים. מתגורר בקרני שומרון.
יאסון (מיתולוגיה)

יאסון (ביוונית: Ίασων) הוא גיבור מן המיתולוגיה היוונית. נודע בעיקר בזכות הנהגתו את הארגונאוטים במהלך החיפוש אחר גיזת הזהב ובהיותו מושא אהבתה של המכשפה מדיאה. אביו היה איסון, מלכה החוקי של יולקוס.
המקורות העיקריים לסיפורו של יאסון הם הפואמה האפית "ארגונאוטיקה" שנכתבה בידי אפולוניוס מרודוס, היצירה "מטמורפוזות" מאת אובידיוס והמחזה הטרגי "מדיאה" שכתב אוריפידס.

ילדות ונעורים

יאסון נולד לאיסון, יורש העצר החוקי של יולקוס שבתסליה (העיר וולוס שביוון של ימינו). זהות אימו של יאסון משתנה מגרסה לגרסה.
לאחר שאיסון הודח מכס המלכות בידי אחיו למחצה, פליאס, דאג האחרון להרוג את כל צאצאי איסון כדי להימנע מהופעת יורשים חוקיים שיטענו לכתר. מתוך חשש לחיי יאסון התינוק, הבריחו אותו הוריו אל כיירון – הקנטאור שהיה מחנכם של גדולי גיבורי יוון, ביניהם אכילס והרקולס – והודיעו ברבים שהוא מת. פליאס, חושש למקומו, הלך לטקס עצה עם האוראקל שהזהירו מפני אדם הנועל סנדל אחד בלבד.
כעבור שנים רבות שב יאסון חזרה למולדתו. על דרכו נקרתה זקנה שביקשה שיעזור לה לחצות את הנהר. יאסון נחלץ לעזרתה ואיבד תוך כדי כך אחד מסנדליו. הזקנה הייתה האלה הרה שבחנה את טוב לבו ובעקבות עמידתו במבחן נטתה לו חסד מאותו רגע.
בהגיעו ליולקוס ראה פליאס את יאסון בעל הסנדל האחד וידע שזה עתיד למלוך תחתיו. יאסון תבע את המלוכה המגיעה לו על פי חוק, ופליאס, בתקווה אחרונה, הסכים לפנות את כסאו בתנאי שיאסון ייצא למשימה ממנה חשב שאיש לא יכול לשוב בשלום. המשימה הייתה הבאת גיזת הזהב מקולכיס אשר במזרח הים השחור.

אחרית ימיו

במקומם החדש עזב יאסון את מדיאה ועמד להנשא לגלאוקה בתו של המלך קריאון. מדיאה המכשפה הייתה נוראה בנקמתה: היא הביאה למותם של המלך ובתו בייסורים ורצחה את שני ילדיה המשותפים עם יאסון בסכין ונמלטה. סופו של יאסון לא ברור, יש האומרים שסלח למדיאה והם חיו שוב יחדיו ויש המספרים שחרטומה של אונייתו "ארגו" נפל עליו והרגו.
סיפורו של יאסון מופיע בספר "מטמורפוזות" מאת אובידיוס.
ריק ריירדן מספר גם הוא על יאסון, בספרו "הגיבור האבוד", בסדרת "גיבורי האולימפוס".
עזרא שיינברג

ביוגרפיה

גדל בירושלים ולמד בישיבת נתיב מאיר ובישיבת ההסדר בקרית שמונה ושירת בחיל השריון. היה מתלמידיו של הרב מרדכי אליהו, שהעניק לו סמיכה לרבנות.
ב־1999 הקים מכינה קדם-צבאית בצפת, שהתפתחה לישיבה גבוהה וכולל אברכים "אורות האר"י", שבראשם עמד. הישיבה כיוונה את תלמידיה להתגייס לשירות במסגרת הנח"ל החרדי. סביב הישיבה התפתחה קהילה קטנה בראשותו, אשר הפעילה גני ילדים, ישיבה תיכונית גוף כשרות ועוד.
הקים ועמד בראש גוף הכשרות הפרטי "בד"ץ אורות אליהו", שנשא את שמו של הרב מרדכי אליהו. נחשב למקובל וייעץ לאנשים שפנו אליו. נחשב בעיני תלמידיו וחסידיו לבעל יכולת ראיית נסתרות. העביר שיעורים גם מחוץ לצפת והיה בעל פינה בתוכנית רדיו שבועית ברשת מורשת של קול ישראל. חיבר סדרת ספרים תורניים בשם "המאיר לארץ", שזכו להסכמה מהרבנים שמואל אליהו ודוב ליאור.
פעילותו התאפיינה בחלוקת ברכות, עריכת פדיון נפש והמלצות למבקשי עצתו וברכתו, כדוגמת הקפדה על מצווה מסוימת או לימוד ספר תורני מסוים. להמלצות אלו יוחסה סגולה של פקידת עקרות.
שיינברג נשוי למירי, ולהם 8 ילדים.

ההרשעה בעבירות מין

בקיץ 2015 הגיעו לרב העיר צפת, שמואל אליהו, תלונות בנושא פגיעות של הרב שיינברג בנשים שהגיעו אליו לייעוץ. הרב אליהו, שקודם לכן עמד ביחסים טובים עמו, כינס מושב בן שלושה רבנים מצפת שזימן אליו את הרב שיינברג לבירור. לדברי הרב אליהו, הרב שיינברג עצמו ביקש שיברר את התלונות יחד עם אחרים, ומאוחר יותר הודה במעשים שבהם הואשם והסכים להשעות עצמו מכל מגע עם הציבור. לאחר שלא עמד בתנאים הורה לו הרב אליהו להתרחק מצפת וחשף בפני תלמידי הישיבה את מעשיו. עם פרסום הפרשה הגישה אחת הנשים תלונה למשטרה, ובעקבותיה הוגשו תלונות נוספות.
לאחר הגשת התלונות ניסה הרב שיינברג לצאת מישראל לברזיל ונעצר בנמל התעופה בחשד לאינוס, בעילה אסורה מתוך מרמה, איומים כלפי נשים שבאו להתייעץ עמו בנושאים שונים ועוד. בחקירתו הכחיש את טענת האינוס וטען כי מדובר בטיפולים בהסכמה, ביוזמת הנשים המתלוננות. לאחר מעצרו נטשוהו רוב תלמידיו. הם כינוהו "נביא שקר" ו"אותו האיש", והשליכו את ספריו לגניזה.
שיינברג נעצר עד לתום ההליכים המשפטיים. ב-27 ביולי 2015 הוגש נגדו כתב אישום הכולל 12 תלונות של נשים, בעבירות של אונס, מעשי סדום, מעשים מגונים, שיבוש הליכי משפט והטרדה מינית. שלוש נשים אחרות נמנעו מלהעיד. במהלך המשפט הציגו עורכי הדין של שיינברג ראיות חדשות שהביאו את השופטים לשלוח את הצדדים לגישור פלילי, לאור הקושי להוכיח את הנאמר בכתב האישום. ב-26 ביולי 2017 הודה והורשע במסגרת הסדר טיעון בעבירות של תקיפה מינית בשמונה נשים, לאחר שעבירות האינוס נמחקו מכתב האישום. ב-6 בפברואר 2018 נגזרו עליו שבע וחצי שנות מאסר. שיינברג ערער לבית המשפט העליון על חומרת העונש, וערעורו נדחה.
מחנה הריכוז ואיווארה

מחנה ואיווארה היה מחנה ריכוז, שהוקם בנפה הכפרית ואיווארה (אסטונית: Vaivara) במחוז אידה-וירו בצפון-מזרח אסטוניה.

היסטוריה

מחנה הריכוז ואיווארה הוקם בשנת 1943 כדי לשמש מחנה עבודה במסגרת ארגון טודט וכתחנת מעבר בגירושם והשמדתם של שבויי מלחמה סוביטיים ויהודים מהגטאות בלטביה וליטא.
מאוגוסט 1943 עד ספטמבר 1944 שימש כמחנה מרכזי מתוך 21 מחנות, שפעלו באסטוניה בתקופת הכיבוש הנאצי. במחנה עברו כ-21,000 יהודים. במחנה הוחזקו בו-זמנית כ-1,300 איש, בעיקר יהודים. בין האסירים היו גם רוסים, דנים, אסטונים ואחרים. 
בתפקיד של מפקד המחנה שימשו קציני אס אס. על המחנה שמרו חיילים מהגדודים האסטונים 287 ו-290 של הצבא הגרמני הנאצי, הוורמאכט.
שירלי בר-אמוץ

ביוגרפיה

שירלי בר-אמוץ, נולדה בשנת 1974, חברת קיבוץ מעברות. צורפת, מרצה וחברת סגל במחלקה לצורפות ואופנה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. בעלת תואר ראשון ושני באמנות מטעם האקדמיה בצלאל. בשנת 2005 הקימה את סטודיו "תכשיט" להוראת צורפות בקיבוץ מעברות, שם היא מלמדת צורפות, ויוצרת את עבודותיה.
בשנת 2007 זכתה בפרס משרד התרבות והספורט לעיצוב ובשנת 2012 זכתה בפרס אנדי לאמנויות עכשוויות. עבודותיה מוצגות בתערוכות בארץ ובעולם.

יצירתה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
האנק מובלי

חייו

אף על פי שנולד בג'ורג'יה רוב ילדותו חלפה בניו ג'רזי. הוא גדל בסביבה מוזיקלית, אמו, דודו וסבתו כולם היו פסנתרנים. לכן גם מובלי החל לנגן בפסנתר, אך בהגיעו לגיל 16 נטש את הכלי ועבר לסקסופון. כמו רוב סקסופוניסטי הטנור בתקופה שלפני קולטריין, גם מובלי הושפע מלסטר יאנג. נוסף אליו היה מובלי מאזין לסוני סטיט ולסוני רולינס וסגנונו הושפע מהם רבות. מלבד תקופה קצרה בתזמורת של פול גייטן אליה הגיע בזכות המלצה של החצוצרן לי מורגן, רוב הקריירה המוקדמת שלו עברה במועדון בינוני בגודלו בניו ג'רזי. במועדון זה הוא ליווה יחד עם הפסנתרן ולטר בישופ מוזיקאים שהגיעו לאזור, כולל מוזיקאים מפורסמים וחשובים כמו מיילס דייוויס, דיזי גילספי, בילי הולידיי ואף את גיבורו לסטר יאנג. באחד הערבים הגיע למועדון המתופף מקס רואץ' אשר התלהב ממובלי והזמין אותו להצטרף לחמישייה שלו.
ב-1954 לאחר כשנה עם רואץ' חזר מובלי לחוף המערבי. בתקופה זו הוא ניגן עם מוזיקאים שונים כגון גילספי, ג'יי ג'יי ג'ונסון ומילט ג'קסון. לקראת סוף השנה הקליט עם ארט בלייקי והוראס סילבר את האלבום "הוראס סילבר ומבשרי הג'אז" שהיה מהאלבומים הראשונים של ההרכב מבשרי הג'אז. מאוחר יותר בחייו הוא חזר וניגן עם הלהקה כבר כשהייתה בהנהגתו הבלעדית של בלייקי.
לקראת סוף שנות השישים מובלי החל לשקוע לסמים, דבר שהאט את הקריירה שלו, אך לא עצר אותה. מובלי עדיין הקליט אלבומים רבים עם דייוויס ואחרים וכן השתתף באלבום "A Blowing Session" של ג'וני גריפין יחד עם גריפין וקולטריין בתור הטנורים.
במקביל לעבודתו בהרכבים השונים מובלי הוציא מעל ל-20 אלבומים כמוביל בחברת בלו נוט.
באמצע שנות השבעים פרש מובלי בשל בעיה קשה בריאות. בערוב ימיו הוא עוד עבד מעט עם הפסנתרן דיוק ג'ורדן, וב-1986 הוא נפטר מדלקת ריאות.
על גופתה המתה

עלילה

קייט (אווה לונגוריה) נהרגת בתאונה ביום בו הייתה אמורה להתחתן עם בחיר ליבה הנרי.
הנרי השבור מנסה להתאושש מהטרגדיה שפקדה אותו ומנסה למצוא נחמה בעזרתה של אשלי שמנסה לעזור לו להתאושש וגורמת להנרי להתאהב בה אלא שרוחה של קייט לא מקבלת בעין יפה את העובדה שהנרי התאושש מהר מהטרגדיה והיא מציקה לאשלי שהיא היחידה שיכולה לשמוע את רוחה של קייט, קייט מחליטה לעשות את המוות לאשלי עד שזאת תוותר על אהבתה החדשה.
חסידות רוזבדוב

חסידות רוזבדוב (יידיש: ראזוואדאוו) הייתה חסידות גליציאנית, ענף מחסידות דז'יקוב שמגזע רופשיץ. הראשון בחסידות היה רבי משה הורוביץ.

ניגוני רוזבדוב

השירה ברוזבדוב הייתה מבוססת על ניגוני רופשיץ ודז'יקוב אך האדמו"רים הלחינו ניגונים רבים אחרים. ניגוני רוזבדוב בדרך כלל מורכבים מבית אחד או שנים, של השתפכות של "בכי" או שמחה, להבדיל מניגוני דז'יקוב (מהתקופות המאוחרות) שהיו ארוכים ומורכבים וחלקם "ממלכתיים" בסגנון מרש. ברוזבדוב היו מספר ניגונים לכל אחד מזמירות השבת וחלוקת השירה הייתה לפי שבתות רגילות ושבתות חגיגיות כמו שבת שחלה ביום טוב או שבת חנוכה. לחלק מהזמירות הייתה חלוקה לפי תקופות השנה ואף לפי חודשי השנה.
ירמיה דמן הוציא ארבעה דיסקים בשם "עתיקא קדישא" (ליל שבת, סעודת שבת בבוקר, סעודה שלישית וימים נוראים) של ניגוני בית אביו, יצחק דמן (איטש'ע), שנולד ברוזבדוב והיה חסיד רוזבדוב. רוב הניגונים מקורם ברוזבדוב-רופשיץ. הדיסקים גם כוללים את נוסחאות רוזבדוב לקטעים הנאמרים בסעודות השבת כ"רבונו של עולם" לפני קידוש ליל שבת או קטע הזוהר בסעודת שבת בבוקר.
גוראקפור

דמוגרפיה

במהלך המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית היישוב בזכות הגירה מכ-65,000 תושבים לכ-620 אלף תושבים. אוכלוסיית העיר כוללת בעיקר הינדים (כ-70%), וכמו גם מוסלמים (כ-25%), בודהיסטים, סיקים, ונוצרים. השפה הדומיננטית בעיר היא הינדי.
אמנת רמסר

אמנת רַמסָר (שמה הרשמי: אמנה על מקווי מים בעלי חשיבות בינלאומית, במיוחד כבתי גידול לעופות מים) היא אמנה בינלאומית העוסקת בשימור מקווי מים (Wetlands) ובתי גידול לחים ובשימוש בר-קיימא בהם, מתוך הכרה בתפקיד האקולוגי הבסיסי שלהם ובערכם הכלכלי, המדעי והתרבותי. היא קרויה על שם העיר ראמסר שבאיראן, שם נחתמה האמנה ב-1971.

האמנה

האמנה עובדה ונחתמה על ידי 21 מדינות ב-2 בפברואר 1971, בכינוס שנערך בראמסאר בחסות המשרד האיראני לאיכות הסביבה. היא נכנסה לתוקף ב-21 בדצמבר 1975. תיקונים לאמנה נתקבלו פעמיים, בפריז (1982) ובעיר רגינה שבקנדה (1987).
נכון לינואר 2016, חתומות על האמנה 169 מדינות. מדינת ישראל חתמה על האמנה ב-1993, אשררה אותה ב-1996, והיא נכנסה בה לתוקף ב-1997.

אתרי רמסר

האמנה מגדירה מקווי מים באופן רחב, לרבות שטחי ים שעומקם בשעת השפל מגיע עד לשישה מטרים, ברכות דגים, שדות אורז ובריכות אידוי למלח.
מכוח האמנה נוצרה רשימה של למעלה מ-2,000 מקווי מים בעלי חשיבות בינלאומית, הידועים כאתרי רמסר. האתרים הכלולים ברשימה מכסים יחד שטח של 2 מיליון קילומטרים מרובעים. המדינה בה מצוי מספר האתרים הרב ביותר (170) היא הממלכה המאוחדת. המדינה שבה שטח הקרקע הגדול ביותר של אתרים שברשימה היא בוליביה, שבה הם משתרעים על פני 140 אלף קילומטרים מרובעים.
בישראל הוכרו שני אתרי רמסר – שמורת החולה ושמורת עין אפק.

יישום האמנה

מטה מוסדות האמנה, המשותף להם ולאיגוד השימור העולמי, נמצא בגלנד שבשווייץ. המוסדות כוללים מזכירות, ועדה מדעית, וועדה מתמדת. המדינות החתומות על האמנה נפגשות בכינוס הנערך אחת לשלוש שנים.
האמנה מיושמת בשיתוף פעולה עם חמישה ארגונים בינלאומיים: איגוד השימור העולמי, BirdLife International, המכון הבינלאומי לניהול מים, Wetlands International, והקרן העולמית לשימור חיות הבר. ארגונים אלה מסייעים ליישום האמנה על ידי מתן ייעוץ טכני מקצועי, מעניקים סיוע כספי, ומשתתפים בביצוע מחקרי שדה. נציגיהם משתתפים בוועדה המדעית והם בעלי מעמד של משקיפים בכינוסים התלת-שנתיים של המדינות החתומות על האמנה.
אונייה מחופת שריון

אונייה מחופת שריון (אנגלית: Ironclad) הוא שם כללי לאוניית מערכה משוריינת מונעת קיטור. האוניות מחופות השריון נבנו במחצית השנייה של המאה ה-19, והיו בבסיסן אוניות עץ בעלות לוחות שריון חיצוניים מברזל או מפלדה.
המניע המרכזי לפיתוחן של האוניות מחופות השריון היה פגיעותן הרבה של אוניות המערכה הקודמות עשויות העץ לפגזים דליקים או נפיצים, חיסרון שהלך והתברר עם התפתחות החימוש והתותחנות הימית במחצית הראשונה של המאה ה-19.
האונייה מחופת שריון הראשונה שנבנתה הייתה לה גלואר (La Gloire) הצרפתית בהדחק 5,360 טון, שהושקה על ידי הצי הצרפתי בנובמבר 1859. השקתה עוררה את הצי האנגלי המלכותי לפתח אוניות מחופות שריון משלו, והווריור (Warrior) הגדולה והמהירה בהדחק 9,360 טון הושקה בדצמבר 1860, והוכנסה לשרות ב-1861.
מלחמת האזרחים האמריקנית, במהלכה אירעו מספר קרבות ימיים בין אוניות מחופות שריון משני הצדדים הלוחמים, הביאה להכרה כי האוניות מחופות השריון החליפו למעשה את אוניות המערכה שקדמו להן, ככלי השיט הצבאיים בעלי העוצמה הרבה ביותר בקרב.
דוכסות סקסוניה-קובורג-אייזנך

היסטוריה

בית וטין החזיק בנחלות נרחבות בסקסוניה, סקסוניה-אנהלט, ותורינגיה. בשנת 1485 פוצלה הנחלה בין בניו של פרידריך השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה; ארנסט, הנסיך הבוחר מסקסוניה קיבל את החלק המערבי (תורינגיה), ואילו אלברכט השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את החלק המזרחי (סקסוניה). בשנת 1547 ויתר יוהאן פרידריך מסקסוניה על תואר הנסיך הבוחר לאחיינו מוריץ מסקסוניה, בעקבות המלחמה השמלקלדית, וקיבל את התואר דוכס סקסוניה. לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין בניו; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה קיבל את אזור גותה.
בשנת 1566 ירש יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר את אחיו, אך בשנת 1572 שוב פוצלה הדוכסות בין יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר לבין אחייניו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג ויוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך. בתחילה שלטו האחים בשותפות, אולם בשנת 1596 חילקו את הנחלה ביניהם; יוהאן קזימיר קיבל את אזור קובורג ויוהאן ארנסט קיבל את אזור אייזנך. בשנת 1633 מת יוהאן קזימיר ללא ילדים, ויוהאן ארנסט ירש את נחלתו, אולם בשנת 1638 מת גם הוא ללא ילדים, והנחלה פוצלה בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג. הדוכסויות לא התאחדו שוב במהלך החלוקות השונות, עד להקמתה של תורינגיה בשנת 1920.
יחסי ליבריה–צ'ילה

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ליבריה לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים - הם אינם מתוחים ומתקיימים במסגרתם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין ליבריה לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-19 ביולי 1945.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בליבריה זקוקים לאשרה על מנת לעשות כן. גם אזרחי ליבריה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
BMP-3

חימוש וציוד

ה-BMP-3, המכונה טרויקה, הוא נגמ"ש הלחימה החמוש בנשק הכבד ביותר מבין נגמשי הלחימה הנמצאים בשירות בתחילת המאה ה-21. ‏ BMP-3 מצויד בתותח 2A70 בקוטר 100 מ"מ המסוגל לירות פגזים וטילי 9M117 בסטיון (בנגמ"ש 40 פגזים ושמונה טילים); בתותח אוטומטי בקוטר 30 מ"מ עם הזנה כפולה, בעל קצב אש של 400-350 פגזים לדקה, שעבורו נישאים בנגמ"ש 500 פגזים; ומקלע בקוטר 7.62 מ"מ, עם 2,000 כדורים. כל אלה מותקנים במקביל בצריח. לכל אלה זווית הגבהה של 5º- עד 65º. בנוסף נושא הנגמ"ש עוד 2 מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ, בעלי 2000 כדורים כל אחד. ה-BMP-3 מסוגל לתקוף מטרות במרחק 6000-5000 מטר בעזרת מערכת טילי הנ"ט שלו (9K116-3 Basnya).  
הדגמים הראשונים צוידו במנוע UTD-29 בעל 450 כ"ס, אך רוב הדגמים הנמצאים בשימוש משתמשים במנוע  UTD-29M בעל 500 כ"ס. המנוע מצוי בחלקו האחורי ימני של הנגמ"ש, כתוצאה מכך הנהג ועוד 2 חיילי חי"ר נמצאים בחלל שבקדמת הכלי. 5 החיילים הנוספים יושבים מאחורי התותח, הדורש 2 מפעילים. ל-BMP-3 תחתית כפולה כאשר המנוע ומכלי הדלק נמצאים מתחת לתחתית הראשונה במטרה להעניק לכלי יכולת שרידות גבוהה יותר.
דימיטאר מקרייב

קריירה

בצעירותו שיחק מקרייב במחלקות הנוער של לבסקי סופיה, וב-2002 עבר ליריבתה העירונית, צסק"א סופיה, אך לפני שהספיק לשחק במדיה הוחתם באינטר מילאנו האיטלקית, ומשם הושאל לקבוצות בשווייץ ופולין.
בשנת 2005 עבר מקרייב לדיז'ון הצרפתית בתמורה לכחצי מיליון אירו. במועדון החדש לא הצליח להשתלב, ובתום העונה חתם במאריבור הסלובנית, אשר במדיה הבקיע 23 שערים בשתי עונותיו במועדון. בעונתו הראשונה היה שותף לאחת ההפתעות של גביע אופ"א, כאשר קבוצתו הדיחה את אודינזה בסיבוב הראשון של הטורניר.
ב-3 בינואר 2008 הגיע מקרייב לישראל, וחתם במועדון ספורט אשדוד. במחצית הראשונה של עונתו הראשונה באשדוד הפגין יכולת טובה והבקיע 12 שערים ב-5 חודשים, ובסך הכל כבש 44 שערים בשלוש וחצי עונות בליגת העל. בשנת 2011 עבר לקבוצה הרוסית קריליה סובטוב סמרה, ובהמשך העונה עבר לקבוצת PFC אולקסנדריה האוקראינית. בקיץ 2012 חזר לאשדוד, ושיחק במדיה עונה נוספת שבסופה שוחרר מהקבוצה.
באוגוסט 2013 חתם בקבוצת נעוריו, לבסקי סופיה. בשנת 2014 שיחק בקבוצת סאות' צ'יינה מהונג קונג. בשנת 2015 עבר לקבוצת פסי מהונגריה. 
החל משנת 2009 ועד שנת 2011 שיחק מקרייב בנבחרת בולגריה, ואת שער הבכורה שלו בנבחרת כבש במשחק נגד נבחרת קפריסין במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
דרקון לבן (סדרת טלוויזיה)

תקציר עלילה

עולמו של פרופסור ג'ונה מולריי מתהפך כאשר אשתו, מייגן (דרוולה קירוואן) נהרגת בתאונת דרכים בהונג קונג. אף על פי שהיא חייתה ועבדה שם כמחצית חייה, ג'ונה לא ביקר שם מעולם. הפחד שלו מטיסות וחייו המוגנים משאירים אותו בלונדון. אבל כעת אין לו ברירה אלא לטוס לצד השני של העולם כדי לזהות את גופתה של האישה שאהב.
זמן קצר אחרי הגעתו להונג קונג, ג'ונה מגלה תגלית מזעזעת על אשתו. הוא נשאב עמוק יותר ויותר לתוך רשת של קנוניות, כשהוא מסתגל לסביבה זרה ולא מוכרת, והוא נאבק לחשוף את האמת על מותה של אשתו.
דוד זכאי

ביוגרפיה

דוד זכאי נולד ב 1886 בשם דוד ז'וּכוֹביצקי בעיירה אוסטרושיצקי שבפלך מינסק, באימפריה הרוסית (בתחום המושב, כיום בבלארוס), בן ליצחק ז'וכוביצקי (נצר  לר' ישעיה ז'וּכוֹביצֶר, ה'צדיק הנסתר' מהכפר ז'וכוביץ שליד מיר), למדן משכיל, סוחר, שכתב ב"המליץ" וב"הצפירה", ולהוֹדה לבית גיטלין. קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדרים ובישיבה במינסק.
כבר מגיל צעיר נמשך לרעיון התחייה הלאומית היהודית ותחיית הלשון העברית. לאחר תום לימודיו כיהן כמורה עברית בעברית ב"חדר מתוקן" בעיירה קרוצ'י שבפלך מוהילוב ובבית ספר עברי לבנות בעיירה גולטה שבפלך חרסון.
בשנת 1909 נישא לרחל בת הרב אברהם אהרונסון הכהן (רב באבוליץ ובקרוצ'ה,  ואחיו של הרב שלמה הכהן אהרונסון, רבהּ של קייב והרב הראשי האשכנזי הראשון של תל אביב). אחיה של רחל היה הסופר זלמן יצחק אנוכי (ז"י אנוכי).
באותה שנה, 1909, עלו בני הזוג לארץ ישראל, לאחר שדוד ביקר בה כבר בקיץ 1908. בארץ המשיך לכהן כמורה במושבות גדרה ובאר טוביה. היה מפעילי תנועת העבודה, כתב רשימות בעיתון "הפועל הצעיר". עם חבריו של דוד נמנה הסופר יוסף חיים ברנר. 
בקיץ 1914 נסע ללוות קבוצה מתלמידי גימנסיה "הרצליה" לחופשה בבתי הוריהם ברוסיה, ועקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא יכול היה לחזור ארצה עד פסח תר"פ. בחזרתו היה למנהל ועדת התרבות של "אחדות העבודה". 
עם ייסוד ההסתדרות הכללית בשנת 1920 היה במשך זמן קצר המזכיר הכללי הזמני עד להיבחרו של דוד בן-גוריון ב-1921 למזכיר הכללי הראשון. 
בהמלצת דוד בן-גוריון שינה דוד ז'וכוביצקי  את שם משפחתו לעברי ובחר  ב-זכאי, שמזכיר בצליל את השם המקורי.
עד לייסוד העיתון "דבר" בשנת 1925, ערך את ביטאון ההסתדרות (ה"פנקס") ואת ביטאון "אחדות העבודה" "קונטרס", שם גם פרסם את מדורו "טורים". עם ייסוד "דבר" הצטרף באופן טבעי לסגל העיתון שבו פרסם את טוריו, היה חבר ומזכיר המערכת, היה עורך לילה ובתקופה מסוימת גם ערך את העיתון. חתימתו "ז. דויד", לוותה אותו במשך כל שנותיו ב"דבר".  במדורו "קצרות" ביטא בתמציתיות חוויות מחייו, אירועים מחיי היישוב והעם היהודי וכתב על אודות אישים, ספרים ואנשי רוח. "קצרות" קובצו בשני ספרים.
זכאי היה אסטרונום חובב וסקירות על גרמי השמיים פרסם בטורו החודשי "בשמיים". תצפיותיו בכתמי השמש, במשך שנים רבות, התפרסמו בהוצאת מצפה הכוכבים בציריך, והוא אף תרגם לעברית את הספר "אסטרונומיה" של נורמן לוקייר (Lockyer), מדען ואסטרונום בריטי, בעל עניין מיוחד בשמש (תל אביב: קופת-הספר, תרפ"ט 1929, בסדרת "דעת: ספרי מדע לנוער ולעם).
ב"קול ירושלים" שידר הרצאות על אסטרונומיה.
בזמן מאורעות תרפ"ט, 1929, הוחבא במרתף ביתו בתל אביב, בשד' הקרן הקיימת (לימים שד' בן-גוריון) נשק של ה"הגנה". על גג הבית עמד הטלסקופ לתצפיות אסטרונומיות שבעזרתו תצפתו אנשי ה"הגנה" על הסביבה
בחצר ביתו הייתה לזכאי תחנה מטאורולוגית קטנטנה שבעזרתה דווח באופן קבוע ובמשך שנים רבות מאוד על כמויות המשקעים שנמדדו.
בשנות החמישים הרצה בשידור ב"קול ישראל" ובפורומים שונים על אגדה ומדרשי חז"ל. הרצאותיו קובצו בספר "נקרא באגדה".
זכאי כיהן כציר אספת הנבחרים וציר לקונגרס הציוני ה-19 בלוצרן, 1935. היה חבר מרכז הסתדרות המורים, חבר ועד החינוך, וכתב ב"החינוך".
בשנת 1956 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות.
דוד זכאי נפטר בתל אביב בשנת 1978, בן 91 היה במותו ונטמן בבית העלמין "נחלת יצחק". הותיר אחריו שני בנים ובת ושבעה נכדים.
בנו יעקב היה פעיל ב"הגנה", ביתו חנה שרתה ב ATS (חיל הנשים של הצבא הבריטי) ואברהם היה המפקד הראשון של הפלי"ם וראש מספן הציוד בחיל הים.