google/wiki40b huggingface dataset:
מישל ויסאז'

ביוגרפיה

מישל ויסאז' נולדה בשם מישל לין שופאק, בניו ג'רזי. היא למדה באקדמיה למוזיקה ודרמה במנהטן. כשהייתה בת 16 זכתה ויסאז' בתחרות כפילות של מדונה. בתום לימודיה, החלה את הקריירה שלה כשחקנית.

מוזיקה

ויסאז' התקבלה ללהקת הנשים סדאקשן, אשר חתמה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים A&M רקורדס. ללהקה היו מספר להיטי פופ, ביניהם "Two to Make It Right". אחרי שהלהקה התפרקה, ויסאז' המשיכה להקליט, לפעמים כזמרת רקע, אך גם כסולנית, למשל בשיר "It's Gonna Be a Lovely Day", שנכלל בפסקול לסרט "שומר הראש" עם וויטני יוסטון, והיה להיט מספר 34 במצעד בילבורד הוט 100 בינואר 1993.
ויסאז' השתתפה במספר אלבומים וקליפים של רופול, שהוא גם חברה הטוב ביותר.

רדיו ופודקאסטים

בין השנים 2002–2005 הייתה ויסאז' מארחת שותפה בתוכנית הרדיו The Jamz Session בתחנה Hot 92 Jamz ‏(KHHT) בלוס אנג'לס. 

ב-2005 חזרה ויסאז' לניו יורק, שם אירחה בשיתוף את תוכנית הבוקר The Morning Mix ב-WNEW-FM עד דצמבר 2006. היא גם אירחה תוכנית מוזיקה בסיריוס רדיו לווייני בין השנים 2003-2006. במרץ 2007, היא החלה לשמש כמארחת שותפה של תוכנית הבוקר בתחנת SUNNY 104.3 בווסט פאלם ביץ', פלורידה. בינואר 2011, היא הצטרפה לתחנת 93.9 MIA במיאמי כמארחת של התוכנית MIA Morning Show. היא עזבה את מיאמי בדצמבר 2011 וחזרה ללוס אנג'לס. 

באפריל 2014, ויסאז' התחילה לארח פודקאסט בשיתוף עם רופול, RuPaul: What's the Tee?. השניים מראיינים ידוענים, מדברים על חייהם, ועל התוכנית המרוץ לדראג של רופול. הפודקאסט זכה בפרס ובי לשנת 2018.

טלוויזיה

בשנת 1996, הפכה ויסאז' למארחת שותפה בתוכנית האירוח של רופול ב-VH1. השניים אירחו ביחד גם את תוכנית הבוקר בתחנת WKTU מ-1996 עד 2002.
ויסאז' אירחה את סיקור השטיח האדום של VH1 בטקס חלוקת פרסי הגראמי בשנת 1998, וב-2002, את מסיבת החידוש של הסרט "גריז".

בינואר 2011, הופיעה ויסאז' לראשונה כשופטת קבועה בסדרת הריאליטי של ערוץ לוגו, "המירוץ לדראג של רו פול", שם החליפה את מרל גינסברג. היא גם שופטת בתוכנית הספין-אוף, "המירוץ לדראג: אולסטארס". 

בינואר 2015, הצטרפה ויסאז' כמתמודדת בעונה החמש עשרה של סדרת המציאות הבריטית, "האח הגדול: סלבריטאים". היא הודחה מהבית ב-6 בפברואר 2015, במקום החמישי, על אף שהייתה צפויה לנצח. מאז שעזבה את בית האח הגדול, היא הופיעה במספר פרקים של Celebrity Big Brother's Bit on the Side, התוכנית הנלווית לסדרה, אשר משודרת בתום כל פרק. 

ב-13 במאי 2017, ויסאז' ורוס מת'יוס היו הפרשנים של ערוץ לוגו בשידור החי של תחרות האירוויזיון. בפברואר 2018, הייתה ויסאז' שופטת בתוכנית האירית, Ireland's Got Talent.

ב-5 בפברואר 2019, אושר על ידי חברת ההפקה World of Wonder שויסאז' תשמש כשופטת בגרסה הבריטית של המירוץ לדראג, RuPaul's Drag Race UK, אשר תעלה לאוויר בערוץ BBC שלוש בשנת 2019. התוכנית עלתה לשידור באוקטובר 2019.

תיאטרון

ויסאז' הופיעה בהופעת הבכורה שלה בווסט אנד כ"מיס הדג'" במחזמר כולם מדברים על ג'יימי מה-18 באוקטובר 2018 ועד ל-26 בינואר 2019.

חיים אישיים

ויסאז' מתגוררת בקליפורניה עם בעלה, הסופר והתסריטאי דייוויד קייס, ושתי בנותיה, לילי ולולה. ב-10 בנובמבר 2015, היא פרסמה את ספרה הראשון, The Diva Rules.
דגל המשמר הגדול

דגל המשמר הגדול (אנגלית: Great Garrison Flag) או הדגל זרוע הכוכבים (Star Spangled Banner Flag) היה דגל קרב גדול אשר הונף מעל מבצר מק-הנרי בפתחו של נמל בולטימור בעת הקרב שהתחולל שם במסגרת מלחמת 1812 בין ארצות הברית לממלכה המאוחדת. מראהו של הדגל שהונף מעל לחומות המבצר היווה השראה לעורך הדין והמשורר האמריקני פרנסיס סקוט קי לכתיבת השיר "הגנת מבצר מק-הנרי" עד שברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים". בשנת 1931 אומץ הבית הראשון מתוך השיר כהמנון הלאומי של ארצות הברית.

עיצובו של הדגל

הדגל נתפר משילוב של כותנה וצמר אנגלי צבוע ועוצב בצורת 15 פסים אדומים-לבנים אופקיים ומלבן כחול בקנטון ובתוכו 15 כוכבים לבנים. שני הפסים והכוכבים הנוספים נוספו בעקבות צירופן של ורמונט וקנטקי לאיחוד. 15 הכוכבים סודרו בחמש שורות אשר כל אחת מהן כללה שלושה כוכבים (ראו בתמונת השחזור הדיגיטלי של הדגל, בה הדגל מוצג אופקית). מידותיו של הדגל היו 12.80 מ' X ‏9.10 מ'.

סיפורו של הדגל

במסגרת הכנתה של בולטימור לקראת מתקפת הבריטים הוכן מבצר מק-הנרי כבסיס להגנתו של הנמל. במסגרת ההכנות הללו, ביקש מיג'ור ג'ורג' ארמיסטד, מפקד המבצר אישור להנפת דגל אמריקאי גדול ממדים מעל חומת המבצר. ארמיסטד ביקש "דגל כה גדול עד כי לבריטים לא תהיה כל בעיה לראותו ממרחק"
ב-12 בספטמבר 1812 תקפו כוחות בריטים אשר כללו כ-5,000 חיילים ו-19 ספינות את בולטימור. בבוקרו של ה-14 בספטמבר 1812, לאחר כ-25 שעות של הפגזה מתמדת, נסוגו הכוחות הבריטים לאחר שלא הצליחו להבקיע את חומות המבצר ותוך כדי כך לפלוש לנמל בולטימור ואל תוך העיר. על ספינה בריטית אשר עגנה במרחק מה מהקרב שהה פרנסיס סקוט קי, עורך דין אמריקני ומשורר חובב והנציח את הקרב, ואת הדגל אשר הוסיף להתנופף במהלכו ולאחריו מעל חומות המבצר בפואמה בשם "הגנת מבצר מק-הנרי" אשר ברבות הימים שונה שמו לשם "הדגל זרוע הכוכבים", הבית הראשון מתוכו אומץ בשנת 1931 כהמנון הלאומי של ארצות הברית.

לאחר הקרב

דגל המשמר הגדול נותר למשמרת בידי רב-סרן ארמיסטד (לימים סגן-אלוף) ובמשך השנים חולקו מתוך הדגל חלקים קטנים כמתנות ומזכרות בידי בני המשפחה. בשנת 1912 נתרם הדגל למכון סמית'סוניאן והוא מוצג במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית אשר שוכן בוושינגטון הבירה.
מיניוואן

מיניוואן (מאנגלית: Minivan), או סעונית, הוא סוג של מכונית קומפקטית המתוכננת להסעת מספר רב של נוסעים, אך אינה מיועדת לשימוש מסחרי. המונח נכנס לשימוש כשהוצגו דגמים שפותחו במקביל על ידי רנו וקרייזלר בשנות ה-80 של המאה ה-20, ומאז הפכו לכלי רכב משפחתי פופולרי.

היסטוריה

ב-1932 הציג ויליאם בושנל סטאוט  אבטיפוס של מכונית שנחשבת כמיניוואן הראשון. שמה היה "סטאוט סקאראב" והיא מעולם לא יוצרה באופן סדרתי. היא כללה חידושים רבים בשלדה ובמתלים ומאפייניה המיניוואנים כללו בין השאר שורת כיסאות שנייה שהסתובבה לאחור ושולחן. ב-1949 הציגה החברה הגרמנית DKW את הדגם שנלאסטר (Schnellaster), שרבים ממאפייניו עונים להגדרה המודרנית של מיניוואן. הוא היה בעל מרכב קומפקטי, הנעה קדמית, המושבים היו ניתנים לסידור במגוון צורות והגג היה כמעט שטוח. הוא יוצר עד 1962.
לאחר מכן, הוצג בשנת 1978 דגם קונספט למיניוואן, לנצ'ה מגא-גמא בעיצובו של ג'וג'ארו, אך לא עבר לייצור סדרתי. ב-1984 שווקו שני הדגמים הראשונים שהגדירו את המונח מיניוואן: הרנו אספאס והפלימות' וויאג'ר (שווק גם תחת מותגי קרייזלר ודודג'). הם הדגימו את המבנה החדיש לאותה עת של מרכב אחוד וגבוה ללא שלדה נפרדת כברכבים מסחריים. שוק היעד לכלי רכב אלו היו משפחות מן הפרברים שביקשו למצוא תחליף לדגמי הסטיישן הגדולים, בעלי מנועי ה-V8 הלא יעילים של שנות ה-70, אך גם לא חפצו בתדמית של כלי רכב מסחריים בגודל מלא. עם זאת, חלק מהמיניוואנים המודרניים הפכו עם השנים דומים בצורתם למכוניות סטיישן.
המיניוואנים גם הביאו חידוש בדמות ההנעה הקדמית, שאפשרה מבנה פשוט יותר של הרכב ומרחב פנימי משופר הודות להיעדר תעלת גל הינע לאורך הרכב. למינוואנים יש בדרך כלל כיסאות ניתנים להסרה ולסידור במגוון צורות, וכן הם ניחנים בנפח הטענה רב.
כדי להתאים עצמם לתקנות זיהום האוויר של שנות ה-80, היו חייבים יצרני המיניוואנים האמריקאים לסווגם כ-"Truck" (טנדר או משאית קלה) ולכן לא ניתן היה להתקין בהם ארבע דלתות כבמכונית רגילה, דבר שהתאפשר במיניוואנים האירופאים. למיניוואנים האמריקאים הראשונים היו שתי דלתות קדמיות ודלת צד זחיחה אחת. משקלם הרב ותיבת ההילוכים האוטומטית שהותקנה בהם בדרך כלל הביאו לביצועים גרועים ויכולת תמרון קטנה.
מיניוואנים כוללים בדרך כלל בין חמישה לשמונה מקומות ישיבה. לדוגמה, סיאט אלתיאה, רנו סניק ומיקרוואנים (מיניוואנים על בסיס סופרמיני) הן בעלות חמישה מקומות ישיבה (2+3). בפיאט מולטיפלה ובהונדה FR-V יש שישה מקומות (3+3). במזדה 5 האירופאית יש שישה מקומות וחצי (2+2.5+2), לפורד גלקסי יש שבעה מקומות (2+3+2), ובטויוטה סיינה יש בין שבעה (2+2+3) לשמונה (2+3+3) מקומות. לסאניאנג רודיוס זמינות גרסאות של שבעה (2+2+3), תשעה (2+2+2+3), ואחד-עשר (2+3+3+3) מושבים. ליונדאי i800 זמינות גרסאות של שלושה (3), שישה (3+3), שמונה (2+3+3), תשעה (3+3+3) ותריסר (3+3+3+3) מושבים, אך שתי הראשונות והאחרונה עשויות להיחשב כוואן מלא.
ליה פייפס

ביוגרפיה

פייפס נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה והתחילה את הקריירה שלה ב-2001-2004 בסדרות "אנג'ל", "אבודים בבית", "דרייק וג'וש" ו"קלאבהוס". ב-2004 יצא לטלוויזיה הסרט של אולפני וולט דיסני, "Pixel Perfect" בו היא כיכבה כסמנתה.
הארמייה הרביעית (האימפריה הרוסית)

היסטוריה

הארמייה הרביעית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה אנטון פון זלצה. הארמייה לחמה בקרב גליציה ובכלל זה בקרב קרסניק, שלאחריו הוחלף מפקד הארמייה באלכסיי אברט, בשל תוצאות הקרב. בהמשך השתתפה הארמייה בקרב על הוויסלה, ולאחר מכן בקרבות הנסיגה הגדולה. לאחר כניסת רומניה למלחמה, הועברה הארמייה לזירה הרומנית, שם המשיכה להילחם עד סוף המלחמה.
ג'וליה (רחוב סומסום)

ג'וליה (באנגלית: Julia) היא שמה של בובה של המופיעה בתוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום.

אוטיזם

ג'וליה ייחודית בכך שהיא הבובה הראשונה בסדרות לילדים, וברחוב סומסום בפרט, שנמצאת על הספקטרום האוטיסטי. היא הוספה לתוכנית בעקבות העלייה במקרי הילדים המאובחנים כבעלי תסמונות הספקטרום האוטיסטי. ג'וליה מאופיינת במגוון תכונות הנקשרות לאוטיזם, היא מדברת בשפה דלה, לא מסתכלת לכיוון מי שהיא מדברת אליו, ולא תמיד מגיבה כשפונים אליה. היא רגישה לקולות חזקים, והיא צמודה לבובת ארנב החביב עליה.

תיאור

ג'וליה היא ילדה בת ארבע. עורה בצבע צהוב, שיערה בצבע כתום ועיניה ירוקות. היא לובשת חולצת שמלה ורודה כהה על חולצה ורודה כהה ומכנסיים ירוקים ונעליים שחורות. הבובנאית שמפעילה את ג'וליה היא סטייסי גורדון, שיש לה בן אוטיסט.

הופעה

הדמות הופיעה לראשונה בפורמט דיגיטלי בלבד באוקטובר 2015. ההופעה הראשונה שלה היה ב-10 באפריל 2017. השם של ההופעה הראשונה שלה בפורמט הדיגיטלי נועד להדגיש את היוזמה החדשה של רחוב סומסום להעלות את המודעות לילדים אוטיסטים: "רחוב סומסום ואוטיזם: לראות את המופלא שבכל ילד", תוך שימוש באמצעים חדשים "שנוצרו כדי לתת שירות לילדים אוטיסטים ובני משפחותיהם"
הארמייה הראשונה (האימפריה הגרמנית)

הקמה ראשונה

מפקדה של הארמייה בתחילת הקרבות היה אלכסנדר פון קלוק. במסגרת תוכנית הפלישה הגרמנית לצרפת הוצבה הארמייה באגף הימני הקיצוני של הגרמנים, והיה עליה לכתר את פריז מכיוון מערב. בתחילה נחלה הארמייה הצלחה מרובה, כבשה את בריסל ב-20 באוגוסט, וניצחה את הבריטים בקרבות מונס ולה קאטו, אולם לבסוף הוכתה בקרב על המארן, ונאלצה לסגת אל מעבר לנהר האן. הארמייה השתתפה במרוץ אל הים, ובכלל זה בקרב אראס.
ב-27 במרץ 1915 נפצע קשה מפקד הארמייה פון קלוק ברגלו, והוחלף על ידי גנרל מקס פון פבק.
לאחר שהחזית המערבית קפאה על שמריה במלחמת חפירות ממושכת, הוחלט בפיקוד העליון שאין צורך בארמייה, ובעקבות כך פורקה הארמייה ב-17 בספטמבר 1915, ויחידותיה חולקו בין הארמיות האחרות.

הקמה שנייה

ב-19 ביולי 1916 במהלך הקרב על הסום, עקב ריבוי הכוחות בגזרה, שהייתה בפיקוד הארמייה השנייה, הוחלט לפצל את הכוחות ולתת את הפיקוד בגזרה הצפונית לארמייה הראשונה שהוקמה מחדש בפיקוד פריץ פון בלוב, שהיה מפקד הארמייה השנייה, ואילו הארמייה השנייה הועמדה תחת פיקוד גנרל מקס פון גלוויץ, שהיה בנוסף לכך מפקד קבוצת הארמיות גלוויץ - שהוטל עליה לתאם בין הארמיות הראשונה והשנייה.
במהלך שנת 1918 פעלה הארמייה במסגרת קבוצת הארמיות של יורש העצר הגרמני. ב-9 ביוני 1918 עבר גנרל פון בלוב לפקד על הארמייה התשיעית, ובמקומו מונה גנרל ברונו פון מודרה. ב-15 - 17 ביולי 1918 השתתפו כוחות הארמייה במתקפה הגרמנית על המארן. ב-12 באוקטובר 1918 עבר גנרל פון מודרה לפקד על הארמייה ה-17, ובמקומו מונה גנרל אוטו פון בלוב. ב-8 בנובמבר 1918 עבר גנרל פון בלוב לפקד על כוחות ההגנה במערב, ובמקומו מונה גנרל מגנוס פון אברהרדט שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה הראשונה ב-24 בינואר 1919.
הדס מאור

הדס מאור (נולדה ב-1968) היא אוצרת ישראלית עצמאית לאמנות עכשווית.

ביוגרפיה

הדס מאור נולדה בתל אביב. היא בוגרת לימודי תולדות האמנות וצילום, ובהמשך לכך לימודי תרבות, אוצרות וביקורת, ולימודים בחוג לפרשנות באוניברסיטת בר-אילן. בשנת 1993 החלה לעבוד בגלריה בוגרשוב בתל אביב, כאוצרת משנה לאריאלה אזולאי, אוצרת ומנהלת הגלריה אז. פעילות הגלריה הוקדשה באותה עת לקריאה ביקורתית בפרקים מוקדמים של אמנות ישראלית לצד הצגה של אמנים צעירים מובילים, ובמסגרת זו אצרה מאור ב-1994 את התערוכה הראשונה שלה –  עבודות צילום מטופל של האמן הנרי שלזניאק. באותה שנה החלה גם לעבוד כמבקרת תערוכות צילום ווידאו בעיתון שישי, מוסף התרבות של עיתון גלובס אותו יזם וערך אדם ברוך. מאור עבדה בעיתון שישי עד לסגירתו בשנת 1995.
בשנים 1995–1997 למדה מאור במחזור הראשון של הסמינר החדש ללימודי תרבות, אוצרות וביקורת בקמרה אובסקורה. עם סיום הלימודים קיבלה לידיה את אוצרות הגלריה לצילום של קמרה אובסקורה שם פעלה בין השנים 1997–2000. פעילותה בגלריה באותן שנים הוקדשה לטיפול בייצוגי גוף ומגדר, בטיפול בשאלות של חלל ומרחב ובקידום הצבות תלויות חלל.
בשנים 2005–2007 למדה בתוכנית ללימודי פרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן.
החל משנת 2001 פועלת מאור כאוצרת עצמאית ומשתפת פעולה עם המוזיאונים המובילים בארץ. במסגרת זו הציגה תערוכות יחיד ותערוכות נושא קבוצתיות רבות תוך שילוב עבודתם של אמנים מקומיים ובינלאומיים מובילים. תערוכות אלו כללו עבודות של אמנים כמו נלי אגסי, קרלוס אמורלס, קאדר עטייה, ג'נט קרדיף, ג'ורדי קולומר, ציבי גבע, מונה חאטום, מיכל היימן, סיגלית לנדאו, מריה מרשל, ארנסטו נטו, שיהרו שיוטה, נעמה צבר, אלונה רודה, וונג ווי, גל ויינשטיין, ואחרים.
בשנת 2015 אצרה מאור את הביתן הישראלי בביאנלה ה-56 לאמנות בוונציה, בו הוצג פרויקט של ציבי גבע. העיתון הבריטי המוביל Financial Times בחר את הביתן לאחד מבין חמשת הביתנים המובילים בביאנלה באותה שנה.
עבודתה האוצרותית של מאור מתייחסת לעיתים קרובות למושגים תאורטיים הנוגעים לקיום העכשווי ושמה דגש על ליווי ופיתוח עבודות הצבה גדולות ממדים וספציפיות לחלל ולהקשר. בתוך כך שואפת מאור לזהות ולהציג קשרים משמעותיים בין האמנות המקומית לזו הבינלאומית ולשלב בין עבודתם של אמנים צעירים מבטיחים לזו של אמנים מוכרים ומבוססים.
לאורך השנים לימדה מאור במוסדות חינוך שונים בהם מכללת הדסה ירושלים, קמרה אובסקורה תל אביב, מכללת סמינר הקיבוצים תל אביב, בצלאל אקדמיה לאמנות ולעיצוב ועוד. כמו כן מרבה מאור להרצות על נושאים הקשורים באמנות עכשווית ובאוצרות בפורומים שונים.
לצד עבודתה כאוצרת עצמאית משמשת מאור, החל משנת 2001, כיועצת לכמה מאוספי האמנות העכשווית המובילים בארץ.
מיכאל רצון

ביוגרפיה

נולד בשכונת שעריה בפתח תקווה. בגיל 14 עבר ללמוד בפנימייה הצבאית לפיקוד שבתל אביב. עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס ולאחר שהודח עבר לסיירת אגוז וליחידת רימון. רצון עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר והגיע לקורס קציני חי"ר. לאחר ארבעה חודשים בקורס החליט שאינו רוצה להיות קצין, והועלה להדחה. מפקד בית הספר לקצינים, צבי בר, אמר לו שהוא יהיה קצין מצטיין, הדיח אותו מהקורס והחזיר אותו להתחיל את הקורס מחדש. 
רצון השתתף בפעילות מבצעית ברצועת עזה נגד הטרור הפלסטיני. במלחמת יום הכיפורים היה רצון סגן מפקד פלוגה ג' בגדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני ולחם ברמת הגולן בקרבות הבלימה והתקפת הנגד נגד הצבא הסורי ברמה, וכן בקרב ההבקעה לרמה הסורית. משנפצע מפקד הפלוגה אביחי בקר נעשה רצון למ"פ. מאוחר יותר נפצע אף הוא. ב-1976 השתחרר בדרגת סרן ופתח סוכנות ביטוח. במילואים עשה קורס מג"דים והגיע לדרגת אלוף-משנה.
באותה תקופה החל לפעול בתנועת הליכוד ונבחר מטעמה פעמיים לחבר מועצת העיר פתח תקווה (בראשית שנות השמונים ובשלהי שנות התשעים). ב-1985 נבחר ליו"ר צעירי הליכוד ושימש בתפקיד עשר שנים. 
הוא אף התמודד לראשות עיריית פתח תקווה, אך לא נבחר.
בתחילת שנות השמונים תפקד גם כחבר המועצה המייעצת לשר האוצר בענייני ביטוח ושימש גם דירקטור באגודה "כוכב יאיר" לייסוד היישוב כוכב יאיר ולהקמתו בשנים 1981-1986.
בשנים 1989-1990 שימש חבר דירקטוריון בחברת ממ"ן.
משנת 1990 ועד 1992 היה חבר דירקטוריון חברת שיכון ופיתוח.
נכנס לראשונה לכנסת בשלהי הכנסת ה-13 (10 במרץ 1996) לאחר פטירתו הפתאומית של חבר הכנסת אריאל וינשטיין, והספיק לכהן בכנסת באופן מעשי ימים ספורים בלבד. בבחירות לכנסת ה-15 (1999) הוצב רצון במקום ה-31 ברשימת הליכוד ולא נבחר לכנסת.
בשנת 2001 נבחר ליושב-ראש הדירקטוריון של אבנר חברה לביטוח.
בבחירות לכנסת ה-16 (2003) הוצב רצון במקום ה-20 ברשימת הליכוד, ונבחר לכנסת ה-16. הוא כיהן כסגן שר התמ"ת בממשלה ה-30 תחת השר אהוד אולמרט. בתקופת המאבק בתוכנית ההתנתקות היו מיכאל רצון ועוזי לנדאו מראשי חברי כנסת "המורדים" בליכוד, ובשל כך פוטרו מהממשלה ב-28 באוקטובר 2004. המשיך לכהן כחבר הכנסת עד תום הקדנציה, ושימש כחבר בוועדת הכנסת, ועדת הכספים, בוועדת החוק, חוקה ומשפט ובועדה לפניות הציבור. כן כיהן כחבר בוועדת החקירה הפרלמנטרית לגילוי השחיתות בממשל במדינת ישראל. 
בבחירות המקדימות בליכוד לקראת הבחירות לכנסת ה-17 שנערכו במרץ 2006 נבחר למקום ה-33. מאוחר יותר דווח שקיבל את הצעתו של מיכאל קליינר לכהן כמספר 1 ברשימה של מפלגת חירות - התנועה הלאומית, אולם לבסוף החליט להישאר בליכוד ולא נכלל ברשימת מיכאל קליינר.
ב-2 בנובמבר 2008, לקראת הבחירות לכנסת ה-18, הודיע כי יתמודד בבחירות המקדימות בליכוד. בסופו של דבר, זכה רצון במקום ה-24 ברשימה, אך בעקבות עתירה נדחק עם משה פייגלין ואהוד יתום למקום ה-37, הלא ריאלי. רצון ערער לבית המשפט המחוזי, ערעורו התקבל והוא חזר למקום ה-24, עד ששעות אחדות לאחר מכן אישר בית המשפט ערעור של הליכוד, ושוב נדחק אחורה ברשימה. במהלך הבחירות לכנסת העשרים מוקם במקום ה-37 ברשימת הליכוד לכנסת, ולא נבחר לכנסת.
עד שנת 2013 שימש יו"ר הדירקטוריון של חברת נת"ע.
כיום, משמש כיו"ר קבוצת אב-גד המקדמת התחדשות עירונית במרכז הארץ.
מיכאל רצון בעל תואר ראשון במשפטים. למד לתואר שני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן, וכן לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
נשוי לפרופ' נאוה רצון, לשעבר ראש החוג לריפוי בעיסוק וכיום מרצה באוניברסיטת תל אביב, אב לחמישה ילדים.
השליחים (סדרת טלוויזיה)

עלילה

חפץ מסתורי נופל על פני כדור הארץ והוא שולח גל הלם אשר גורם לחמישה אנשים זרים למות למשך דקות ספורות. אותם אנשים, בצורה לא מוסברת, חוזרים לחיים לאחר כמה רגעים. חברי הקבוצה הם ורה (שאנטל ונסאנטן), רדיו-אסטרונומית שחיה בניו-מקסיקו, אשר מחפשת את בנה שנחטף כאשר היה תינוק; ארין (סופיה בלאק-דליה), אמא צעירה שחייה בטוסון, אריזונה שמיואשת מלהגן על הילדה בת השבע שלה מפני בעלה לשעבר שהיה פוגעני; פיטר (ג'ואל קורטני) תלמיד תיכון, יתום שחי בליטל רוק, ארקנסו; ראול (ג'י די פארדו), סוכן פדרלי במקסיקו שמחפש לברוח מהמשימה החשאית ומהסוכנות שלו; ג'ושועה (ג'ון פלטשר) אדם כריזמתי, דור שני למטיפים אוונגליסטיים שמופיע באופן קבוע בטלוויזיה ביוסטון, טקסס.
הדמות הכי מסתורית מבין כל הדמויות בסדרה היא הדמות הידועה בשם "האיש" (דיאגו מורגאדו), שמציע לורה את המיקום של הבן שלה אם היא תשלים עבורו משימה, אשר מובילה אותה לרוז (אנה דיופ), אחות בבית חולים שהייתה בקומה במשך שבע שנים, לאחר שנורתה על ידי איש לא ידוע. כל האנשים הללו (השליחים) נקשרים ביחד על ידי גורל ונבואה מקראית. מאוחר יותר השליחים מגלים שיש להם כוחות על טבעיים, וכן שכוחות אלו הם התקווה היחידה שלהם על מנת לעצור את סוף העולם המתקרב.
סוזן דניאל-נטף

תולדות חייה

נטף נולדה באביב 1916 בתוניסיה, הרביעית מששת ילדיהם של ניסים, סוחר בדים, ורג'ינה, עקרת בית. בשנת 1933 נסעה לפריז ולמדה בפנימייה. בשנת 1938 נישאה לד"ר ז'אן דניאל. עבדה בשירות המדינה הצרפתי עד לשנת 1940, אז פוטרה בעקבות חוקי הגרמנים. במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתרה עם משפחתה בכפר בדרום צרפת. בן זוגה, שלא היה יהודי, פעל איתה להקמת קליניקה רפואית להצלת ילדים יהודים ופליטים, וזכה לימים על פעילות זאת בתואר חסיד אומות העולם.
משנת 1949 ועד 1954 עבדה כחונכת (או מתרגלת; répétitrice) באֵקוֹל נוֹרְמַל סוּפֶּרְיֱיר לצעירות (École normale supérieure de jeunes filles,‏ ENSJF) בסֶבְר (Sèvres) שליד פריז. מ-1956 עד 1960 כיהנה כחוקרת נלווית (attachée de recherche) במרכז הלאומי למחקר מדעי (CNRS). בשנים 1960–1970 כיהנה כמרצה (chargée de conférences) בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
בשנת 1966 קיבלה תואר דוקטור מהסורבון; הדיסרטציה שלה (Recherches sur le Vocabulaire du Culte dans la Septante) עסקה במחקר לשוני של תרגום השבעים – נושא שהפך מזוהה עִמה עם השנים. באותה שנה התמנתה כמרצה בכירה (maître de conférences) באוניברסיטת ליל (Lille) שבצפון צרפת, וב-1967 התמנתה בה כפרופסור מן המניין (professeur titulaire), וכיהנה במשרה זו עד 1970. כן לימדה במספר מוסדות אקדמיים בפריז, הקימה את המחלקה הראשונה לשפה העברית בצרפת, ועמדה במשך שנים רבות בראש המכון האוניברסיטאי הליבראלי ללימודי יהדות. ב-1970 עלתה לישראל, התיישבה בירושלים ונקלטה כפרופסור חבר במחלקה למחשבת ישראל, ביחידה ללימודים הלניסטיים באוניברסיטה העברית. בכך הייתה לפרופסורית המזרחית הראשונה בישראל.] היא לימדה קורסים ביהדות הלניסטית, ביוונית עתיקה ובמחשבת ישראל. בשנת 1983 מונתה כפרופסור מן המניין, וב-1984 פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה. לאחר פרישתה הקדישה את זמנה לעריכת התרגום רב-הכרכים של כתבי פילון בהוצאת מוסד ביאליק, וללימודי גמרא.
על פועלה קיבלה תוארי אבירה וקצינה של מסדר הפאלם אקדמיק (Ordre des Palmes Académiques).
דניאל-נטף נפטרה בשנת 2004, בגיל 88. בתה, פרופסור אנט סיגל (Siegal), היא רופאה פתולוגית, פרופסור חבר בדימוס לרפואה באוניברסיטת תל אביב. בשנת תשס"ט יצרה אנט סרט בשם "איפה את אמי? האישה החכמה מירושלים" (תורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי; 23 דק'). בתה של אנט, ד"ר מיכל בר-אשר סיגל, היא חוקרת ספרות חז"ל. בנה של אנט הוא גיל סיגל.

פעילות פוליטית וציבורית

נטף הייתה אזרחית מתנדבת בצה"ל, ובנוסף התנדבה במסגרות חינוך לעולים ואנאלפביתים ותיקים. 
בצרפת נטף הייתה פעילת שמאל ליבראלי, ובין היתר השתתפה באופן פעיל עם תלמידיה במרד הסטודנטים בשנת 1968.
בישראל הפכה לפעילת ימין. בשנות ה-80 חבְרה לתנועת גוש אמונים, והשתתפה בקביעות בהפגנות הימין ובשידורי רדיו ערוץ 7.
יחסי אריתריאה–ישראל

מלחמת העצמאות של אריתריאה

במהלך רוב מלחמת העצמאות של אריתריאה, סיפקה ישראל תמיכה לאתיופיה. הסיבה לכך היא ראייתה של ישראל את הסכסוך באתיופיה כקשור וכשלוחה של הסכסוך הערבי-ישראלי הרחב. רוב המדינות הערביות תמכו בהפרדה של אריתריאה מאתיופיה. הם ראו את אוכלוסייתה המוסלמית הגדולה למדי (36.5%) כדרך לוודא שהים האדום נשאר בשליטתם. מסיבה זו ישראל כרתה ברית עם ממשלת אתיופיה במטרה לנצל את חופה הארוך של אריתריאה המשתרע על פני 1,080 קילומטרים. כבר בשנות השישים המוקדמות, החלה ישראל לעזור לממשלה האתיופית בקמפיינים שלה נגד החזית לשחרור אריתריאה (ELF). ממשלת אתיופיה הציגה את מרד הלאומנים האריתראים כאיום ערבי על יבשת אפריקה כולה, טיעון ששכנע את הישראלים לקחת את הצד של ממשלת אתיופיה בסכסוך. בנוסף, ראתה ישראל בכוחות המורדים באריתריאה שלוחה של העולם הערבי בגין עובדת היותם נתמכים על ידה, וחששה שאריתריאה העצמאית והפרו-ערבית תחסום שיט ישראלי מלעבור בים האדום. ככל שהמלחמה התפתחה, הסיוע הישראלי לממשלה האתיופית הוגדל. ישראל אימנה כוחות אתיופים שפעלו להתמודד נגד המורדים. ב-1966 הייתה באתיופיה משלחת צבאית ישראלית שמנתה 100 איש, ועד 1967, חיילים אתיופים שאומנו בידי היועצים הישראלים השתלטו על חלק גדול מאריתריאה. לאחר כ-30 שנות מלחמה, בחודש מאי 1991, ממשלת אתיופיה הודחה על ידי החזית העממית לשחרור אריתריאה (שעביה).

לאחר קבלת העצמאות

שלא כמו רוב המדינות הערביות, אריתריאה פיתחה יחסים טובים יחסית עם ישראל זמן קצר לאחר שזכתה בעצמאות בשנת 1993. יחסים אסטרטגיים בין הממשלה החדשה של אריתריאה וישראל הוקמו כאשר נשיא אריתריאה איסאייס אפוורקי ביקר בישראל לצורך טיפול רפואי. נציג ארצות הברית באסמרה הציע את הרעיון לאחר שמנהיג אריתריאה חלה, ואפוורקי הוטס לישראל במטוס אמריקאי. התרחשויות אלה, יחד עם מאמצים אמריקאים הובילו לפתיחתה של שגרירות ישראל באסמרה ב-15 במרץ 1993, לפני ההכרזה הרשמית על כינון היחסים ב-27 באפריל 1993.
ישנן טענות, בעיקר מצד מדינות ערביות כי שתי המדינות מקיימות קשרים ביטחוניים, ובדצמבר 2012 דווח בארצות הברית כי ישראל מחזיקה בסיסים צבאיים באריתריאה, הכוללים תחנת האזנה על הר אמבה סאווארה ומעגנים באיי דחלק שבים האדום, על אף שמועצת הביטחון של האו"ם הטילה על אריתריאה אמברגו נשק וסנקציות נוספות. בשנים האחרונות הצטננו היחסים בין המדינות, במקביל להרעת הקשרים בין אריתריאה לארצות הברית על רקע תמיכתה של האחרונה באתיופיה.
ביוני 2016 דווח שישראל השלימה את הקמת תחנת ההאזנה על הר אמבה סאווארה, למטרות מעקב אחר פעילות ימית ואווירית בים האדום, בעיקר של גורמים איראניים, וכן שימוש בנמל אריתריאה במצבי חירום. היחסים בין ישראל לאריתראה שוקמו לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין אריתראה לסודן.
חנה שלגי

ביוגרפיה

חנה שלגי, לבית מלצר, היא נינתו של ראובן לרר, שהיה מייסד נס ציונה. היא נולדה בתל אביב לבית מוזיקלי: אמה הייתה זמרת מקצועית, ילידת נס ציונה, ששרה במקהלת האורטוריה הארצישראלית בניצוחו של פורדהאוז בן-ציסי.
שלגי החלה בהוראת נגינה בפסנתר כבר בגיל 17. משנת 1956 עד שנת 1960 למדה באקדמיה הישראלית למוזיקה בתל אביב, שמאוחר יותר הייתה מרכיב עיקרי בהקמתו של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. היא למדה אצל רבקה בורשטיין-ארבר, שהייתה מראשוני הפסנתרנים והמורים למוזיקה בארץ. שלגי היא אוטו-דידקטית במה שנוגע להכשרתה הפדגוגית והפסיכולוגית כמורה לפסנתר ולמדה מקריאה ומניסיונה המצטבר.
אחרי עשרים שנות הוראה, קיבלה שלגי מלגת השתלמות של חמישה חודשים אצל מורים ידועי שם בארצות הברית ובישראל מקרן התרבות אמריקה-ישראל. בארצות הברית השתלמה באקדמיות מפורסמות אצל מורים כמו קלוד פרנק, לאון פליישר, מנחם פרסלר והרברט סטסין (Herbert Stessin) מהפקולטה לפסנתר בג'וליארד. בארץ השתלמה אצל מורים כמו פנינה זלצמן ואדית קראוס(גר')
שלגי מיעטה להופיע כפסנתרנית היות שהעדיפה את העיסוק בהוראת נגינה בפסנתר לתלמידים צעירים בגיל הילדות והנעורים. היא העדיפה זאת גם על ההוראה באקדמיות למוזיקה, בהן לימדה מתודיקה של נגינה בפסנתר. שלגי נתנה גם כיתות אמן ושפטה בתחרויות קרן שרת ובתחרויות של קונסרבטוריונים.
שלגי היא אלמנתו של שלמה שלגי ואימן של ד"ר אסתר קלס ואורנה שהרבני.