google/wiki40b huggingface dataset:
פלאנרי או'קונור

חייה

או'קונור הייתה בתם היחידה של אדוארד ורג'ינה. אביה נפטר מזאבת כשהייתה בת 15. סיימה תואר ראשון במדעי החברה בקולג' לנשים אשר בג'ורג'יה. ב-1946 התקבלה לסדנת היוצרים בכתיבה באיווה. ב-1949 עברה לגור עם רוברט פיצג'ראלד, שהיה משורר מוערך ומתרגם ידוע ואשתו בקונטיקט.
ב-1951 אובחנה כחולת זאבת ושבה לחווה בה נולדה בג'ורג'יה. הרופאים העריכו שנותרו לה עוד כחמש שנים. או'קונור חייה 15 שנים נוספות בהן גידלה וטיפלה ב 100 טווסים, ציפור שעניינה אותה כל חייה. 
או'קונור השלימה כתיבת שני ספרים וכ-32 ספורים קצרים תוך מלחמתה במחלתה. היא נפטרה ב-3 באוגוסט 1964 בגיל 39.

כתיבתה

או'קונור כתבה שני ספרים ו-32 סיפורים קצרים, כמו גם ביקורות ומסות. כתיבתה מוגדרת ככתיבה גותית דרומית והיא מושפעת מאוד מנושאים דתיים. לביקורת על סיפוריה שהינם גרוטסקיים מדי ענתה: "כל מה שיוצא מהדרום יראה לקורא הצפוני גרוטסקי, אלא אם כן זה באמת גרוטסקי ואז זה יכונה ריאליסטי".
רוב סיפוריה מתרחשים בדרום ארצות הברית ובמרכזם דמויות לא מוסריות. נושא הגזענות מופיע ברקע העלילות הקשות והאלגוריות. דמויותיה, בדרך כלל פרוטסטנטים קיצוניים עוברים שינוי אישיות שעל פי תפיסתה מקרבים אותם לתפיסה הקתולית. השינוי מלווה בכאב, אלימות, והתנהגות מוזרה במרדף אחר הקדושה.
אביתר זרובבל

אביתר זרובבל (נולד ב-1948) הוא סוציולוג ישראלי המלמד באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי. מתמקד בנושאים של תיחום וזמן וסוציולוגיה של ההכרה.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1976, תחת הנחייתו של ארווינג גופמן. בשנת 2003 הוענקה לו מלגת גוגנהיים.
בשנת 2012 יצא ספרו "Ancestors and Relatives: Genealogy, Identity and Community" בהוצאת אוקספורד. 
נשוי להיסטוריונית יעל זרובבל.
מארה דיבאבה

קריירה

דיבאבה התבלטה לראשונה כשסיימה במקום השישי באליפות אתיופיה ל-20 קילומטר בשנת 2007. שנה לאחר מכן עשתה את הבכורה הבינלאומית שלה בחצי מרתון קניה שבו סיימה שנייה וקבעה שיא אישי בזמן של 1:10:32 שעות. התחרות הבאה בה השתתפה הייתה חצי מרתון ניו דלהי, שבו סיימה רק במקום השמיני, אך שיפרה את שיאה האישי בארבע שניות.
בשנת 2009 עברה להתחרות לתקופה קצרה עבור אזרבייג'ן והתחרתה תחת השם מארה איברהימובה. בחצי מרתון ניו דלהי של 2009 סיימה במקום השישי, אך רשמה שיפור ניכר מאוד לשיאה האישי (1:08:45 שעות).
לאחר שהתברר כי היא מבוגרת מידי בשביל להתחרות באליפות אירופה באתלטיקה לנוער שבה להתחרות עבור אתיופיה.
דיבאבה המשיכה לשפר את שיאה האישי בריצת מרתון לאחר שסיימה את המירוץ בראס אל-ח'ימה במקום השני בזמן של 1:07:13 שעות. במרץ 2010 השתתפה במרתון רומא, את ריצת הבכורה שלה במרחק הכפול סיימה שלישית בזמן של 2:25:38 שעות. באפריל ניצחה את חצי מרתון רבאט ובאוקטובר סיימה חמישית במרתון פרנקפורט.
בפברואר 2011 סיימה שלישית בחצי מרתון ראס אל-ח'ימה, במרץ סיימה באותו מקום את מרתון לוס אנג'לס ובאפריל ניצחה את חצי מרתון יאנגצו בפער של יותר מדקה מהמקום השני. באוגוסט הגיעה שנייה בחצי מרתון בוגוטה. אף על פי שלא נכללה בנבחרת אתיופיה לאליפות העולם, נבחרה לייצג את המדינה במשחקים האפריקאים שהתקיימו במפוטו, בירת מוזמביק. במשחקים זכתה במדליית הזהב בחצי מרתון, תוך שהיא קובעת שיא משחקים חדש - 1:10:47 שעות. היא שיפרה את שיאה האישי במרתון במהלך מרתון טורונטו אותו סיימה במקום השני בזמן של 2:23:25 שעות.
במרתון דובאי שיפרה את שיאה האישי במרתון וקבעה זמן של 2:19:52 שעות, תוצאה שהקנתה לה את כרטיס ההשתתפות באולימפיאדת לונדון. באולימפיאדה עצמה השיגה תוצאה חלשה יחסית וסיימה רק במקום ה-28. את שנת 2012 סיימה בהשתתפות בחצי מרתון פילדלפיה, אותו סיימה במקום השני.
לאחר שלא התחרתה במשך 17 חודשים, חזרה דיבאבה להתחרות בינואר 2014 במרתון שיאמן וקבעה שיא מסלול חדש לנשים כשקבעה 2:21:36, שיפור של יותר מדקה בהשוואה לשיא הקודם. באוקטובר 2014 לקחה חלק במרתון שיקגו בו קבעה זמן של 2:25:37 וסיימה במקום השני. בינואר 2015 הוכרזה כמנצחת הריצה לאחר שריטה ג'ופטו, שסיימה במקום הראשון, נפסלה בשל שימוש בחומרים אסורים במהלך הריצה. באותו החודש השתתפה שוב במרתון שיאמן ושיפרה שוב את שיא המסלול, תוך כדי השוואה שיאה האישי 2:19:52 שעות. לאחר מרוץ צמוד מאד לאורך מרתון בוסטון סיימה במקום השני.
באוגוסט 2015 השתתפה לראשונה באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה בשאנגחאי. לאורך מרבית הריצה הייתה במקום השלישי אחרי רויטה סוגיטומו היפנית וקים הי-סונג הקוריאנית, אך לאחר שעתיים הצליחה לעבור אותם, לנצח את המירוץ ולזכות במדליית הזהב. הרצה האתיופית הראשונה שזוכה באליפות העולם.
באוגוסט 2016 השתתפה באולימפיאדת ריו, בה זכתה במדליית הארד.
זה יבוא פתאום

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי בצלאל אלוני והולחן על ידי אילן וירצברג. השיר הוא שיר פופ קצבי אשר מאפיין כמה שירים נוספים מתוך האלבום כל הנשמה. השיר יצא כסינגל באפריל 1994, ביחד עם השיר "מיליון".
השיר הפך בהמשך גם לשיר הזיכרון של עפרה עצמה, וגם מרבים להשמיעו ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.

וידאו קליפ

הוידאו קליפ המלא של השיר הועלה ליוטיוב ב-10 באוגוסט 2010. בתחילת הקליפ, ניתן לראות קהל מאזינים יושבים, ולאחר מכן את עפרה חזה עולה לבמה. בהמשך, ניתן לראותה שרה את השיר בליווי להקה.
ב-4 ביוני 2017, הועלה הקליפ מחדש ליוטיוב בהפרדה גבוהה.
זכרון דברים (ספר)

על התמה

הספר נפתח ומסתיים בשתי לוויות (של אביו של גולדמן ושל גולדמן עצמו), והמוות והבריחה ממנו הם תמות מרכזיות בספר. הקונפליקטים של הדמויות הם קיומיים וניכר בהם נופך אקזיסטנציאליסטי. סוגיות של חופש בחירה, כוח החיים הבסיסי, געגועים לעבר, יכולתו של האדם להשפיע על גורלו ולהגשים את מאווייו, כל אלה שזורות לאורכו של הספר.
הדמויות אינן זוכות לגאולה. הגיבורים מתים, או ממשיכים לסוב במסלולים הקבועים של חייהם.
בשנת 1995 עובד הרומן לסרט קולנוע בבימויו של עמוס גיתאי ובכיכובם של אסי דיין בתפקיד צזאר, גיתאי עצמו בתפקיד גולדמן ועמוס שוב בתפקיד ישראל.
בשנת 2007 נבחר הספר על ידי עורכים ומו"לים (בפרויקט של עיתון מעריב) לספר הטוב ביותר שנכתב בעברית מאז קום המדינה.
בשנת 2012 עובד הרומן לסרט קולנוע קצר בשם "התאבדות עליזה" בבימויו של דוד אברמוב, בכיכובם של אלדד קרין (בתפקיד ישראל), ארי ליבסקר (גולדמן), רנה ורבין (אליעזרה) ועדי קום (אלה).
אסף צפור

ביוגרפיה

אסף צפור נולד לאדריכל גרשון צפור ולציירת רות צפור. לאחר לימודים בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, יצר יחד עם איתן צור את "החמישייה הקאמרית", ששודרה בערוץ 2.
לאחר סיום שידורה של הסדרה "החמישייה הקאמרית", יצר עם איתן צור הבמאי וחמישיית השחקנים סדרת דרמה בהמשכים בשם "הבורגנים".
כתב את דבל'ה עולמי - תוכנית טיולים מחוץ לישראל בגרסת המשורר. כמו כן, כתב את הפרקים בהם אסי דיין נפגש עם המטפלת שלו, גילה אלמגור בסדרה "בטיפול".
שימש כעורך תסריט בסרט ״עג'מי״ שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר. שימש כעורך תסריט לסרט ״איה״ שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
שימש כעורך תסריט בסדרות ״פולישוק״, ״ויקי ואני״, ״לה פמיליה״.
תרגם את המחזות: ״שלוש מסיבות״, ״שמנה״, ״אנשים טובים״, ״טייפ״.
ראש מגמת תסריטאות בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע״ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007, לאחר שהתסריטאי אורי גרוס פרש מכתיבת העונה הרביעית של "השיר שלנו", צפור המשיך את כתיבתה של עונתה הרביעית של הסדרה לצדה של מאיה הפנר.
נכון ל-2017 הוא מנהל את מחלקת הדרמה של ערוץ עשר.
אפי טריגר

ביוגרפיה

טריגר נולד בחולון בשם אפרים יצחק טריגר. את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת תל אביב. 
בעברו שימש טריגר העורך הראשי של חדשות עשר, בנוסף, הגיש מבזקי חדשות ומהדורות מיוחדות בערוץ. שימש כשדרן ספורט בערוץ הספורט והגיש את התוכנית "עושים ספורט" בגלי צה"ל. ב-2013 ערך את התוכנית "העולם הלילה" בערוץ 2 ועבד במחלקת האקטואליה של mako. הוא שימש ככתב לענייני נדל"ן וצרכנות בתחנה הצבאית.
משנת 2009 מפעיל טריגר את האתר "פופ טארטס", שעוסק בתרבות אמריקנית פופולרית.
כיום (2019) מגיש טריגר את התוכנית "בוקר טוב ישראל", יומן הבוקר של גלי צה"ל.
טריגר מתגורר בגבעתיים. אחיו הוא המשפטן צבי טריגר.
מדרחוב קרן קיימת לישראל

היסטוריה והווה

בתקופת האימפריה העות'מאנית נקרא הרחוב "רחוב ה-20 מטרים" מאחר שרוחב הרחוב המקורי היה 20 מטרים והוא היה הרחוב הרחב ביותר בבאר שבע באותה תקופה. האורך המקורי של הרחוב הוא 600 מטרים וכיוונו הוא צפון מערב - דרום מזרח. בקצהו הצפוני של הרחוב, על גבעה, נמצא בית הסראייה ובקצהו הדרומי של הרחוב נמצאת באר אברהם. אחד המבנים שהיטיב להשתמר ברחוב היה בית אמידים טורקי כיום בית מרקחת הנגב.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, היה הרחוב הראשי של העיר ובנוסף, שימש כציר מרכזי שחיבר את הדרכים שהובילו לעזה, חברון ועוג'ה אל חפיר (ניצנה). לאורך הרחוב היו חנויות רבות ששימשו את תושבי העיר ואת עוברי האורח. בשנת 1917, לאחר כיבוש העיר על ידי הבריטים, החלו להופיע ברחוב בתי קפה, מסעדות, בתי מלון ותחנת אוטובוס מרכזית לעזה ולחברון.
בשנות ה-80 הפך חלקו הצפוני של הרחוב למדרחוב אשר היה אחד הרחובות המסחרים המצליחים ביותר בבאר שבע עד אמצע שנות ה-90. קניון הנגב, שנפתח באותן שנים, ומאוחר יותר, מרכזים מסחריים נוספים, גרמו לנדידת הקהל אליהם ולסגירת חלק מהחנויות ברחוב קק"ל.
באמצע שנות ה-90, היה הרחוב עזוב וניסיונות שנעשו מדי פעם לשפצו לא נחלו הצלחה מרובה.
בתחילת שנות ה-2000 יצאה עיריית באר שבע בתוכנית חדשה בניסיון להפוך את העיר העתיקה למתחם בילויים. התוכנית הצליחה באופן חלקי. חלק מהבניינים העות'מאניים שופצו, נפתחו מסעדות וחנויות נוספות ברחוב ומדי פעם מארח הרחוב פסטיבלים שונים ומופעי רחוב.
מקסוול מלץ

דוקטור מקסוול מלץ (Dr. Maxwell Maltz; ‏ 10 במרץ 1899 - 7 באפריל 1975) היה רופא מנתח אמריקאי בתחום הניתוח הפלסטי, מפתח שיטת הפסיכוקיברנטיקה.
בשנת 1923 סיים ד"ר מלץ את לימודיו בקולג' לפיזיקה וניתוחים אשר באוניברסיטת קולומביה עם דוקטורט ברפואה, ובמהלך הזמן עבד שנים רבות כמנתח פלסטי.
בעקבות השנים מצא ד"ר מלץ את מטופליו לעיתים חסרי סיפוק מתוצאות הניתוחים אשר נעשו, ובעקבות כך הוא חיפש אחר משמעות המטרה החיובית למטופליו בעזרת הדמיה למטרה החיובית היוצאת מתוך המחשבה. עם הזמן למד ד"ר מלץ את החוזק והמשמעות שיש להדמיה המחשבתית של מטופליו, ובכך מיקד את פיתוח המחשבות הפנימיות של המטופל ככלי פיתוח של המטרות החיצוניות בחיי היום יום.
כתוצאה ממחקריו פיתח ד"ר מלץ את שיטת הפסיכוקיברנטיקה, ובשנת 1960 הוציא את ספרו רב המכר "פסיכוקיברנטיקה - דרך חדשה להצלחה בחיים", אשר יצא לאור על ידי "הקרן לפסיכוקיברנטיקה" ארגון ללא מטרות רווח.
תחפניס

תַּחְפְּנֵיס או תַחְפְּנֵס, היא דמות מקראית. שמה מופיע בספר מלכים א', פרק י"א, פסוקים י"ט-כ'. 
שמה של האשה אשר ניתנה להדד האדומי כאשר ברח למצרים העתיקה מפני יואב בן צרויה כאשר "הִכְרִית כָּל-זָכָר, בֶּאֱדוֹם" לא מופיע במקרא. המחבר המקראי מספר כי היא אחות אשתו של פרעה, כלומר אחותה המלכה תחפנס.  יש הסוברים כי תחפניס זהו תואר מצרי: תא-חמת-פא-נסו שפירושו "אשת המלך", דהיינו המלכה. לשיטתם באמצעות התואר "גבירה" מסביר המחבר המקראי את שם התואר המצרי. במקרא בא התואר "גבירה" כשם תואר לאם המלך, ולא לרעיית המלך. התבנית "גבירה" מופיעה כ"גדולה" בתרגום השבעים. 
רש"י ואחרים מפרשים: 'המלכה'.
מסופר כי אחות המלכה ילדה להדד את גְּנֻבַת והיא זו שגומלת אותו והוא גדל עם בני פרעה. ממקורות נוספים ידוע כי אשת המלך במצרים גמלה תינוק אשר לא היה שייך לה. הילד גדל בארמונו של פרעה עם שאר בני המלך, מיטב בני האצולה המצרית וייתכן גם כי גדלו עמם בני שליטים מהאזור. תחותמס השלישי כתב כי אחרי מסע לארץ רת'נו הוא הביא את ילדי המושלים עמם קשר ברית ואסלית למצרים. הילדים, שיועדו למלכות ולשלטון בארצות מוצאם, קיבלו במצרים חינוך מצרי, ובעיקר לימדום לירוא ולעבוד את פרעה. בשיטה זו נהגו שליטי בבל ואשור.
בתרגום השבעים לפרק יב ישנה תוספת המציגה מסורת מיוחדת על תקופת גלותו של ירבעם בן נבט במצרים, המקבילה לסיפור הדד האדומי, על פיה נשא ירבעם אשה מבית פרעה: "ושישק נתן לירבעם את אנו אחות תחפניס הגבירה", שילדה לו את אביה בנו, בזמן ששהה במצרים.
דיסמנוריאה

שכיחות

שכיחותה של דיסמנריאה נעה בין 40% ל-90% מהנשים, דיסמנוריאה ראשונית נפוצה בעיקר בקרב נערות ונשים צעירות עד גיל 25, בעוד דיסמנוריאה שניונית נפוצה יותר בקרב נשים מגיל 30 ומעלה. עישון מהווה גורם סיכון. השכיחות נמוכה יותר בקרב נשים לאחר לידה ונשים הנוטלות גלולות למניעת הריון.

תהליכים בגוף ותסמינים

דיסמנוריאה ראשונית מופיעה בעיקר אצל נערות ונשים צעירות ומתחילה לרוב בשנים הראשונות לאחר תחילת הווסת. הכאבים עשויים להופיע מספר ימים לפני תחילת הדימום או עם תחילתו, ומלווים לעיתים בבחילות, הקאות, שלשול, כאבי ראש או כאבים המקרינים מאזור האגן לגב ולירכיים. הכאבים נגרמים על ידי שחרור פרוסטגלנדינים מרקמת האנדומטריום, אשר גורמים להתכווצויות של שריר ברחם. במחקר שנערך, אספו מדענים שוודים תחבושות היגייניות וטמפונים משומשים וגילו שאצל נשים הסובלות מכאבים חמורים (דיסמנוריאה) נמצאה בדם הווסתי כמות פרוסטגלנדין הגבוהה פי 20 ואפילו פי 30 מאשר אצל נשים שלא דיווחו על כאבים כאלו.
דיסמנוריאה שניונית מופיעה כתסמין של מחלות גניקולוגיות של הרחם ומערכת הרבייה, כאשר הנפוצה מביניהן היא אנדומטריוזיס, גידול של רקמת אנדומטריום בחלל הבטן. הורמוני המין המופרשים במהלך הווסת גורמים לרקמה האנדומטריאלית לדמם, והדם שאינו מתנקז גורם לכאבים ולתסמינים הנלווים. אבחון של אנדומטריוזיס נעשה על ידי בדיקת האגן או על ידי לפרוסקופיה.
גורמים אחרים לדיסמנוריאה שניונית: ציסטות על גבי השחלות, מיומות, או דלקת בקטריאלית, ויראלית, פטרייתית או טפילית באגן.
רנטה הוי

ביוגרפיה

הוי נולדה בלודוויגסהאפן, לאחר שנבחרה למיס נירנברג היא זכתה ב-1952 בתחרות מיס גרמניה. היא נסעה לארצות הברית על מנת להתמודד בתחרות מיס תבל הראשונה ושם הגיעה למקום החמישי.
לאחר מכן היא חתמה על חוזה עם חברת סרטי יוניברסל. ב-1953 היא שיחקה שפחה בסרט המדע הבדיוני "אבוט וקוסטלו נוסעים למאדים".
ב-1954 שיחקה בסרט הגרמני "טירת הברטוס" המבוסס על רומן מאת הסופר "לודוויג גנגהופר".
ב-1955 הופיעה בסרט המלחמה "מרדף הים" העוסק במלחמת העולם השנייה. 
ב-1956 שיחקה בסרטו של הבמאי נורמן טאורוג "הציפורים והדבורים".
ב-1958 שיחקה בסרט חיוך מסוים.
ב-1959 הופיעה בתפקיד קטן של זמרת בסרט "הגבר שהבין אישה" לצד לסלי קארון.
ב-1954 נישאה לשחקן ברט האלסיי ונולדו להם בן ובת וב-1959 הם התגרשו. ב-1963 נישאה לעורך הדין ריימונד סימפסון ומנישואין אלו נולד בנה השלישי, המוזיקאי ריצ'רד סימפסון.
פונטיפקס

פונטיפקס (בלטינית: Pontifex או Pontifices) היה קולגיום של כוהנים ברומא העתיקה. בראשם עמד הפונטיפקס מקסימוס. הפונטיפקס היה הקולגיום החשוב ביותר שהתקיים בדת הרומית.
לפי המסורת, נוסד הקולגיום על ידי מלך רומא נומה פומפיליוס. חוקרים מודרניים משערים ששם הקולגיום הוא הלחם של המילים Pons (גשרים) ו-Facio (בונה), על בסיס השערה זאת הם הגיעו למסקנה שמקורו של הקולגיום היה בכוהנים בכירים שהתלוו אל הצבא הרומי ותפקידם היה לקדש את הגשרים שחיל ההנדסה הרומי בנה.
כמו בשאר המשרות הדתיות, גם החברות בקולגיום הפונטיפקס הייתה מוענקת לפוליטיקאים. מספרם המקורי של חברי הקולגיום לא ידוע, ובתחילה החברות הייתה פתוחה רק לאזרחים פטריקים, הלקס אוגולניה שנחקק ב-300 לפנה"ס העלה את מספר החברים לתשע ופתח את החברות לפני אזרחים פלבאים, הדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה העלה את מספרם לחמישה עשר והדיקטטור יוליוס קיסר הוסיף עוד חבר אחד כך שמניינם עמד על שישה עשר.
תפקידו העיקרי של הקולגיום היה בפיקוח על קיומו הנכון של פולחן הדת ברומא העתיקה.
הגברת הראשונה של ארצות הברית

מקור התואר

מקור התואר "הגברת הראשונה" בארצות הברית.
בשנים הראשונות שלאחר הקמת ארצות הברית לא היה תואר רשמי לאשת הנשיא. כל אחת מנשות הנשיאים העדיפה שיקראו לה באופן שונה לדוגמה: "ליידי", "הגברת הנשיאה", "המלכה" וכו'.
מרתה וושינגטון העדיפה מעין תואר אצולה - "ליידי וושינגטון".
הראשונה בנשות הנשיאים שזכתה לתואר "הגברת הראשונה" הייתה דולי מדיסון בשנת 1849 בנאום שנישא בהלוויתה על ידי הנשיא זכארי טיילור, אולם לא נותר עותק כתוב של נאום ההספד.
בין השנים 1849 - 1877 (מאז נעשה שימוש לראשונה בתואר, ועד שהפך לתואר מקובל) הלך וגבר השימוש בתואר זה. האזכור הראשון הכתוב הנושא את התואר מופיע בדף מיומנו של ויליאם האוורד ראסל מ-3 בנובמבר 1863 בו הוא מתייחס ל"רכילות אודות הגברת הראשונה של המדינה" (gossip about ‘the first Lady in the Land’).
התואר הפך מקובל בשנת 1877 כשהעיתונאית מרי קלמר איימס השתמשה בו ביחס לאשת הנשיא לוסי הייז בעת תיאור השבעתו של הנשיא ראתרפורד הייז. לוסי ווב הייז הייתה פופולרית ביותר בקרב החברה הגבוהה בוושינגטון, ובשל כך הפך התואר מקובל ונפוץ.

תפקיד הגברת הראשונה

תפקיד הגברת הראשונה, שאינו תפקיד נבחר, אינו כולל חובות רשמיות, והגברת הראשונה אינה מקבלת שכר. עם זאת, מצופה מהגברת הראשונה לנכוח בכל האירועים הרשמיים כמארחת לצד הנשיא. כמו כן מצופה מהגברת הראשונה להשתתף בפעילויות צדקה. הילרי קלינטון הייתה הראשונה מבין הגברות הראשונות שהתערבה בענייני המדינה ונטלה סמכויות, והיא טיפלה ברפורמות במערכת הבריאות בארצות הברית.

הגברת השנייה של ארצות הברית

אשת סגן נשיא ארצות הברית מכונה הגברת השנייה של ארצות הברית.

האדון הראשון

בעקבות התפשטות השימוש בתואר, הפכו נשות המושלים ל"נשים הראשונות" בכל מדינה ומדינה, ובהתאם, בעלה של מושלת מישיגן - ג'ניפר גראנהולם כונה "האדון הראשון" (First Gentleman). בהתאם, כאשר תהיה לארצות הברית נשיאה, יכונה בעלה בתואר זה.
דיק ואן ארסדייל

קריירת מכללות

ואן ארסדייל נולד וגדל באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, ובין השנים 1961–1965 למד באוניברסיטת אינדיאנה. ב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק לצד אחיו טום, ורשם ממוצעים של 17.2 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק. אותן עונות היו האחרונות בקריירה של מאמן הקבוצה בראנץ' מקראקן, חבר היכל התהילה של הכדורסל.

ניו יורק ניקס

בדראפט ה-NBA‏ 1965 נבחר ואן ארסדייל על ידי ניו יורק ניקס בבחירה העשירית, ומיד אחריו נבחר אחיו על ידי הפיסטונס. בסיום עונת הרוקי שלו נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה לאחר שקלע 12.3 נקודות בממוצע למשחק, ובשתי העונות הבאות קלע כ-13.1 נקודות למשחק עבור הניקס.

פיניקס סאנס

לאחר 3 עונות עם הניקס נבחר ואן ארסדייל על ידי פיניקס סאנס בדראפט ההרחבה של שנת 1968. ב-3 עונותיו הראשונות בפיניקס העמיד ממוצעים כוללים של 21.4 נקודות, 4.7 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק, ובשלושתן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר, לצד חבריו לקבוצה גייל גודריץ' (1969) וקוני הוקינס (1970 ו-1971).
בעונת 1973/1974 נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה, ובכך היה לשחקן השני בתולדות הסאנס (אחרי פול סיילאס) שזוכה לכבוד זה. בעונת 1975/1976 העפילה פיניקס לשלב הפלייאוף מהמקום השלישי באזור המערבי, ועל אף שלא החזיקה ביתרון ביתיות גברה על המדורגת שנייה סיאטל סופרסוניקס (4–2) ועל המדורגת ראשונה גולדן סטייט ווריורס (4–3) בדרך להעפלה ראשונה אי פעם לגמר ה-NBA. בסדרת הגמר עצמה הפסידו הסאנס לבוסטון סלטיקס בתוצאה 2–4.
בעונת 1976/1977 שיחק לצד אחיו טום ואן ארסדייל, אשר הצטרף לפיניקס, ובסיום אותה עונה פרשו שניהם ממשחק, בגיל 34. בעת פרישתו החזיק בשיאי פיניקס סאנס עבור מספר משחקים (685), דקות משחק (24,242), נקודות (12,060) ואסיסטים (2,396) בקבוצה. בנובמבר 1977 הופרשה גופייתו עם המספר "5" על ידי הקבוצה.

לאחר הפרישה ממשחק

לקראת סיום עונת 1986/1987 מונה למאמנה הראשי של פיניקס סאנס כמחליפו של ג'ון מקלאוד, ועד לסיום העונה רשמה הקבוצה מאזן ניצחונות חיובי 14–12. בשנים הבאות שימש כסגן נשיא הקבוצה לפעולות כדורסל ("Vice President of
Basketball Operations").
אוויו

אוויו (Avio) היא חברה איטלקית המייצרת מנועי סילון ומנועים רקטיים ליישומים צבאיים, לתעשיית החלל, ולמשגרי לוויינים. החברה אחראית בין היתר לפיתוח ויצור מאיצים רקטיים למשגר האירופי אריאן 5 ולמשגר הלוויינים העתידי וגה, במסגרת חברה בת בשותפות עם סוכנות החלל האיטלקית, בשם ELV.
נתן דונביץ'

ביוגרפיה

נתן דונביץ' נולד בתל אביב, להורים שעלו מרוסיה. 
ל"הארץ" הגיע בקיץ 1947, לאחר שתי שנות כתיבה בעיתונים שונים. במלחמת העצמאות גויס לתפקיד כתב צבאי בחזית הצפון, מטעם יחידת הקשר לעיתונות (שהייתה ליחידת דובר צה"ל). כתבותיו מזירות המלחמה פורסמו בתקשורת בארץ וצוטטו בעיתוני העולם.
בשובו ל"הארץ" היה הראשון לכתוב טור אישי קבוע על אנשים והווי בתל אביב, ואחר-כך כתב, במקביל, מדור ראשון על הנעשה בעולם הבידור והאמנות. ב-1954 הקים וערך את מדור הספורט הגדול של העיתון, שעד אז היה טור צנוע ומוחבא. ב-1963 הוטל עליו להקים ולערוך את המוסף השבועי של "הארץ", והיה עורכו בשש שנותיו הראשונות. המוסף, מגזין מודרני ראשון בעיתונות היומית בישראל, צבר פופולריות רבה במתכונתו, תוכנו וכותביו, ובהם העיתונאים סילבי קשת, מיכאל אוהד, רומן פריסטר, הצייר יעקב פרקש ("זאב"), הצלם יעקב אגור ומשתתפים אחרים. "זאב" צייר מדי שבוע עמוד שהיה סיפור מצויר על אישיות בחדשות. אף זה היה חידוש בעיתונות הישראלית.
ב-1969 פרש דונביץ' מעריכת המוסף, כדי לשוב ולכתוב בעיתון - היומי והשבועי - את טוריו על החברה הישראלית, בעיותיה והמתרחש בה.
ברדיו היה דונביץ' הראשון להנחות תוכנית קבועה של שיחות עם מאזינים, כתגובות לאירועים חדשותיים וסיוע בפתרונות למצוקות אזרחים בסבך הביורוקרטיה. תוכניתו - "בוא נדבר" בגלי צה"ל - שודרה החל ב-1970 ובמשך עשור. התוכנית זכתה בהאזנה עצומה, במיוחד בשנותיה הראשונות, שבהן שידורי הטלוויזיה הסתיימו בעשר בערב. התוכנית עלתה לשידור חי בתחנה הצבאית בעשר ודקה.
בטלוויזיה היה חבר הפאנל הקבוע של השעשועון ותוכנית הטלוויזיה "זה הסוד שלי" במהלך שנות ה-70, לצד בלה אלמוג ואלי תבור.
בשנת 1974 הוזעק דונביץ' ללשכת ראש עיריית נתניה, לאחר שאדם חמוש איים עליו. דונביץ' הרגיע את האיש והבטיח לטפל בבעיותיו, והוא מסר את כלי הנשק למשטרה. ועד אגודת העיתונאים בתל אביב בירך אותו לאחר האירוע על גילוי תושיה ואזרחות למופת.
בכתבותיו ובטור האישי שלו בעיתון הירבה לעסוק בדיוני בתי המשפט ובהווי המיוחד שלהם. כן סיקר אישים ואתרים בעלי ייחוד בעיר תל אביב. במלאת לתל אביב חמישים שנה, בשנת 1959, הופיע ספרו "תל אביב: חולות שהיו לכרך" ובו סקירה היסטורית על תולדות העיר ועל אישים בולטים בתולדותיה וכן כתבות על פינות ואנשים בעיר, שקובצו ממדורו ב"הארץ".
על רשמיו מסיקורו את בתי המשפט כתב שני ספרים, באחד "עינוי דין" שהופיע בשנת 1975 הייתה ביקורת נוקבת על הסחבת הנהוגה בבתי המשפט. בשני, "נאשמים - דרמות מבית המשפט" שהופיע בשנת 2000 היה תיאור מכלי ראשון כצופה וככתב, של המשפטים הפליליים המפורסמים ביותר שנערכו במהלך שנות המדינה, ובהם פרשת הרצח בגן מאיר, פרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס ומשפטה של עליזה פאנו על רצח פולה אליעז. את אולם הדיונים של בית המשפט הגדיר דונביץ' כ"התיאטרון הגדול של החיים".
דונביץ' עסק גם בעולם המוזיקה. במשך עשרים שנה היה המבקר של הקלטות מוזיקה קלאסית בעיתון "הארץ". כתב ארבעה ספרים על גדולי המוזיקה, כנרים, פסנתרנים צ'לנים ומנצחים.
בשנת 2000 התמנה לחבר במועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ב-2014 העניק לו ראש עיריית תל אביב-יפו, רון חולדאי, את תואר ״ידיד העיר תל אביב״ על תרומתו רבת השנים לתיאור החיים בעיר.
בתו, שירה דונביץ', היא עורכת דין ונשואה למבקר התיאטרון שי בר-יעקב.
בנו רוני דונביץ' הוא סופר, מחבר סדרת המותחנים רבי־המכר "נרדף", "לכודים" ו"עמוק מבפנים".
נאוטו טאג'ימה

ביוגרפיה

טאג'ימה נולד באיוואקוני. הוא בוגר אוניברסיטת קיוטו.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) סיים טאג'ימה במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.15 מטר.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה טאג'ימה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 16.00 מטר, לפני בן ארצו הרדה מסאו (15.66 מטר) ושיאן העולם היוצא ג'ק מטקלף מאוסטרליה (15.50 מטר). מדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.74 מטר, אחרי ג'סי אוונס מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של (8.06 מטר) ולוץ לונג מגרמניה (7.87 מטר) (שלושת המנצחים, על הפודיום, בתמונה). שיא עולמי זה הושווה בדצמבר 1950 על ידי אדהמר דה סילבה מברזיל ושנה לאחר מכן נישבר בס"מ אחד, על ידי דה סילבה.
מדליית הזהב שבה זכה טאג'ימה הייתה האחרונה שזכתה יפן באתלטיקה עד אולימפיאדת סידני (2000) שבה זכתה נאוקו טקהאשי בריצת מרתון.
יוסף הכהן הרופא

קורות חיים

נולד בשנת 1496 (ה'רנ"ו) באביניון שבצרפת לאביו ר' יהושע, שבא לאביניון עם גולי ספרד. לאחר חמש שנים הם עברו לג'נובה שבאיטליה, כאן למד ר' יוסף תורה והשכלה כללית. הוא שימש כרופא בערי איטליה השונות ונשא לאשה את בתו של רב העיר נובי. נולדו לו שלושה בנים שכולם נפטרו בחייו. תלאותיו נמשכו כאשר גורשו היהודים מג'נובה והוא עמהם. חיבר ספרים ושירים רבים, בתוכם ספרו "דברי הימים למלכי צרפת ולמלכי בית אוטומאן התוגר" אשר נדפס בסביונטה בשנת שי"ד. בהקדמה לספר הוא כותב כי מטרתו היא לתאר את צרות היהודים, אך בפועל הוא עוסק ברובו בענייני העמים, והוא למעשה הספר הראשון שנכתב בעברית ועניינו היסטוריה כללית.
ספרו העיקרי הוא עמק הבכא, המתאר את קורות עם ישראל. ר' יוסף הכהן השלים חיבור זה בשנת 1558 (ה'של"ה) כשהוא בן 79. יש האומרים כי שנה זו הייתה גם שנת מותו, ויש המאחרים את מותו בשלוש שנים.
חלק מכתביו נדפסו על ידי אחרים וחלק נשאר בכתב יד, כולל תרגומים מספרים בלטינית ובצרפתית.
מצר דנמרק

מצר דנמרק (בדנית: Danmarksstrædet, באיסלנדית: Grænlandssund – מצר גרינלנד) הוא מצר ים הנמצא בין גרינלנד, מצפון מערב, לאיסלנד, מדרום מזרח. מצפון מזרח למצר נמצא האי הנורווגי יאן מאיין (Jan Mayen). המצר מחבר בין אוקיינוס הקרח הצפוני לבין האוקיינוס האטלנטי. אורכו 480 קילומטר ורוחבו המינימלי 290 קילומטר. זרם מזרח גרינלנד הקר והמהיר עובר דרך המצר ונושא עמו קרחונים דרומה, אל צפון האוקיינוס האטלנטי. במצר אזורי דיג חשובים. 
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-24 במאי 1941, התחולל במצר קרב מצר דנמרק.
ירחמיאל דורי

ביוגרפיה

דורי, בנם של בדנה ויעקב דורי, הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, נולד בחיפה למשפחה בת שלושה ילדים. למד בתיכון חדש בתל אביב. במהלך לימודיו התגייס לצה"ל ולחם במסגרת חטיבת קרייתי במלחמת העצמאות. לקראת סוף המלחמה החל בקורס טיס אך הוא הופסק עם החזרת בני מחזורו ללימודים בתיכון.
התגייס לצה"ל שוב ב-1953 , שירת בגדוד 12 של חטיבת גולני כמדריך טירונים ויצא לקורס קצינים. יצא ללימודי הנדסה בטכניון במסגרת הצבא. בתום הלימודים הצטרף לחיל ההנדסה ב-1956, עבר קורס קציני הנדסה ונשלח לפיקוד הצפון, שם עבד תחת פיקודו של דוד לסקוב.
במלחמת סיני שירת ביחידת סיור של החיל. לאחר המלחמה מונה למפקד יחידת הנדסה קרבית של גייסות השריון.
ב-1962 סיים קורס מתקדם לקציני הנדסה של צבא ארצות הברית, עם שובו שימש מדריך ראשי בבית הספר להנדסה צבאית.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין הנדסה של פיקוד המרכז, במסגרת זו השתתף בכיבוש מזרח ירושלים כשהוא אחראי על סילוק המחסומים והמוקשים שהפרידו בין חלקי העיר, ולאחר מכן על פינוי רחבת הכותל המערבי. לאחר המלחמה יצא ללימודי תואר שני בארצות הברית בהנדסת ייצור ומנהל עסקים.
ב-1 במרץ 1969 מונה לקצין הנדסה ראשי במקום אלחנן קליין והועלה לדרגת אלוף-משנה. בתקופת כהונתו התמודד צה"ל במלחמת ההתשה בחזית תעלת סואץ, וחיל ההנדסה נדרש להקים ולתחזק את קו בר-לב, החיל זכה על פועלו בפרס ביטחון ישראל. עם שינוי תקן הדרגה לראש חיל, הועלה בדצמבר 1970 לדרגת תת-אלוף.
בדצמבר 1972 השתחרר מצה"ל ומונה למהנדס העיר תל אביב-יפו. בהמשך הקריירה האזרחית שלו היה יזם ואיש עסקים.
היה נשוי למאירה (1933 - 2006). הותיר אחריו ילדים.