google/wiki40b huggingface dataset:
צמיד סרגל

צמיד סרגל הוא צמיד אשר הורכב ממספר שכבות של רצועות מתכת גמישות אשר נאטמו בתוך כיסויי בד צבעוניים. הצמיד מסוגל להתיישר, ובכך נוצר מתח בתוך רצועות המתכת הקפיציות. כאשר מצמידים את הצמיד המיושר לזרוע הוא גורם לרצועות לקפוץ למצב קשתי ולהתלפף סביב פרק היד.
הצמיד היה פופולרי מאוד בקרב ילדים ובני נוער בסוף שנות השמונים ובשנות התשעים המוקדמות, והיה ניתן להשגה במספר רב של דגמים וצבעים. הוא יצא בגרסאות מגוונות, כגון גרסה בלי ציפוי הבד ועם הדפס של סרגל מצידו האחד ולוח הכפל מצידו השני.
הגרסה הראשונית של הצמיד הומצאה ב-1983 על ידי סטיוארט אנדרס, מורה בבית ספר תיכון בוויסקונסין, ארצות הברית, לאחר שהתעסק בחתיכות מתכת שונות בחנות של אביו. הוא הראה את המצאתו לפיליפ בארט, סוכן של ממציאי צעצועים, ובהמשך הופצו הצמידים בחנויות רבות וזכו לפופולריות.
דווחו מספר מקרים של פציעות בעקבות שימוש לא זהיר בצמידים.
יוהאן הפסטין

חייו

הפסטין נולד בעיר אקוריירי שבצפון איסלנד ליוליוס הווסטינס, לימים נציב המחוז, ולת'ורונר יונסדוטיר. הוא השלים את בחינות הבגרות שלו ב-1934 וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסלנד ב-1938. בתקופת לימודיו הוא היה יושב ראש מועצת הסטודנטים של האוניברסיטה. לאחר מכן הוא למד לימודי המשך במשפט בינלאומי פומבי עד סתיו 1939 באוניברסיטת לונד שבשוודיה וכן בדנמרק ובגרמניה.
ב-1938 הוא נשא לאישה את ראגהיידר תורס, בתם של הוקס תורס, אחיו של אולאפור תורס, ושל סופיה הפסטין, בתו של הנס הפסטין, מי שהיה השר לענייני איסלנד הראשון שהיה תושב איסלנד, למעשה, ראש ממשלת איסלנד הראשון.

קריירה פוליטית

ב-1935 ייסד הפסטין את אגודת הסטודנטים ווקה (Vaka) באוניברסיטת איסלנד והיה יושב הראש הראשון שלה. ב-1939 הוא היה לחבר במפלגת העצמאות של איסלנד ונבחר להיות יושב ראש המשמרת הצעירה של המפלגה (Heimdallur), תפקיד אותו מילא עד 1942, עת נבחר להיות מזכיר המפלגה. בשנים 1943 – 1955 הוא שימש גם כיושב ראש של מועצת הנציגים של האיגודים העצמאיים של רייקיאוויק.
ב-1946 נבחר הפסטין כחבר האלת'ינגי וכיהן בו עד 1978. ב-1963 הוא מונה לתפקיד שר התעשייה והמשפטים. ב-1965 הוא נבחר לתפקיד סגן מנהיג מפלגת העצמאות ולאחר מותו הטרגי של ביארני בנדיקטסון ב-10 ביולי 1970 הוא ירש אותו בתפקיד ראש המפלגה, בשלושת החודשים הראשונים הוא כיהן כראש הממשלה בפועל ולאחר מכן נבחר לתפקיד כמינוי של קבע והמשיך לכהן במקביל כשר התעשייה.
לאחר תבוסתה של מפלגת העצמאות בבחירות שנערכו ביולי 1971 עבר הפסטין להיות יושב ראש האופוזיציה. בסתיו 1973 הוא פרש מתפקידו זה מטעמי בריאות.
ב-1976 פורסם קובץ המאמרים שלו, "יסודות הפוליטיקה והממשל" (Þjóðmálaþætti).
יוהאן הפסטין מת ב-15 במאי 1980 לאחר מחלה קשה וארוכה.
מארק בונאר

ביוגרפיה

בונאר נולד באדינבורו. בטלוויזיה הוא הופיע בתפקיד פיטר מייהו בסדרה "דם חדש" של ערוץ BBC One, ובתפקיד כריס בקומדיה המצליחה "קטסטרופה" של ערוץ 4. עוד גילם את הכומר אדם קולינגבורן בדרמה התקופתית "Home Fires" של רשת ITV, שיחק בתפקיד ג'ון האלידיי בסדרת הדרמה "Undercover", והופיע בתפקיד קבוע בדמות דאנקן האנטר בסדרה "שטלנד" בערוץ BBC1. תפקידים נוספים של בונאר בטלוויזיה היו בסדרות "ורה", "גרנטצ'סטר", "Case Histories", "גן עדן לנשים", "דוקטור הו", "Psychoville", "טאגרט", "Phoneshop" ובסדרה "פרדוקס". ב-2005 שיחק בונאר בתפקיד קבוע בדמות ברונו ג'נקינס בסדרה הרפואית "חדר מיון".
בתיאטרון שיחק בונאר ב-2012 בתפקיד בוסולה במחזה "הדוכסית ממלפי" בתיאטרון אולד ויק בלונדון. במאי 2007 הופיע במחזה "Philistines" בתיאטרון ליטלטון של התיאטרון המלכותי הלאומי. ב-2006 שיחק בסיבוב הופעות במחזה "Mammals" בתפקיד פיל. בדצמבר 2004 גילם את דייוויד במחזה "A Girl in a Car with a Man" באולם ג'רווד העליון של תיאטרון רויאל קורט. בספטמבר אותה שנה הופיע בתפקיד בנדיק ב"מהומה רבה על לא דבר" בתיאטרון סליסברי פלייהאוס. עוד ב-2004 שיחק במחזה "סיראנו דה ברז'ראק" בתיאטרון הלאומי. בספטמבר 2007 הופיע במחזה "Parade" בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
בונאר מדבב ומופיע בלכידת תנועה של הדמות אדוארד "שחור הזקן" במשחק הווידאו "Assassin's Creed IV: Black Flag" משנת 2013. עוד הוא מופיע בדמות טאונסנד במשחק "Battlefield 1" משנת 2016.
בסדרת הטלוויזיה לפעוטות "טבע תום" הוא מדבב את הדמויות טוויגס ובוקס.

חיים אישיים

ב-28 בדצמבר 2007 התחתן בונאר עם השחקנית לוסי גסקל. בתם הבכורה, מרתה, נולדה ביולי 2011, ובנם סמואל נולד ביוני 2015.
איגוד שוטרים

איגוד שוטרים הוא ארגון של שוטרים שנועד לשמור על זכויותיהם. בניגוד לאיגודים מקצועיים אחרים, קיומו של איגוד כזה אינו דבר מובן מאליו, ומדינות שונות, ובהן בריטניה וישראל, מגבילות את חופש ההתארגנות של השוטרים.

שאלת זכות השוטרים להתאגד

הנימוק העיקרי להתנגדות לזכותם של שוטרים להתאגד הוא החשש ששביתה עלולה לפגוע בפעילותה של המשטרה, שהיא ארגון חירום חיוני. מנגד, טוענים התומכים בהתאגדות השוטרים כי גם רופאים וכבאים מספקים שירותי חירום חיוניים, וזכותם של אלה אינם מוגבלת.
טענה שנייה היא כי המשטרה היא גוף היררכי-פיקודי, ולכן אין הצדקה להשוות את זכויותיהם של השוטרים לזכויותיהם של עובדים אחרים. כשעלתה על סדר היום סוגיית התארגנות השוטרים בישראל, אמר ראש אגף המשטרה במשרד הפנים, יעקב מרקוביץ', כי "באותו יום, שיקום ועד שיעמוד מול מפקד, לא תהיה משטרה. משטרה זה פקודות. היררכיה. זה לא הולך יחד". יש הסבורים כי היררכיה זו עלולה אף ליצור ניגוד עניינים באיגוד, שכן לבעלי דרגות שונות אינטרסים שונים.
טענה נוספת היא כי קיומו של איגוד שוטרים עלול להביא לפוליטיזציה של המשטרה.
חרף טענות אלה, מדינות רבות, ובהן ארצות הברית, אוסטרליה, שוודיה וקפריסין, מתירות התארגנות שוטרים. התפיסה במדינות אלה היא כי קיומם של האיגודים מהווה איזון לפיקוד המשטרה, ומאפשר לשוטרים "לשחרר לחצים". כן טוענים התומכים בזכותם של השוטרים להתאגד כי כאשר יש מי ששומר על תנאי עבודתם ועל רווחתם של השוטרים, השירות שהם נותנים לציבור טוב יותר.

התארגנות שוטרים בישראל

ב-1978 הוקם לראשונה איגוד שוטרים בישראל. בתגובה, קבע מפכ"ל המשטרה בפקודות הקבע של המשטרה איסור על התאגדות שוטרים. נגד פקודת המפכ"ל הוגשה עתירה לבג"ץ, שקבע כי בהיעדר הסמכה מפורשת בחוק, למפכ"ל אין סמכות לאסור על ההתאגדות. בעקבות פסיקת בג"ץ תיקנה הכנסת את פקודת המשטרה, וסעיף 93ב בה קובע כי "שוטר לא יהיה חבר בארגון שוטרים ולא יטול חלק בפעילות להקמתו, לקיומו או לניהולו של ארגון כזה". הגבלות דומות נקבעו ברבות הימים גם בפקודת בתי הסוהר (לגבי סוהרים) ובחוק שירות הביטחון הכללי (לגבי עובדי השב"כ).
בניסיון לעקוף את האיסור, הוקם ב-1982 ארגון נשות השוטרים.
אדמה חרוכה

"אדמה חרוכה" היא טקטיקה צבאית של נסיגה תוך הרס כל דבר העשוי להיות שימושי לאויב. השם מתייחס לנוהג לשרוף יבולים כדי למנוע מהאויב משאבי מזון. הטקטיקה יכולה לשמש צד לוחם על אדמות אויב (אך אז הדבר אסור על פי המשפט הבינלאומי) או על אדמותיו הוא.

בימי קדם

הסקיתים השתמשו בשיטת האדמה החרוכה כנגד המלך דריווש הראשון של פרס. כאשר הסקיתים נסוגו, הם הרסו את מאגרי המזון והרעילו את הבארות. 
כתוצאה מכך, דריווש הגדול אולץ להודות בתבוסתו, כאשר חלק גדול מאנשיו מתו כתוצאה מרעב והתייבשות. גם הגנרל היווני קסנופון כתב באנבסיס שהארמנים שרפו את יבולם ואת מקורות המזון שלהם לפני הגעתם של שכירי החרב היוונים. דוגמה נוספת לשימוש בשיטת האדמה החרוכה בימי קדם ניתן לראות בהצעתו של ממנון מרודוס לאחשדרפן הפרסי להשתמש בשיטה זו כנגד אלכסנדר הגדול, כשזה עשה דרכו לתוך אסיה הקטנה. אך האחשדרפן סירב.
ביטוי נוסף לאדמה חרוכה ניתן למצוא אצל הרומאים אשר הרעילו את הבארות במקום שנאלצו לסגת ממנו].
משפחת רעם

עלילה

הסדרה סובבת סביב הת'נדרמנים, משפחה עם כוחות על שמנסים לחיות חיים נורמליים בעיירה בדיונית בשם הידנוויל. פיבי חולמת להיות גיבורת - על נערצת ולהשתמש בכוחותיה בלעזור לאנשים, ואילו אחיה התאום מקס רוצה להיות נבל גדול ולהשתמש בכוחותיו לרוע. ההורים שלהם, האנק ובארב מנסים לחיות חיים נורמליים ולא משתמשים בכוחות העל שלהם - גם אם לא בהצלחה רבה - בעוד שנורה ובילי, אחיהם הקטנים, נהנים להשתמש בכוחותיהם במידת האפשר. לכל דמות בסדרה יש כוח על שונה. להאנק כוח רב, חוזק על ויכולת תעופה, לבארב יכולת יצירת חשמל ויצירת ברקים, לפיבי ומקס יש טלקינזיס, הקפאה וחימום, לבילי יכולת מהירות על ולנורה עיני לייזר.
דמות נוספת בסדרה היא נבל העל לשעבר בשם ד"ר קולוסוס, אשר האנק הפך אותו לארנב וכלא אותו במרתף הבית שלהם.
הגוף הממונה עליהם נקרא "ליגת הגיבורים", אשר אחראי על כל פעולה המתרחשת.
במהלך העונה השלישית, נולדה למשפחה ילדה נוספת בשם קלואי תנדרמן, אשר כוחה הוא אפשרות הטלפורטציה.
בתחילת העונה הרביעית, מקס ופיבי נבחרים כמועמדים לקבוצה המובחרת של ליגת הגיבורים, המכונה "כוח Z", אך באמצע העונה פיבי סופגת בטעות את כוחו של השד הירוק, אחד מאויביו המושפעים של איש הרעם (אביה), מה אשר הופך אותה לנבלית על המאיימת להשמיד את העולם, כך שמקס מוותר על היותו נבל כדי להציל אותה.
בסוף הסדרה, מקס ופיבי נבחרים למנהיגי ליגת הגיבורים.

פרסים וביקורות

ב־3 באוגוסט 2012, ניקלודיאון הכריז על התוכנית "משפחת רעם" כאחת מהסדרות המוכרות והמצליחות ביותר שלה.
הר ליאל

היסטוריה

שמו של ההר ניתן לו בשנת 1917, והוא נקרא על שם הבוטנאי הסקוטי דייוויד ליאל.
קרלוס הרביעי, מלך ספרד

ביוגרפיה

קרלוס הרביעי נולד בנאפולי ב-11 בנובמבר 1748, והיה בנו השני של קרלוס השלישי, מלך ספרד, ומריה אמליה מסקסוניה, בתו של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-14 בדצמבר 1788 נפטר אביו קרלוס השלישי, מלך ספרד, וקרלוס עלה לשלטון במקומו. קרלוס ביקש לשמור על הישגי הרפורמות של אביו, ובשל כך נשאר בתחילה בברית עם צרפת המהפכנית, למרות מה שעוללה לקרוביו מבית בורבון הצרפתי. אולם, בשנת 1793 יצא קרלוס למלחמה על צרפת, בהשפעת מנואל דה גודוי, ואיבד את חלקו המזרחי של האי סנטו דומינגו.
בשנת 1796 כרת קרלוס ברית עם ממשלת הדירקטוריון של צרפת, אולם בשנת 1797 ספגו הצי הספרדי-צרפתי המשולב מפלה מידי הצי הבריטי בקרב כף סנט וינסנט. בשנת 1800 מכר קרלוס לצרפת את לואיזיאנה, ובשנת 1801 פלש לממלכת פורטוגל. בשנת 1807 הסכים קרלוס עם נפוליאון לחלק את פורטוגל ביניהם, אולם משכבשה צרפת את צפון ספרד, נמלט קרלוס לדרום על מנת לברוח לאמריקה הלטינית. בהגיעו לארנחואס אילצה אותו התקוממות עממית להתפטר ב-19 במרץ 1808 לטובת בנו פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם, נפוליאון הזמין את שניהם לבאיון, ושם הודיעה אשתו מריה לואיסה מפארמה שפרננדו הוא בנו של מנואל דה גודוי שהיה מאהבה. פרננדו נאלץ להתפטר לטובת קרלוס, וקרלוס התפטר שוב לטובת ז'וזף בונפרטה וגלה לרומא.
קרלוס הרביעי נפטר ב-20 בינואר 1819 ברומא, זמן קצר לאחר אשתו שמתה ב-2 בינואר 1819.
Hammerheart

הפקה

האלבום ממשיך את התפנית המוזיקלית שהחלה באלבום הקודם של בת'ורי Blood Fire Death, מעבר מבלאק מטאל למה שיקרא בהמשך ויקינג מטאל והוא בעצם אלבום הוויקינג מטאל הראשון, נחשב לאלבום אבן דרך בז'אנר הוויקינג מטאל ואף בז'אנר הכללי יותר, הפולק מטאל.
כמו כל אלבומיה של בת'ורי, האלבום מתאפיין בסאונד קלוקל ולא איכותי במיוחד מה שלא מפריע לו לספק כמה מהשירים הגדולים והמפורסמים של בת'ורי, שירים שזכו לגרסאות כיסוי של להקות מטאל רבות.
השיר הבולט באלבום הוא "One Rode To Asa Bay" שעוסק מבחינה לירית בהגעתו של מיסיונר נוצרי שמביא עמו את בשורת הנצרות לארצות הצפון תוך כדי כפייתה על התושבים המקומיים. 
מבחינת מוזיקלית, השיר מנוגן בקצב בינוני ולאורך כל אורכו ישנן גיטרות אקוסטיות שמלוות בדיסטורשן. 
One Rode To Asa Bay הוא השיר היחיד של בת'ורי שהוקלט לו וידאו קליפ שמלווה אותו, הווידאו קליפ הופיע בתוכנית המטאל של הMTV, הHeadbangers Ball.
שיר מפורסם נוסף הוא "Song To Hall Up High" שהוא בעצם בלדת הלל אקוסטית לאל הראשי בפנתיאון האלים הנורדים - אודין.
עטיפת האלבום היא תצלום של ציורו של הצייר מהתקופה הוויקטוריאנית, פרנק דיקסי, והיא נלקחה מהגלריה לאמנות של העיר מנצ'סטר באנגליה.
ביקור חולים (סרט)

תקציר העלילה

מיכל (טלי שרון) קוטעת טיול במזרח על מנת לחזור לישראל ולבקר את סבתה (חנה ריבר) המאושפזת במחלקה הפנימית. במהלך ביקור טעון בבית החולים היא נאלצת להכיר בעובדות: סבתה מאבדת את צלילות דעתה ואילו אמה קלודט (פירה קנטור) מתעקשת שלא להשתנות. הסרט הוא פורטרט טרגי-קומי של שלוש נשים שונות המנסות לתקשר זו עם זו.
פאץ' אדמס

קריירה מוקדמת

אחרי סיום תיכון ווייקפילד ב-1963, קיבל אדמס תואר דוקטור לרפואה מהקולג' הרפואי של וירג'יניה, המחלקה למדעי הבריאות של אוניברסיטת קומנוולת' וירג'יניה ב-1973. הוא החזיק באמונה שבריאות הפרט לא יכולה להיות מופרדת מבריאות המשפחה, הקהילה ובריאות העולם כולו. בעקבות זאת הקים אדמס עם מספר חברים את גזונטהייט, שפעל כקהילת בית חולים חינמית במשך 12 שנה.

מוסד גזונטהייט

מוסד גזונטהייט (בגרמנית: Gesundheit, "בריאות") הוקם כמוסד חינמי, בית חולים מלא, על כל פרטיו ודקדוקיו, וכן כקהילה רפואית התומכת מבחינה כלכלית בחבריה, במערב וירג'יניה. מטרתו של המוסד הייתה לשלב בין בית חולים עם שיטות רפואה מסורתיות לבין רפואה אלטרנטיבית; אקופונקטורה (דיקור סיני), הומאופתיה ועוד. מטרת המוסד הובילה לשילוב תחומים רבים בבית החולים, דוגמת: רפואה משולבת, אמנויות הבמה, מלאכת יד, טבע, חקלאות ופעילויות פנאי שונות. בית החולים ממוקם במבנים ישנים של בית סוהר לנשים ובית חולים קטן.

פעילויות נוספות

מלבד פעולותיו בתחום הרפואה, התפרסם אדמס בדעותיו הפוליטיות. הוא הביע את רצונו בסיום השיטה הקפיטליסטית. הוא אף לקח תפקיד הנהגתי חשוב באינטרס הקואליציוני בקמפיין כנגד נשיא ארצות-הברית ג'ורג' בוש וכנגד הוועדה החדשה למען חופש בריאות מנטלית New Freedom Commission on Mental Health שהקים הנשיא.
בין האגודות שהוא מגן עליהן נמנית "האגודה הבינלאומית לשחרור הנפש" , המאגדת כ-100 קבוצות הגנה שונות למאמץ משותף בהרצת קמפיינים למען זכויות האדם של חולי נפש.
פולינום פרימיטיבי

באלגברה מופשטת, ובפרט בתורת החוגים, פולינום פרימיטיבי הוא פולינום אשר המחלק המשותף המקסימלי של כל איבריו הפיך. מושג זה קשור לפריקות פולינומים מעל חוגים וכן ללמה של גאוס, הקובעת כי פולינום פרימיטיבי פריק מעל חוג אם ורק אם הוא פריק מעל שדה השברים שלו.

הגדרה פורמלית

בהינתן תחום פריקות יחידה עם יחידה R ופולינום p(x)=a_{0}+a_{1}x+...+a_{n}x^{n} שמקדמיו שייכים לחוג R (איבר בחוג הפולינומים), אומרים ש-p(x) פרימיטיבי אם המחלק המשותף המקסימלי של כל מקדמיו הוא איבר הפיך בחוג.
חוג קרייזאו

חוג קרייזאו (בגרמנית: Kreisauer Kreis) הוא כינויה של קבוצת אינטלקטואלים שפעלה בגרמניה הנאצית, בראשות הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, צאצא לבית האצולה הצבאי מולטקה, שהקבוצה התכנסה באחוזתו הקרויה "קרייזאו".
מולטקה פעל בשיתוף פעולה עם הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו סביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן הנס ברנד פון האפטן, אחיו של וורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גרסטנמייר, איש כמורה ופילוסוף. כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים.
קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, אנשי קשר העשרים ביולי, דרך הגנרל בדימוס לודוויג בק, ועם גורמים נוספים, וראש עיריית לייפציג, קרל פרידריך גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט טרוט צו זולץ.
עם זאת, קבוצת קרייזאו לא הייתה מעולם קבוצת קושרים פעילה, כי אם מועדון ויכוחים בעל אופי אידאולוגי, אשר עסק יותר בשאלות הנוגעות לטיבו של המשטר הרצוי, מאשר בשאלות הנוגעות להפלת המשטר הקיים. למרות כל אלו, שילמו חברי החוג בחייהם על פעילות זו - בעקבות קשר העשרים ביולי נאסרו והוצאו להורג רבים מאנשי החוג, ובהם הלמוט ג'יימס פון מולטקה, פטר יורק פון וארטנבורג ואדם פון טרוט צו זולץ.
עמיר מנור

עמיר מנור (נולד ב-31 בדצמבר 1979 בראשון לציון) הוא במאי קולנוע ועיתונאי ישראלי.

קורות חייו

מנור בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו ביים את הסרטים  "שמש זלעפות" (30 דקות) בכיכובם של ערן פסח וטלי שרון, "אדומים" (40 דקות), "חורבה" (47 דקות) ו"ארצות" (28 דקות). ב-2012 יצא לאקרנים  חיותה וברל, סרטו העלילתי הארוך הראשון, בכיכובם של רבקה גור ויוסף כרמון.
סרטו "אדומים", המבוסס באופן חלקי על התנסויותיו בקומונה בחיפה, מספר את קורותיה של קומונה תל אביבית המתפרקת בליל האחד במאי בעקבות מתחים אידאולוגיים בין חבריה. הסרט זכה בפרס על שם ענת פרחי לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2007, וכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי במיאמי. הסרט בכיכובם של אפרת אביב, גל פרידמן, איתי שור ונגה פוגל, הוקרן בסינמטקים ובאולמות האוזן השלישית.
"חורבה" בכיכובם של אפרת אביב, דאנה איבגי ומיכאל אלוני, מתאר את מעללי שלושת רוצחיו של אסף שטיירמן בחורבה בה שהו לאחר הרצח. סרט זה שאף הוא זכה להקרנה מסחרית באולמות האוזן השלישית ובסינמטקים, קיבל ביקורות אוהדות ממבקרי הקולנוע ואף הושווה לסרט אלפנט. פסקול הסרט נכתב על ידי ברי סחרוף.
"ארצות" מבוסס על סיפורה האמיתי של משפחה פלסטינית ממזרח ירושלים המכניסה לביתה אם חד הורית יהודיה ובנה. מימונו של הסרט נעשה באמצעות פרסי הזכייה על סרטו הקודם ובתמיכת קרן שרת ועמותת עיר עמים.
"חיותה וברל", מספר על היום האחרון בחייהם של זוג זקנים, חיותה (רבקה גור) וברל (יוסף כרמון), ותיקי תנועת העבודה, שחיים בדרום תל אביב, ומתמודדים מול ניכור הסביבה, והשינויים האידאולוגים שעברו על החברה הישראלית. מנור כתב וביים את הסרט, שהחל כפרויקט גמר בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והוא הופק על ידי  אסף עמיר. גור וכרמון זכו בפרסי המשחק בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה וזכה לשבחי המבקרים.
בין השנים 2006-2004 מנור שימש ככתב ותחקירן במקומונים "כל העיר" בירושלים וב"העיר" בתל אביב. בין השנים 2007-2005 כתב מנור גם את מדור הגאווה "גייהנום" בעכבר העיר. תחילה תחת הפסבדונים "ארז מאירסון" ועם יציאתו הציבורית מהארון תחת שמו האמיתי. בשנת 2007 עבר לשמש כתחקירן כלכלי-פוליטי במערכת תוכנית התחקירים עובדה. בין היתר היה חתום על התחקיר על ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני. בתחילת 2008 עבר לעבוד ככתב מגזין במערכת עיתון מעריב.
בין השנים 2008 - 2010 מנור שמש כמדריך חברתי במכינת בינה, המכינה הקדם צבאית של הישיבה החילונית "בינה". מנור מלמד כיום קולנוע בבית הספר הדמוקרטי קהילה בתל אביב. 
בשנת 2013 התקבל מנור למסגרת ה"אטלייה" בפסטיבל קאן, שם הציג את התסריט לסרטו השני, הבית ברחוב פין. התסריט, העוסק בעולמן של הנשים בזנות בדרום תל אביב, בשנת 2017 הסרט קיבל מענק הפקה מקרן רבינוביץ׳ לאומנויות ויצולם בתחילת שנת 2019. 
מנור כתב וביים ב-2015 את הסרטון המרכזי לעצרת הזיכרון המרכזית "זוכרים את הרצח, נאבקים על הדמוקרטיה", 20 שנה לרצח רבין.
ליגת הרוגבי הפדרלית

פורמט

40 קבוצות רוגבי חובבניות מתמודדות בשמונה חטיבות אזוריות: צפון-מערב, דרום, סיביר, אורל, עבר הוולגה (צפון ודרום), מוסקבה (חטיבה 1 וחטיבה 2), קרסנויארסק, מרכז (צפון/טבעת הזהב, ודרום/צ'רנוזמיה). 
אלופת הליגה מוכרעת לאחר סדרת משחקי פלייאוף, בין אלופות כל חטיבה.

היסטוריה

בעבר הטורניר העיקרי של מועדוני הרוגבי החובבניים היה "גביע החובבנים" שנערך בשנים 2008-2012.
הליגה הפדרלית הוקמה על ידי פדרציית הרוגבי הרוסית בשנת 2013 ואיפשרה ל-50 מועדוני רוגבי חובבנים להתאגד תחת ליגה תחרותית.
גיי אייקון

גֵיי אַייקוֹן (מאנגלית: Gay Icon) הוא כינוי לדמות ציבורית (מציאותית או פיקטיבית) הנערצת בקרב רבים מקהילת הלהט"ב. 
תכונות אופייניות לגיי אייקון הן עוצמה אישית, זוהר, ראוותנות והתנהגות הקוראת תיגר על נורמות מגדריות.
רוב הדמויות בנות-זמננו הנחשבות גיי אייקון הן נשים מעולם הבידור.
סינסינטי

היסטוריה

סינסינטי הוקמה בשנת 1788 על ידי ג'ון קליבס סימס. שמה הראשון היה לוזאנטיוויל, ומקורו היה בארבעה מונחים, אשר נובעים מארבע שפות שונות, ומשמעותם "העיר אשר שוכנת ממול לפתחו של הנהר ליקינג". ב־1790 שונה השם ל"סינסינטי" על ידי מושל הטריטוריה הצפון-מערבית, ארתור סינקלייר. לוקיוס קווינקטיוס קינקינטוס (בלטינית: Cincinnatus, באנגלית סינסינטוס) היה מצביא רומאי שפרש לאחר כהונתו כדי לעבד את חוותו, והשם היה מחווה לג'ורג' וושינגטון. עד היום מתגוררים בסינסינטי מספר רב של צאצאי חיילי המהפכה האמריקאית, שקיבלו אדמות לאחר המלחמה.
ב-1819 הפכה סינסינטי לעיר, אחרי ש-17 שנים קודם לכן, ב-1802, היא הוכרה ככפר. עד אמצע המאה ה-19 היא עברה פיתוח מואץ בשל המסחר (בעיקר בבעלי חיים כגון חזירים) אשר עבר דרכה, וב-1850 היו בעיר כבר 115,000 אזרחים. עד לתקופת מלחמת האזרחים, היוותה העיר גם נקודה חשובה ב"רכבת המחתרת", מסלול הברחת העבדים ממדינות הדרום אל מדינות הצפון החופשיות.
ב-1879 החל יצרן סבון מקומי, חברת פרוקטר אנד גמבל, לייצר את סבון "אייבורי", שיהפוך אחר כך לאחד ממוצרי הדגל של החברה (שהפכה לתאגיד ענק ברבות השנים) ולמוצר הוותיק ביותר שלה.
סינסינטי הפכה לחלוצה אמריקאית במספר תחומים: היא הייתה העיר הראשונה שהפעילה כוח מכבי אש מקצועי; והעיר הראשונה שבה הוקמה קבוצת כדור בסיס מקצוענית במשרה מלאה - ה"סינסינטי רד סטוקינגס", שהפכו אחר כך לסינסינטי רדס.
בשל השימוש בסחר הנהרות, העיר נפגעה פחות קשה מערים בגודל דומה מן השפל הגדול בכלכלת ארצות הברית. עם זאת, דליקה פגעה קשות בעיר ב-1937.
ב־3 בדצמבר 1979 אירע באצטדיון ריברפרונט קוליסאום  שבסינסינטי אחד מהאסונות הכבדים ביותר בהיסטוריה של הרוק. אחד-עשר מעריצים נהרגו, ועשרות נוספים נפצעו, כאשר הם ניסו להידחף לתוך קונצרט של להקת המי. כאשר המעריצים שמעו את הלהקה מבצעת בדיקות קול, הם חשבו שהקונצרט התחיל וניסו להדחף דרך השערים, בעודם רומסים את העומדים בראש התור.

יהודים בסינסינטי

יהודים החלו להגיע בהמוניהם בשנים 1840–1870, לאור הפיתוח הכלכלי באזור. הגל הראשון של מהגרים יהודיים לעיר התרחש, עם זאת, עוד קודם לכן. היהודי הראשון שהתיישב בסינסינטי היה ג'וזף ג'ונאס, יהודי אנגלי מאקסטר, שהגיע לעיר ב-1817. ב-1819 הצטרפו אליו שלושה יהודים אנגלים אחרים. ב-1821 נולד הילד היהודי הראשון בסינסינטי (וב-1824 נערכה החתונה הראשונה). ב-1821 נערכה גם ההלוויה הראשונה, והמנוח (יהודי אשר התגורר בעיר לפני הגעת ג'ונאס אך הסתיר יהדותו מן הסביבה וחי את חייו כנוצרי) נקבר בחלקה קטנה שנקנתה על ידי הקהילה, שהפכה אחר-כך לבית הקברות היהודי הישן של סינסינטי. ב-1830 הכירה האספה הכללית של מדינת אוהיו בקהילה היהודית בעיר באופן רשמי. ב-1836 נחנך בית הכנסת הראשון בעיר.
החל מ-1830 החלו להגיע לעיר מהגרים מגרמניה, אשר השתייכו ברובם לתנועה הרפורמית והקימו ב-1842 את קהילת "בני ישורון". המוסדות החשובים של התנועה הרפורמית בארצות הברית הוקמו בעיר: בית המדרש לרבנים של התנועה הרפורמית בעיר היווה אבן שואבת לרבים, ביניהם הרב והתאולוג אברהם יהושע השל, שהגיע אליו לאחר שברח מגרמניה הנאצית. השבועון "The American Israelite", אשר הוקם בעיר ב-1854, הוא הכתב העת היהודי הוותיק ביותר בארצות הברית.
הרב אליעזר סילבר שימש במשך כארבעים שנה כרבה של קהילת "כנסת ישראל" בסינסינטי.
קיימת בעיר גם קהילה קטנה של יהודים אורתודוקסים, בהם גם קהילת חב"ד המונה כמה עשרות משפחות שבראשם עומד שליח חב"ד בעיר הרב שלום בר קלמנסון. באלול תשס"ו נוסדה על ידי ראש הישיבה הרב גרשון אבצן ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המונה היום מעל שישים תלמידים.
כיום מספר היהודים החברים בקהילה היהודית בסינסינטי עומד על כ-20,000 .
ג'ו ג'וטסו

ג'ו ג'וטסו מודרני בישראל

בסוף המאה ה-19 נדד הג'ו ג'וטסו והגיע לאירופה על ידי מורים יפנים. בשנת 1961 הביא יהודה ואז דיאס את הג'ו ג'וטסו מאירופה לישראל, ופתח את ההתאחדות הבינלאומית לג'ודו בישראל.
עם השנים התפתחו מספר ארגונים מרכזיים לג'ו ג'וטסו בארץ, אשר חלקם אף מסונפים לארגונים בינלאומיים.
בשנת 1990 הוקמה "ההתאחדות העולמית לג'ו-ג'וטסו בישראל" שהוא גוף הפועל תחת "ההתאחדות העולמית לג'ו-ג'וטסו".
בתחילת שנות ה-90 הוקם "איגוד הג'ו ג'וטסו בישראל".
בשנת 2000 הוקם "ארגון הג'ו ג'וטסו והקובודו בישראל"/האקדמיה הישראלית לג'ו ג'וטסו מסורתי ומודרני.
בנוסף קיימים בישראל מספר מועדונים וארגונים של ג'ו ג'וטסו ברזילאי, וכן מספר ארגונים המלמדים שיטות לחימה הדומות מאוד לג'ו ג'וטסו, ואשר ההבדל ביניהן לבין הג'ו ג'וטסו קטן יותר, לעיתים, מאשר ההבדל בין הארגונים השונים של הג'ו ג'וטסו.
התאחדות הג'ו ג'וטסו בישראל חברה בהתאחדות אילת - ארגון הגג של ענפי הספורט בישראל, שאינם אולימפיים אלוף ישראל הנוכחי בג'ו ג'וטסו הוא הלל פלוסר.
אלרגן

אלרגן (באנגלית: Allergen) הוא כל חומר (אנטיגן) שעלול לגרום לתגובה אלרגית אצל האדם או אצל בעלי חיים על ידי עירור-יתר של מערכת החיסון. האלרגן חודר לגוף לרוב דרך מערכת הנשימה או דרך המזון.
האלרגן עשוי להיות אבקת פרחים, מזון, משקה, תוספי מזון ותרופות. לא קיימת רשימה מוגדרת של החומרים האלרגנים שכן כמעט כל חומר עשוי להיות אלרגן והרגישויות הן שונות באנשים שונים. אלרגיות למזון נפוצות פחות מרגישות למזון, אך חלק מסוגי המזון, כגון בוטנים, אגוזים ופירות ים שונים ידועים כאלרגנים אצל אנשים רבים. קיסוס רעיל (Poison Ivy) וצמחים נוספים, גורמים לתגובה אלרגנית לכל אחד אחרי מגע חוזרני. זמן התגובה החיסונית של הגוף לאלרגנים אלה משתנה בין אדם לאדם.
אלרגנים נפוצים נוספים הם העוקץ של הדבורה, פניצילין ולטקס. 
תגובה אלרגית חזקה במיוחד, המסוגלת להרוג תוך דקות ספורות היא האנפילקסיס (anaphylaxis). 
מכלול החומרים אליהם אדם אלרגי יכול להשתנות במהלך חייו. מריפוי אלרגיה ועד פיתוח אחת חדשה.
רמוס פון ווירש

קריירה מוקדמת

פון ווירש נולד ב-4 בפברואר 1847 בברסלאו שהשתייכה לממלכת פרוסיה. ב-1866 התגייס לצבא הפרוסי ולחם בשורותיו במלחמה האוסטרו-פרוסית ובמלחמת פרוסיה-צרפת שבה נפצע וקיבל על כך את צלב הברזל.
פון ווירש התקדם בסולם הפיקוד, ב-1901 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, וב-1903 מונה למפקד הקורפוס ה-6 והיה מפקדו עד 1911 ואז פרש לביתו.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה פון ווירש למפקד קורפוס הלאנדווהר שהיה חלק מהארמייה השמינית בחזית המזרחית, והוצב בהגנה על שלזיה. ב-4 בספטמבר 1914 נשלח פון ווירש עם הקורפוס שבפיקודו לסייע לאוסטרים ולמנוע את קריסתם בקרב גליציה. בהמשך הוצב הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה התשיעית בפיקוד פאול פון הינדנבורג. ב-14 באוקטובר 1914 מונה במקביל למפקד פלגת הארמייה ווירש, שעימה השתתף במתקפת גורליצה-טרנוב.
בקיץ 1916 סייע בבלימת מתקפת ברוסילוב, וב-29 באוגוסט 1916 החליף את ליאופולד, נסיך בוואריה בפיקוד על קבוצת הארמיות שנקראה מעתה קבוצת הארמיות פון ווירש.
ב-31 בדצמבר 1917, עם קריסת הצבא הרוסי והפסקת האש בחזית, פורקה קבוצת הארמיות, ופון ווירש הועלה לדרגת גנרלפלדמרשל.
ב-1920 פרש פון ווירש לאחוזתו שליד ברסלאו, ושם נפטר ב-6 באוגוסט 1920.