דאיזם

דֶאִיזְם הוא השקפה פילוסופית נונתאיסטית, אודות רעיון האלוהות, הדוגלת בקיומה של מציאות מטאפיזית ראשונית-נצחית הקודמת לכל מציאות פיזיקאלית ואשר על פי הדאיסטים, בראה ללא סיבה ברורה לפחות את היקום המוכר במצבו הראשוני, כמתוכנן על ידי חוקים פיזיקאליים וכי החל מהיווצרותו אין אינטראקציה בין מציאות זו לבין יקום זה או שאינטראקציה זו נסתרת ומעטה ביחס להבניות אחרות למושג האלוהות (ובפרט דתיות-תאיסטיות).
מבחינה אידאולוגית, נהוג לחלק את הדאיזם לקלאסי ומודרני.
הדאיזם הקלאסי נטה לגישה אינטואיטיבית, כדי לבסס את טענתו לקיומה של מציאות מטאפיזית האחראית, לשיטת האסכולה, לקיום המוכר, בראה אותו בצורתו האופיינית כמערכת טבעית, ושהיא אינה מתערבת בקיום הזה או בגורל האדם באופן המפר את חוקי הפיזיקה (כגון נס גלוי), אך נשאר פתוח לאפשרות של התערבות "נסתרת". הדאיזם המודרני לעומת זאת, מתיימר להתבסס על ראיות, או אישושים לוגיים כביכול, וידע, כבסיס לטענה לקיום מניע ראשון, תוך התפלספות אל מחוץ לגבולות הפרדיגמה הנטורליסטית, בעניין מקורה ואופיה של המציאות, ונקיטת עמדה של חוסר וודאות, ולעיתים אף חוסר משמעות לגבי הטענה להתערבות מצד גורם ראשוני כזה, במציאות.
אפשר שהמניע הראשון או המקור הראשון יכונה "אלוהים" (God), אך יש דאיסטים הסולדים מכינוי זה בטענה שהוא מטה או מטעה לחשוב שמדובר באחד מאלוהי הדתות (האברהמיות בפרט), אשר הדאיסטים עצמם, על פי הגדרה רלוונטית, אתאיסטים לקיומם. בניגוד לגרסה הקלאסית שהייתה מוגדרת יחסית, הנחות היסוד האינטגראליות של הדאיזם המודרני גמישות יותר, וייתכנו צורות שונות שלהן במעט. המונח "דאיזם" מתייחס, אלא אם צוין אחרת, לדאיזם מודרני.

אטימולוגיה

המונח דאיזם מקורו במילה הלטינית לאלוהים, Deus. לראשונה הופיע בדפוס הצרפתי המונח דאיסט (deist) באחד מחיבוריו של התאולוג הקלוויניסט פייר וירט , משנת 1564, שתייג את ההשקפה כצורה של "כפירה איטלקית", וכן, בשנת 1621, בעבודתו של הבלשן האנגלי רוברט ברטון "האנטומיה של המלנכוליה".
המונח האנגלי דאיזם (Deism), הופיע לראשונה מאוחר יותר במילון בשנת 1675.

מבט הוליסטי

הדאיסט למעשה מסיק, או, לפי גישה אחרת, מבנה באופן פרסונאלי את הגורם הראשוני כמציאות נשגבת, כלומר, אינה חלק מהעולם הטבעי. בהמון מקרים תכלול הסקה או הבניה אישית זו אמונה פוזיטיבית בקיומה של הוויה זו, אך ייתכנו גם גרסאות אגנוסטיות להסקה כזו (ראו דאיזם אגנוסטי). דאיסטים נוטים לייחס לאותו גורם ראשוני "מהות" או "מורכבות" שאינה תפישה כלל בתודעה האנושית, וכן מדגישים את פסיביות הכללית כביכול, לגבי הנעשה בעולם על ידי בני האדם; זה בהתבסס על טיעונים פילוסופיים שונים וידע שנצבר על תפיסות כוזבות לרעיון האלוהות ועל הפרכת רעיונותיהן של דתות מסוימות (בעיקר תאיסטיות). כמו כן, הם סולדים מכל טענה בדבר התגלות אלוהית לחיים תבונתיים על ידי שליחים, או נביאים, ומגדירים טענות אלה כשקריות, ואת הטוענים להן כשרלטנים
אמנם, ייתכנו מקרים של אמונה או אגנוסטיות גם כלפי גילום מסוים של שכר ועונש, שאופיו פרו-הומאני ולא דתי, ואף דעות על תפילה כפעולה מדיטטיבית לגיטימית. המסקנה לגבי קיומו של גורם ראשוני מטאפיזי שבדרך-כלל, אין אינטראקציה בינו לאדם, מציבה את הדאיזם כהשקפה הנוגדת את האדאיזם - חוסר או שלילה של האמונה בפרשנות הדאיסטית לאלוהים, ואת הגדרתו הנרחבת של התאיזם (כאמונה באל במסגרת דתית המציגה אותו לעיתים באופן מוגדר ושרירותי, אמביוולנטי, ולרוב משויים, ומואנש), שכן ביסוס המסקנה אודות קיום אלוהים במתכונת דאיסטית מתיימר להסתמך על אינטואיציה (התפיסה הקלאסית), או על מה שנראה לפרט הביקורתי כהגיוני וסביר בהיעזר בהתפלספות קיומית, תוך מבט ארוך ביקום וחוקיותו (התפיסה המודרנית); ולא על דוגמה מבוססת כתבים דתיים או התניה חברתית  בהקשר תרבותי או דתי, מכאן שהדאיזם מדגיש חשיבותן של הסיבתיות והניסיון האישי לשאלות תאוסופיות (או מטאפיזיות בכלל, אם הן קשורות למסרו), ומתעסק עם אותן אמיתות שהאדם יכול לגרוס מתהליך של מתן סיבה, תוך שאיפה לביקורת עצמית.
הדאיזם השפיע על מנהיגי המהפכה האמריקנית והצרפתית.
דאיזם מהווה לעיתים כינוי אחר ל"דת הטבעית" או ל"דת התבונה" כפי שהיא מוצגת בכתבים מעידן האורות במאה ה-18.

היסטוריה

מבחינה קלאסית או תאולוגית טבעית , לדאיזם אין היסטוריה ממשית שכן הוא נתפש כמעין ארכיטיפ, אם כי יש שמחו נמרצות על הצגתו ככזה.
מחשבה דאיסטית נפוצה כבר בעת העתיקה, למשל ברעיון הדמיאורגוס (ביוונית, δημιουργός), של אפלטון, או בעקרון הלוגוס (λόγος) של הרקליטוס.
חוקרי תרבות סין מסוימים הציעו שהמונח הטאואיסטי "דאו", (הקונספט המרכזי בספרו של הפילוסוף הסיני לאו דזה) מהווה התייחסות למושג האלוהות, כזה הדומה, למשל, לאלוהים כיסוד האחד, או ללוגוס ההרקליטי.
בעוד שהדאיזם נתפס כהיסק פרסונאלי, או, אסכולת חשיבה קלאסית, הרי שהתפיסה קיבלה גם ביטויים קולקטיביים:
הדאיזם התגבש כתנועה בצרפת של הרנסאנס (סביבות המאה ה-17), ובמהלך המאה ה-18 הוא צבר פופולריות באמריקה כתנועה מודרנית המכירה בלגיטימיות של המתודולוגיה המדעית הפיזיקאליסטית ומושפעת מהצלחותיה.

תפוצה

לורד אדוארד הרברט, ברון שרבורי הראשון ‏, (1583-1648), נחשב לאבי הדאיזם האנגלי. ספרו "De Veritate" ‏(1624), נחשב למסה הדאיסטית הראשונה אשר הטרימה את שגשוגו הזמני של הדאיזם באנגליה בין השנים 1690–1740. באותו זמן פורסם חיבור משפיע נוסף מאת הוגה-הדעות הדאיסטי מת'יו טינדאל, בשם "הנצרות העתיקה כבריאה" (Christianity as Old as the Creation) בשנת 1730, שתרם לחיזוק הדאיזם, והחילוניות באנגליה הדתית של אז. ספרו של טינדאל כונה "התנ"ך הדאיסטי" משום שכלל אסופה של דעות ועמדות שזכו ללגיטימיות בקבוצתו. אחריכן הדאיזם התפשט לצרפת ומשם לגרמניה וליבשת אמריקה, בעיקר בזכות כתביו של וולטייר, שהסכים עם התפיסה.
ז'אן-ז'אק רוסו ומקסימיליאן רובספייר הפיצו ההשקפה בצרפת. רובספייר אף ניסה ליישמה לפולטיקה (ראו Cult of the supreme Being).
ברון שרבורי נימק עמדתו בחשיבה נייטיביסטית, כלומר, הוא האמין שהתובנה על קיום משהו מטאפיזי בורא היא מעין "מאפיין מולד" שיכול להתגלות באדם, השקפה שספגה ביקורת קשה מהפילוסוף (הנוצרי) ג'ון לוק, שהציע להחליפה באמפיריציזם פילוסופי, כלומר, התפיסה הדאיסטית לא תובן כתבונה מולדת (שרק צריכה להיות מורגשת אינטואיטיבית ולקבל ייצוג לינגוויסטי בשפה נתונה), אלא, בלבד על ידי ניסיון פילוסופי של ממש.

האבות המייסדים

האבות המייסדים של ארצות הברית היו ברובם המוחלט חילונים. חלקם הגדירו עצמם דאיסטים ואחרים אחרת, אך השקפותיהם, פרימה פאשי, היו פחות או יותר הומוגניות.
קיימת הסכמה שהשקפתם הלא-דתית הייתה המפתח לליברליות האמריקנית. עמדותיהם ניכרו בנאומיהם הפוליטיים, ולדוגמה נמנה את תומאס ג'פרסון, בנג'מין פרנקלין, ג'ורג' וושינגטון, ג'יימס מדיסון, אך גם רבים אחרים.
ג'פרסון נחשב לעיתים לאחד מן האבות המייסדים עם הנטיות הדאיסטיות החזקות ביותר. אמנם הגדיר עצמו יוניטריאן אך נראה שנטה לדאיזם, והתנער מהתיאורים העל טבעיים של ישו והברית החדשה בכלל. ג'פרסון אף הגיש שיכתוב נטורליסטי (ורציונליסטי) של הברית החדשה (The Jefferson Bible), שהיה משולל מכל הדיווחים הנסיים והעל-טבעיים ואף את אלו העוסקים בתחיית המתים ואלוהותו של ישו (שהם עקרונות מרכזיים בנצרות). בין האבות המייסדים בלט תומאס פיין, אשר היה דאיסט מוצהר ופרסם את הספר הקצר עידן התבונה, בו שטח את משנתו הדאיסטית והמטא-פיזית הפרסונאלית. בספר זה תקף פיין את הדתות המונותאיסטיות כולן, והוחרם על ידי רבים, והיה לו תפקיד משמעותי בדעיכת מעמדו של פיין בפרט בקרב צמרת השלטון האמריקנית, שלא דגלה באג'נדה דאיסטית מוצהרת כי אם בנצרות רפורמית וחילונית.

תנועת ההשכלה

היו גם הוגים מתנועת ההשכלה היהודית אשר הושפעו מעקרונות הדאיזם], כמו דוד פרידלנדר, שהאמין בדאיזם ובעקרונות הדת הטבעית והאוניברסלית. פרידלנדר טען, כי יש להסיר מן היהדות את התוספות והפסיקות שנוספו לה ברבות השנים על ידי רבנים ופוסקים, מכיוון שהרחיקו אותה, לדעתו, מצורתה המקורית, אשר לטענתו, קרובה יותר לדת הטבעית והמוסרית.

אפיון הדאיזם הקלאסי והמודרני

מהיותו גמיש יחסית, הקונספט הדאיסטי מכיל מגוון עמדות פוטנציאליות (יסודיות יותר או פחות) בנושאים הנחשבים או מתפרשים בקלות, או באופן סטריאוטיפי, כ"דתיים", ואשר שבעים פנים להם:

הדאיזם כיום

הדאיזם העכשווי (המודרני) מתיימר לאחד הדאיזם של הרנסאנס עם מוסכמות נוכחיות של הפילוסופיה המערבית, ומצבור הידע המדעי באופן הרמוני. ניסיון זה הביא להיווצרותה של קשת העמדות והאמונות הרחבה, תחת הסיווג הדאיסטי. ולכך שלרבים מאינדיבידואלים אלה מגוון של תפיסות משניות הנשענות על הנחת היסוד שלהם (שסיבותיה עומדות בפני עצמן).
משום שהדאיזם מדגיש שתאוסופיה ודת אינם קשורים בהכרח, ושולל טענות דתיות, התעניינו בו אנשים מקצוות הספקטרום התאולוגי או הדתי, וחלקם אף ראו לנכון לאמצו, למשל, הפילוסוף של הדת אנתוני פלו, הגדיר עצמו אתאיסט אך בשלב מסוים החל להגדיר עצמו דאיסט. לדבריו, הוא בנה מסקנתו מהחוקיות הפיזיקאלית שלפי תפיסתו הסובייקטיבית, היא פרי תכנונה ויצירתה של מהות נשגבת, שאינה מתאפיינת ביקום עצמו.

שכר ועונש ותפילה בראי הדאיזם המודרני

הדאיזם הקלאסי הניח שיחס האדם עם (מה שכונה אז) "אלוהים" היה לא-אישי (Impersonal), מלבד תכנון היקום המוכר במצבו ההתחלתי, ולפחות מאפיינים בסיסיים שלו, כגון הכוונה מסוימת לכך שהאדם (כיחידת חיים תבונית), יווצר.
אחד העקרונות המנחה דאיסטים מדורינו הוא שבניגוד לתיאור הדתי של רעיון האלוהות (שכביכול מכיל סתירות וחוסר עקביות בבחינה אנושית), הרי שהניתוח הדאיסטי אחר במהותו וראוי לטוהר מוחלט מחוסרי עקביות כאלה.
מתוקף האבולוציה הרעיונית, חלק יטו לעמדה איגנוסטית (איגתאיסטית) לגבי מהות האלוהות באופן כללי, ובפרט בעניין טיב יחסה של האלוהות לבני האדם - לפיה היחס אינו בהכרח אישי (Personal) או אבסנטי (Impersonal), אלא טראנס-פרסונאלי (Trans-personal, כלומר, תמיד לא יכול להיות מובן בקוגניציה האנושית, המוגבלת והמוטה); העמדה תניח חוסר משמעות להתפלספות ספציפית זו בטענה שאין להציג הקשר סוריאליסטי בלתי-תפיס בעליל באופן כה מוגדר ואף דואלי. (אך לא תקבע אם מתרחשת או לא מתרחשת התערבות כזו, ומה אופיה). עמדה זו קרובה לקודמתה, הגורסת העדר-התערבות אלוהית בטבע בכל צורה או דרך, אך לא שוללת אותה באופן מוחלט ואף נזהרת מכך, מטעמים אפיסטמולוגיים.
אינדיבידואלים אחרים כן יראו טעם להתפלסף על טיבה הפוטנציאלי של התערבות, וכן ינסו לשער עליו ולהציב תפיסות בהקשר זה. דוגמה למקרים כאלה הן תפיסות ספציפיות אודות "החיים שאחרי החיים" (או נוירותאולוגיות בכלל), המובעת במגוון צורות, ויכולות ללבוש צורה נטורליסטית לכאורה, או מיסטית, גם כזו שכלל אינה עולה בקנה אחד עם התפיסה הדתית (אברהמית או אחרת), ותמיד לא כזאת שמתנגשת עם ידע מדעי קונקרטי או הניסיון האנושי בכלל. בעוד שחלק מהדאיסטים עשויים לטעון שאין בכלל שכר ועונש (או שהעיסוק בו אינו מניב או לא ראוי מחשש לצמצום ואנתרופומורפיזם), יש שיטענו לקיומה של מתכונת מסוימת של גמול על מעשים מסוימים של האדם בחייו, בין אם צורה זו היא מטאפיזיקאלית במסווה טבעית, נוגעת לגלגול קיומי (למשל, אדם שנולד בעת אחת יכה על חטאיו של אדם מעת קודמת, משום ששניהם מייצגים סוג של קיום רוחני מסוים (שאינה דואליסטית), או רוחנית גרידא (מתרחשת בצורה קיומית אחרת לחלוטין מזו המוכרת לאדם ומשוללת קשר לעולם הפיזי), או בצורות אחרות. יש שינקטו גישה סינתטית (בין-רעיונית). רעיונות אלה הם בדרך כלל לא יותר מפרשנויות סובייקטיביות שדאיסט מסוים רק יכול לשער או להאמין בנכונותן מסיבותיו שלו, אם בכלל.
הדאיזם הקלאסי סלד באופן כללי, מתפילות, ואפשר לומר שמסורת זו נמשכת גם כיום בהסתמך על הנחות כגון שהיקום נוצר בצורה ייעודית (בהקשר החוקיות הפיזיקלית), או, מושלמת, ובקשות או תחנונים אינו ברות השפעה על אופן פעילותו האלמנטרי, ולכן מיותרות. כמו כן, לא ראוי או חסר טעם, לנסות להתקרב או לתקשר עם המהות הנשגבת שכביכול הביאה להמצאות את הקיום המוכר, בדרך של תפילות, כי הוא נוצר במטרה שלא יהיה שיח בין האלוהות לצורות חיים פיזיות ובעלות תודעה תבונית כמו זו האנושית. הסייג להנחות אלה הוא הטענה שתפילות ייתכנו כלגיטימיות אך ורק כתפילות הודיה (Affirmative prayer) משום שהן נתפסות כאמצעי תכליתי לזיכוך הנפש, או כסוג של מדיטציה. לתפילות בקשה המזוהות עם הדתות התאיסטיות לעומת זאת, אופי נסי, ולעיתים גם ניסוח קבעני (אלוהים יתן לי!), במקרים רבים לא רציונלי (כמו למשל טכנאי המתפלל תפילה לפרנסה, דבר הכרוך בגרימת נזק למטלטלין ללקוחו הפוטנציאלי), והדבר נתפס כלא-הגיוני, וזוכה לתיעוב בדאיזם.

שכיחות


סקר ההזדהות הדתית בארצות הברית משנת 2001 (ARIS), בהשתתפות 50,000 משתתפים, דיווח שמספר המשתתפים שהגדירו עצמם "דאיסטים" גדל בשיעור של 717 אחוזים, בין 1990 ל-2001. אם להכליל זאת לכלל תושבי ארצות הברית, ל "דת הגדלה בקצב המהיר ביותר" (התיוג הדתי ניתן מטעמים טכניים ולא נהוג לראות בדאיזם דת). רבבות המשתתפים הם 0.2% לערך, מהציבור האמריקני.

דיון פילוסופי בדאיזם

ההנמקות ללגיטימות, או לנכונות כביכול של הדאיזם הן בדרך כלל הטיעונים המטאפיזיים התאולוגיים הנפוצים (או גרסאות שלהם) לקיום אלוהות יחידנית, אומניפרסנטית (כל נוכחת - אינה מאפיין קיומי של עולמות פיזיקאליים ואינה כפופה למרחב, לזמן, ולאנרגיה (ובזה גם לחומר), ולמעשה, לכל מאפיין פיזיקאלי שאי פעם היה יכול להתקיים ממנה), אוניברסלית (אין משהו שלא יכול לנבוע ממנה), שהיא בגדר סיבה ראשונית תמידית, והכרחית כביכול, לקיום המציאות הפיזיקאלית המוכרת לנו, לפחות כפי שזו הופיעה במצבה הראשוני (ומציאויות אחרות אם קיימות), ושלא ניתן לתפוש מהותה במונחים אנושיים, אם כי, אפאתית באופן כללי לחי התבוני ביקום. הגדרות כלליות רבות מבקשות להדגיש גם נייטרליות מגדרית שכן דאיסטים לרוב יימנעו מלהציג אלוהות באופן מסוים מהבחינה המגדרית (כגון אלוהים "גברי" או אלוהות "נשית"), וייתכן והדבר יקרה מסיבה לשונית-תחבירית, יתרה מכך, בקרב דאיסטים דוברי אנגלית יש המייחסים למונחים שמימיים את התואר הנייטרלי It, להבדיל מ-He/She, המייחסים לו זהות מגדרית.
חלק מהטיעונים לא קבילים על חלק מהדאיסטים עצמם, קל וחומר על פילוסופים של האלוהות בכלל:
תומאס הובס, דאיסט בן המאה ה-17 השתמש בטיעון הקוסמולוגי להצדקת עמדתו, בטענה שלכל תוצאה יש סיבה שקדמה לה, מלבד מה שהוא כינה "אלוהים" אשר יוצא מן הכלל הזה, וממנו יכולות לנבוע מערכות של סיבה ותוצאה שכביכול אינן מסוגלות לרגרסיה אין-סופית. הובס מוסיף לכנותו "סיבת הסיבות" דוגמאות נוספת הן הטיעון הטלאולוגי, או הטיעון ממורכבות שלא ניתנת לצמצום  בו צידד הדאיסט הידוע אנטוני פלו .
הפיזיקאי האתאיסט לורנס קראוס (Lawrence M. Krauss), טען בעת דיון עם הפילוסוף הנוצרי ויליאם ליין קרייג את דעתו על הפילוסופיה הדאיסטית ביחס לידע שהצטבר בקרב מדע הפיזיקה (הערות בסוגריים אינן חלק מהציטוט המקורי):
אני למעשה חושב שדאיזם, הקיום הפונציאלי של אינטליגנציה שמיימית, איננו הנחה בלתי סבירה, ולא אטען נגדו. זה יכול להיות, כלומר, היקום הוא מקום מדהים. השאלה היא, האם יש ראיה לכך, זה מה שאנו מנסים לדון בו... אז, אני חושב שהקיום הפוטנציאלי של אינטליגנציה שמיימית הוא סביר בהחלט, ונוגע לכמה מהנושאים המביכים הקשורים בתחילת היקום, ואכן ייתכן שאולי לבסוף נמצא אותו כנדרש. אבל היחס בין זה לבין האל הספציפי שאנשים מסוימים מאמינים בו כאן (הצבעה על חלק אחד של הקהל), או האל הספציפי שאנשים מסוימים מאמינים בו שם (הצבעה על חלק שני של הקהל), הוא בוודאי בעיה. (מעט לאחר מכן ובאותו הקשר הוסיף קראוס) הם לא יכולים כולם להיות צודקים, והנקודה היא שקרוב לוודאי כולם טועים. למעשה, אני אגיד את זה ברור יותר; המדע לא-תואם לדוקטרינה של כל אחת מהדתות המאורגנות. אך הוא איננו לא-תואם לדאיזם. הוא איננו תואם לנצרות, ליהדות, ולאסלאם, אם תתייחס באופן ליטרלי לדוקטרינה של דתות אלו.
ביקורת נפוצה כלפי דאיסטים היא שהטיעון המרכזי של דאיזם פוזיטיביסטי (דאיזם אמוני, להבדיל מאגנוסטי) היא שטענה זו משקפת את בעיית "אלוהי הפערים" (אלוהי הגאפים, God of the Gaps). דאיסטים פוזיטיביסטיים טוענים לביקורת זו כי סיבה ראשונית שאינה תוצאה היא הכרחית בכל מערכת של סיבה ותוצאה, ולא במערכת ספציפית, ולכן לגיטימי לטעון שבכל תרחיש יקומי בו מתקיימים חיים תבונתיים, תתקיים אמונה כי ישנו מקור ראשוני בלתי-מותנה כזה.

נטורליזם

הדאיזם קרוב להשקפות נטורליסטיות אחרות (להרחבה על התפיסה הנטורליסטית ראו נטורליזם מטאפיזי) משום הכרתו ביקום עצמו כמערכת מכניסטית במהותה, עם אפיון פיזיקאלי ספציפי, וחוקיות, בעוד האלוהות מובנת כסוכנת (Agent) של היווצרות מצבו הראשוני של היקום (שתמיד תלוי בה ולא ההפך), יותר מאשר שתובן כמכניזם (Mechanism) אפריורי גרידא, או לחלופין, שלב "מכני" קודם ליקום. עצמו, אם כי ההשקפה הדאיסטית נמנעת מלדון ב"אופי" האלוהות, ומדגישה את חוסר היעילות הכללית שבניסיונות האדם לנסות לתאר אותה.
דאיזם קלאסי מניח נטורליזם כדרך-הכלל בה מתנהל היקום (מתוקף גריסתו שמהות בוראת אינה מתערבת בהתנהלותו הטבעית). ככלל, נכון המבט גם לדאיזם המודרני התובע אגנוסטיות ו\או אי-עיסוק בעניין ההתערבות המתוארת מסיבות אפיסטמולוגיות כאמור. תנועת הברייטס האוגדת אינטלקטואלים חילוניים שהשקפת עולמם נטורליסטית, מקבלת אליה אנשים בעלי השקפה כזו המגדירים עצמם דאיסטים. אדם המגדיר עצמו דאיסט אך טוען לאמונה או ל"ידיעה" חד משמעית וכוללת לגבי התערבות אלוהית במציאות (טענה שאינה מאד נפוצה בשיח הדאיסטי המודרני), הרי שאינו משקף את אג'נדת הברייטס, בדומה למקרה בו אדם מגדיר עצמו אתאיסט אך מאמין כי באופן תדיר מתקיימות בעולמינו תופעות על-טבעיות (מופרכות, או בלתי ניתנות להפרכה).

פצלים מן הדאיזם העכשווי

הדאיזם שימש כמצע להשקפות שונות, ונעשו ניסיונות לשלבו במספר מסגרות שסטו ממנו; האבות המייסדים נתפשים כמי שניסו לכונן סוג של דאיזם נוצרי. עוד מונחים נטבעו בניסיון לתאר את הגישור הפוטנציאלי כביכול בין הדאיזם לתפיסות אחרות; בין היתר, דובר גם על פולידאיזם, דאיזם תהליכי, דאיזם מדעי, ודאיזם הומאני.

דאיזם אגנוסטי

בעיקר מתוקף שאיפתם של דאיסטים לביקורת עצמית, ובדומה לתאיזם אגנוסטי או אתאיזם אגנוסטי, גם הדאיזם יכול ללבוש צורה אגנוסטית, נון-פוזיטיבית (לא-אבסולוטית ו\או רדיקאלית ברמת העמדה), הדוגלת בהיעדר אמונה פונדמנטאלית, או קביעה קוטבית בדבר נכונות התפיסה, אלא, טענה בדבר חוסר וודאות, או, קבלה מובחנת אך מידתית\סיפית, של הניתוח הדאיסטי לרעיון האלוהות. יש מי שלא יגדירו עצמם כך, וישתמשו בהגדרה אחרת, או ינקטו עמדה הסולדת מהגדרות (ראו פוסט-סטרוקטורליזם).

פנדאיזם

הפנדאיזם משלב דאיזם קלאסי בתפיסתו הפנתאיסטית-קלאסית של שפינוזה. לפי דעה זו, יש להבין את המקור הבורא (המופשט והבלתי-תפיס במהותו) כעצמאי, כל עוד לא ברא יקום זה (או יקום אחר), אך משנוצר, יש להכיר בו כמתנהל על פי חוקים פיזיקאליים וכי הייצוג האלוהי בו הוא לפחות ככלל, נטורליסטי לחלוטין - והוא הטבע למעשה. זה בניגוד לפנתאיזם שלכאורה מבקש לייחס למונחים אלוהות והטבע את אותה משמעות בדיוק (כאשר המונח "אלוהים" הוא הכינוי לסכום כל הקיים באופן טבעי), ולדאיזם האותנטי הרואה ביוצר המציאות משהו עצמאי עם "תודעה" נשגבת אשר כל הצגה טבעית שלה (אדרבא כשמדובר במונחים של זמן), היא צמצום בלתי מתקבל, ואף בלתי סביר שלה.
הפילוסוף של הדת, והפנתאיסט צ'ארלס הרטשורן דקדק באחד מפרסומיו בהבדלים בין פנתאיזם לפנדאיזם, שבא בעקבותו.

פנאנדאיזם (Panendeism)

סוג ספציפי של דאיזם רוחני מנסה לשלבו עם הפנאנתאיזם (ההנחה שהטבע הוא חלק מהאלוהות או גילום שלה), בו נפוץ עקרון ה"מטאפיזיקה חוויתית" (Experiential metaphysics) לפיו התנסות כמו מדיטציה או סוגים מסוימים של תפילה הם דרך לחוות את האלוהות המתגלמת בטבע - ההשקפה קרובה לפרדיגמת הרוח הגדולה הנפוץ בחברות אינדיאנית כמו שבט הסו (Sioux), ועם האלגונקווין (Algonquian).‏
הפלורליזם הדתי הזה של מה שמכונה דאיזם רוחני מהווה סטייה משמעותית מההשקפה הכללית חסרת הדת בכלל, והאנטי-תאיסטי בפרט, המגנה בפיקנטיות כל פסבדו מדע ונטיות אסוטריות.

דאיזם וקונספירציה

הצגת אלוהים כארכיטקט האחראי לאפיון לכאורה הצפוי ביקום קשרה את הדאיסטים הקלאסיים עם ארגון הבונים החופשיים, המזוהה עם אליטה חילונית וכגוף שפרח גם כן בעידן הנאורות, ואשר חלק בלתי מבוטל מהמשתייכים אליו אכן היו ליברליים, דאיסטים, ויונטריאינים.

ביקורת

הדאיזם ספג ביקורת בעיקר מהוגים תאיסטים ואתאיסטים.
ההוגים ג'וזף דה מאייסטר ואדמונד ברק קראו תיגר על התפיסה הנפוצה בקרב דאיסטים (ובני השקפות חילוניות אחרות) לפיה רק הרציונליות וההיגיון אוגדים את התשובות לבעיות הקיומיות.
ההיסטוריון הצרפתי פאול הזארד תיאר הדאיסטים של יומו כ "רציונליסטים עם נוסטלגיה לדת, שנתנו לרוח התקופה להפרידם מהאורתודוקסיה אך רצו להאמין שהמדרון עליו דרכו לא היה חלקלק מספיק כדי להובילם לאתאיזם".
בספרו "יש אלוהים?" טוען המדען, והאתאיסט-אגנוסטיקן ריצ'רד דוקינס:
האל הדאיסטי, שלעתים נקשר עם האבות המייסדים, הוא בהחלט שיפור מהמפלצת של הברית הישנה. למרבה הצער, הסבירות שהוא קיים, או התקיים אי-פעם, עולה (על הסבירות לקיום אלוהי הברית הישנה) רק בקושי.
באותה פסקה מציע דוקינס שהיפותזת האלוהים מיותרת לכל צורותיה, תוך שהוא מצטט את פתגמו המפורסם של לפלס בהקשר זה. לעומת זאת, בדיון מאוחר יותר עם המתמטיקאי הנוצרי ג'ון לנוקס, כנשאל "האם המדע קבר את אלוהים?" השיב דוקינס שתלוי על איזה אלוהים מדובר, ובחלק מתשובתו, שדנה בין היתר בפנתאיזם הפואטי של איינשטיין, התייחס גם לפרשנות הדאיסטית בדברים להלן:
"ניקח לדוגמא אל דאיסטי, סוג של "אלוהי הפיזיקאי", אלוהים של מישהו כמו פאול דייויס; המפלג את חוקי הפיזיקה, אלוהים המתמטיקאי, שהניח את הקוסמוס, ולאחר מכן כאילו לקח צעד אחורה, ורק צופה בו. הפרט יכול לטעון טענה מאד הגיונית ומכובדת כזו, שאותה אמנם לא הייתי מקבל אך אני חושב שזה כן דיון רציני שהיה בידינו לערוך".
הסופר כריסטופר היצ'נס החשיב את התפיסה הדאיסטית כמיושנת, וכלגיטימית רק לראשית זמנה. הוא הציע שרעיונותיו המהפכניים של צ'ארלס דרווין בדבר תורת האבולוציה הביולוגית, כמו גם תגליותיו הקוסמולוגיות של איינשטיין, היוו אלטרנטיבה מספקת לדאיזם במצע של תהליך פיזיקאליסטי אבולוציוני מורכב, המתחיל בהיווצרות ספונטנית של היקום מסביבה טבעית שקדמה לו, ובשלב מסוים, גם היווצרות חיים בכדור הארץ (ואולי גם בפלנטות מתאימות אחרות) באופן טבעי, ללא יד מכוונת מטאפיזית כל שהיא.