google/wiki40b huggingface dataset:
ידלינסק

תולדות היישוב

לידלינסק הוענקו זכויות עיר בשנת 1530, ועד תחילת המאה ה-17 היה היישוב למוקד אריאניות. בפלישת האימפריה השוודית לפולין באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב.

יהודי ידלינסק

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-750 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה. באביב 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הועברו גם יהודי יישובי הסביבה. בגטו התקיימו תנאי צפיפות קשים, ומעת לעת נרצחו יהודים שנתפסו מחוצה לו, לרבות ילדים.
באוגוסט 1942 שולחו למעלה מ-1,000 יהודי הגטו שבעיירה לגטו ביאלובז'גי, תוך רצח 68 יהודים חולים וקשישים בשעת האקציה. משם, שולחו יהודי העיירה כעבור פחות מחודשיים למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בדצמבר 1942 הקימו הגרמנים מחנה עבודה בעיירה, אליו הובאו כ-2,000 פולנים ויהודים מאזור ראדום. במספר אקציות נרצחו יהודים "לא כשירים" במחנה, ובפברואר 1944 נרצחו במחנה מאות עובדים יהודים, תוך העברת היתר למחנות עבודה אחרים.
ביצה

ביצה היא מבנה אשר בתחילת התפתחותו של העובר, מכיל את הזיגוטה, ובנוי להכיל את העובר בשלבים מאוחרים יותר. דהיינו, הביצה בנויה מההתחלה להכיל עובר מפותח. הביצה מתפקדת בדומה לרחם ומאפשרת לעובר להתפתח מחוץ לגוף אמו. כל החומרים הנחוצים לעובר נמצאים בתוך הביצה.

ביצי עופות

אחרי ההפריה, מטילה הציפור את הביצה ודוגרת עליה זמן מה, עד אשר בוקע הצאצא. במרבית המינים הנקבה היא זו שדוגרת על הביצה, אך ישנם גם יוצאי דופן: זכר הקזואר הוא זה שדוגר על הביצים, ועופות אוסטרליים מסוימים אינם דוגרים כלל אלא קוברים את הביצים בחול.
ביצי העופות מצויות בשלל גוונים וצורות חיצוניים, אך המבנה הפנימי שלהן זהה בדרך כלל ומכיל חלמון צהוב, המשמש מקור מזון לעובר, וסביבו שכבה של חלבון. החלמון מוחזק בקצותיו באמצעות קורים חלבוניים המאפשרים לו לנוע על צירו, כך שהעובר נותר תמיד כשראשו כלפי מעלה. את החלבון עוטה הקליפה, העשויה בעיקר סידן פחמתי ומכילה נקבוביות אוויר רבות - בזו של תרנגולת, לדוגמה, יש למעלה מ־7,000. שני הקרומים המרפדים את הקליפה מופרדים זה מזה בחלקה הרחב של הביצה, ויוצרים שק אוויר, המאפשר לגוזל לנשום את נשימתו הראשונה, עם בקיעת הביצה. שק האוויר גם מאפשר את שינוי נפח תוכן הביצה ללא פגיעה בקליפה הקשיחה. בתעשיית המזון, גודלו של שק האוויר משמש מדד לטריות הביצה.

ביצי זוחלים

לרוב ביצי הזוחלים קליפה חזקה דמוית קלף, אך לחלקן קליפות קשיחות או רכות במיוחד. ביצי הלטאות, לדוגמה, רכות קליפה. רוב הזוחלים אינם דוגרים על הביצים, אלא מטילים אותן במקומות חמים כגון מחילות או בורות בחול. סוגים מסוימים של נחשים נוהגים לחמם את הביצים באמצעות היכרכות סביבן.

ביצי דגים, חרקים ודו-חיים

שתי תכונות עיקריות מאפיינות ביצי דגים וחרקים - גודלן המזערי ומספרן העצום. נקבת דג השיבוטה לדוגמה, מטילה למעלה מ־6 מיליון ביצים בשנה, ונקבת דג הלינג - כ־30 מיליון. רובן המכריע של ביצים אלו אינן מגיעות לשלב הפיכתן לצאצא, עקב אכילתן על ידי חרקים או דגים אחרים.
דו-חיים מטילים ביצים העטופות בקריש חלקלק המגן עליהן ומאפשר להן לצוף על פני המים. זכר האלוטס (מין של צפרדע) נושא את הביצים שהטילה הנקבה על רגליו האחוריות, ובכך מגן עליהן מפני טורפים.
הדיוויזיה ה-60 (ורמאכט)

הדיוויזיה הממונעת ה-60

הדיוויזיה הוקמה ב-1 בספטמבר 1939 על בסיס קבוצת הקרב אברהרדט שכללה אוסף יחידות של הSA, והועמדה תחת פיקוד פרידריך-גאורג אברהרדט. במהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה בשלב השני לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה הראשונה, ובמהלך המערכה בבלקן לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה בתחילה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס הממונע ה-40 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, ולאחר מכן לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, והשתתפה בקרב אומן ובכיבוש רוסטוב. באביב 1942 לחמה הדיוויזיה בקרב חרקוב השני כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה עמה במהלך מבצע מקרה כחול. הדיוויזיה לחמה בקרב סטלינגרד, שם הושמדה ב-31 בינואר 1943.

דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-60 פלדהרנהאלה

ב-20 ביוני 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בדרום צרפת כדיוויזיית הפאנצרגרנדיר פלדהרנהאלה, והועמדה תחת פיקוד אוטו קוהלרמן. בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, וסייעה בפירוק הארמייה האיטלקית השמינית מנשקה. באוקטובר 1943 נשלחה הדיווייה לצפון צרפת, ובדצמבר אותה שנה נשלחה לחזית המזרחית, והועמדה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית. בפברואר 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה ה-18, ובמאי הועמדה כעתודת קבוצת ארמיות מרכז, עמה לחמה עד להשמדתה במהלך מבצע בגרטיון.
ב-1 בספטמבר 1944 הוקמה הדיוויזיה מחדש, ובאוקטובר נשלחה להונגריה, שם לחמה בקרב דברצן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת הארמייה השישית. ב-27 בנובמבר 1944 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה, שלחמה בחזית המזרחית עד סוף המלחמה.
איוואן קרילוב

איוואן אנדרייביץ' קרילוב (ברוסית: Иван Андреевич Крылов‏; 13 בפברואר 1769 – 21 בנובמבר1844) היה משורר, מחזאי, סופר אגדות עם וממשיל משלים רוסי.

ביוגרפיה

קרילוב נולד במוסקבה, אך את מרבית שנותיו המוקדמות העביר בערים אורנבורג, שם שירת אביו כקצין בצבא רוסיה, וטבר, שבה היה אביו פקיד בבית המשפט לאחר שפרש מהצבא. אביו נפטר בשנת 1779, בהיותו בן 10. אמו גידלה אותו לבדה, ועברה לסנקט פטרבורג כשהיה בן 14, בתקווה לזכות בקצבה ממשלתית. אמו של קרילוב נפטרה בהיותו בן 19.
בסנקט פטרבורג החל קרילוב לעבוד בשירות הממשלה, תוך שהוא כותב סיפורים, סאטירות ואופרות קומיות, אך התפטר לאחר מות אמו ב־1788. 5 שנים קודם לכן הוא הצליח למכור קומדיה שכתב למוכר ספרים, מה שעודד אותו לכתוב את המחזה הרציני "פילומלה" ולנסות לחדור לחוג הדרמטי של קניאז'ין. נסיונותיו להוציא לאור מגזין ספרותי סאטירי (שנקרא "פוצ'בה דוחוב") נכשלו ברובם וגרמו לו התנגשויות עם הצנזורה, אך יחד עם מחזותיו הם העלו אותו לתודעה בחברה הגבוהה.
בין השנים 1797–1801 היה קרילוב בן חסותו של הנסיך סרגיי גליצין, ואף ליווה אותו כמזכיר רשמי בעת שזה התמנה למושל צבאי של ליבוניה (אזור דרומית לאסטוניה של ימינו). מעט ידוע לנו לגבי קורותיו בשנים שלאחר מכן, אך הדעה הרווחת היא שנע מעיר לעיר ועסק בעיקר במשחקי קלפים, אחריהם היה כרוך.
ב־1805 הוא החל לתרגם את משלי לה פונטיין הצרפתי, אך הגיע למסקנה כי ביכולתו לכתוב משלים טובים לא פחות. אוסף האגדות הראשון (23 במספר) מפרי עטו ראה אור ב־1809 וקנה לו הצלחה ותהילה. מ־1812 ועד 1841 הוא גם החזיק משרה בספרייה הציבורית המלכותית, שם הגיע עד לתפקיד ראש מחלקת הספרות הרוסית. הצאר אלכסנדר הראשון אף הבטיח לתמוך בו כספית אם יכתוב "כיאות".
קרילוב נהנה מהערכה רבה עוד בימי חייו: האקדמיה הרוסית למדעים קיבלה אותו כחבר לשורותיה ב־1811 וזיכתה אותו במדליית זהב. ב־1838 נערך פסטיבל גדול בחסות הצאר לחגיגות היובל של קריירת הסופר שלו והוא זכה לקצבה נדיבה.
עד למותו נמכרו כ־77,000 עותקים של קובצי האגדות שלו ברוסיה, וסגנונו מלא ההומור התחבב על קהל הקוראים. למרות שקרילוב התחיל כמתרגם ומחקה של איזופוס, מולייר, לה פונטיין ואחרים, הוא כתב גם אגדות מקוריות רבות שהושפעו מחיי הכפר של מולדתו.
משלי קרילוב תורגמו לעברית פעמים מספר, החל בתרגומו של משה בן דוד הכהן רייכרסון מסוף המאה התשע עשרה, תרגומו של חנניה רייכמן מ־1949 (עם איורים מאת נחום גוטמן) ותרגומה של חגית בנזימן מ-2015.
רכס ניקולאס (הרי פמיר)

מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו במהלך ועדת גבולות משותפת בין רוסיה ובריטניה ב-11 במרץ 1895, שדנה בגבולות באזור פמיר. 
הבריטים הסכימו כי הרכס יקרא על שמו של הצאר ניקולאי השני, ובתמורה הסכימו הרוסים כי אגם זורקול הסמוך יקרא "אגם ויקטוריה" על שמה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.

לקריאה נוספת

•  Ewan W. Anderson, Global Geopolitical Flashpoints: An Atlas of Conflict, P 358
פקאלה

פקאלה (רומנית: Păcală), גיבורן של מעשיות עממיות רומניות בדומה להרשלה.
פקאלה הוא כפרי פיקח מאוד, המעמיד פני שוטה ו"מסדר" את האחרים, בעיקר את העשירים, הכמרים והטיפשים. לפעמים מופיע בסיפורים רע של פקאלה בשם "טנדאלה" (Tândală).
שלושה סופרים רומנים אספו וניסחו סיפורים על פקאלה ואחד מהם עשה זאת בחרוזים.
ברומניה הופק סרט בשם הזה בבימויו של Geo Saizescu.
אהרן הגדול מקרלין

קורות חייו

נולד ביאנובה ליעקב ופערל. בצעירותו רכש השכלה בש"ס ובפוסקים. בהשפעת אחי אמו, רבי מנלי מקרלין, התקרב לרבי דב בער, "המגיד ממזריטש", שהיה ממשיכו של הבעל שם טוב, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים. עוד בחיי רבו הקים את המרכז החסידי בעיר קרלין (כיום פרבר בעיר פינסק בבלארוס). ביחד עם רבי מנחם מנדל מויטבסק הפיץ את תורת החסידות ברחבי ליטא. על השפעתו הרבה תעיד העובדה שמתנגדי תנועת החסידות שהחלו לפעול בתקופה זו נהגו לכנות את כלל החסידים "קרלינאים". 
אחד המאפיינים של שיטתו היה המנהג להתפלל בהתרגשות ובהתלהבות עד כדי צעקות של ממש. הנהגה כזאת קיימת עד היום בחצר קרלין. רבי אהרן שהיה בעל חוש מוזיקלי הוא מחברו של הפיוט הידוע יה אכסוף. פיוט זה הוא אחת היצירות הקאנוניות החסידיות היחידות שנכנסו לזמירות שבת והוא מושר עד היום בחצרות חסידיות רבות בכמה לחנים. על פי המסורת החסידית את הפיוט חיבר בהוראת רבו, המגיד ממזריטש.
רבי אהרן נפטר בצעירותו, כשהוא בן 36 שנה בלבד. על מצבתו בבית הקברות בקרלין נכתב: "זכה וזכה את הרבים כמה וכמה פעמים ומסר את נפשו במסירות נפש על זה, לפי שכלו לזכות את הרבים והיה מוכיח לרבים בתוכחת מגולה ואהבה מסותרת לקרב את ישראל לאביהם שבשמים וליחדם בייחוד גמור".
דברי תורתו הובאו בכתבי תלמידיו ובעיקר בספרי נכדו, רבי אהרן מקרלין (השני), מחבר הספר "בית אהרן". את מקומו של רבי אהרן הגדול מילא תלמידו וחברו, רבי שלמה מקרלין, שהיה אחראי גם על גידולו וחינוכו של רבי אשר מסטולין (הראשון), בנו של רבי אהרון והאדמו"ר השלישי בשושלת. מחסידות קרלין הסתעפו חסידויות לודמיר, לכוביץ', קוברין, סלונים וקודינוב.
פרשת שלח לך

הפטרה

ההפטרה היא בספר יהושע, פרק ב', פסוקים א'-כ"ד. בהפטרה מסופר על המרגלים ששלח יהושע ליריחו לפני הכניסה לארץ ישראל ועל הקורות אותם בבית רחב הזונה:
(א) וַיִּשְׁלַח יְהוֹשֻׁעַ בִּן נוּן מִן הַשִּׁטִּים שְׁנַיִם אֲנָשִׁים מְרַגְּלִים חֶרֶשׁ לֵאמֹר לְכוּ רְאוּ אֶת הָאָרֶץ וְאֶת יְרִיחוֹ וַיֵּלְכוּ וַיָּבֹאוּ בֵּית אִשָּׁה זוֹנָה וּשְׁמָהּ רָחָב וַיִּשְׁכְּבוּ שָׁמָּה. (ט) וַתֹּאמֶר אֶל הָאֲנָשִׁים יָדַעְתִּי כִּי נָתַן ה' לָכֶם אֶת הָאָרֶץ... (יב) וְעַתָּה הִשָּׁבְעוּ נָא לִי בַּה' כִּי עָשִׂיתִי עִמָּכֶם חָסֶד וַעֲשִׂיתֶם גַּם אַתֶּם עִם בֵּית אָבִי חֶסֶד וּנְתַתֶּם לִי אוֹת אֱמֶת. (יח) הִנֵּה אֲנַחְנוּ בָאִים בָּאָרֶץ אֶת תִּקְוַת חוּט הַשָּׁנִי הַזֶּה תִּקְשְׁרִי בַּחַלּוֹן אֲשֶׁר הוֹרַדְתֵּנוּ בוֹ וְאֶת אָבִיךְ וְאֶת אִמֵּךְ וְאֶת אַחַיִךְ וְאֵת כָּל בֵּית אָבִיךְ תַּאַסְפִי אֵלַיִךְ הַבָּיְתָה.
גרשון ק' גרשוני

גרשון ק' גרשוּני (קָמֶלהַאר) (Gershon K. Gershuni;‏ 1902 – 21 בספטמבר 1969, ירושלים) היה מבקר תיאטרון ואמנות ישראלי.
עדה צמח

עדה צמח-וָרֶטֶה (7 ביולי 1919 - 29 בנובמבר 2005) הייתה חוקרת ספרות ומתרגמת ישראלית. כלת פרס טשרניחובסקי לתרגום.

ביוגרפיה

צמח נולדה בשנת 1919 באודסה, וב-1921 עלתה לארץ ישראל עם אמה ואביה, הסופר והמבקר שלמה צמח. למדה בגימנסיה הרצליה ובבית הספר הריאלי בחיפה. 
במלחמת העולם השנייה התגייסה לצבא הבריטי. לאחריה נסעה ללמוד בלונדון ובפריז. 
בשנת 1951 זכתה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של יוסף אור, אהרן אמיר ומנשה לוין). 
באמצע שנות החמישים החלה לערוך את כתב העת "אורות", והמשיכה בעריכתו עד תחילת שנות ה-70. 
ספרה "באמצע: קריאה בשני סיפורים של אורי ניסן גנסין" (הוצאת מאגנס, 2000), זיכה אותה בפרס מפעלי ספרות מטעם משרד החינוך והתרבות. 
מאמריה ומסותיה כונסו בספר "מבית ומחוץ: מאמרים ורשימות ביקורת" (הוצאת עם עובד, 2001).
הייתה נשואה להיסטוריון מאיר ורטה. ילדיה הם: הסופרת תמר ורטה זהבי, הבמאי דני ורטה, המשורר והעורך יורם ורטה.
דונג ננג 2

דוֹנג נֶנְג-2 (בסינית: 动能-2, תרגום: אנרגיה קינטית 2, באנגלית: Dong Neng-2) הוא טיל להשמדת לוויינים של צבא השחרור של העם, שפותח בתחילת שנות ה-2010.
דונג ננג-2 נועד לשמש כמיירט במסלולי לוויינות גבוהים (High Earth Orbit) המסוגל לנטרל לוויינים על ידי פגיעה במהירות קינטית גבוהה.
לודהיאנה

גאוגרפיה

העיר ממוקמת בגובה ממוצע של 244 מטרים מעל גובה פני הים. הקרקע בעיר מורכבת מאבן חול צהובה וגרניט. העיר מחולקת לשני רבעים עיקריים, העיר העתיקה והעיר החדשה. 
עד השנה 1875 זרם הנהר סוטלז', שהתייבש באותה שנה, מצפון-מערבה. היום בחלק זה של העיר יש שכונות מגורים שנבנו ללא תכנון. כמו כן פועלות באזור סדנאות תעשייה מקומיות שרובן מופעלות מתוך בתי התושבים. לרגלי הנהר עמד בעבר המבצר העתיק של העיר. היום שוכן באותו מקום קולג' להנדסת טקסטיל.

דמוגרפיה

לפי מפקד אוכלוסין ב-2001 אוכלוסיית העיר עמדה על 1,395,053 תושבים. הגברים מהוים 57% מאוכלוסיית העיר והנשים 43%. אחוז יודעי קרוא וכתוב בעיר עומד על 70%. נתון זה גבוה משמעותית מהמוצע בהודו העומד על 59.5%. 72% מהגברים יודעים קרוא וכתוב ו-68% מהנשים. ילדים מתחת לגיל 6 מהווים 12% מהאוכלוסייה. הדתות העיקריות הן הינדואיזם וסיקיזם. לפני חלוקת הודו, הייתה בעיר אוכלוסייה מוסלמית גדולה, אך רבים נאלצו לעזוב עקב רמת האלימות הבין דתית הגבוהה. השפה המקומית המדוברת היא פנג'אבי והיא שפת האם של קרוב ל-78% מהתושבים. השפה ההינדית אף היא נפוצה בעיר, בין היתר הודות למהגרי העבודה הרבים הפוקדים את העיר מדי שנה.
חגית בת-עדה

חגית רוטנברג, המוכרת בשם העט חגית בת-עדה, היא מתרגמת ישראלית.

ביוגרפיה

נולדה בירושלים. בוגרת האוניברסיטה העברית בחוגים שפה וספרות צרפתית, ספרות עברית ופילוסופיה כללית. לימדה לשון וספרות עברית בבתי ספר על-יסודיים בירושלים ובמונטריאול שבקנדה. כן לימדה צרפתית בקולג'ים באדלייד שבדרום אוסטרליה. 
חגית בת-עדה עבדה שנים רבות בעיתון "כל העיר" כעורכת לשונית.
בשנת 2004 קיבלה את עיטור הכבוד האקדמי "אבירת מסדר התמר" מטעם ראש ממשלת צרפת, על תרומתה להפצת התרבות והספרות הצרפתית.
חגית בת-עדה התמחתה בתרגום ספרות צרפתית בת-זמננו. ב-25 השנים האחרונות תרגמה יותר מ-70 ספרים. בסיוע המכון הצרפתי בתל אביב היא מקיימת קשר רציף עם סופרים ועם הוצאות ספרים בפריז, ומקפידה להתעדכן שם בחידושי השפה והספרות.
חגית בת-עדה היא כלת "פרס שרת התרבות ליצירה בתרגום" לשנת 2011. מנימוקי השופטים:
"חגית בת-עדה מתרגמת ותיקה ומשובחת מצרפתית, אשר העשירה את ארון הספרים הישראלי בהרבה יצירות חשובות מהקלאסיקה הצרפתית בתרגום רהוט ובלשון עשירה וגמישה."
אלכסנדריה על האינדוס

אלכסנדריה על האינדוס היא עיר שנוסדה על ידי אלכסנדר מוקדון בשפך של נהר צ'נאב לנהר האינדוס, בפקיסטן המודרנית. דיודורוס סיקולוס כתב כי חיו בעיר כ-10,000 תושבים, אשר מרביתם היו תראקים ומקומיים. מושל הגדה המערבית של האינדוס הופקד על בניית העיר.
שלמה אלבז

ביוגרפיה

נולד במרקש שבמרוקו למזל וליצחק אלבז ב-21 באפריל 1921 (ה'תרפ"א). בילדותו התחנך במוסדות מקומיים, וכשבגר עבר לפריז שבצרפת כדי ללמוד חינוך והוראה. עם סיום לימודיו חזר למרוקו, ושימש כמורה וכמחנך. בצעירותו התייתם מאביו, ונאלץ לפרנס את אחיו ובני משפחתו.
בשנת 1955 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ דורות. בשנת 1959 החל ללמוד מקרא ואנגלית לתואר ראשון. בחודש יוני 1966 קיבל מהאוניברסיטה העברית תואר שני בספרות צרפתית ובספרות השוואתית (את חלקו השלים בפריז). בתקופת הלימודים של התואר השני, שימש במקביל כמנהל היחידה לאירופה במחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית העולמית. מטעם האחרונה יצא גם לשליחות בפריז.
עם חזרתו ארצה, קיבל דוקטורט מהאוניברסיטה העברית במחקר השוואתי על המשורר סן ג'ון פרס וטי אס אליוט. בתקופה זו נישא לאריאן ריינהולד, שהייתה אחת מחניכותיו.
אלבז סייע לפרופסור דוד אוחנה ולקלוד סיטבון להקים את הפורום לתרבויות הים התיכון במכון ון ליר.
פעל לייסד את סדרת "הים שלנו" במסגרת הוצאת "כרמל", שמטרתה הייתה חיזוק המודעות של אזרחי ישראל לסביבה התרבותית שבה הם חיים, וייצור תחושת סולידריות עם העמים האחרים השוכנים לחופי הים התיכון.
במסגרת פעילותו לשלום, נפגש הוא ומשה עמירב עם אנשי אש"ף. הוא גם תמך ברעיון שתי מדינות לשני עמים, שנחשבה בזמנו לפחות מקובלת.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נמנה עם חבר הנאמנים של המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון.
אלבז היה דובר עברית, צרפתית, אנגלית וערבית, ולפי פרופסור דוד אוחנה וד"ר עמי בוגנים, אלבז פילס דרך במחקר על התרבות הברברית.
הלך לעולמו בירושלים ב-26 באוגוסט 2003 (ה'תשס"ג), ונקבר קיבוץ דורות.

המזרח אל השלום

בשנת 1982, בעקבות מלחמת לבנון ורצח אמיל גרינצוייג ייסד את "המזרח אל השלום" - תנועה אידאולוגית תרבותית שהורכבה בעיקר מאינטלקטואלים, והייתה בעלת השקפה גאופוליטית שראתה במדינת ישראל חלק מהמזרח התיכון הערבי, ופעלה לחתירה לשלום עם הפלסטינים, ותמכה בהקמת מדינה פלסטינית.
לפי המרצה לפילוסופיה דודי מחלב, תנועת "המזרח אל השלום" הקדימה את זמנה בשיח, בפוליטיקת הזהויות וברעיון הרב-תרבותיות, הדגישה את התלות של רעיון אחד במשנהו, ואת הלכידות הפנימית שמתקיימת בין הרעיונות.
אנה סופיה בותה

ביוגרפיה

בותה נולדה בנמיביה בשנת 1941. בצעירותה הייתה אצנית וקופצת לרוחק והתחרתה בתחרויות מקומיות.
בותה התחילה לאמן בנמביה בשנת 1968. האתלטים הראשונים שלה היו ילדיה (בת ובן).
בשנות השמונים המאוחרות עברה בותה עם משפחתה לעיר בלומפונטין בדרום אפריקה, שם קריירת האימון שלה פרחה.
בשנת 1990 החלה לאמן באוניברסיטת המדינה החופשית הנמצאת בעיר בלומפונטין, היא הייתה המאמנת הראשית לאתלתיקה קלה.  
בשנת 2012 וויד ואן ניקרק ביקש מבותה שתאמן אותו, והיא החלה לאמן אותו לאחר אולימפיאדת לונדון, באוקטובר 2012. בותה אחראית לשינוי הכיון של ניקרק מריצות 200 מטר לריצות 400 מטר. בעזרת אימוניה ניקרק התגבר על פציעותיו ושיפר את תוצאותיו. ההישג הראשון הגדול היה באליפות העולם באתלטיקה בבייג'נג בשנת 2015,  שם סיים את ריצת 400 מטר בזמן של 43.48 שניות וזכה במדלית זהב. לאחר מכן באולימפיאדת ריו 2016 סיים ניקרק את ריצת 400 מטר בזמן שיא של 43.03 שניות וזכה במדלית זהב.
גישתה האימונית היא שחשוב שהאתלטים יהנו מאימונים ומנסה למנוע פציעות על ידי 'הקשבה לגוף'.
בותה היא סבתא רבה לארבעה נינים ומכונה על ידי מתאמניה ומכריה "טנני אנס" (באפריקאנס: Tannie Ans) שמשמעותו דודה אנה.
לנטבאריס

הקהילה היהודית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
סטנלי קוניץ

ביוגרפיה

קוניץ  נולד בווסטר, מסצ'וסטס, ארצות הברית, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני, מהגרים מליטא. למד באוניברסיטת הרווארד, סיים את לימודי התואר הראשון שלו בשנת 1926, ואת לימודי המוסמך בשנת 1927. הוא ויתר על לימודי הדוקטורט שלו, כיוון שבעת לימודיו עדיין נהגה אפליה כנגד יהודים, ונאמר לו שתלמידים אמריקאים צעירים לא ישמחו ללמוד אנגלית מפיו של מורה יהודי.
קוניץ יצא לניו יורק, והחל את עבודתו כעורך וככותב ביוגרפיות. ספר שיריו הראשון, Intelectual Things, יצא לאור בשנת 1930. ספר זה התקבל בקרירות על ידי הקהל והביקורת, וחלפו עוד 14 שנה, עד שפרסם את ספר שיריו השני.
סטנלי קוניץ שירת בצבא האמריקאי בעת מלחמת העולם השנייה, ובתום המלחמה חזר לעבודתו כעורך בכיר בהוצאת ספרים, ככותב ביוגרפיות וכמרצה על שירה בקמפוסים שונים. הוא זכה בפרס פוליצר על עבודתו בשנת 1958. בגיל מבוגר מאוד, בהיותו בן 95, זכה גם לתואר "משורר החצר" האמריקאי, מעין משרת היועץ השירי של הקונגרס. קוניץ היה נשוי שלוש פעמים והיה אב לבת. הייתה לו פרשת אהבים ארוכה וקשה עם המשוררת ג'יין גאריגו.
כמתרגם לאנגלית, התמסר סטנלי קוניץ לתרגום שירתם של גדולי השירה הרוסית. הוא תרגם משיריהם של אוסיפ מנדלשטם, יבגני יבטושנקו, אנה אחמטובה, אנדריי ווזנסנסקי ובלה אחמדולינה. ספרי שירתו נתרגמו לכמה לשונות. לעברית תורגמו כמה משיריו בידי המשורר והמתרגם משה דור, שגם כינס מהם באנתולוגיה שהוציא.
הוא התפרסם בעת מלחמת וייטנאם, בעמדותיו הפציפיסטיות ובהתנגדותו למלחמה. לימים התנגד גם למעורבות אמריקאית במלחמה בעיראק ובארצות מרכז אמריקה.
לקראת יום הולדתו המאה יזמו ידידיו, משוררים ומתרגמים, מיזם רב-לשוני, שבו יתורגם אחד משיריו לאחת מתוך מאה לשונות העולם.
קוניץ  נפטר במנהטן, ניו יורק, ב-14 במאי 2006.
איווט קופר

ביוגרפיה

קופר נולדה באינוורנס שבסקוטלנד וגדלה בהמפשייר. היא למדה בתוכנית המשולבת פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה בבייליול קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, לאחר מכן למדה באוניברסיטת הרווארד והשלימה תואר שני בכלכלה מבית הספר לכלכלה של לונדון. עבדה כעמיתת מחקר במרכז ביצועים כלכליים בבית הספר לכלכלה של לונדון ובשנים 1995 עד 1997 עבדה ככתבת כלכלית בעיתון האינדיפנדנט.
ב-1990 הצטרפה למפלגת הלייבור. היא שימשה עוזרת מחקר לשר האוצר בממשלת הצללים של הלייבור, בתקופת לימודיה בארצות הברית ייעצה לקמפיין הבחירות לנשיאות של ביל קלינטון ב-1992. בשובה לבריטניה שימשה יועצת לשרת הצללים הרייט הרמן. ב-1997 נבחרה לנציגת מחוז פונטפרקט וקסלפורד בפרלמנט הבריטי, הא כיהנה בוועדת החינוך והתעסוקה. ב-1999 מונתה לסגנית שר במשרד הבריאות. ב-2002 מונתה לשרה זוטרה במשרד המשפטים. ב-2003 מונתה לסגנית שר במשרד סגן ראש הממשלה. לאחר הבחירות ב-2005 מונתה לשרה במשרד סגן ראש הממשלה ולאחר מכן שימשה שרה זוטרה במשרד השיכון. בינואר 2008 מונתה למזכירה הראשית במשרד האוצר, האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. ב-2009 מונתה לשרת העבודה בקבינט. לאחר הפסד הלייבור בבחירות ב-2010, שימשה שרת העבודה, שרת החוץ, השרה לענייני נשים ושוויון הזדמנויות ושרת הפנים בממשלת הצללים של הלייבור.
ב-2015 הודיעה על כוונתה להתמודד לראשות מפלגת הלייבור, היא זכתה לכ-17% מקולות המצביעים וסיימה שלישית אחרי ג'רמי קורבין המנהיג הנבחר ואנדי בורנהאם. לאחר הבחירות הפסיקה לכהן כממשלת הצללים של הלייבור.
קופר נשואה ואם לשלושה. בן זוגה הוא אד בולס, בכיר במפלגת הלייבור שכיהן במקביל אליה בקבינט של בראון.
הרפובליקה הבטאווית

הקמה

הרפובליקה הבטאווית, שהוקמה על פי הדגם של הרפובליקה הצרפתית המהפכנית, הוכרזה ב-19 בינואר 1795, יום לאחר שהסטאדהאודר וילם החמישי, נסיך אורנז' נמלט לאנגליה; היא הייתה תוצאה ישירה של המהפכה הבטאווית. הצבא הצרפתי המהפכני מצא לו מספר רב של בעלי ברית בהולנד: שמונה שנים קודם לכן הייתה ידה של הסיעה האוראנז'יסטית (תומכי השליטים מבית אוראנז') על העליונה במלחמת אזרחים קטנה אך רבת משמעות, רק הודות להתערבותו של מלך פרוסיה, גיסו של הסטאדהאודר. מהפכנים רבים נמלטו לצרפת, וחזרו כעת כדי להגשים את האידיאל שלהם.
בניגוד למאורעות בצרפת, השינויים שחוללה המהפכה בהולנד קרו פחות או יותר בדרכי שלום - לא נעשה שימוש בגיליוטינה, לא היה "משטר הטרור", ולא הייתה דיקטטורה. המדינה כבר הייתה רפובליקה במשך כמאתיים שנה, ושלא כבצרפת, כוחה של האצולה כבר היה מוגבל למדי. הרפובליקה הישנה הייתה מבוססת על מוסדות פאודליים, וקבלת ההחלטות הייתה תהליך איטי שבו למחוזות הייתה יכולת לחסום חקיקה פדרלית. הרפובליקה הבטאווית הייתה מדינה ריכוזית יותר, לא פדרציה של מחוזות עצמאיים (לפחות באופן רשמי). רבים מהחידושים שהונהגו בה נמשכו גם בתקופות מאוחרות יותר, למשל שיטת האיוּת המסודרת הראשונה של השפה ההולנדית (1804). יהודים, קתולים ולותרנים זכו לשוויון זכויות. נוסחה לראשונה הצהרת זכויות. ממשלת הרפובליקה החדשה הייתה פופולרית יותר בקרב העם מאשר נסיך אוראנז' ונציגיו, מה שבא לידי ביטוי בעת ניסיון הפלישה הכושל האנגלי-רוסי להולנד (1799), שנסיך אורנז' היה מעורב בו. 
הרפובליקה החדשה נקראה על שם הבטאווים, שבט גרמאני שחי באזור הולנד בתקופה הרומית, ושנחשבו, על פי תפיסת עולם לאומנית-רומנטית, כאבותיהם של ההולנדים. 
אף על פי ששררה ברפובליקה אי-יציבות פוליטית, שבאה לידי ביטוי בשלוש הפיכות, הרי שלא נלוותה להפיכות אלה שפיכות הדמים שאפיינה מהפכים פוליטיים דומים בצרפת המהפכנית. ההפיכה הראשונה הייתה ב-1798, אחרי שסיעת הדמוקראטים האוניטאריים התרגזה על התקדמותן האיטית של הרפורמות הדמוקרטיות. כעבור כמה חודשים התחוללה הפיכה שנייה שסיימה את הדיקטטורה של האוניטאריים. האספה הלאומית, שהתכנסה לראשונה ב-1796, הייתה מפולגת בשל מאבקים בין הסיעות השונות. ההפיכה השלישית התרחשה ב-1801, כשמפקד צרפתי שמרני תפס את השלטון (בתמיכתו של נפוליון) והפך על פיהן את התמורות שחוללה ההפיכה הקודמת ב-1798. 
שינויים נוספים נכפו מבחוץ אחרי עלייתו של נפוליאון לשלטון בצרפת. ב-1805 הוא מינה את הפוליטיקאי המנוסה רוטחר יאן סחימלפנינק (Schimmelpenninck) לתפקיד "הפנסיונר הגדול" (raadspensionaris, מילולית "פנסיונר המועצה", התפקיד האדמיניסטרטיבי החשוב ביותר במדינה, מעין נשיא), כדי לחזק את הזרוע המבצעת. ב-1806 אילץ נפוליון את סחימלפנינק לפרוש, והכריז על אחיו לואי כעל מלך של מדינה חדשה בשם ממלכת הולנד.
כ"רפובליקה-אחות" (république sœur) של צרפת, הרפובליקה הבטאווית הייתה בעלת בריתה של צרפת במלחמותיה נגד בריטניה. כתוצאה מכך אבדו להולנד רוב נכסיה הקולוניאליים, והצי ההולנדי ספג מפלה בקרב קמפרדאון ב-1797. התמוטטות הסחר ההולנדי הביא עמו סדרה של משברים כלכליים. רק במחצית השנייה של המאה ה-19 תחזור הולנד לרמת עושרה הקודם.
טידורה

היסטוריה

סולטאני טידורה שלטו על רוב החלק הדרומי של האלמאהרה, ובפרקי זמן מסוימים שלטו גם בבורו, אמבון וברוב האיים הקרובים לפפואה. טידורה כרתה ברית חלשה עם ספרד במאה ה-16, וספרד הקימה על האי מספר מבצרים. למרות אי האמון הדדי בין הטידורים והספרדים, הייתה נוכחותם של הספרדים עבור אנשי טידורה גורם מסייע בהתנגדותם לפלישות של אויביהם מטרנאטה, כמו גם ניסיונות ההשתלטות של ההולנדים שהקימו בסיס על טרנאטה.
ככל שהעוצמה הספרדית באזור התפוגגה לפני נסיגתם המלאה ממנו ב-1663, טידורה הפכה לאחת הסולטאניות העצמאיות ביותר באזור, והתנגדה לשלטון הישיר של חברת הודו המזרחית ההולנדית. דבר זה בלט במיוחד בתקופת שלטונו של הסולטאן סאיפודין (1657 – 1689), כאשר חצר הסולטאן ניצלה את התשלום ההולנדי עבור התבלינים על מנת לחזק את הקשרים המסורתיים עם תושבי הפריפריה של האי. כתוצאה מכך, הסולטאן זכה לכבוד בקרב אוכלוסיות רבות באי, וכמעט לא היה זקוק לסיוע צבאי הולנדי כדי לשמור על שלטונו, כפי שנעשה בטרנאטה.
טידורה נשארה סולטנות עצמאית, אך עם מעורבות הולנדית, עד לשלהי המאה ה-18. בדומה לטרנאטה, טידורה אפשרה לתוכנית ביעור התבלינים ההולנדית להמשיך בשטחה. תוכנית זאת, שנועדה לחזק את המונופול ההולנדי על סחר התבלינים באמצעות הגבלת ייצורם למספר מצומצם של מקומות, החלישה מאוד את טידורה ופגעה בשליטתה על השטחים ההיקפיים שלה.