google/wiki40b huggingface dataset:
אליהו ירקוני

ביוגרפיה

ירקוני נולד בשם אליהו גרינפלד בקיץ 1886 בעיר סלוצק שבפלך מינסק, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה), בנם של חסיה לבית פיינברג ואברהם גרינפלד, פקיד אצל סוחר יערות.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדרים" ובישיבות שונות ולבסוף בסניף של ישיבת סלובודקה בסלוצק שבהנהלת הרב יעקב דוד וילובסקי (הרידב"ז). יצא להשכלה, ולאחר שלמד כתלמיד אקסטרני נבחן בחינת בגרות בגימנסיה הממשלתית בסלוצק והוסמך כמורה עממי. עבד כמורה ב"חדר מתוקן" בסלוצק במשך כשנה, ואחר-כך בקובלקי שבפלך פולטבה. בנוסף לקח חלק בפעילות הציונית והשתתף בהגנה העצמית היהודית.
בקיץ תרע"ב (1912) עלה לארץ ישראל והיה מורה בשיעורי ערב לעברית בבית הספר לבנות בנווה צדק. כעבור כשנה (תרע"ג) התיישב במושבה פתח תקווה ועבד בה כמורה.
בפברואר 1920 נישא להניה (בת חנה ואלתר ליבוביץ). בני הזוג היו הורים לבן ושלוש בנות.
בהגיעו לגבורות הוענקה לו אזרחות כבוד של פתח תקווה.
ירקוני נפטר ביוני 1973, בגיל 87. נקבר בבית העלמין סגולה בעירו.
אלמנתו הניה נפטרה מספר חודשים אחריו, בחודש מרץ 1974.
הותיר את ארבעת ילדיו: עודד ירקוני, חסיה פרויד, שלומית שפירא ונצה כץ, ונכדים. בנם עודד ירקוני (1921–2002) היה מורה ומחנך כאביו (הארכיון לתולדות פתח תקווה נקרא על שמו). בתם נצה נישאה ליצחק כ"ץ, ראש עיריית רחובות בשנים 1955–1967.
על שמו נקרא הרחוב "המורה אליהו" בפתח תקווה.
בית הכנסת מקווה ישראל-עמנואל

היסטוריה

היהודי הראשון שהגיע לקוראסאו הגיע בשנת 1634. בשנת 1651 הגיעו לקוראסאו בין 10 ל-12 משפחות יהודיות שביחד הקימו את הקהילה ובית הכנסת. קבוצה שנייה של יהודים הגיעה בשנת 1659 והביאה איתה מתנה מבית הכנסת הגדול של אמסטרדם, ספר תורה שעדיין בשימוש. רוב המקימים של הקהילה היהודית בקוראסאו היו יהודים מספרד ופורטוגל שעברו להולנד במהלך גירוש ספרד ומהולנד עברו לקוראסאו. במאה ה-18 יהודים היוו חצי מהאוכלוסייה הלבנה בקוראסאו.
הבניין המקורי של בית הכנסת נבנה בשנת 1674. מכיוון שהקהילה היהודית גדלה במהירות ובית הכנסת המקורי לא יכול היה להכיל את כל הקהילה, הקהילה החליטה לבנות בית כנסת חדש בשנת 1703 והוא עדיין משמש את הקהילה היום.

בשנת 1659 נבנה בית הקברות של הקהילה, בית חיים.
כאשר נכנסים לבית הכנסת דרך החצר אפשר להבחין בחלונות הויטראז' התכולים. כדי להיכנס לבית הכנסת צריך לעבור בשביל מכוסה בחול שמגיע עד לארון הקודש שעשוי ממהגוני. החול מסמן את האבות הקדמונים של הקהילה שהגיעו מחצי האי האיברי שכיסו את בתי התפילה המאולתרים שלהם בחול כדי לעמם את צעדיהם ובכך למנוע את החשדנות של מלשינים פוטנציאלים.
במאה ה-19 התפצלו מספר חברים מהקהילה והקימו קהילה רפורמית נפרדת. בשנת 1964 הגיעו שתי הקהילות להבנות והקימו קהילה רקונסטרוקטיבית.
כיום, הקהילה מונה כ-350 איש. לקהילה 18 ספרי תורה, חלקם בני למעלה מ-300 שנה. הקהילה מנהלת מוזיאון שמספר את סיפורה של הקהילה והיהודים בקוראסאו.
משה ברקת

ביוגרפיה

ברקת נולד בירושלים. בשירותו הצבאי שירת ברקת באגף המודיעין. התגייס לשורות משטרת ישראל ב-1992. ב-2006 מונה למפקד היחידה למקומות קדושים בירושלים, בהמשך שירת כראש מדור מבצעים, עוזר המפכ"ל דודי כהן ומפקד מרחב דוד במחוז ירושלים. ב-2013 מונה לראש חטיבת שיטור וקהילה. במהלך כהונתו מונה ב-2014 לראש צוות הבדיקה לנושא הכשל המשטרתי בטיפול בשיחה בין הנער החטוף גיל-עד שער למוקד חירום של מחוז ש"י.
בשלהי 2014 מונה לתפקיד המזכיר הביטחוני של השר לביטחון פנים ושימש כמזכיר ביטחוני של שלושה שרים.
ב-18 בפברואר 2016 הועלה לדרגת ניצב וב-16 במאי נכנס לתפקידו כמפקד מחוז ש"י בו מכהן כיום.  
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון והאסלאם ותואר שני בקרימינולוגיה. הוא נשוי לרינה ואב לשניים. מתגורר במודיעין.
מקונן וולדה

רַאס מֶקוֹנֵן ווֹלְדֵה מִכַּאֶל גוּדֶסָה (8 במאי 1852 - 21 במרץ 1906) הידוע גם כ״אבא קאגנוו״ היה מצביא ומושל חבל הררג שבאתיופיה, ואביו של טפרי מקונן (ידוע יותר בשם היילה סלאסי). אביו היה הפיטאוורארי וולדה-מיכאל גודסה. מקונן השתייך לשושלת הסולומונית דרך אימו טגנוורק שהייתה בתו של המלך השוואני סהלה סלאסי, ובכך היה בן דודתו של הקיסר מניליק השני.
נולד בדרפו מריאם שליד העיר אנקובר, בגיל 14 אביו לקחו לחצר מנליק השני שבזמנו היה מלך שוואה וביניהם נוצר קשר הדוק. מקונן התחתן עם יאשימבט עלי שהייתה חצי אורומו וחצי גורגית ויותר מאוחר לאחר מותה התחתן עם אחייניתה של הקיסרית טאיטו. בזמן הכיבושים הגדולים של הקיסר מנליק השני ראס מקונן פיקד על הכוחות שנכנסו לאזור הררג ואוגדן ולאחר כיבושם הוא מונה על ידי הקיסר לראס הרר (דוכס הרר), יותר מאוחר ראס מקונן היה ראש הפיקוד המערבי בהתרחבות ותפקידו היה להרחיב את גבולות האימפריה האתיופית מערב לכיוון הנילוס הלבן בכיבושיו הצליח לספח את כל אזור בנישנגול-גומאז דהיום וכוחתיו הגיעו עד הנילוס הלבן בסודאן וזאת בתקופת המירוץ לאפריקה. תפקידים אחרים שמילא בין היתר הם המצביא הראשי של מנליק במלחמת איטליה-אתיופיה הראשונה כולל הקרב המכריע באדווה, דיפלומט ודה פאקטו שר החוץ. מושל מחוז תיגראי (1903–1906) לאחר שמושל המחוז ראס מנגשה זה הנהיג מרד. 
כמושל הררג הוא קיבל את המשורר הצרפתי ארתור רמבו ופרס עליו את חסותו ושניהם נהפכו חברים טובים.
בשנת 1902 ראס מקונן נכח בהמלכתו של מלך בריטניה אדוארד השביעי ולאחר מכן ערך סיבוב ביקורים בגרמניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית ובעקבותיהם קיבל מספר תארים שביניהם אות לגיון הכבוד הצרפתי.
מנישואיו הקודמים לראס מקונן נולד בן בשם יאלמה מקונן שהיה בעל תואר דאג'זמץ שיירש אותו בתור מושל הררג ב-1906 שאותו יירש מאוחר יותר בנו האחר של ראס מקונן ראס טפרי (היילה סלאסי).
ראס מקונן נחשב ליורש אפשרי של מנליק, אך נפטר ממחלת הטיפוס ב-1906 לאחר שערך מסע בין הרר לאדיס אבבה.
בנו, טפרי מקונן, ירש חלק מנכסיו וכישוריו ונעשה לימים הקיסר היילה סלאסי.
דקנטר

דֵּקַנְטֶר (בעברית: מַשְׁפֶּה) הוא כלי לחדרור יין, לרוב יינות אדומים מתיישנים. יינות מתיישנים צריכים להתחמצן לפני שניתן לשתות אותם ולדקנטר יש שטח פנים רחב מאוד ומספיק נפח כדי להכיל ליטר שלם של נוזל. לרוב מייצרים את הדקנטר מחומרים "אדישים" כגון זכוכית.

שימוש

יש למזוג את כל הבקבוק אל הדקנטר ולהשאיר אותו לנוח כמה דקות, עד אשר היין "ינשום". לאחר שהיין התחמצן מעט, תחושת העפיצות של היין תרד והיין יהיה רך ונעים יותר לשתייה.

יתרונות

מלבד היתרון הברור של חדרור מהיר של היין, צורתו של הדקנטר עוזרת למניעת מזיגת משקעים הקיימים ביינות שהתיישנו זמן רב אל כוס היין.
רבי יונתן בן אלעזר

משנתו

תחום עיסוקו העיקרי של רבי יונתן בן אלעזר היה אגדה, ונחשב לבר סמכא בתחום, כך גם נודע כדרשן. במאמריו סינגר על כמה אישים מקראיים שחטאו, לכאורה, וקבע: "כל האומר... חטא - אינו אלא טועה"; כך הוא אומר על ראובן, בני עלי הכהן, שלמה המלך ויאשיהו.
כך גם נמצא כי בכמה מקומות הוא מתווכח עם פורשים מהיהדות המסורתית - המינים והשומרונים. על טענת המינים המסיקים מהכתוב "נעשה אדם" (ספר בראשית, פרק א', כ"ו) כי אלוהים אינו יחיד, דרש את המדרש הבא: "בשעה שהיה משה כותב את התורה היה כותב מעשה כל יום ויום, כיוון שהגיע לפסוק "ויאמר אלהים נעשה אדם", אמר לפניו (משה לאלוהים): ריבונו של עולם! מה אתה נותן פתחון פה למינים? אמר לו (אלוהים למשה): כתוב, והרוצה לטעות - יטעה." (בראשית רבה, פרק ח', ח'.)
מדרש נודע נוסף דרש על קריעת ים סוף: "באותה שעה (שהמצרים טבעו בים) בקשו מלאכי השרת לומר שירה לפני הקב"ה, אמר להן הקב"ה: מעשי ידיי טובעין בים - ואתם אומרים שירה לפני?!" (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף ל"ט, ב'.)
אמרה נוספת שאמר והפכה לעיקרון אמוני אצל חלק מהוגי הדעות היהודים: "תיפח רוחם של מחשבי קיצין." (תלמוד בבלי, מסכת סנהדרין, דף צ"ז, ב'.)
אולי פיל

עלילה

איילת וגלי הן שתי אחיות שחולקות חדר ותחביבים משותפים אבל הן שונות מאוד אחת מהשנייה. הצד של גלי, האחות הגדולה, תמיד מסודר, ואילו הצד של איילת בחדר מלא תמיד בדפים וצבעים מפוזרים. איילת אוהבת מאוד לצייר, והציורים שלה לא דומים לשום דבר שיש בעולם. כשגלי שואלת אותה מה היא מציירת היא עונה ״אולי פיל?״.
איילת תמיד מציירת את ״אולי פיל״ ואת ״לא גמור״, וכשאף אחד לא בסביבה הם קמים לחיים, יוצאים מהדף ומייעצים לה עצות. העצות שלהם תמיד מסבכות את איילת בצרות. מזל שהשתיים אחיות כל כך טובות, וגלי יכולה לעזור לה למצוא את הדרך אל הפתרון. בכל פרק מופיע שיר מקורי, שאיילת והציורים שרים יחד.
ישעיהו וינברג

ישעיהו (שַייקֶה) וַינברג (14 ביולי 1918 – 1 בינואר 2000) היה מנהל ישראלי שעמד בראש התיאטרון הקאמרי, בית התפוצות ומוזיאון השואה האמריקאי.
ישעיהו וינברג נולד בוורשה שבפולין. אביו היה מייסד ומנהל הגימנסיה העברית המקומית בשנת 1916, אך בעקבות מלחמת העולם הראשונה עקרה המשפחה לגרמניה והתגוררה בפרנקפורט ומשנת 1927 בברלין. בשנת 1933 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב. וינברג החל ללמוד בגימנסיה בלפור, וכעבור שנה הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" ונמנה ב-1929 עם מייסדי קיבוץ אילון. בשנים 1942–1946 שירת במסגרת הבריגדה היהודית וחיל הרגלים של הצבא הבריטי, בין היתר באיטליה, והשתתף בפעולות קבוצת "הנוקמים". בשובו לארץ שימש מזכיר קיבוץ מסילות ועסק בהדרכת חברות נוער של ניצולי השואה. בשנים 1935–1949 היה חבר ארגון "ההגנה".
בשנת 1956 עבר עם משפחתו לירושלים ומונה למנהל המרכז למיכון משרד ראש הממשלה. בשנים 1961–1975 שימש מנהל התיאטרון הקאמרי, ובשנים 1963–1977 היה חבר הנהלת המכון הבינלאומי לתיאטרון. בשנת 1970 הצטרף כמתנדב לצוות התכנון של בית התפוצות, ועמד בראשו בשנים 1976–1984. בשנים 1981–1985 היה חבר המועצה הציבורית לתרבות ואמנות בישראל.
בשנת 1985 מונתה רעייתו חנה לתפקיד בארצות הברית, ווינברג התלווה אליה בשליחותה. הוא שימש יועץ לתכנון המוזיאון היהודי של לוס אנג'לס (1985–1986), יועץ לתכנון המוזיאון למורשת יהודית בניו יורק (1985–1988), וליווה כיועץ את תכנון והקמת המוזיאון לתולדות ירושלים במגדל דוד (1984–1989), המוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה והמוזיאון לתולדות יהודי גרמניה בברלין. בשנים 1988–1989 עמד בראש צוות ההקמה של מוזיאון השואה האמריקאי בוושינגטון, ולאחר הקמתו בשנת 1993 עמד בראשו עד לשנת 1996.
וינברג זכה בשנת 1999 בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. בשנת 1994 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג'.
נפטר לאחר שבץ ב-1 בינואר 2000, בתל אביב.
תוכנית פולברייט

תוכנית פולברייט (באנגלית: Fulbright Scholar Program) היא תוכנית של הממשל האמריקאי להקצאת מענקי מימון לחילופי סטודנטים, חוקרים ומרצים, אשר נחשבת לאחת מתוכניות המלגות היוקרתיות ביותר בעולם.
התוכנית שמנוהלת על ידי מחלקת המדינה, נוסדה ועוגנה בחוק האמריקאי ב-1946, מאז התרחבה באופן משמעותי ופועלת במעל 155 מדינות ברחבי העולם. 
מהקמת התוכנית זכו ארבעים ושלושה מבוגריה בפרס נובל ושבעים שמונה בוגרים זכו בפרס פוליצר. תוכנית המענקים מעניקה 8,000 מלגות מדי שנה ללימודי תואר שני, דוקטורט ופוסט-דוקטורט. 
בשנת 2010 העניקה תוכנית פולברייט העולמית כ-6,000 מלגות בעשרות מדינות שונות בעלות כוללת של למעלה מ-322 מיליון דולר. עד ל-2010, השתתפו מעל 300,000 אקדמאים בתוכנית. מתוכם, 114,000 מארצות הברית והשאר מרחבי העולם.

היסטוריה

מקורה של התוכנית בחזונו של הסנאטור הדמוקרטי ג'יימס ויליאם פולברייט מארקנסו, בעברו זוכה מלגת רודז ללימודים באוניברסיטת אוקספורד. בעקבות מלחמת העולם השנייה, קידם פולברייט בקונגרס חקיקה להקמת קרן מלגות, על מנת לקדם את ההבנה בין האומות ובפרט בין אזרחי ארצות הברית למדינות אחרות: 
תוכנית פולברייט מיועדת להכניס לניהול ענייני העולם קצת יותר ידע, קצת יותר היגיון, וקצת יותר רחמים, ובכך להגדיל את הסיכוי שהאומות ילמדו סוף-סוף לחיות בשלום ובידידות.
— סנאטור ג'יימס ויליאם פולברייט
החקיקה אושרה בקונגרס ונחתמה על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן ב-1946. התוכנית מנוהלת על ידי המועצה לחילופי אקדמאיים- ה-CIES ‏(Council for International Exchange of Scholars), הפועלת עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית. תוכנית המענקים פולברייט-הייז, המקדמת לימוד אזורים זרים ושפות זרות לא מערביות, מתנהלת במסגרת מחלקת החינוך של ארצות הברית.
המלגות ניתנות לאזרחי ארצות הברית ומדינות זרות לפעילויות חינוכיות רבות, כגון משרות מרצים, מחקר ולימודים מתקדמים. במהלך השנים השתתפו בתוכנית כ-280,000 איש. המימון העיקרי לפעילות מגיע מתקציבה של מחלקת המדינה האמריקאית (כ-234 מיליון דולר ב-2014) וממשלות מדינות אחרות (כ-50 מיליון דולר ב-2006).
לובראנייץ

תולדות היישוב

העיירה נזכרת מהמאה ה-12, עת הייתה בבעלות כנסייתית. מיקומה של העיירה על פרשת דרכים, הביאה להתפתחותה הכלכלית, ובשנת 1509 הוענקו לה זכויות מגדבורג ונקבעו בה ימי שוק.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.

יהודי לובראנייץ

התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1691, ובשנת 1750 הותר ליהודי היישוב להקים במקום בית כנסת ולקדש בו בית עלמין. עד שנת 1826 חויבו יהודי העיירה במיסים מיוחדים למנזר המקומי.
מתחילת המאה ה-20 התקיימה בעיירה פעילות ציונית ערה, ובין מלחמות העולם נמנו בה 1,050 יהודים, כמחצית מתושביה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיירה פליטים יהודים מיישובים במערב פולין. עם כניסת הגרמנים לעיירה, ב-10 בספטמבר 1939, גייסו אלו את יהודיה לעבודות כפייה, והטילו עליהם תשלומי כופר גבוהים, תוך החרמת רכושם. מעת לעת ביצעו הגרמנים מעשי התעללות והשפלה ביהודי העיירה, ואת בית הכנסת המקומי הסבו למחסן.
בסוף יוני 1941 שילחו הגרמנים את הגברים היהודים מהעיירה למחנות עבודה באזור פוזנן, בהם רובם נספו, והיתר שולחו לאושוויץ. ביולי 1941 גירשו הגרמנים את הנשים והילדים היהודים שנותרו בעיירה לגטו לודז', בו רובם מתו ברעב וממחלות, והיתר שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
מכונית-על

המכונית המהירה בעולם

מאחר שמדובר במכוניות יוקרתיות עם ביצועים יוצאים מגדר הרגיל, שמתבטאים במהירויות מרביות של למעלה 300 קמ"ש והאצה מהירה מ-0 ל-100 קמ"ש, החלה תחרות בין היצרניות השונות על התואר "המכונית המהירה ביותר בעולם" ובעיקר על התואר "המכונית המהירה ביותר שנמכרת בייצור סדרתי", שכן מכוניות אלה נועדו למכירה ולא צריכות להתמודד מול כלי רכב ניסיוניים או ייחודיים (כגון כלי רכב עם מאיץ רקטי).
מכונית העל המהירה ביותר כיום שנמכרת בייצור סדרתי היא הבוגאטי שירון שהגיעה למהירות של 487.6 קמ"ש (קצת יותר מ-300 מיל לשעה) עם מנוע בנפח 8.0 ליטרים עם מגדש טורבו, 16 צילינדרים בתצורת W, והספק של 1,479 כ"ס (1,103 קילוואט). המכונית הוצגה לראשונה במרץ 2016 בתערוכת המכוניות בז'נבה כמחליפת הבוגאטי ויירון (שהייתה המכונית המהירה בעולם עד להשקת הקוניגסג אגירה One:1).
מוזיאון ארץ יהודה

סמל המוזיאון

סמל המוזיאון הוא מנורה ועץ דקל ומבוסס על משקוף בית כנסת עתיק שמוצג במוזיאון.
הממצאים מוצגים דווקא במוזיאון זה, משום שמדינת ישראל התחייבה בהסכמי אוסלו לא להעביר ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו בשטחי יהודה ושומרון לתוך תחומי הקו הירוק.
טוביה כהן

חייו

טוביה בן משה כץ היה בן למשפחת רופאים יהודיים; סבו אלעזר כהן בא מירושלים לפולין ואביו משה כהן התיישב בעיר מץ לאחר פרעות ת"ח ת"ט. ב-1673 חזר לפולין ולמד בקרקוב. את לימודי הרפואה החל בתמיכת הקורפירסט של ברנדנבורג באוניברסיטת פרנקפורט דאודר, שם היה לאחד מן הסטודנטים היהודים הראשונים באוניברסיטאות גרמניה, ואת התואר דוקטור לרפואה קיבל באוניברסיטת פדובה. הוא שימש כרופא בפולין ואחר כך עבר לאדריאנופול והיה רופא החצר של הסולטאנים העות'מאנים מהמט הרביעי, סולימאן השני, אהמט השני, מוסטפא השני ואהמט השלישי. ב-1714 עבר לירושלים והתגורר בה עד פטירתו ב-1729.
טוביה ידע שפות רבות, ובהן עברית, גרמנית, איטלקית, צרפתית, ספרדית, טורקית, לטינית, יוונית וערבית. ב-1707 פרסם בוונציה את חיבורו "מעשה טוביה". זהו חיבור אנציקלופדי מקיף העוסק בתאולוגיה, אסטרונומיה, רפואה והיגיינה, בוטניקה, גאוגרפיה ועוד, ובאופן נדיר לתקופתו מצורפים לו איורים מפורטים באנטומיה ובאסטרונומיה. חלקו השני של הספר מוקדש לחכמת הרפואה: על הטבע והמחלות, על חכמת הניתוח, מחלות קלות ובעיקר קצרת, מחלות נשים, תחלואי ילדים, מחלות המין, ושמות כל התרופות למחלות בשלוש לשונות. הספר נכתב מתוך מגמה מפורשת לכסות על בערותם של היהודים, שעליה עמד מתוך ניסיונו שלו-עצמו למול הסטודנטים הגויים באוניברסיטאות. הוא התמודד בספר עם חידושי המדע המודרני שבזמנו, הגם שמסיבות דתיות לא הסכים לכולם. חלק הארי של הספר מוקדש לענייני אנטומיה, רפואה ומניעת מחלות (בעיקר מחלת הגזזת [Plica polonica] שנפוצה בזמנו בפולין); הוא ביקר בספרו את רפואת האליל והאמונות הטפלות שרווחו בתחום זה אצל יהודי פולין, וקרא לשמירה על היגיינה ולרפואה טבעית. הספר "מעשה טוביה" חזר ונדפס בכמה מהדורות במאות השנים הבאות; המהדורה השנייה, שנדפסה ביסניץ שבגרמניה ב-1721, נחשבת נקודת ציון בהשכלה המוקדמת בגרמניה.
איציק חולבסקי

ביוגרפיה

חולבסקי נולד בקיבוץ עין השופט לאידה ושלום חולבסקי, אח לנאווה. למד בתיכון במוסד החינוכי הרי אפרים. בשירותו הצבאי היה מש"ק בגדוד 50 (נחל מוצנח), קצין בבית הספר למ"כים ומ"פ בגדוד נחל 932.
לאחר שחרורו מהצבא בשלהי 1978 עבד כשנתיים בענפי החקלאות של עין השופט, ובסוף 1980 הצטרף כשליח עין השופט להקמת קיבוץ נטור, שם שימש מרכז משק כשנה וחצי.
משנת 1982 ועד 1986 למד כלכלה לתואר בוגר באוניברסיטת תל אביב, ובסיום הלימודים חזר לקיבוץ לעבוד במטע ולנהל את ענף המזון.
בשנות ה-90 שימש מנהל משאבי אנוש במפעל "מברג" במשך 9 שנים. משנת 2000 עד שנת 2004 כיהן כמזכיר ארגוני של קיבוץ עין השופט ומשנת 2004 עד 2008 כיהן כגזבר עין השופט ומנהל הכספים של המפעלים "מיברג", "אלת"ם" ו"מא"ג". משנת 2008 עד 2013 כיהן כגזבר מועצה אזורית מגידו וכמנכ"ל החברה הכלכלית לפיתוח מגידו.
בסוף שנת 2013 התמודד איציק חולבסקי על תפקיד ראש המועצה האזורית מגידו, ומ-7 בינואר 2014 מכהן בתפקיד זה. בסוף 2018 התמודד בשנית בבחירות לרשויות המקומיות ונבחר לכהונה נוספת בראשות המועצה.
איציק חולבסקי נשוי לג'וזפין ולהם 3 ילדים. מתגורר בעין השופט.

פעילותו כראש מועצה

בשנת 2017 הוחלט בקבינט הדיור לספח שטחים שבתחומה של המועצה האזורית מגידו לטובת בנייה ביקנעם עילית. השטחים שיועדו לסיפוח היו אמורים להיגרע מהמושבים עין העמק ואליקים. ראש המועצה פתח במאבק נגד החלטה זו כדי למנוע ממנה לצאת אל הפועל ועצר את ההחלטה בעזרת ערעור של השרים זאב אלקין ומירי רגב. נכון ל-2019 חולבסקי הצליח לבלום את תוכנית הסיפוח המקורית וכעת מתנהל דיון בוועדה הגאוגרפית במחוז חיפה בראשות עמרם קלעג'י על הצעה נגדית של המועצה האזורית מגידו.
בשנת 2019 אושרו העבודות לשדרוג כביש 66 בין צומת היוגב לצומת מגידו, לאחר קשיים סטטוטוריים ואחרים, ולאחר מאבק ארוך של המועצה האזורית מגידו, שהכביש עובר בתחומה. כביש 66 נחשב לכביש מסוכן, שבו אירעו תאונות קטלניות רבות. התכנון הראשוני של הרחבת כביש 66 הושלם, וכעת מתנהלים דיונים במשרד התחבורה על הכנסת שדרוג והרחבת הכביש לתוכנית החומש הבאה.
במרץ 2019 הכריזה הוועדה לתכנון ובנייה של מחוז צפון על תוכנית ליצירת שמורת טבע חדשה בתחום המרחב הביוספרי של המועצה האזורית מגידו, בשטח של כ-8000 דונם. השמורה תנוהל על ידי רשות הטבע והגנים. המועצה האזורית וקק"ל יהיו שותפים בניהול באמצעות המרחב הביוספרי.
וירלאנה טקאץ'

הפקות תיאטרון

יצירות התיאטרון של טקאץ' בוצעו בניו יורק, בקייב, בחרקיב, בלביב, בפסטיבלים בינלאומיים, ובמרכזי תרבות כפריים.
שלוש מיצירותיה של טקאץ' מבוססות על שירתו של אולה לישהה, והן נקראות "ברבור", "עורב שחור", ו"גשר חלומות" (Swan, Raven, Dream Bridge).
בשנת 1996 החלה טקאץ' לעבוד עם אמנים בוריאטים מסיביר. היא יצרה איתם שש יצירות תיאטרון, שמתבססות על חומרים מסורתיים, והן בוצעו בניו יורק, באולאן אודה בתיאטרון הלאומי הבוריאטי, בכפרים במחוז אגא-בוריאט, ובפסטיבל לתיאטרון נסיוני בקייב.  בשנת 1997 הובילה קבוצת אמנים אמריקאים ובוריאטים במסע מחקר למחוז אגא-בוריאט, ושם אספה סיפורים עם, שירים, ואגדות, ששולבו לאחר מכן ביצירתה Flight of the White Bird.  בשנת 1999 חזרה על כך במחוז אוסט-אורדה בוריאט ושילבה את החומרים ביצירה בשם Circle.  היצירה בוצעה גם בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בשפות מונגוליות, באולן בטור.
בשנת 2005 עבדה טקאץ' על תרגום השירה האפית הקירגיזית Janyl Myrza מן המאה ה-17, שעוסקת באשה לוחמת. בעקבות זאת חיברה יצירה תיאטרונית בשם Janyl, שבוצעה עם אמנים מקבוצת Yara ועם התיאטרון הנודד של קירגיזסטן, בניו יורק ובבישקק, בירת קירגיזסטן.
בשנת 2002 הוענקה לטקאץ' מלגת פולברייט לחוקרים בכירים שאפשרה לה לשהות במכון לתיאטרון בקייב, ובשנת 2008 הוענקה לה מלגה נוספת, שאפשרה לה לשהות בבישקק. טקאץ' העבירה סדנאות תיאטרון במכון הקיץ של הרווארד במשך 11 שנים, והרצתה בבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל ובבית הספר לאמנויות באוניברסיטת ניו יורק.

תרגום וחיבורים עיוניים

מאז 1989 עובדת טקאץ' עם המשוררת האמריקאית וואנדה פיפס על תרגום שירה מאוקראינית. תרגומיהן שימשו בסיס לרבות מיצירות התיאטרון שלה, וראו אור בכתבי עת ספרותיים אמריקאיים ובאסופות שונות. בשנת 2008 פורסמו התרגומים שהופיעו ביצירות התיאטרון באסופה דו-לשונית תחת הכותרת "באור אחר" (In a Different Light). טקאץ' ופיפס זכו במשותף בפרס Agni Translation Prize, בשבעה מענקים לתרגום מטעם מועצת האמנויות של מדינת ניו יורק, וכן בפרס הקרן הלאומית לתרגום תיאטרון על עבודתן על הדרמה השירית Forest Song. הן מתרגמות גם יצירות מסורתיות, כגון סיפורי עם, שירים, ושירה אפית. בשנת 2005 זכתה טקאץ' במלגה לתרגום שירה מטעם ההקדש הלאומי לאמנויות, על עבודתה על תרגום השירה העכשווית של סרהי ז'דאן. 
לאחר שעבדה עם אמנים ממוצא בּוּרְיָטִי, החלה טקאץ', בשיתוף עם פיפס ועם סאיאן ז'מבאלוב, לתרגם ממונגולית בוריאטית. על תרגומיהם של לחשים שאמאניים זכו בפרס התרגום של קרן וויטר בינר, ובשנת 2002 ראה אור ספרם Shanar: Dedication Ritual of a Buryat Shaman, והוא יצא מחדש בשנת 2015 בשם Siberian Shamanism.
טקאץ' פרסמה מאמרים בנושא תולדות התיאטרון בכתבי העת Theatre History Studies, Journal of Ukrainian Studies, Canadian Slavonic Papers, ו- Canadian-American Slavic Studies, ועל יצירתה שלה בכתב העת American Theatre. בשנת 2010 ערכה יחד עם אירנה מקאריק ספר מקיף על עולם האמנות בקייב בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשם Modernism in Kyiv: Jubilant Experimentation, בהוצאת אוניברסיטת טורונטו.
בשנת 2007 העניק לה נשיא אוקראינה דאז ויקטור יושצ'נקו תואר "אמנית נכבדה של אוקראינה".
כוח שקול

כוח שקול הוא מושג פיזיקלי המתאר את אוסף הכוחות הפועלים על גוף מסוים, והוא שווה לסכום הווקטורי של כל אותם כוחות. ככזה, הכוח השקול הוא וקטור ומקובל לסמנו \Sigma\vec F (האות היוונית Σ, סיגמא גדולה, היא סימון מקובל לסכום).
חוקי התנועה של ניוטון מתייחסים לכוח השקול הפועל על גוף: אם הכוחות מאוזנים, אז הגוף יתמיד במצבו (אם נע, ימשיך לנוע במהירות קבועה; אם נח, ימשיך במנוחתו); ואם סכום הכוחות השקולים אינם מאוזנים, אז הגוף יקבל תאוצה שגודלה שווה לעוצמת הכוחות השקולים חלקי מסת הגוף וכיוונם יהיה זהה לכיוונו של סכום הכוחות.
במקרה בו פועלים על הגוף שני כוחות, ניתן לחשב את הכוח השקול בעזרת טכניקה הנקראת מקבילית הכוחות, שהיא למעשה מקרה פרטי של חיבור וקטורי.
הבהלה לזהב (ארץ האש)

בהלה לזהב בארץ האש התרחשה בין השנים 1883–1906, כאשר ארגנטינאים, צ'יליאנים ומהגרים אירופאים (בעיקר קרואטים) נהרו אל ארץ האש במטרה להפיק זהב מאדמתה וממימיה.
בשנת 1879 שלחה צ'ילה משלחת צבאית ימית, בראשותו של איש הצי הצ'יליאני רמון סרנו מונטנר לסקור את ארץ האש. המשלחת זיהתה חולות מכילי זהב בשפכי הנחלים המערביים. בשנת 1884 עלתה על שרטון בכף וירחנס ספינת קיטור צרפתית בשם ארקטיק (Arctique). אחד מניצולי הספינה חפר בור, כדי לייצור באר מים וחשף גוש זהב וגרגירי זהב נוספים. אנשי ספינת החילוץ, שנשלחה לשם, הפיצו את הידיעה על גילוי הזהב במקום בשם סנחה אה פיקה (Zanja a Pique), על החוף היבשתי של מצר מגלן. הידיעות, שהגיעו לפונטה ארנס, על הימצאות זהב, יצרו בהלה לזהב חדשה, כשרבים מהתושבים יצאו אל מקום הגילוי. הידיעות התפשטו והגיעו לבואנוס איירס והנהירה גדלה.
ניסיונות הפקת הזהב לא השיגו תוצאות מלהיבות וחלק מהמהגרים, שהתיישבו באי הגדול של ארץ האש, הפכו לרועי כבשים. במקום חי עם ילידי, שהתקיים על ציד והתיישבות הרועים באה על חשבון שטחי הציד שלהם, מה שגרם להיווצרות עימותים. הציידים המקומיים ראו בבהמות של המתיישבים חיות מותרות בצייד וזה יצר עימותים נוספים.
החברה הצ'יליאנית Compañía Stuphen החלה בניסיונות הפקת זהב בעזרת כלים מכניים כבדים, מתקדמים מאוד בשביל אותה תקופה, אך התוצאות היו מאכזבות. המבנים והכלים נזנחו ורק מחפשי זהב בודדים המשיכו לחפש לאורך זרמי המים הגדולים יותר.

המשלחת של פופר

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
הידיעות על גילוי הזהב בסנחה א פיקה, הגיעו גם לבואנוס איירס, שם התארגנו יזמים רבים והקימו חברות לשם הפקת זהב. היו יזמים, היה ההון הדרוש ואף הכלים, אך חסרו אנשי מקצוע, מומחים לכריה ולמינרולוגיה. בנסיבות אלה הגיע לבואנוס איירס יוליוס פופר, מהנדס יהודי יליד ולאכיה, שרכש ניסיון מעשי ברחבי העולם ודיבר ספרדית. הוא גויס על ידי חברת "אל דורדו" (El Dorado) ויצא עם משלחת סקר לבדוק את אזור גילוי הזהב.
המשלחת של פופר כללה אותו בתפקיד מהנדס ראשי, ראש משלחת, מינרלוג, כרוניקאי וצלם, את מהנדס המכרות יוליוס קארסון וכמה טכנאים נוספים. המשלחת הייתה מצוידת בציוד גאולוגי, כלי נשק, מצלמות, תריסר פרדים, מזון, ביגוד חורפי וכמה סוסים. הם הפליגו ממונטווידאו לכיוון פונטה ארנס ב-7 בספטמבר 1886. בפונטה ארנס שכר פופר קבוצת עובדים וכך הגיע מספר חברי המשלחת ל-18. פופר ביקש וקיבל רישיון לאנשים חמושים בתפקיד משמר אישי.
אדי רמה

ביוגרפיה.

רמה נולד בטירנה לכריסטאץ' ואנטה (לבית קולקה). אביו, כריסטאץ' רמה היה פסל ידוע יליד דורס. רמה הוטבל כנוצרי קתולי אבל רואה עצמו כחסר דת.
כנער, התעסק רמה בספורט, בעיקר בכדורסל. למשך זמן מה הוא שיחק בנבחרת הלאומית בכדורסל של אלבניה, נבחרת אלבניה בכדורסל.
לאחר קריסת הקומוניזם באלבניה, רמה היה לפעיל בתנועה פוליטיות שדגלו בדמוקרטיה. באותו זמן הוא למד באוניברסיטה לאומנות הלאומית של אלבניה.

שר בממשלת אלבניה

ב-1998 נענה רמה להצעתו של מנהיג מפלגתו, פאטוס נאנו לכהן כשר התרבות. הוא כיהן בתפקיד זה במשך שנתיים, עד שנת 2000 בממשלותיהם של פאנדלי מאיקו ואיליר מטה.

ראש עיריית טירנה

באוקטובר 2000 נבחר לראשות עיריית טירנה מטעם המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה. כראש עיריית טירנה הוא התבלט בהרס מאות מבנים לא חוקיים, אך כהונתו בלטה עקב מהפכת הצבע שהעיר עברה. רמה החליט לצבוע בניינים וגורדי שחקים בצבעים בהירים, על מנת להכניס צבע וחיים לעיר. בראיון שנערך איתו ב-2003 אמר:
"אני מאמין שצבע יכול להוות ביטוי לתוכן של דבר מסוים. במקרה של טירנה, היא הייתה כמו אישה חולה במיטה ומאמינה שרק המוות ישחרר אותה מהמחלה. ואז היא שמה איפור ושפתון, קמה מהמיטה עם כוחות מחודשים, גילתה את עצמה מחדש והפסיקה לחשוב יותר על המוות".
בשנת 2003 נבחר לכהונה שנייה.
באוקטובר 2005, ראמה נתמנה להיות מנהיג של המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה בעקבות התפטרותו של פאטוס נאנו. בתור ראש עיר הוא הוביל לשיפוץ כיכר סקנדרבג במימון ממשלת כווית בשנת 2010.
ב-2011 הפסיד בהפרש זעום למועמד המפלגה הדמוקרטית לוזלים באשה. עקב הפסדו רמה היה למנהיג האופוזיציה באלבניה.

ראש ממשלת אלבניה

ביוני 2013 המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה זכתה ברוב באספה הלאומית. ב-10 בספטמבר אותה שנה הטיל עליו נשיא אלבניה בויאר נישני את מלאכת הרכבת הממשלה וב-15 בספטמבר הושבעה ממשלתו של רמה.
ב-21 בדצמבר 2015 הגיע רמה לירושלים ונועד עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו. השניים חתמו על הצהרת ידידות משותפת לרגל 25 שנה לכינון יחסי אלבניה-ישראל. כמו כן, רמה נועד עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין במשכן הנשיא.
באפריל 2016, במהלך הקמפיין של המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית דונלד טראמפ, אמר רמה כי בחירתו עלולה לסכן את אלבניה ואת יחסי אלבניה-ארצות הברית.
ביולי 2016 מפלגת האופוזיציה (המפלגה הדמוקרטית של אלבניה) הגישה תלונה נגד ראש הממשלה אדי רמה, והאשימה אותו כי העביר 80 אלף דולר לקמפיין הנשיאות של נשיא ארצות הברית ברק אובמה לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 בתמורה לכך שיסכים להצטלם איתו. רמה הכחיש את הטענות והפרשה לא הניבה פרי.