google/wiki40b huggingface dataset:
פואייה

פוּאָיֶיה (מצרפתית: Foyer) הוא חלל גדול במבני ציבור שונים כדוגמת תיאטרון, בית קולנוע, בית אופרה וכדומה. החלל נמצא בין הכניסה למבנה או משמש בעצמו כחלק ממבואת הכניסה לבין אולם התיאטרון או האודיטוריום אליהם נכנסים לרוב דרך מספר מעברים. הפואייה משמש להתכנסות הקהל לפני פתיחת דלתות הכניסה לאולם בו נפגשים האנשים בתחילת הערב בו נערך המופע ובו ניתן אף לקיים אירועי תרבות משניים או לקיים אף תערוכות שונות. הפואייה גם כולל מזנון כיבוד ומשקאות הפועל טרם המופע ובמהלך ההפסקה בה באה לידי ביטוי גם כן חשיבותו של המקום.
הפואייה של מבני תרבות רבים הוא חלק מפואר וחשוב במיוחד במבנה. לרוב, הוא אף מפואר יותר מן האולם עצמו שכן בפואייה מקבלים את פני הקהל, בו מתקיים המפגש האנושי הגדול, לעומת האולם, שבו עיקר ההתמקדות היא במופע האמנותי עצמו.
הרכבת התחתית של פראג

כרטיסים ומחירים

מערכת הכרטיסים בפראג היא מערכת פתוחה, יש לרכוש כרטיס לפני הכניסה לשטח התחנות ולהחתימו במדחנים הקיימים בכניסה לתחנה, אימות זה מדפיס את התאריך והזמן שממנו והלאה הוא תקף. ישנם פקחים המבצעים ביקורות פתע, ומי שנתפס ללא כרטיס מאומת, מחויב לשלם במקום 800 קורונות במזומן. 
עלות כרטיס בסיסי היא 24 קורונות - (בסביבות אירו אחד) המאפשר נסיעה בת 30 דקות במטרו ובשלל אמצעי התחבורה בפראג הכוללים חשמליות, אוטובוסים, רכבות (מערכת ה - S), מעבורת ו פוניקולר. ישנם גם כרטיסים יומיים בעלות של 110 קורונות וכרטיסים חודשיים ללא העברה בעלות של 550 קורונות המחייבים תמונת פספורט והצגת דרכון.

היסטוריה

על אף שהרכבת התחתית של פראג חדשה יחסית, התוכניות לבנייתה החלו להופיע עוד במאה ה-19. כבר בשנת 1898 הציע המהנדס לאדיסלב רוט תוכנית לבניית רכבת תחתית בעיר המבוססת על העובדה שכבר נחפרו מנהרות רבות מתחת לפראג לצורך עבודות ניקוז. התוכנית של רוט נדחתה על ידי פרנסי העיר למרות ניסיונות שכנוע עיקשים מצידו. תוכניות שאפתניות נוספות צצו בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 אך סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית ופרוץ מלחמת העולם השנייה טרפו את הקלפים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 אושרה לבסוף תוכנית לבניית רכבת תחתית בעיר ובתשיעי באוגוסט 1967 החלו העבודות על התחנה הראשונה (Hlavní nádraží). הקו הראשון, שזכה מאוחר יותר להיקרא קו C, נפתח לציבור בתשיעי במאי 1974 שהיה גם יום השנה לשחרור פראג בידי הצבא האדום במלחמת העולם השנייה. החלק הראשון של קו A נפתח בשנת 1978 ושל קו B ב-1985 וכך נוצר משולש הקווים המאפיין את הרכבת התחתית כיום.
ב-1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, שונו שמותיהן של 22 תחנות שנשאו שמות קומוניסטיים לשמות נייטרליים. כך לדוגמה, שמה של תחנת Leninova שנשאה את שמו של לנין שונה ל-Dejvická, שמם של הרחוב והשכונה הסמוכים.
בשנת 2002 הוצפו חלק מקווי הרכבת התחתית בחלקים הקרובים לנהר הולטאבה החוצה את פראג כחלק מההצפות הכבדות שפקדו את בוהמיה וחלקים אחרים ממרכז אירופה. 19 תחנות הוצפו והרכבת התחתית שותקה בחלקה. הנזק שגרמו ההצפות הוערך במעל 200 מיליון דולר ושיקום התחנות ארך חודשים רבים. כיום, ניתן לראות בחלק מהתחנות לוחות מתכת המציינים את הגובה המרבי אליו הגיעו המים.

תוכניות פיתוח

מתוכנן קו חדש לגמרי, קו D, שיזכה לצבע הכחול והוא עתיד לחבר את מרכז העיר עם השיכונים Krč, Libuš, ו-Písnice שבדרום העיר. העבודות על הקו החדש מתוכננות להתחיל ב - 2015.
גם קו A מתוכנן להיות מוארך בשני קצותיו. בצפון-מערב הוא עתיד להיות מוארך עד Bílá hora וייתכן שאף רחוק יותר עד ל-Dědina ואפילו עד לשדה התעופה הבינלאומי של פראג, רוזין.
גשר המרגלים

עלילה

עורך הדין ג'יימס ב. דונובן מברוקלין (טום הנקס) מתבקש להיות הסנגור של רודולף אבל, אשר נעצר על ידי ה-FBI בחשד שריגל לברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. דונובן כסנגורו של אבל מצליח לשכנע את השופט לגזור על אבל מאסר במקום הוצאה להורג. 
במקביל לאותה תקופה הטייס פרנסיס גארי פאוורס, שמטוסו מסוג לוקהיד U-2 יורט ונפל מעל ברית המועצות במהלך צילום אווירי, נשבה על ידי הסובייטים. כמו כן, סטודנט לכלכלה אמריקני שלמד במזרח ברלין נכלא במזרח גרמניה והואשם בריגול על לא עוול בכפו. 
דונובן מקבל מכתב מאשתו של אבל אשר רומז על נכונותם של הרוסים לקיים עסקת חילופי שבויים בין אבל לפאוורס באופן לא-רשמי. בעקבות כך דונובן נשלח מטעם ה-CIA לברלין המחולקת לתווך בין הצדדים. דונובן מתווך מול נציג הסובייטים, שחושש שאבל חשף סודות לאמריקאים ומול נציג מזרח גרמניה, שמעוניין בהכרה לאומית מטעם ארצות הברית. לבסוף מצליח דונובן להביא לשחרורם של פאוורס הטייס ושל הסטודנט, בתמורה לשחרורו של אבל. העברת אבל לרוסים התבצעה על גבי גשר גליניקה.

פיתוח

התסריט נכתב על ידי מאט צרמן שהגיש אותו לדרימוורקס. המייסד השותף של דרימוורקס, סטיבן ספילברג, החל להתעניין בסרט והחליט לביים אותו. מארק פלאט וקריסטי מקוסקו קריגר חברו לספילברג כמפיקים. האחים כהן שכתבו את התסריט המקורי של מאט צרמן. ביוני 2014, הסכימו פוקס המאה ה-20 לממן את הסרט בשיתוף דרימוורקס, כאשר הזכויות על הפצת הסרט התחלקו בין דיסני ופוקס.

ליהוק

במאי 2014 הוכרז כי טום הנקס ישחק בתפקיד ג'יימס ב. דונובן, ומארק ריילאנס יככב לצידו. כמו כן יככבו בסרט איימי ראיין, אלן אלדה ובילי מגנוסן. פרנסיס גארי פאוורס ג'וניור, מייסד מוזיאון המלחמה הקרה ובנו של הטייס, הובא כיועץ טכני ויש לו הופעת קמע בסרט.

צילומים

שלב הצילומים החל ב-8 בספטמבר 2014, בברוקלין, ניו יורק. 
לאחר שהצילומים בניו יורק הושלמו בתחילת אוקטובר 2014, התקיימו צילומים נוספים בברלין ופוטסדאם שבגרמניה, הצילומים נמשכו שם עד סוף נובמבר אותה שנה. סצנה שכללה חילופי שבויים צולמה בגשר גליניקה (הידוע גם כגשר המרגלים) שם בוצעה החלפת השבויים ההיסטורית בשנת 1962. לצורך הצילומים נסגר הגשר לתנועה בסוף חודש נובמבר. קצנלרית גרמניה אנגלה מרקל ביקרה באתר הצילומים.
התקיימו צילומים גם בוורוצלב שבפולין במחצית השנייה של חודש נובמבר. כמו כן באמצע דצמבר בוצעו צילומים בבסיס חיל האוויר שליד מריסוויל, קליפורניה.
המלחין הקבוע של ספילברג, ג'ון ויליאמס, נאלץ לוותר על הלחנת פסקול הסרט בשל בעיות בריאות, והפסקול הולחן על ידי תומאס ניומן. מדובר בפסקול הסרט הראשון של ספילברג מאז "הצבע ארגמן" (1985) שלא הולחן על ידי ויליאמס.

הפצה

הסרט הוקרן בהקרנת בכורה ב-4 באוקטובר 2015, בפסטיבל הסרטים בניו יורק, טרם הפצתו בארצות הברית ב-16 באוקטובר 2015. אולפני וולט דיסני הפיצו את הסרט בצפון אמריקה באמצעות חברת ההפצה סרטי Touchstone ואולפני פוקס המאה ה-20 הפיצו את הסרט באזורים האחרים.

הצלחה ופרסים

בטקס פרסי אוסקר ה-88, הסרט היה מועמד ל-6 פרסים; הסרט הטוב, שחקן המשנה (מארק ריילנס), התסריט המקורי הטוב ביותר (מאט צ'ארמן, איתן כהן וג'ואל כהן), הפסקול הטוב ביותר (תומאס ניומן) והסאונד הטוב ביותר, מתוכם זכה ריילנס בפרס.
רוג'ר סשנס

חייו

רוג'ר סשנס נולד בברוקלין, ניו יורק למשפחה, ששורשיה מגיעים עד למלחמת העצמאות האמריקאית. סשנס למד מוזיקה באוניברסיטת הרווארד מגיל 14. בשנות לימודיו שם כתב לעיתון המוזיקלי של הרווארד ובהמשך גם ערך אותו. עם סיום לימודי התואר הראשון, בגיל 18, המשיך לתואר שני באוניברסיטת ייל אצל הורשו פרקר וארנסט בלוך ואחר כך לימד בסמית' קולג'. יצירותיו הראשונות החשובות נכתבו בשעת מסע באירופה באמצע שנות העשרים וראשית שנות השלושים לחייו, יחד עם אשתו.
עם שובו לארצות הברית בשנת 1933, לימד תחילה באוניברסיטת פרינסטון, עבר אל אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם לימד משנת 1946 עד 1954, ואז חזר לפרינסטון עד לפרישתו בשנת 1965, אם כי גם אז המשיך ללמד במשרה חלקית בבית הספר למוזיקה ג'וליארד עד 1983. בין תלמידיו הנודעים מילטון בביט, דייוויד דל טרדיצ'י, ג'ון הארביסון ופיטר וסטרגור. ב-1982 זכה בפרס פוליצר למוזיקה.
סשנס מת בגיל 88 בפרינסטון, ניו ג'רזי.
רמי לוי TV

תכנים

החברה מציעה ספריית סדרות ישראליות של HOT, סדרות, סרטים ו-35 ערוצי טלוויזיה המועברים דרך ממיר ייעודי.
גינגה

ביוגרפיה

גינגה נולד במדוריירה (Madureira), שכונה של מעמד הפועלים בריו דה ז'ניירו. כילד הוא כונה גרינגו בשל צבע עור הלבן, וכינויו "גינגה" נוצר בשל הדרך בה ביטא את המילה.
דודו של גינגה לימד אותו לנגן בגיטרה בגיל אחת עשרה. גינגה החל להלחין מוזיקה בגיל 14. ב-1967, בגיל 17, הגיע שירו "Sou Só Solidão" (אני רק בודד) לשלב הגמר בפסטיבל הבינלאומי לשירה (Festival Internacional da Canção) שארגנה רשת הטלוויזיה רדה גלובו. בגיל 26 הוא החל ללמוד גיטרה קלאסית אצל ז'ודסיל דמאסנו (Jodacil Damasceno).
במהלך שנות ה-70 ליווה גינגה זמרים ידועים דוגמת בת קארוואליו (Beth Carvalho) וז'ואאו נוגירה (João Nogueira) והקליט עם זמרי הסמבה ידועים כקרטולה (Cartola) וקלרה נונש (Clara Nunes). הוא אף החל בכתיבת שירים תוך שיתוף פעולה פורה עם המשורר והליריקן פאולו סזר פיניירו (Paulo Cesar Pinheiro). שיריהם הוקלטו על ידי אמנים חשובים דוגמת אליס רז'ינה, נלסון גונסלווש (Nelson Gonçalves), מיוושה (Miúcha), קלרה נונש ומישל לגראן.
בתקופה זו החל גינגה בקריירה מקבילה ברפואת שיניים שבה עסק במשך קרוב לשלושים שנים.
קריירת המוזיקה שלו המריאה בשנות ה-90, כאשר איבן לינש (Ivan Lins) וויטור מרטינש (Vitor Martins) הקימו את חברת התקליטים ולאש (Velas) במטרה להוציא לאור את האלבום הראשון של גינגה שבו שירים שהוא כתב יחד עם הפזמונאי אלדיר בלנק (Aldir Blanc).
גינגה ידוע בכך שהוא שואב את השראתו מסוגות מוזיקליות רבות כולל שורו, סמבה, באיאו (baião), פרבו (frevo), מודיניה (modinha), ואלס, פוקסטרוט, בלוז, מוזיקה קלאסית וג'אז. יצירותיו הן בדרך כלל מורכבות מבחינה הרמונית וקצבית, אבל הן מלודיות ומלאות רגש.
במאי 2012 הופיע גינגה בישראל בלוויית להקת שורולה.
Bonbon

וידאו קליפ

הווידאו קליפ של השיר יצא ב-30 בדצמבר 2015 דרך ערוץ היוטיוב של חברת התקליטים NESËR. בקליפ שרה איסטרפי את השיר על כביש מושלג בקוסובו.
בינואר 2016 הפך הווידאו קליפ של השיר לוויראלי לאחר שפורסם ברשתות חברתיות כגון פייסבוק ואינסטגרם. ברשתות החברתיות הושוותה איסטרפי לאמנים כמו סיה וריהאנה. בעקבות הצלחת הקליפ, הוחתמה איסטרפי בחברות התקליטים האמריקאיות סוני מיוזיק אנטרטיינמנט ואולטרה מיוזיק. בתחילת מרץ 2016 הוסר הסרטון מן ערוץ היוטיוב של NESËR לאחר שזכה למעל 25 מיליון צפיות, והועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של אולטרה מיוזיק.
נכון ל-18 ביוני 2019, לווידאו קליפ למעלה כ-671 מיליון צפיות.
דברי ימי רומא

דברי ימי רומא (בגרמנית: Römische Geschichte) היא סדרת ספרי היסטוריה הדנה ברומא העתיקה ומהווה את יצירתו המפורסמת ביותר של תאודור מומזן. הסדרה יצאה לאור בארבעה כרכים, בשפה הגרמנית, בין השנים 1854–1885. שלושת הכרכים הראשונים של הסדרה מתארים את ההיסטוריה הרומית מהימים הראשונים של ההגירה הלטינית לאיטליה ועד לתקופת שלטונו של יוליוס קיסר. הכרך הרביעי מציג חתך היסטורי נרחב המתאר את הפרובינקיות הרומיות בתקופת רומא הקיסרית, מימי קיסר ועד ימי דיוקלטיאנוס. מומזן התכוון לכתוב כרך חמישי שיתאר את ההיסטוריה הרומית מימי קיסר והלאה, אך כרך זה מעולם לא יצא לאור.
מומזן כתב את הטיוטה של הכרך הראשון בין השנים 1851–1853 והיא יצאה לאור ב-1854. העבודה על הטיוטה של החלק השני הסתיימה בשנת 1855, אולם בשל גודלה היא פוצלה לשני חלקים, שהראשון מהם יצא לאור בסוף 1855 והשני יצא לאור באביב של שנת 1856. הכרך האחרון בסדרה יצא לאור בשנת 1885.
"דברי ימי רומא" נחשבת לאחת היצירות הקלאסיות הגדולות שבתחום הכתיבה ההיסטורי ומומזן אף זכה בפרס נובל לספרות על יצירה זו בשנת 1902. בהודעה לעיתונות שפרסמה האקדמיה השוודית, נומקה זכייתו במילים הבאות:
"בעבור היותו היוצר הגדול ביותר בתחום הכתיבה ההיסטורית, ובמיוחד בזכות עבודתו המונומנטלית "דברי ימי רומא".

תרגום לעברית

הספרים יצאו לאור בעברית לראשונה בהוצאת א' שטיבל בשנת תרצ"ה. מהדורה זאת כוללת למעשה רק את שלושת הכרכים הראשונים של מומזן. הסדרה תורגמה בידי צבי וויסלבסקי, דוד קלעי וצבי רודי, ונערכה בידי וויסלבסקי ופישל לחובר. מהדורה נוספת יצאה לאור בהוצאת מסדה בשנת תשכ"א-תשכ"ב. כחלק מההוצאה החדשה, נערך התרגום מחדש בידי אברהם שליט וחדוה בן-ישראל, ונוספו לשלושת הכרכים הראשונים גם הכרך הרביעי, "תקופת הקיסרים", שתורגם בידי עמנואל קופליביץ.
המשרד לביטחון לאומי (אזרבייג'ן)

הרפורמות

ב-1 באוגוסט 2003 נודע כי הנשיא חיידר אלייב מבקש לערוך שינויים מבניים במערך הביטחוני של המדינה. השירות לסיכול ריגול צבאי העצמאי הפך ליחידת סמך במשרד לביטחון לאומי, כאשר מינהל משמר הגבול פורק והפך לארגון עצמאי בשם שירות משמר הגבול הממלכתי.
ב-14 בנובמבר 2015 המשרד פורק וסמכויותיו פוצלו בין השירות לביטחון המדינה, שהופקד על ביטחון פנים ושירות ביון חוץ, שהיה לסוכנות הביון האזרית, שהופקדה על ביון חוץ.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות

האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות (באנגלית: American Academy of Arts and Letters) היא חברה לשם כבוד המונה 250 חברים, שמטרתה "לטפח, לסייע ולשמור על מצוינות" בתחומי האמנות, הספרות והמוזיקה בארצות הברית. החברים נבחרים על ידי חברי האקדמיה לכל ימי חייהם וחברים חדשים נבחרים במותם של חברים מכהנים. האקדמיה מעניקה מדי שנה 70 פרסים ומענקים להצטיינות ועידוד יוצרים. האקדמיה ממוקמת ב-Audubon Terrace בשכונת וושינגטון הייטס במנהטן, ניו יורק. מבנה האקדמיה כולל ספרייה, ארכיון, אודיטוריום המשמש הן לקונצרטים חיים והן להקלטות וגלריה להצגת תערוכה קבועה ותערוכות מתחלפות של פריטי אמנות ופריטי ארכיון של חברי האקדמיה ושל אמנים נבחרים, ובפרט תערוכה שנתית להצגת פריטים מאת חברים חדשים שנבחרו לשורותיה.

היסטוריה

האקדמיה נוסדה כתהליך מיזוג של מוסדות קודמים. ב-1865 נוסד בבוסטון האיגוד האמריקאי למדעי החברה (American Social Science Association) שבו היו חברים חוקרים בתחומי החינוך, האמנות, המשפט, הכלכלה ובריאות הציבור. ארגון זה מוזג ב-1898 לתוך המכון הלאומי לאמנויות ולספרות (NIAL; National Institute of Arts and Letters) שנוסד בניו יורק באותה שנה וכלל 150 גברים בעלי הישגים בולטים בתחומי האמנות והספרות (במובנה הרחב, כלומר כולל ספרות עיונית). ב-1904 שונה הרכב המכון הלאומי ונקבע שהוא יכלול 50 חברים בכירים ("האקדמיה האמריקאית לאמנויות" (American Academy of Arts; AAA), ברוח האקדמיה הצרפתית) ו-200 חברים פעילים אחרים ("המכון"). בחירת אדם לאקדמיה התפרשה למעשה כפרס הצטיינות של המכון הלאומי לאמנויות ולספרות. בין שבעת החברים הראשונים שנבחרו לאקדמיה נמנו הסופרים מרק טוויין וג'ון היי והמלחין אדוארד מקדואל. בשנת 1916 קיבל הקונגרס של ארצות הברית החלטה לפיה נכללה האקדמיה כאחד מן "המוסדות הפטריוטיים" (title 36; chapter 74).
ב-1976 שונה הרכבן של NIAL ו-AAA ליצירת האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות שכוללת עד 250 חברים אמריקאים ועוד 75 חברים זרים "לשם כבוד". ב-1993 בוטלה החברות הזרה. נהוג שמצבת החברים עומדת בדיוק על 250, כך שעם מותו של חבר, נבחר במקומו חבר אחר.

משכן האקדמיה

ב-1923 עברה האקדמיה למשכנה ב-Audubon Terrace, שתוכנן במיוחד עבורה על ידי האדריכל חבר האקדמיה, ויליאם מיטשל קנדאל. הבניין הראשון שנחנך כלל את אגפי הספרייה, הארכיון, חדרי הכינוסים וגלריות. ב-1930 נחנך הבניין השני, הכולל אודיטוריום בן 730 מושבים וגלריה גדולה, בתכנונו של קאס גילברט.
פזואלוס

פזואלוס, פיג'ואלס או דבלאס הם מאפים מסורתיים לפורים הנחשבים למקבילה הספרדית לאוזן המן של המטבח האשכנזי. הפזואלו הוא בצק דק, מטוגן ופריך העשוי מקמח והרבה ביצים. יהודים טורקיים נוהגים להוסיף ברנדי לבצק, בעוד שיהודי מרוקו אוכלים את הפזואלוס עם קינמון וסירופ. הפזואלוס דומים בסגנונם לפסטינוס האנדלוסיים, על אף שהאחרון נאכל עם דבש.
קיילצה

היסטוריה

אזור קיילצה היה מיושב החל מהמאה ה-5 לפנה"ס. עד המאה ה-6 האזור היה מיושב על ידי קלטים שישבו לאורך הנהר. הקלטים גורשו על ידי שבטים סלאבים בשם ויסטולנס שישבו את מרבית האזור. בתחילה נשלט האזור על ידי בוהמיה אך עד מהרה הפך האזור חלק מפולין.
אזור הרי הצלב הקדוש כמעט ולא היה מיושב עד המאה ה-11, עת ציידים מהאזור החלו להקים יישובים בשולי ההרים. העיר קיילצה נוסדה בתחילה כמקום השוק ששירת את הציידים שנדרשו למצרכים. בתחילת המאה ה-12 השתלטה על העיר בישופות קרקוב שבנתה במקום כנסייה ואחוזה. ב-1295 קיילצה קיבלה זכויות של עיר. במאה ה-13 נהרסה העיר על ידי המונגולים בראשות אוגדיי חאן, אך שוקמה במהירות.
האזור של קיילצה עשיר במינרלים כברזל, עופרת ונחושת והעיר הפכה להיות מרכז מחצבים. בעיר היו גם מספר מפעלים לייצור זכוכית. בין השנים 1637-1642 הוקם בעיר ארמון בסגנון הרנסאנס הצרפתי המהווה עד היום את אחת הדוגמאות הבודדות למבנים בסגנון הזה בפולין. במאה ה-17 העיר נבזזה והועלתה באש על ידי השוודים אך הוקמה מחדש ובשנת 1761 התגוררו בה למעלה מ-4,000 תושבים. בשנת 1789 קיבלה העיר זכות לבחור את נציגה לפרלמנט הפולני, הסיים.
עם חלוקתה השלישית של פולין ב-1795 סופחה העיר לאוסטריה אך במהלך המערכה שניהלה האימפריה האוסטרית כנגד דוכסות ורשה (מלחמת פולין-אוסטריה) בשנת 1809 נכבשה העיר מחדש, וסופחה לדוכסות ורשה. עם נפילת נפוליאון בונפרטה הפכה העיר חלק מהממלכה הפולנית – פולין הקונגרסאית.
במלחמת העולם הראשונה הייתה קיילצה העיר הראשונה ששוחררה מהשלטון הרוסי על ידי כוחות פולניים בראשות יוזף פילסודסקי, ובעיר הוקם מרכז של תעשייה כבדה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התמקם בעיר מפעל "הסאג", מפעל גרמני שהקים מספר מפעלים בפולין והעסיק יהודים כעובדי כפייה.

יהודים

בשנת 1535 נתן המלך זיגמונד הראשון פריבילגיה לתושבי העיר למנוע ישיבת יהודים בה, ועקב כך גורשו היהודים מקיילצה. האיסור חודש בשנת 1761 על ידי הבישוף של קרקוב, ורק בעקבות המרד הפולני השני, דהיינו בשנת 1863, הותרה ישיבתם במקום. כך, על אף שבעיירות סמוכות כמו פינטשוב וחמילנסקי היו קהילות יהודיות, קיילצה נותרה ריקה מיהודים.
היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר היו בעלי זכויות מיוחדות, כגון חיילי הצאר ניקולאי, שזכו בזיכיונות. אליהם הצטרפו יהודים תושבי הערים הסמוכות. תנופה במספר המשפחות נרשמה בעקבות בניית מסילת הרכבת בין ורשה לווינה. בשנת 1905, בעקבות שריפה בעיר חנטשין, עברו רבים מתושביה היהודים לקיילצה והקהילה גדלה.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בקיילצה כ-24,000 יהודים, ומיד לאחר הכיבוש הגרמני בספטמבר 1939 החלו פעולות כנגד היהודים בה – החרמת רכוש, הטלת קנסות, חטיפה לעבודות כפייה וכדומה. באפריל 1941 הוקם גטו קיילצה, שהכיל בשיאו כ-27,000 יהודים, לאחר שגם יהודים מהסביבה ואפילו מווינה הועברו אליו. מרבית היהודים בגטו הועסקו בעבודות כפייה. באוגוסט 1942 החל חיסולו של הגטו, שנמשך 5 ימים: למעט כ-2,000 יהודים, שהועברו למחנות עבודה, נשלחו מרבית היהודים לטרבלינקה בשלושה משלוחים, ונרצחו שם, וקרוב ל-2,000 יהודים, בעיקר ילדים, קשישים ונשים הרות, נרצחו עוד בשטח הגטו.
ב-4 ביולי 1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, בעקבות עלילת דם שלפיה חטפו היהודים ילד נוצרי לשם אפיית מצות, נרצחו 47 יהודים בפוגרום שנודע כפוגרום קיילצה.

ספורט

קבוצת כדוריד של העיר ויווה קיילצה היא בין החזקות בפולין ואף זכתה בליגת האלופות בכדוריד בשנת 2016.
קורונה קיילצה היא קבוצת הכדורגל העירונית.
כרכן

מאפיינים פיזיים

כמו רוב הזעמניים, גופם של הכרכנים הוא עדין אך חסון. ראשיהם מרובעים ובטנם שטוחה מאוד. גודלם של הכרכנים נע בין בינוני לגדול, והם יכולים להגיע לאורך של 274 סנטימטרים. הם בעלי מספר רב של חוליות, צלעות וקשקשים בחלקם התחתון, אך מספר מועט יחסית של שורות קשקשים בחלקם העליון. קשקשיהם העליונים של הכרכנים תלומים מעט. בחתך רוחבי הכרכנים הם בעלי מראה של ככר לחם. בטנם שטוחה והחיבור עם צידי הגוף הוא זוויתי. מאפיין זה בא לידי ביטוי במיוחד ב-Elaphe obsoleta שקשקשיו התחתונים מעוקלים כלפי מעלה. עיקול זה מסייע לכרכנים להיאחז בעצים עת הם מטפסים עליהם.
קרסטן הלר

אודות

נולד וגדל בבריסל, שם עבדו הוריו במשרדי הקהילה הכלכלית האירופאית. הוא למד חקלאות וקיבל דוקטורט בנושא חרקים מאוניברסיטת קייל. הוא החל להתעניין באמנות בסוף שנות השמונים.
בשנת 1993 הציג בביאנלה של ונציה. בשנת 2006 הציג במוזיאון טייט מודרן בלונדון את המיצג "Test Site". בשנים 2011–2012 הציג תערוכה במוזיאון החדש לאמנות עכשווית בניו יורק.
איי כריסטיאניה (יוון)

גאוגרפיה

האיים ממוקמים 16 קילומטרים דרומית - מערבית לקבוצת איי סנטוריני והם נחשבים חלק מהארכיפלג של סנטוריני. 
קבוצת האיים מורכבת מהאיים כריסטיאני (Χριστιανή, הגדול שבהם), אשטי (Εσχάτη) ואסקניה (Ασκανιά). שטח האי כריסטיאני הוא כ- 2.35 קמ"ר.

היסטוריה

באי כריסטיאני ישנם שרידים של התיישבות אנושית מהתקופה הנאוליתית. איי כריסטינה אינם מיושבים מאז שנות התשעים של המאה התשע עשרה. תושבי האיים עסקו בחקלאות לפני עזיבת האיים. באיים נותרו שרידים של הכפרים, הדרכים ששימשו את התושבים, ואף כנסייה אחת. כמו כן באיים שרידי יישובים מימי הביניים.
באמצע שנות השבעים, האי הגדול ביותר, כריסטיאני, נחשב על ידי נאט"ו כאתר מתאים לבסיס צבאי שנועד להכיל סילו לטילים, אך זה מעולם לא נבנה.  
כיום האיים הם בבעלות פרטית והגישה הציבורית אליהם מוגבלת.

לקריאה נוספת

• Walter L. Friedrich, Santorini: Volcano, Natural History, Mythology, P 14
סמל ברלין

תיאור הסמל

לאחר קבלת חוקת מדינת ברלין הפך הדב לסמל רשמי של העיר והמדינה. הדב המתואר על הסמל מביט לשמאל הסמל, על רקע כסוף או לבן. לדב לשון אדומה וציפורניי כפות ידיים ורגלים אדומות.

היסטוריה

ערים רבות שהוקמו בשלהי ימי הביניים (המאות ה-12 וה-13) קיבלו סמל רשמי אשר שימש כחותם על מסמכים רשמיים. העיר ברלין והעיר קלן הסמוכה לה (אין מדובר בקלן של ימינו) נשלטו על ידי המרגרייבים של ברנדנבורג שסמלם היה עיט אדום - וסמל זה ניתן לעיר (כמו גם לערים רבות אחרות לאורך נהרות השפרה וההאבל.
החתום הקדום ביותר של העיר שנשמר עד ימינו מקורו מ-1253 והוא מתאר את סמל ברנדנבורג - עיט וכנפיו פרושות, הנצב בראש קשת בצורת תלתן. מתחת לעיט הופיע הכיתוב בלטינית: SIGILLVM DE BERLIN BVRGENSIVM (חותם תושבי ברלין).
תושבי העיר התנגדו לסמל הברנדנבורגי ורצו סמל משלהם. לא ברור מדוע נבחר דווקא הדב, אולם ייתכן שמדובר בכינוייו של אלברכט הראשון שכונה "הדב" ואשר ייסד את ברנדנבורג. הסבר אחר הוא ההנחה שמקור שמה של העיר ברלין במילה "דב" (בגרמנית: “Bär”) - הנחה שגוייה מבחינה היסטורית ואטימולוגית (משמעות שם העיר הוא למעשה "מקום בביצה").
וילהלם הראשון, קיסר גרמניה

מלך פרוסיה וקיסר גרמניה

ב-2 בינואר 1861 מת אחיו המלך ווילהלם הוכתר למלך. לא פעם היו חילוקי דעות בין המלך לפרלמנט הליברלי. וילהלם היה מלך נייטרלי שהתערב בפוליטיקה פחות מאחיו. וילהלם מינה את אוטו פון ביסמרק לקאנצלר פרוסיה. על פי החוקה הפרוסית הקנצלר נשא באחריות כלפי המלך, ולא לפרלמנט. ביסמרק התייחס אל מלכו כאל אדון פיאודלי.
לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה הוכתר וילהלם לקיסר גרמני באולם המראות בארמון ורסיי ב-18 בינואר 1871. התואר נבחר על ידי ביסמרק בקפידה: תואר "קיסר של גרמניה" יכול היה להתפרש כאיתות לתביעות טריטוריאליות כלפי ארצות שכנות (אוסטריה, שווייץ ולוקסמבורג); ההצעה להיות "קיסר של הגרמנים" נדחתה על ידי וילהלם, שכן הוא ראה את עצמו שולט בגרמניה בחסד האל, זאת להבדיל ממנהיג שנבחר על ידי העם, כמו ברפובליקה דמוקרטית.

השלטון באימפריה הגרמנית

הקונפדרציה הגרמנית נהפכה עתה לקיסרות גרמנית. גרמניה הפכה למדינה פדרלית שנשלטה על ידי אצילים מקומיים תחת שלטונו של הקיסר, ווילהלם נהפך לראש מדינה. כך היו מלכים בבוואריה, סקסוניה ווירטמברג, היו דוכסים מקומיים בבאדן ובהסן והיו גם סנאטים של ערים חופשיות
כגון המבורג ליבק וברמן.
ב-11 במאי 1878 נעשתה התנקשות כושלת בווילהלם בברלין. ב-2 ביוני באותה שנה בוצעה התנקשות כושלת נוספת על ידי אנרכיסט גרמני. לפי טענת הממשל, להתנקשויות אלו היו קשרים סוציאליסטים. טענות אלו שימשו אמתלה לרייכסטאג לחוקק חוקים אנטי-סוציאליסטים ב-18 באוקטובר 1878. כוונתו של החוק הייתה לפגוע בסוציאליסטיים ובחוגי הפועלים. מלבד זאת החוקים פגעו גם במפלגה הסוציאל-דמוקרטית. רבים מהסוציאליסטים נאסרו, נאסרה הפצתה הספרות הסוציאליסטית, והארגונים הסוציאליסטיים נפגעו קשות.
החוק הזה היה חלק מהמדיניות האנטי-סוציאליסטית של הממשל. תחת-לחץ רב של הפועלים, חוקים אלו בוטלו ב-1 באוקטובר 1890.
ב-9 במרץ 1888 מת וילהלם. וילהלם הוחלף על ידי בנו - פרידריך השלישי שמת ב-15 ביוני 1888 לאחר שחלה במחלת הסרטן.
ביסמרק תיאר את וילהלם הראשון בזכרונותיו כאדם אדיב, ג'נטלמן.
מייקל סטולברג

ביוגרפיה

סטולברג נולד בלונג ביץ', למשפחה שהייתה חברה בקהילה הרפורמית המקומית. למד משחק בבית הספר ג'וליארד, תיאטרון באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר סיום לימודיו הופיע במספר מחזות בהם "מסע ארוך אל תוך הלילה" מאת יוג'ין או'ניל ו-"איש הכריות" עליו זכה בשבחים וב"פרס דרמה דסק".
השתתף בדרמה "אזור אפור", אשר עיקרה סיפורו של ניסיון המרד היחיד באושוויץ שיזמה מנהיגות אמיצה של אסירים יהודים שסירבו לצעוד בהכנעה לתאי הגזים.
בסרט גילם אסיר יהודי בשם כהן.
בשנת 2008 גילם את מר ברוק בדרמת הנעורים "אחרי בית ספר" בכיכובו של עזרא מילר. בגיל 41 זכה בתפקיד הראשי בקומדיה השחורה האחים כהן "יהודי טוב". בשל הופעתו המרשימה בסרט היה סטולברג מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מוזיקלי.
ב-2010 התפרסם סטולברג בתפקיד המאפינר היהודי ארנולד רוטשטיין בסדרה "אימפריית הפשע". ב-2015 השתתף בסרטים "שובר את הכלים" ו"סטיב ג'ובס".
בשנת 2016 שיחק בסרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס, "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ', צ'יווטל אגיופור וטילדה סווינטון. באותה שנה שיחק לצד ג'סיקה צ'סטיין וג'ון לית'גו בסרט המתח "מיס סלואן" בבימויו של ג'ון מאדן. באותה שנה שיחק בדרמת המסתורין "המפגש" (Arrival) לצד איימי אדמס, ג'רמי רנר ופורסט ויטאקר.
בשנת 2017 הופיע בסרטים "קרא לי בשמך", "צורת המים" ו"העיתון". בשנת 2018 שיחק במיני-סדרה "המגדלים הגבוהים", ועל תפקידו היה מועמד לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה לשנה זו.
בית חגלה (עיר מקראית)

בֵּית חָגְלָה הייתה עיר מקראית בנחלת שבט בנימין, ממזרח ליריחו, אשר המשיכה להתקיים גם בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
כיום בית חגלה הוא מאחז המתפתח לצד חווה חקלאית ומדרשה.

אזכורים

העיר נזכרת לראשונה בתיאור גבול נחלת שבט יהודה: "וְעָלָה הַגְּבוּל בֵּית חָגְלָה וְעָבַר מִצְּפוֹן לְבֵית הָעֲרָבָה".
כמו כן, נזכרת בתיאור גבול נחלת שבט בנימין: "וְעָבַר הַגְּבוּל אֶל כֶּתֶף בֵּית חָגְלָה צָפוֹנָה". בנוסף, נזכרת כאחת מערי שבט בנימין: "וְהָיוּ הֶעָרִים לְמַטֵּה בְּנֵי בִנְיָמִן לְמִשְׁפְּחוֹתֵיהֶם יְרִיחוֹ וּבֵית חָגְלָה וְעֵמֶק קְצִיץ".
בתחילת המאה ה-4 לספירה נזכרה העיר באונומסטיקון של אוסביוס כיישוב שהיה נושב בתקופתו, הנמצא במרחק של שלושה מיל מיריחו ושני מיל מנהר הירדן, תוך שאוסביוס מקשר בינה ובין האתר "גֹּרֶן הָאָטָד" הנזכר בתנ"ך.
שם העיר מופיע גם במפת מידבא, תוך ציון כי המדובר ב"גורן האטד" המקראית.

זיהוי המקום

שמה של העיר השתמר לפי הסברה המקובלת, שציין החוקר יהוסף שוורץ עוד בראשית המאה ה-19, במנזר העתיק "דיר חג'לא" שממזרח ליריחו ובמעיין "עין חג'לא" הסמוך אליו, לצד כביש "עוקף יריחו" כיום, ואפשר שהעיר הקדומה שכנה באחת החורבות באזור זה.
לאחר הסכמי אוסלו הקימה ארנה קובוס צפונית לדיר חג'לה מדרשה העוסקת במשמעות הרוחנית של המקום (לדעתה זהו מקומו של גלגל (אתר מקראי).
בשנת 2018 התיישבו במקום 6 משפחות, הקשורות לתנועות אמנה (ארגון).