google/wiki40b huggingface dataset:
משתנה מקרי

בתורת ההסתברות, משתנה מקרי (נקרא גם: משתנה אקראי) הוא פונקציה המתאימה כל אירוע אפשרי במרחב הסתברות לערך מספרי. לדוגמה, התאמת צד מטבע לערך 0, וצדו השני לערך 1; גם גובהו של אדם שנבחר באקראי הוא משתנה מקרי.
המשתנים המקריים פותחים את הדלת הראשית של תורת ההסתברות לכלים מן האנליזה המתמטית. הם הופכים מרחב הסתברות, שבו כל מאורע נקודתי הוא ישות עצמאית, למערכת מתמטית שבה אפשר לחשב תוחלות או מדדים מספריים אחרים. כל המשפטים החשובים בתורת ההסתברות עוסקים במשתנים מקריים.
מבחינה פורמלית, המשתנה המקרי הוא פונקציה מדידה ממרחב הסתברות למרחב מדיד כלשהו, בדרך כלל המספרים הממשיים עם ה-σ-אלגברה של בורל. במקרה כזה המשתנה המקרי נקרא משתנה מקרי ממשי. הדרישה שהפונקציה מדידה מבטיחה שאפשר יהיה לחשב את ההסתברות למאורעות , כלומר .כאשר מרחב ההסתברות הוא בדיד, כל הפונקציות ממנו מדידות, ולכן כל פונקציה יכולה להיחשב משתנה מקרי.
תוצאה יחידה של משתנה מקרי נקראת מספר מקרי.

דוגמה

יהי  משתנה מקרי ונגדיר  משתנה מקרי חדש. אז . אם  y < 0  אזי ברור ש . 

אם  אז .

התכנסות

תוצאות לגבי התכנסות סדרות מסוימות של משתנים מקריים מהוות חלק נכבד מתורת ההסתברות; ראו למשל את חוק המספרים הגדולים ומשפט הגבול המרכזי.
סדרת משתנים מקריים יכולה להתכנס למשתנה מקרי בכמה מובנים. ראו התכנסות של משתנים מקריים.

משתנה מקרי בדיד

ישנם שני סוגים של משתנים מקריים בדידים:
1. משתנה מקרי  שקבוצת כל הערכים שהוא יכול לקבל, , סופית. במקרה כזה מתקיים,
.
פונקציית הצטברות ההסתברות מחושבת על ידי:
.
התוחלת מחושבת על ידי:
.
דוגמאות של משפחות משתנים מסוג זה הן: משתנה מקרי  אחיד בדיד, בינומי והיפרגאומטרי.
2. משתנה מקרי  שקבוצת כל הערכים שהוא יכול לקבל אינסופית בת מנייה, .
במקרה כזה הטור מתכנס וסכומו 1. פונקציית הצטברות ההסתברות מחושבת על ידי סכום הטור:
כאשר,
התוחלת ניתנת לחישוב באמצעות הטור הבא (בתנאי שהטור אכן מתכנס. אם הטור לא מתכנס התוחלת לא קיימת.)
דוגמאות של משפחות משתנים מקריים מהסוג הנידון הן: משתנה מקרי  גאומטרי, פואסוני ובינומי שלילי.

דוגמה למשתנה מקרי בדיד ללא תוחלת

נניח שקיימים יצורים מסוג מסוים שההסתברות שיחיו לפחות שנה אחת היא חצי. ההסתברות שיחיו לפחות שנתיים היא שליש, וכן הלאה, ההסתברות שיחיו לפחות  שנים היא . נבחר יצור כזה שרק נולד, ונגדיר כמשתנה מקרי  את מספר השנים השלמות שהיצור יזכה לחיות.
על פי הנתון, עבור ,
.
פונקציית ההסתברות, עבור ,
.
התוחלת,
.
זהו טור שמתבדר לאינסוף. קיבלנו יצור שמספר שנות חייו סופי בהסתברות 1 ותוחלת חייו היא אינסוף.

משתנה מקרי רציף

בהינתן משתנה מקרי  ופונקציה  המקיימת
לכל קטע . משתנה זה יקרא משתנה מקרי רציף והפונקציה  תקרא פונקציית צפיפות ההסתברות של המשתנה המקרי. במקרה כזה התוחלת של המשתנה המקרי ניתנת לחישוב באמצעות האינטגרל הלא אמיתי הבא (רק אם האינטגרל אכן קיים. אחרת התוחלת לא קיימת.)
דוגמאות של משפחות משתנים מקריים מהסוג הנידון הן: משתנה מקרי  מעריכי,  נורמלי,  גמא  ובטא.

דוגמה למשתנה מקרי רציף ללא תוחלת

נתון משתנה מקרי  עם פונקציית הצטברות ההסתברות, 
.
פונקציית צפיפות ההסתברות במקרה כזה היא,
.
התוחלת,
.
טל שמאי

טל שמאי (נולד ב-31 ביולי 1990) הוא חזאי ומגיש תחזית בחדשות 13.

ביוגרפיה

טל שמאי גדל באריאל. כיום הוא מתגורר בתל אביב.
בשנת 2009 התגייס למרכז המטאורולוגיה של חיל האוויר, שם שירת כמש"ק מחקר מטאורולוגי וכחזאי. עם שחרורו מהשירות הצבאי החל לעבוד כחזאי בנמל התעופה בן-גוריון. זמן קצר לאחר מכן עבר מבחן בד בערוץ הראשון, והחל להגיש את התחזית במהדורת "מבט" לצד החזאיות שרון וכסלר וסיגל גפני.
בסוף 2012 סיים את עבודתו בערוץ הראשון, וכחודשיים לאחר מכן הצטרף לחדשות 10 כעורך ומפיק פינת התחזית במהדורה המרכזית. בנוסף החל להגיש פינת תחזית יומית בתוכנית הבוקר "אורלי וגיא". 
בפברואר 2015 החל להגיש את התחזית גם במהדורה המרכזית, לצד החזאי דני רופ.
חיים יצחק טברסקי

תולדותיו

נולד במוזיר לרבי אברהם יהושע השיל טברסקי מצ'ודנוב (בנו של רבי מרדכי טברסקי מלויעב) וליוכבד בתו של רבי יעקב שפירא מדלוטין (נכד רבי פנחס שפירא מקוריץ). לאחר נישואיו לרעכיל דבורה בתו של רבי יצחק ישעיה הלברשטאם התגורר במוזיר, לאחר תקופה עבר לקייב שבאוקראינה. 
בשנת ה'תרפ"ג פתח בית מדרש לחסידיו באישור הממשלה בנוסף למקווה ותלמוד תורה. רוב פעילותו התורנית התמקדה ברוסיה לחזק את הקהילות היהודיות ברחבי המדינה ולהפיץ בה את תורת החסידות. בשנת ה'תרפ"ז השתתף בוועידת הרבנים בקורוסטן שבאוקראינה. 
בשנת ה'תרצ"ז נכלא רבי חיים יצחק בכלא בקייב ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוגלה משם על ידי המשטר הסוייבטי למעמקי המדינה. לקזחסטן.
נפטר בכ"ד בניסן התש"ג לאחר שצם בכל ימי חג הפסח מחשש שיאכילוהו בחמץ. 
בנו רבי מרדכי נרצח בשואה, בתו מירל נפטרה בקייב, בנותיו רבקה מרים ויוכבד עברו בשנות השבעים לארצות הברית; בניו רבי יעקב ורבי דוד יחיאל עלו לישראל אחרי השואה; בנו רבי משולם זוסיא טברסקי כיהן כאדמו"ר מטשרנוביל לאחר השואה.
ויקטוריה ייטס

ביוגרפיה

ייטס נולדה וגדלה בבורנמות' שבמחוז דורסט. בילדותה למדה לרקוד בלט. ב-2006 סיימה תואר במשחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). היא החלה להופיע בתיאטרון וזכתה לשבחי הביקורת על הופעתה במחזה "Private Lives" מאת נואל קאוורד, במחזה "Rookery Nook" ובמחזה "The Beard" מאת מייקל מקלור. ב-2017 החלה להופיע בסיבוב הופעות בהפקה של המחזה "ציד המכשפות" מאת ארתור מילר.
ב-2014 הצטרפה ייטס לצוות שחקני סדרת הדרמה "קראו למיילדת" בתפקיד הנזירה ויניפרד, מיילדת שעוברת לשכונת פופלר בלונדון בסוף שנות החמישים של המאה העשרים כדי לעבוד בבית נונאטוס.

חיים אישיים

ייטס מאורסת למוזיקאי פול האוסדן, איתו היא חיה בלונדון.
עמק זבולון

עמק זבולון או "עמק עכו" הוא עמק בצפון ארץ ישראל, הנמצא לאורך מפרץ חיפה ומהווה למעשה המשך השבר של עמק יזרעאל.

גאוגרפיה

אורכו של העמק מגיע עד לכדי 14 קילומטרים, ורוחבו המקסימלי מגיע עד לכדי 9 קילומטרים. גבולותיו הם נחל נעמן מצפון, רכס הכרמל מדרום, הים התיכון ממערב והרי הגליל התחתון ממזרח. נחל קישון חוצה את העמק בחלקו הדרומי.

שם העמק

למעשה, שמו של העמק יסודו בטעות, שכן עמק זבולון של ימינו היה שייך לנחלת שבט אשר, לפי תיאורי גבולות הנחלות שבספר יהושע, בעוד שבט זבולון שכן באזור עמק יזרעאל. מקור הטעות הוא בפרשנות מוטעית לפסוק בברכת יעקב לזבולון: "זבולון לחוף ימים ישכון", שממנו נשמע כאילו נחלת שבט זבולון היא בחוף הים. לפי פרשנויות שונות, הערות לסתירה בין ברכת יעקב לנחלות השבטים בפועל בספר יהושע, כוונת הפסוק היא שלשבט זבולון היה מסדרון צר מנחלתו אל חוף הים, אך לא ששכן באמת על חוף הים.
שמו הערבי של עמק זבולון הוא ואדי ג'ידרו או ג'ידרו. על שם "חירבת ג'ידרו" שהייתה במקום בו שוכן היום כפר ביאליק. זכר לשם זה נשמר בנחל גדורה (ואדי פוארה).
נהר ניישן (קולומביה הבריטית)

לקריאה נוספת

A. R. Langston, Water Temperatures of the Nation and Mesilinka River Systems 1996, October 1996
רפיק אל-חוסייני

ד"ר רפיק אל-חוסייני (נולד ב-1 במאי 1952), הוא רוקח ואיש ציבור פלסטיני. היה ראש לשכתו של אבו מאזן והושעה ב-2010 לאחר פרשיית מין.
חוסייני נולד ב-1 במאי 1952 בירושלים כבן למשפחת אל חוסייני. חוסייני למד בקולג' ויקטוריה שבאלכסנדריה במצרים. סיים תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות ב-1973. הוא למד לדוקטורט בכימיה מדיצינלית באנגליה אותו סיים ב-1978, ועשה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברמינגהאם במחלקה למיקרוביולוגיה בין השנים 1984 ל-1986. שימש כמנהל שירותי המרפאה בבית החולים הפלסטיני בעמאן. למד לתואר שני בניהול מערכות בריאות באוניברסיטה העירונית של לונדון וסיים בשנת 1994 וחזר לרשות הפלסטינית כדי לעמוד בראש מועצת הבריאות של הרשות.
באפריל 2005 מונה לראשות לשכתו של נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן ומחזיק תיק ירושלים. בפברואר 2010 חשף הממונה לשעבר על המלחמה בשחיתות במודיעין הפלסטיני, פהמי שבאנה, סרט וידאו שצולם ב-2008. הסרטון, שהוקרן בערוץ 10, מראה את אל-חוסייני כשהוא עירום ומנסה לשכנע לשדל אשה שביקשה לעבוד בלשכה כמזכירה לקיים עמו יחסי מין, בסרט הוא גם נשמע מכפיש את אבו מאזן ואת ערפאת. כעבור מספר ימים החליט אבו מאזן להשעות את רפיק מתפקידו. במסיבת עיתונאים טען חוסייני כי הקלטת מזויפת והיא פרי של קונספירציה ישראלית ופלסטינית להכתים אותו ואת אבו מאזן.
משה רון (דנציגרקרון)

ביוגרפיה

נולד בוורשה למשפחה של חסידי גור ונשא לאישה את רות (רחל) לבית הולצברג. הזוג הניח אחריו בת ובן. הצטרף בגיל צעיר לתנועה הציונית ונבחר ב-1925 ליו"ר האגודה הציונית במוקוטוב (פרוור של ורשה). החל את עבודתו העיתונאית בעיתון היומי ביידיש "היינט" (ביטאון הסתדרות ציוני פולין), עלה ארצה בתור שליחו בשנת 1935 ופרסם מאוחר יותר מפרי-עטו גם ב"ידיעות אחרונות".
נתמנה ב-1939 למזכיר הכללי הראשון של אגודת העיתונאים בתל אביב, שהייתה אז בראשית התארגנותה. הרחיב את שורותיה בקיבוץ העיתונאים מכל הזרמים. העביר את פעילותה מפינת חדר ברחוב מזא"ה לחדר שלם בשז"ר פינת אלנבי ומשם למועדון המרווח בשדרות רוטשילד 27, שאותו הפך למוקד פעילות ציבורית ענפה.
ממרכז זה גם נוהל המאבק על חופש העיתונות נגד הצנזורה של השלטון המנדטורי הבריטי. לאחר הקמת המדינה פעל נמרצות להקמת "בית סוקולוב", שנחנך ב-1957 ושממנו המשיך בפעילות מקצועית רב-גונית לקידום מעמד העיתונאים.
ממקימי ועדת עורכי העיתונים היומיים, האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל, מועצת העיתונות והאיגוד העולמי של העיתונאים היהודים. הטביע את חותמו על מפעלי האגודה – בימת "עיתון העיתונאים" בזמנה, ספר השנה של העיתונאים ועוד. נודע במדיניות הדלת הפתוחה ונטל על עצמו את הטיפול גם בבעיותיו האישיות של כל עיתונאי שפנה אליו לעזרה.
לצד פעילותו הציבורית המשיך בעבודתו העיתונאית בתור כתב של עיתונים יהודיים ברחבי תבל – ניו-יורק, בואנוס-איירס, מלבורן, פריז – כולל "לעצטע נייעס" בישראל. עם פרישתו לגמלאות (1974) מתפקידיו בתור מזכ"ל אגודת העיתונאים בתל אביב והאיגוד הארצי, המשיך לשמש מזכ"ל ועדת העורכים ומזכ"ל וחבר הנשיאות של האיגוד העולמי של העיתונאים היהודיים – עד פטירתו הפתאומית בשנתו.
למשה רון ערך באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו מאת דוד תדהר. שם משפחתו עוברת ב"פקודת" משה שרת. הוא כתב ספר אוטוביוגרפי שיצא-לאור ב-1981 – "דרכי הממלכה השביעית". זכה ב"פרס שלסר" על פעילותו למען העיתונות היהודית. הונצח על ידי האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל באמצעות "פרס רון" – לעבודה עיתונאית, שתרמה לערכי חברה ומשטר נאותים שבו זכו עד כה משה נגבי, שושנה חן, אמנון אברמוביץ ואחרים. אושרה קריאת רחוב על שמו על ידי ועדת שמות והנצחה של עיריית ת"א-יפו.
התגורר תקופה קצרה בבית מגורי העיתונאים. בתו היא העיתונאית שולה רון, שהתגוררה בדירתו בבית מגורי העיתונאים, אשתו לשעבר של שמוליק קראוס.
שרון רז

חייו

רז נולד וגדל בפתח תקווה. אמו עבדה במשרד אדריכלים ועסקה בתכנון בתי מגורים. רז למד אדריכלות במכללת הסביבה - סדנא לעיצוב ואדריכלות בהנהלת אליעזר פרנקל, בתל אביב, ובגלאזגו סקול אוף ארט  בסקוטלנד. לאחר לימודיו עבד כאדריכל עד שנת 2004, לאחר מכן פרש ועבר לעבוד בתחום אחר. רז מצלם מבנים ישנים ונטושים בישראל ובין השנים 2005 ו-2010 פרסם את תצלומיו באתר האינטרנט "אדריכלות נעלמת", הכולל כ-12 אלף תצלומים. תצלומים מאוחרים יותר, משנת 2007 והלאה, מתפרסמים בבלוג "נטוש". ב-2011 הקים את "עמותת נטוש לתיעוד מבנים ותיקים ונטושים בישראל". ב-2014 הגיע מספר התמונות שפרסם ל-50,000.
במהלך השנים הציג מספר תערוכות המציגות מבנים נטושים ברחבי ישראל, כשהבולטת בהם היא התערוכה שהציג בגלריה בבית עמותת האדריכלים ועסקה בבתי קולנוע נטושים.
נכון ל-2017, רז היה נשוי פעמיים, ואב לשניים.
יסוד טרנס-אורני

יסוד טרנס-אורני (אנגלית: Transuranium element) הוא יסוד שמספרו האטומי גדול ממספרו האטומי של אורניום (92). כל היסודות הטרנס-אורניים נוצרו באופן מלאכותי, מלבד הנפטוניום והפלוטוניום שנמצאים בכמויות זעירות בעפרת אורניום: שאר היסודות הם תוצאה של "הפצצת" אטומים בחלקיקים שונים על ידי שימוש במאיצי חלקיקים. רובם בעלי זמן מחצית חיים קצר משמעותית מגילו של כדור הארץ, וגם אם היו קיימים בעת היווצרותו, דעכו זה מכבר.
חוסר היציבות של היסודות שמעבר לאורניום נובע מהמרחק הרב שבין הנוקליאונים בגרעין של אטום בגודל כזה. כדי שגרעין יהיה יציב, צריך הכוח הגרעיני (היוצר משיכה בין פרוטונים) להתגבר על הכוח החשמלי (היוצר דחייה בין פרוטונים). מכיוון שהכוח הגרעיני בין שני פרוטונים דועך מהר מאוד ככל שהמרחק ביניהם גדל (מהר בהרבה מדעיכת הכוח החשמלי ביניהם), הוא אינו מצליח להתגבר על הדחייה החשמלית שבין הפרוטונים בגרעינים גדולים מדי - כלומר, בגרעיני היסודות הטרנס-אורניים.
היסוד הבא בתור, שטרם יוצר, הוא אונונניום.
גויאבה

גידול הגויאבה

את צמחי הגויאבה מגדלים בארצות טרופיות וסובטרופיות רבות למען מכירת ושיווק פירותיהם. מספר זנים מגודלים באופן מסחרי, בעוד אחרים גדלים רק באופן פראי בטבע.
צמחי הגויאבה רגישים לקור, ולכן לא ניתן לגדל אותם בכל אזור ואקלים. במספר אזורים טרופיים, ובהם הוואי, נפוץ הצמח עד כדי כך שהוא נחשב עשב שוטה. צמח הגויאבה הוא אחד מסוגי הפירות היחידים אשר יניבו פירות בגודל מלא אף אם יגודלו כשתילים בעציץ.

הגידול בארץ ישראל

הגויאבה הגיעה לארץ ישראל בראשית המאה העשרים, והתחבבה מאוד על חלק מהצרכנים, בעיקר הערבים, שהכירו את הפרי ממצרים. במשק היהודי ניטעה הגויאבה בכמויות קטנות, והפריצה של הענף באה לאחר מלחמת ששת הימים. עד אז הייתה הגויאבה בעיקר עץ נוי בחצרות וגינות פרטיות.
במהלך שנות ה-40 וה-50 פיתח האגרונום אפרים בן-דב (קושילביץ') זן גויאבות המותאם לתנאי האקלים הישראלים, וקרא לו זן בן-דב על שמו. היום נטועים בארץ כמה אלפי דונמים, רובם ככולם מהזן המקומי בן-דב, זן לבן וגדול. בירור הגויאבה אמנם נפסק, אך עדיין יש ביקוש לזנים חדשים וטובים, שאפשר שהם נמצאים כזריעים בחצרות. הפרי המצוי בשווקים הוא מהזן "בן-דב" בלבד.
שתלנים פרטיים ייבאו בשנים האחרונות זנים נוספים של גויאבה: תותית, ננסית, אדומה, ורודה וגויאבה חורפית. אך לא ניטעו מטעים מסחריים מזנים אלה. מגדלי הגויאבות נוהגים לגזום את העצים כל שנתיים גיזום חריף, על מנת לקבל פרי גדול אחיד ורב.

הבשלה

מרבית פירות הגויאבה מהזנים הנפוצים זני הגויאבה יבשילו בישראל בסתיו ובראשית החורף. הזן הבן-דב הנפוץ בארץ יופיע כשקליפתו ירוקה בהירה עד צהובה ואילו זנים נוספים יבשילו בקליפה אדומה או ורודה. מבחינת מיצוי הטעם מומלץ לחכות להבשלת הפרי על הענף בטרם קטיף, אך ניתן גם לקטוף גויאבות כאשר הן מגיעות לגודל המלא שלהן אך עוד לא רכות, וכך תהליך סיום ההבשלה של הפרי מתרחש לאחר הקטיף. להבשלה מהירה ניתן להכניס את הפרי לשקית נייר. הקליפה הדקה והתוכן הרך של הפרי הופכים את הגויאבה לרגישה למכות ולשריטות שהופכות לכתמים חומים. חיי המדף של פרי בשל הם כיומיים-שלושה בקירור ביתי.

שימוש

לעלי גויאבה שימוש רפואי כתרופה לשלשול, ואנשים מסוימים אף טוענים שיש ביכולתו לסייע בהתמודדות עם וירוסים וחיזוק כללי של המערכת החיסונית  ואף בסיוע בהפחתת תסמיני מחלת הסוכרת.
בדרך כלל, נאכלות הגויאבות בשלמותן או מעורבבות במגוון קינוחים. באסיה נטבלות הגויאבות במלח ואבקת שזיפים, או משמשות בתה. גויאבות מבושלות משמשות גם בהכנת ריבות, מרמלדות, ממתקים ומיצים. כמזון, הגויאבות נחשבות בריאות מאוד. הגויאבה האדומה בריאה יותר, בשל האחוז הגבוה של הוויטמינים, הסיבים והערכים התזונתיים. לגויאבות תכונות בריאותיות נוספות: האדומות שביניהן לדוגמה, נחשבות יעילות במלחמה בסרטן.
גויאבות אדומות מחליפות במקרים רבים את העגבניות ברטבים המיועדים בעיקר לאנשים הרגישים לחומציות העגבניות.
שמה התאי של הגויאבה ("פאלונג" או "פאראנג") הוא הכינוי לזנים ממוצא אירופי בתאילנד.
אולף שירמר

חייו

שירמר נולד בסקסוניה תחתית ולמד בקונסרבטוריון של ברמן ובבית הספר הגבוה למוזיקה ותיאטרון בהמבורג, אצל ג'רג' ליגטי, כריסטוף פון דוהנאני והורסט שטיין. הוא עבד כעוזר ללורין מאזל וניצח באופרה של וינה על ביצועי הבכורה של "מלך מקשיב" של לוצ'אנו בריו ו"ציפייה" של ארנולד שנברג, על "ריימונדה" של אלכסנדר גלזונוב ועל החטיפה מן ההרמון של מוצרט, בין השאר. 
משנת 1988 עד 1991 היה שירמר מנהל מוזיקלי כללי של עיריית ויסבאדן, מטעמה כיהן כמנהל אמנותי של קונצרטים סימפוניים והצגות אופרה ובלט בתיאטרון הממלכתי של ויסבאדן. הוא ניצח על "הים הבוגד" של האנס ורנר הנצה בשנת 1990.
בין 1995 ל-1998 כיהן שירמר כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק. תקופת כהונתו כמנצח נחלה הצלחה ניכרת, והצליל העשיר שהיניב ניצוחו על התזמורת משך כמה מנצחים רוסים, כמו גנאדי רוז'דסטוונסקי ודמיטרי קיטאיינקו אל קופנהגן, שם ניצחו על יצירות מאת צ'ייקובסקי ושוסטקוביץ'. שירמר ניצח על אופרות אחדות בתקופתו בדנמרק, בעיקר מאת קרל נילסן, שכלפיו חש "קרבה מיוחדת". "המדריך הגולמי לאופרה" אמר, שבניצוחו על "שאול ודוד" "מביא שירמר עליצות פלסטאפית לפרטיטורה הססגונית של נילסן".
ניצוחו של שירמר קיבל ביקורות מנוגדות. גרמופון האשים אותו ב-2005 בחוסר אמפתיה וב"תחושה כמו-אופראית" באחת מן האופרות שלו, זאת בניגוד למאמר משנת 1999 באותו כתב-עת שקבע, כי שירמר הגיש "ביצוע אידיומטי חמים". בדויטשה אופר ברלין ניצח מאז 1985 על ההפקה הבימתית הראשונה של "תמונות מחיי הקדושה יוהנה" מאת ואלטר בראונפלס, על "לולו" של אלבן ברג, "סאלומה", "אראבלה" ו"האשה ללא צל" של ריכרד שטראוס וטנהויזר של וגנר. בשנת 1999 ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה "מוות ושטן" של גרד קיר באופרה של גראץ. בקונצרטים, ניצח על הפילהרמונית של וינה, הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של במברג, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ותזמורת שווייץ המערבית.
שירמר התמנה לפרופסור בבית הספר הגבוה למוזיקה ולתיאטרון בהמבורג בשנת 2000, שם הורה אנאליזה מוזיקלית ודרמטורגיה מוזיקלית. מאז 2006, הוא מכהן כמנצח ראשי של תזמורת הרדיו של מינכן.
מאז 2009 שירמר מכהן כמנהל מוזיקלי כללי של האופרה של לייפציג. ב-23 במרץ 2011 נבחר אולף שירמר למנהל האופרה של לייפציג, למשך חמש שנים החל באוגוסט 2011. כאן הכין וניצח על "הנזל וגרטל" של אנגלברט הומפרדינק, חליל הקסם של מוצרט, "לה בוהם" של פוצ'יני, "אלקטרה" של ריכרד שטראוס, מקבת' של ורדי, "לוהנגרין", "טבעת הניבלונגים, "הוולקירות" ו"זיגפריד" של וגנר, ו"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" מאת קורט וייל. במאמר ביקורת על "לוהנגרין" נכתב:
הניצוח של אולף שירמר לא משך תשומת לב אל עצמו, אך היה זה הישג בולט לשרת הן את הפרטיטורה והן ההפקה ללא סתירה נראית לעין. הישג כזה יכול לנבוע רק מלימוד יסודי של הפרטיטורה המאתגרת הזאת בריבוי המודולציות שבה - עד כמה היא "דרמת מוזיקה"? - ומן היכולת לתקשר את ההבנה הזאת.
בשנת 2013, שנת המאתיים לריכרד וגנר, השתתף שירמר בחגיגות שנת וגנר 2013, שיתוף פעולה בין עיר הולדתו של המלחין, לייפציג לביירוית, עיר הפסטיבל שלו. במיזם שכונה "מלייפציג לביירוית", "לציון נקודת ההתחלה ונקודת השיא במסלול התפתחותו האמנותית של וגנר", ביצעו האופרה של לייפציג, תזמורת הגוונדהאוס ופסטיבל ביירוית את יצירות הבמה המוקדמות של וגנר. שירמר ניצח על האופרה המוקדמת של וגנר "הפיות" ב-16 בפברואר 2013 בלייפציג. האופרה בוצעה לראשונה בפסטיבל ביירוית בגרסה התזמורתית.
יהודית נסיהו

ביוגרפיה

יהודית נסיהו נולדה בהולנד בשנת 1925, בת לחיים וחנה פרידמן. בהיותה בת שלוש עברה עם משפחתה לבלגיה, שם עסק אביה בחלוקת סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל וברכישת נשק ל"הגנה" שם שימש גם כנשיא ההסתדרות הציונית. בשנת 1940 עלתה עם משפחתה לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בתל אביב. אף על פי שמשפחתה הייתה חילונית, הצטרפה יהודית לבני עקיבא.
למדה פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. במלחמת העצמאות שירתה בצה"ל ואחר כך חזרה ללימודיה. בשנת 1956 הצטרפה ליחידה של הסוכנות היהודית בשם "המסגרת" שעסקה בהעלאת יהודי מרוקו. היא פעלה במשך כשנתיים בקזבלנקה, במסווה של הולנדית עשירה מאינדונזיה. שמה המחתרתי היה ז'ולייט. בסוף שנות החמישים עברה פעילות זו מהסוכנות היהודית ל"מוסד", וכך הפכה נסיהו לעובדת "המוסד" והשתתפה במבצעים רבים ברחבי תבל.
בשנת 1960 השתתפה במבצע הבאתו של אדולף אייכמן למשפט בישראל. היא הגיעה לארגנטינה מיד לאחר שאייכמן נלכד שם והוחזק בדירת מסתור. נסיהו טיפלה בתחזוקת הדירות ששימשו את חוטפיו של אייכמן בארגנטינה, במשך עשרת הימים ששהו שם. ראש "המוסד", איסר הראל, תיאר את פעילותה תוך שהוא מכנה אותה "דינה רון":
היא נבחרה כבת זוג אפשרית, מתוך הנחה שתוכל לדאוג לניהול משק הבית בימים שבין לכידת אייכמן והטסתו לארץ. היא הייתה חדשה בעבודה, אך כבר היה סיפק בידה להשתתף בכמה מבצעים מסובכים. היא שלטה בכמה לשונות, לבשה על נקלה זהויות שונות, והסתגלה ללא קושי לכל התנאים שאליהם נקלעה.
— איסר הראל, הבית ברחוב גריבלדי, ספריית מעריב, 1975
כשומרת מצוות עמדה נסיהו בפני אתגר מיוחד בעת שהייתה בפעילות מבצעית, ובפרט כשפעלה תחת מסווה. דוגמה לכך מופיעה בתיאורו של איסר הראל:
בהיותה שומרת מסורת, היו לדינה קשיים גדולים בענייני האוכל. היא עצמה לא טעמה מן המאכלים שבישלה, ורוב הזמן ניזונה מביצים קשות ולחם יבש, ושתתה קוקה קולה. כאשר העיר מישהו לקנת שאם לא יביא לה מזון כשר, היא תגווע ברעב, הלך והביא לה בשר מעושן כשר. ואולם מאמצו לא הועיל הרבה, שכן הכלים לא היו כשרים.
— איסר הראל, הבית ברחוב גריבלדי, ספריית מעריב, 1975, עמ' 175
בשנת 1962 השתתפה במבצע לאיתורו של הילד יוסל'ה שוחמכר, שנלקח מהוריו על ידי סבו, שרצה להעניק לילד חינוך חרדי.
בשנות השבעים הייתה ראש מחלקת כוח אדם ב"מוסד", ובתפקיד זה טיפלה בעצורי "פרשת לילהאמר" בנורווגיה. בשנת 1976 פרשה מ"המוסד".
לאחר פרישתה למדה משפטים וראיית חשבון, והתמחתה במשרדו של עו"ד ארווין שימרון, שאותו הכירה בעת שהשתתף בצוות הפרקליטים שטיפלו בעצורי לילהאמר. היא מונתה למנכ"לית אגודת הסופרים. יחד עם אחיה, אפרים בן חיים, נמנתה עם מייסדי מפלגת "התחיה".
בשנת 1962 נישאה למרדכי נסיהו, מראשי בית ברל ומהאידאולוגים של מפא"י ומפלגת העבודה, שאותו הכירה בעת לימודיה באוניברסיטה. בשנת 1964 נולד בנם היחיד, חיים. בגיל 30, לאחר שסיים לימודים לתואר דוקטור למתמטיקה, נפטר חיים נסיהו בעת טיול בנפאל. על שמו ניתן פרס חיים נסיהו במתמטיקה לעבודת דוקטורט מצטיינת במתמטיקה, שנכתבה ואושרה בישראל. לאחר מות בנם החל המצב להידרדר כאשר בעלה מרדכי חלה ונפטר ב-1997 היא עצמה חלתה בהמשך בסרטן בגרונה ולאחר מאבק נפטרה ב-2003
צ'כלרה

היסטוריה

הכפר נוסד בשלהי המאה ה-15. שמו מאוזכר לראשונה בתעודות עות'מאניות בהקשר לפלישתו של ולדיסלב השלישי מלך פולין. בצבאו של המלך הפולני נכללו גם הונגרים וצ'כים. לאחר תבוסת קואליציית הצבאות בקרב וארנה נפלו בשבי חיילים צ'כים רבים ונמכרו לעבדות. צאצאי עבדים אילו התיישבו בכפר והוא נודע בשמו צ'כלרה שנגזר ממוצאם האתני של מתיישביו הראשונים. בראשית מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית הכפר 900 נפשות.
במרץ 1941 לאחר כניסת הוורמכט לבולגריה, הצטרפו רבים מתושבי צ'כלרה לשורות הפרטיזנים וכצעד תגמול, גירשה הממשלה הבולגרית את כל תושביו והוא נותר נטוש. לאחר המלחמה שונה למשך שנים אחדות שמו של הכפר למורוזוב להנצחת שמו של אחד ממפקדי הפרטיזנים.

כלכלה

פרנסת תושבי הכפר נסמכת על ייצור ושיווק שמן ורדים. ענף גידול הוורדים נוסד עוד במהלך התקופה העות'מאנית והכפר נודע בכל האזור בזכות המוצר. שמן הוורדים מהכפר יוצא למערב אירופה, בעיקר לצרפת.
קורט בלומנטל

חייו

בלומנטל נולד בברלין בירת גרמניה לברנהרד וקלרה בלומנטל, משפחה מבוססת לא ציונית. הוא החל ללמוד רפואה בברלין ב-1912, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1914, ניסה להתגייס לצבא ונדחה בשל משקל נמוך. הוא הצליח להתגייס ב-1915, ובשל היותו סטודנט לרפואה גויס כקצין רפואה. אחרי המלחמה סיים את לימודיו ב-1919 ברוסטוק והתמחה בבית החולים הנוירו-פסיכיאטרי רוסטוק-גלסהיים (Rostock-Gelsheim) עד ספטמבר 1922.
ב-1921 נשא את ארנה (לבית מנזור), וב-1923 עבר הזוג להתגורר בדסאו. ביתם היה ביתם של הסוציאל-דמוקרטים ואנשי האקדמיה של הבאוהאוס.
עם עליית הנאצים הבינו בני הזוג שאין עתידם מובטח בגרמניה, והחלו בהכנות לעלייה לארץ ישראל. תחילה שלחו את ילדיהם לחינוך יהודי וציוני, ומאוחר יותר, ביולי 1933, עלו לבדם לארץ. ילדיהם הצטרפו אליהם באוקטובר אותה שנה.
בלומנטל פתח מרפאה בסמוך לכיכר חמרה בחיפה (כיום כיכר פריז) ומאוחר יותר ברחוב אחד העם 4. היות שהיצע הרופאים בעלייה החמישית היה גדול, פתחו בביתם פנסיון קטן. מאחר שלא נמצא מקום לחולי נפש באותה תקופה, שוכנו חוליו של אב המשפחה בפנסיון, וכך ללא תכנון מוקדם הפך הפנסיון לבית חולים פסיכיאטרי קטן ולמוסד הראשון לאשפוז חולי נפש בחיפה. ב-1935 הבינו בני המשפחה שצר המקום והם וחוליהם עברו להשתכן ב"בית עברי" (בנימין בן-ישראל ברשטיין) ברחוב לבונטין.
ברחוב יאיר כ"ץ (אז המשך של רחוב ישורון) במרכז הכרמל נבנה בית עבור ליאון כהן, יהודי רומני אמיד, שחזר לרומניה. ד"ר בלומנטל רכש את הבניין, ביצע בו מספר שינויים והמשפחה וחולי אב המשפחה עברו לביתם החדש ביולי 1936.
בקומת הקרקע שכנו החולים הקשים, בקומה השנייה הייתה מחלקה לחולים הקלים ואילו הקומה השלישית שימשה את המשפחה וחדרי העזר של בית החולים (כגון מטבח, משרדים וכיוצא בזה). בזמן מאורעות 1936 שימש גג הבניין כעמדת "ההגנה".
בשיא פעילותו של בית החולים מנה הצוות עוד חמישה רופאים בנוסף לבלומנטל. בית החולים אמנם עבד ללא רישיון ממשלתי, אך גם הרשויות הבריטיות שלחו חולים לבית זה, שנקרא בפיהם "The Blue Mental Hospital". ד"ר בלומנטל דגל בשיטת ריפוי בהלם חשמלי, שהייתה נהוגה באותה תקופה והיה הראשון שהשתמש בה בארץ.
בבית חולים זה התרחשה שביתת העובדים הראשונה בבית חולים בחיפה (ויש האומרים בארץ כולה) שהונהגה על ידי אבא חושי. חושי בחר בבית חולים זה שכן שאר בתי החולים הפרטיים בחיפה היו ליולדות או לכירורגיה, וחושי חשש לחיי המטופלים. שלושה מן השובתים "שברו שביתה" ומפ"ח (מועצת פועלי חיפה) פירסמה את שמם ברבים.
ב-1945 החל להשגיח על האגף המיוחד לחולי נפש בבית הסוהר בעכו (לימים הגרעין שממנו נוסד בית החולים לחולי נפש בעכו). ב-1947 השתתף בכינוס הראשון של "החברה להיגיינה רוחנית" שהתקיים בירושלים.
ב-1949 עיברת את שמו לבנטל. עד 1964 ניהל בלומנטל את בית החולים ובשל קשיים כספיים העביר את הניהול לצוות העובדים הבכיר (אונגר, שמילוביץ ותדמור) ושימש כיועץ עד 1973.
במהלך השנים פתחו בלומנטל ושותפיו סניפים נוספים לבית החולים, כשחלקם התמקדו במגזרי אוכלוסייה מוגדרים. בהם בית החלמה הפסיכו-גריאטרי "רפיח" ששכן במושבה הגרמנית בחיפה (כיום מלון קולוני), בית החלמה עדה בקריית טבעון, בית החלמה גיל ו"נאות הכרמל" (ב"וילה צופיה" בפינסקי 26).
בנו פרופסור אפרים בנטל ניהל את המחלקה הנוירולגית בבית החולים רוטשילד ואחר כך בבית החולים רמב"ם והיה ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון. בן נוסף בנימין (ביני) תלם שירת כמפקד חיל הים.