ידיד בית המשפט

ידיד בית המשפט (בלטינית: Amicus Curiae) הוא מוסד משפטי המוכר בשיטות משפט שונות זה מאות בשנים. מטרתו של מוסד משפטי זה היא לסייע לבית המשפט בסוגיה כלשהי, על ידי מי שאינו צד ישיר לסכסוך הנדון.
במקור היה מוסד זה כלי להצגת עמדה נייטרלית בלבד בהליכים, תוך סיוע אובייקטיבי לבית המשפט. בהמשך התפתח המוסד כצד להליך, שאינו דווקא נייטרלי ואובייקטיבי, אלא שהוא מייצג - מתוקף תפקידו או עיסוקו - אינטרס או מומחיות שמן הראוי שיישמעו בפני בית המשפט בסכסוך ספציפי. ברוב שיטות המשפט האנגלו-אמריקאיות ולאחרונה גם בישראל, נקבע כי "ידיד בית המשפט" יצורף להליך אם יהא בנוכחותו בהליך כדי לתרום לגיבושה של ההלכה בעניין מסוים, זאת על יסוד הצגת מלוא העמדות הרלוונטיות בעניין הנדון ותוך מתן ייצוג ופתחון פה ודעת לגופים מייצגים ומקצועיים.

במשפט הרומי

המוסד המשפטי הידוע כ"ידיד בית-המשפט" התפתח בימי האימפריה הרומית. אופיו של השימוש המקורי שנעשה במוסד "הידיד” במסגרת המשפט הרומי מוצג בערך המתאים באנציקלופדיה המשפטית האמריקאית - Corpus Juris Secundum:
“A friend of the court. A term applied to a bystander, who without having an interest in the cause, of his own knowledge makes suggestion on a point of law or of fact for the information of the presiding judge“
מאפייניו הקלאסיים של "הידיד” העולים מהגדרה זאת, משקפים את המציאות המשפטית ממנה צמח המוסד, ואת הרציונלים העתיקים להם הוא חב את לידתו והתפתחותו: "ידיד בית-המשפט הנו צופה-צד נייטרלי ותם-לב הנחלץ לסייע לבית-המשפט לעשות צדק ממניעים טהורים".
מאז שהוצג "הידיד" כמוסד משפטי לגיטימי בקוד יוסטיניאנוס, בשנת 530 לערך, חלו שינויים בדמותו ובאופן פעולתו של "הידיד" במסגרת הדיונית של בית-המשפט. במשפט הרומי היה לו מעמד מוכר ובעל חשיבות לעצם התהליך השיפוטי, "הידיד" היה בדרך כלל, אך לא תמיד, עורך-דין נייטרלי שמונה על ידי בית-המשפט כדי לסייע בגיבוש חוות דעת לא מחייבת לגבי המצב המשפטי החל על המקרה. עורך דין זה היה מעין "משפטן נייטרלי" האמור לסייע לבית-המשפט לבצע את מלאכתו השיפוטית.

במשפט המקובל

במשפט המקובל באנגליה של ימי הביניים, בין המאות ה-11 וה-15, היה התהליך השיפוטי מתקיים לרוב בכיכר העיר לעיני הציבור המקומי, תוך שבית-המשפט מאפשר לקהל להתערב במהלכו ולהביא לתשומת לבו תקדימים רלוונטיים שלא היו ידועים לשופט או להפנות את תשומת לבו לטעויות שבדין או לטעויות שבעובדה. פרוטוקולים שיפוטיים שנותרו מאותה תקופה מתעדים מקרים שבהם הצופים במשפט, שהיה ברשותם מידע עובדתי או משפטי, שלא נמסר על ידי הצדדים לבית-המשפט, פנו ישירות לבית-המשפט תוך כדי הדיון, בבקשה לשתפו במידע הרלוונטי או לחלופין, לטעון בפניו במקרה של הליך בו היו מעורבים קטינים או פסולי דין, או לחלופין, לטעון בשם אלו שהלכו לעולמם או צדדים שלא היה ביכולתם לגייס את המשאבים הכספיים שנדרשו כדי לייצגם כהלכה בפני בית-המשפט. "ידיד בית-המשפט" באנגליה של ימי הביניים לא היה חייב להיות עורך דין או בעל השכלה משפטית דווקא, אלא יכול היה להיות כל אדם שיש ביכולתו לתרום להליך השיפוטי. מוסד "הידיד" אפשר לבית-המשפט, על-פי שיקול דעתו, לשמוע אדם זר לצדדים ונייטרלי להליך, המבקש לסייע בתום לב לבית-המשפט באמצעות מידע עובדתי או משפטי הקשור לדיון. מעמדו של אותו "ידיד" היה תלוי לחלוטין בהזמנתו של בית-המשפט הדן במקרה לשמוע את דבריו. לצופה שכזה לא הייתה זכות קנויה לטעון בפני בית-המשפט, ורק לבית-המשפט הייתה מוקנית הזכות להזמינו לטעון בפניו במעמד של "ידיד". תפיסה קלאסית זאת עדיין הייתה נחלת בתי המשפט במאה התשע עשרה ופסקי דין שנתנו בשנת 1859 עדיין בחרו להציג את מוסד “הידיד” כמוסד נייטרלי העומד לרשות בית-המשפט לצרכיו שלו בלבד:
"he acts for no one, but simply seeks to give information to the court"
חוקרי המשפט המקובל סוברים שהסיבה לעמימות שנקט המשפט המקובל לגבי תפקידו של "הידיד" נעוצה בעובדה שבית-המשפט ראה במתן מעמד של "ידיד" מעשה של חסד ולא של זכות. בית-המשפט נמנע מהגדרה מדויקת של תפקיד "הידיד" והתנאים להפעלתו, במטרה לאפשר גמישות רבה בהפעלת המוסד בזמן הדיון המשפטי. דהיינו, אם זכות העמידה של "הידיד" היא מעשה של חסד, אזי היא עומדת לרשות בית-המשפט בלבד, להפעילו כרצונו ולפי שיקול דעתו, ואין לבית-המשפט עניין לקבוע בה מסמרות.
השינויים החברתיים והמעמדיים שהתחוללו במאה התשע עשרה באנגליה עקב המהפכה התעשייתית והשינויים הפוליטיים שחוללה, הצריכו פיתוח של מכשירים משפטיים חדשים שנועדו לשרת שינויים אלו. שינויים אלו העמידו אתגר חדש בפני סדרי הדין הנוקשים שאפיינו את המשפט המקובל ואת השיטה האדוורסרית במשך מאות שנים. שניים מהאתגרים המרכזיים עמם היה צריך להתמודד המשפט המקובל בעת החדשה היו סוגיית ייצוגם של צדדים הזרים להליך הדיוני האזרחי וסוגיית ייצוגם של גופים ממשלתיים או ציבוריים שהם בעלי עניין אך אינם צד פורמלי להליך הדיוני בין הצדדים. המבנה האדוורסרי הקלאסי בו מתעמתים שני צדדים זה כנגד זה, כמעט שלא אפשר צירוף צדדים הזרים להליך הדיוני והקשה עליהם להביא לידיעת בית-המשפט את דבר קיומן של תביעות סותרות או אפשרות פגיעה בזכויות של צדדים שלישיים הזרים להליך. במטרה להתגבר על מציאות משפטית נוקשה זו, החלו בתי-המשפט האנגליים לנצל את גמישותו של מוסד "הידיד" ואת שיקול-הדעת הרחב שניתן מסורתית לבית-המשפט באופן השימוש בו על-מנת להתגבר על המכשולים הפרוצדורליים בכל הנוגע לאפשרות צירופם של צדדים זרים להליך המשפטי.
את השימוש החדשני שעשה בית-המשפט בכלי "הידיד" ניתן לראות לראשונה בפרשת Coxe v. Phillips משנת 1736, בפרשה זאת הועמדו בסכנה זכויותיו ומעמדו האישי של צד שלישי, שלא היה חלק מההליך המשפטי ולכן לא הייתה קנויה לו זכות עמידה כדי להגן על זכויותיו. במקרה זה אפשר לו בית-המשפט להשמיע את טענותיו באמצעות "הידיד" במתכונת טענות שהיו מסורתית שמורות לצדדים הפורמליים בלבד. הייתה זאת פריצת דרך ראשונה וחריגה "רשמית" מאופן השימוש הרגיל במוסד "הידיד". השינוי במתכונתו המסורתית של "הידיד", היה איטי והדרגתי, ובתאריך סמלי כ-200 שנה מאוחר יותר, בשנת 1939 כבר הושלם בפועל תהליך השינוי של מוסד "הידיד" מ"צד נייטרלי להליך" ל"צד בעל עניין בהליך", אשר זכות העמידה שלו מוענקת באמצעות מוסד זה אך ורק בשל קשיים פרוצדורליים המונעים ממנו את זכותו הקנויה להביא את טענותיו בפני בית-המשפט כצד פורמלי. השינוי ניכר היה כבר במלא עוצמתו לקראת סוף המאה העשרים, כאשר בפסיקה משנת 1989 דחה בית-המשפט כמעט לחלוטין את השימוש במוסד "הידיד" במתכונתו הקלאסית, תוך שהוא מכיר בו כמוסד דיוני פורמלי סטנדרטי, המאפשר לצדדים הזרים להליך להביא דברם לפני בית-המשפט במסגרת הליך דיוני רגיל.

ביקורות

הצפה זאת של בתי-המשפט הביאה לביקורת קשה על השימוש המפוצל במוסד "הידיד" בטענה שהוא הפך למוסד מעין "לוביסטי" או "שתדלני" בין כותלי בית-המשפט, ותכניו לובשים צורה של התדיינות פוליטית שמטרתה היחידה היא להפעיל לחצים על בתי-המשפט, בדומה למערך הלוביסטים או שתדלנים המצויים בתוך המסגרת הפוליטית. הביקורת טענה כי השימוש המודרני במוסד "הידיד" מחטיא את המטרה אותה הוא נועד לשרת, קרי לעזור לבית-המשפט במלאכתו השיפוטית. יתרה מזאת, לטענתם בעזרת מוסד "הידיד", הפך ההליך המשפטי לזירה פוליטית לקידום אינטרסים של קבוצות שונות בחברה, הגורמות לתופעות לוואי שליליות בכל הנוגע למעמדו הציבורי ולתפקידו של בית-המשפט.
הביקורת על השימוש המופרז במוסד "הידיד", גרמה לנשיא בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית , ריצ'רד פוזנר , לזעזע את המערכת המשפטית ולדחות את בקשתה של Chicago Board of Trade למעמד של "ידיד בית-המשפט", בטענה שהיא נכשלה מלהציג עמדות השונות מאלה שהיו ידועות לבית-המשפט. נימוק זה היה בבחינת אישור לעמדה הביקורתית שקראה לחזור לפרשנות הקלאסית של תפקיד "ידיד בית-המשפט". כלומר, רק אם ל"ידיד" מידע עובדתי או משפטי חדש, שאינו ידוע לבית-המשפט, מן הראוי להתיר לו להציג את עמדתו. פסק-הדין זכה להד ציבורי נרחב, כאשר הדעות נחלקו בין אלה שסברו כי המגמה היא רצויה ויש לרסן ככל האפשר את "הידיד" הפרטי (דהיינו הארגונים החוץ-ממשלתיים), מאחר שהוא עושה שימוש לרעה בכלי הנ"ל. מנגד סברו אחרים כי מדובר ברגרסיה הפוגעת בהישגים ובמעמדו של "ידיד בית-המשפט" בתפקידו המודרני והחברתי. עוצמת הביקורת שהתעצמה לאור פסק הדין, הביאה לכך שבשנת 1998 שוב תוקנו הכללים הנוגעים ל"ידיד" והוטלו הגבלות נוספות על מידת הגמישות והיכולת להצטרף "כידיד" להליך המשפטי. במסגרת התיקון חויבו המבקשים להצטרף לדיון כ"ידיד" לחשוף את היחסים בינם לבין הצדדים להליך, וכן לחשוף את זהות הגופים שהשתתפו במימון הכנת נייר העמדה. כיום, בית-המשפט העליון ובתי-המשפט הפדרליים לערעורים מצרפים צדדים חיצוניים כ"ידיד בית-המשפט" רק לצורך הצגת מידע רלוונטי שאינו מצוי בפני בית-המשפט; מי שאינו גוף ממשלתי מוסמך אינו רשאי להצטרף כ"ידיד בית-המשפט" ללא הסכמת הצדדים או ללא אישור בית-המשפט; ה"ידיד" אינו רשאי לטעון בעל-פה או להגיש סיכומי תשובה ללא אישור בית-המשפט; הגשת המסמכים והבקשה להצטרפות מוגבלת בזמנים ובהיקפים, וישנן דרישות פרוצדורליות נוקשות שבהן יש חובה לעמוד לצורך הגשת הבקשה להתקבל "כידיד" לפני בית-המשפט.
מוסד "ידיד בית-המשפט" האמריקני כיום, הוא סינתזה שנצרפה לאחר תהליך היסטורי מורכב, המזכיר בהתפתחותו תנועת מטוטלת. בשיאה האחד ניתן לראות הגמשה ובליברליות של הענקת אפשרות להשתמש באמצעי "הידיד", ובשיאה השני ישנה הגבלה חריפה של האפשרות השימוש במוסד זה. המתח הקיים כיום באופן השימוש במוסד "הידיד" במשפט האמריקני ימשיך ככל הנראה להתקיים, לכל הפחות עד שתימצא נקודת איזון חדשה באופן השימוש במוסד זה.

במשפט הישראלי

מוסד "ידיד בית-המשפט" מעולם לא הוכר הלכה למעשה במשפט הישראלי עד סוף שנות ה-90 של המאה העשרים. הוא נולד כמעט יש מאין בפרשת רצח דני כץ (להלן: "הלכת קוזלי"). אזכורים ספורים למוסד זה שזורים בפסיקה גם מקודם לכך, אך הללו מעולם לא חרגו מרמת האזכור הפורמלי בלבד. כאמור, התייחסות בית-המשפט נעשתה בתקופה שקדמה להלכת קוזלי בצורה של "אזכור" בלבד או כמקור להשוואה, ללא התייחסות למוסד לגופו, או התרת השימוש בו בפועל כמתכונתו במשפט המקובל או במשפט האמריקאי. עם השנים פותחה קשת רחבה של אלטרנטיבות פרוצדורליות ומהותיות שנעשה בחקיקה ובפסיקה הישראלית, אשר מילאו תפקידים דומים לאלו של "ידיד בית-המשפט". במקרים רבים הקנו תחליפים אלו אפשרויות נרחבות לצדדים שלישיים נבחרים להשמיע קולם בפני בית-המשפט, ולעיתים אפשרויות אלו התבררו כרחבות יותר מהאפשרות שהוענקה ל"ידידים" דומים במשפט המקובל ובמשפט האמריקאי המודרני.

"ידיד בית המשפט" בבית המשפט העליון

בית המשפט העליון הרחיב את זכות העמידה בפניו (שכן תקנות סדר הדין האזרחי אינן חלות בו) והתיר עמידה של ידיד בית משפט הנחשב "עותר ציבורי". הפסיקה התירה לגוף ציבורי - שאמנם אינו צד ישיר להליך - אך יש לו אינטרס רחב בפתרון ההליך והיכרות עם המטריה הנדונה - להשמיע עמדתו בנדון בצד העותר, לו יש נגיעה אישית או ישירה לעניין.
בבג"ץ פנחסי נקבע:
יש מקום לשקול הצטרפותו של עותר 'ציבורי' נוסף או משיב 'ציבורי' נוסף אם מתוך בקשתו נראה כי הוא מוסיף לעמדת הצד אליו הוא מבקש להצטרף. אין מקום להצטרפותו של עותר 'ציבורי' נוסף או משיב 'ציבורי' נוסף אם מתוך בקשתו נראה כי הוא חוזר על עמדות שכבר נטענו על ידי הצד אליו מבקש הוא להצטרף
— בג"ץ פנחסי
עוד קבע בית המשפט העליון:
יש מקום לצירופם של עותרים (או משיבים) נוספים רק אם יש יסוד להניח, כי בהצטרפותם יהיה כדי לתרום תרומה מחדשת, שהיא בעלת משמעות בהקשר לסוגיה המתבררת לפני בית המשפט ואם יש, מאידך גיסא, מקום לחשש, שהבירור הנאות ילקה בשל אי צירוף צד נוסף
— בג"ץ יהלום.