google/wiki40b huggingface dataset:
ריטה דאב

ריטה פראנסס דאב (אנגלית: Rita Frances Dove; ‏נולדה ב־28 באוגוסט 1952) היא משוררת אפרו-אמריקאית.

חייה

ריטה דאב נולדה בעיר עקרון שבמדינת אוהיו, בארצות הברית. היא בת למשפחה של כימאים שחורים, שעבדו בתעשיית הצמיגים. הייתה תלמידה מצטיינת בתחומי הלשון האנגלית וספרותה, וזכתה למלגות חשובות במהלך לימודיה. את התואר הראשון השלימה באוניברסיטת מיאמי באוהיו. אחר כך יצאה להמשך לימודיה באוניברסיטת איווה. היא זכתה במלגה על שם פולברייט, יצאה לגרמניה ללימודיה ונישאה שם לבעלה הגרמני, הסופר פרד וייבן. לזוג יש שתי בנות. מאז שנת 1989 ריטה דאב מרצה ומלמדת שירה ואנגלית באוניברסיטת וירג'יניה, שבעיר שארלוטסוויל.
שירתה, שנדפסה בשבעה קובצי שירה, הקנתה לה פרסום נרחב ואוהדים רבים מאד. מגוון נושאי שירתה ובחירת המילים שלה המאפשרת דיקנות בתיאור רגשות מורכבים יוצרת סגנון שירתי מקורי, זוהר וייחודי.
ריטה דאב זכתה בכיבודים רבים על הישגיה השיריים. ובהם "שרת השירה" האמריקאית, בשנים 1993 עד 1995. ובשנים 2004 עד 2006 הייתה גם שרת השירה של מדינת וירג'יניה. וכן התמנתה ליועצת שירה לספרית הקונגרס. ריטה דאב היא גם כלת פרס פוליצר 1987. היא המשוררת השחורה השנייה שזכתה לכבוד הזה.
היא פרסמה שבעה קובצי שירה, ובהם הקובץ המפורסם "תומאס ובעולה", שבשלו זכתה בפרס פוליצר. שירתה תורגמה לכמה לשונות, ובהן גם העברית. שירים בודדים משלה נדפסו בכתבי עת ספרותיים בארץ, וספרה "ארוחת בוקר של אלופים" תורגם בידי המשורר והמתרגם משה דור, ויצא בהוצאת "קשב לשירה". בשנת 1979 ביקרה בישראל בחברת בעלה, והשיר המובא כאן הוא מרשמי ביקורה.
Comfortably Numb

הפקה

Comfortably Numb הוא אחד מהשירים הבודדים שדייוויד גילמור היה שותף בכתיבתם באלבום זה, כאשר רוג'ר ווטרס היה האחראי העיקרי לכתיבת השירים באלבום, וגילמור היה אחראי להלחנה של כמה מהם. השיר עצמו מכיל שני קטעי סולו גיטרה ארוכים יחסית של גילמור. המילים מתייחסות לגיבור הבדוי פינק (שהאלבום כולו מספר את סיפורו), אשר מתמוטט בבית המלון לפני הופעה. הבתים הם דברי רופא המוזמן לטפל בו כדי שיופיע, והפזמון מתאר את מחשבות הגיבור עצמו על ילדותו ועוד. בסרט "החומה", לאחר שיר זה, פינק מאבד את שפיותו והופך לשליט רודן.
ההשראה למילות השיר הייתה אירוע שקרה בהופעה של הלהקה באולם ה"ספקטרום" בפילדלפיה ב-1977, הופעה בה הופיע ווטרס, שסבל מכאבים עזים בבטנו, תחת השפעת משככי כאבים שהוזרקו לו, עד שפונה לבית חולים כשהשפעת המשככים פגה.
ווטרס וגילמור התווכחו רבות על האופן בו יקליטו את השיר. בסופו של דבר, נבחרה גרסתו של גילמור להופיע באלבום - קטע פתיחה כפי שרצה, וקטע סולו ארוך יחסית בסופו של השיר.
שיר זה הוא מן הידועים יותר של הלהקה, ואהוב על אנשים רבים. כמו כן, השיר כוסה על ידי מספר אמנים, כשלחלק מהגרסאות קשר קלוש ביותר למקור, כגון החידוש של להקת "Scissor Sisters" בשנת 2004.
למעשה השיר היה השיר האחרון שנוגן על ידי כל חברי הלהקה המקוריים, שהתאחדו לטובת הופעה אחת ב"לייב 8" ב-2005.
סולו הגיטרה שבשיר מדורג במקום רביעי בעולם על ידי קוראי המגזין Guitar World (עולם הגיטרה). כמו כן, השיר דורג בשנת 2004 על ידי המגזין רולינג סטון במקום ה-314# מבין 500 השירים הטובים בעולם.
שוק העלייה

היסטוריה

"שוק העלייה" נבנה במקום בו עמד לפני כן מבנה "בית הספר לחקלאות ומשק בית" שנועד עבור בנות פועלות. לאחר מכן עבר לשדרות קק"ל (היום שדרות בן-גוריון) במרכז העיר ולאחר מכן אל שכונת נחלת יצחק במזרח העיר. בתחילתה של העיר תל אביב ביקשה עיריית תל אביב להקים שוק קמעונאי מודרני חדש בתווך בין שכונת פלורנטין לנווה שאנן, שיהווה חלופה לשווקים הישנים של שוק הכרמל, שוק בצלאל, ושוק נווה צדק שהיו שייכים באותה תקופה ליפו. את השוק תיכננה המחלקה הטכנית של העירייה, בראשות יעקב בן סירה (שיפמן). שוק העלייה שימש בתור הגילגול הראשון של שוק הסיטונאים שעבר בשנת 1951 לרחוב קרליבך
זאב וילנאי תיאר את השוק בשנת 1941: "ברחוב העלייה פינת וולפסון-השוק העירוני החדש. נפתח לשירות הקהל בי"א באייר תרצ"ט-1939. בנוי על מגרשי העירייה ובכספיה, בצורה חדישה ובסידורים סניטריים משוכללים"
השוק החדש היה דוגמה מובחרת לאדריכלות הסגנון הבינלאומי של תל אביב בשנות ה-30 ושנות ה-40 עם נפחים מרובעים העושים שימוש נבון באור היום כדי להאיר את החללים הפנימיים, גגונים דקיקים ומעוגלים שרצים לכל אורך החזיתות הראשיות והתאמה מושלמת לפונקציה הנדרשת. העמודים בחללים הפנימיים מוקמו בצורה כזאת שתאפשר גמישות מרבית לחלוקה לדוכנים ומערכת ניקוז חדשנית הותקנה מתחת לרצפתו. והכל תחת קורת גג אחת בתוך מבנה סגור. בחלקו האחורי של השוק הפונה לרחוב צ'לנוב, הוקם שוק סיטונאי שבמרתפיו שוכנו משחטות לעופות שהיו מפגע עירוני והיוו את אחת הסיבות לסגירת המקום ב-1981. העירייה החליטה לקדם תוכניות בינוי למקום והחלה לפצות את בעלי הדוכנים במקביל להפיכת השוק הסיטונאי למגרש חניה.
מבני השוק היו נטושים מאז סגירת השוק, ובשנת 2009 הוחלט שהמבנה הישן ברחוב העלייה ייהרס והקרקע תשמש לבניית מגורים לצעירים. 
ב-6 באפריל 2012 הרסה עיריית תל אביב את מבנה השוק האחורי בחלק המזרחי. החלק המערבי הפונה לרחוב העלייה מיועד לשימור ושיקום.

מבנה השוק

שוק העלייה מורכב משני מבנים: "מבנה קדמי" שהיה מיועד עבור שוק קימעונאי עם חנויות הפונה אל רחוב העלייה; בצדו השמאלי יש פינה מעוגלת ואילו בצדו הימני נמצאת כניסה עם מדרגות אל תוך האולם המרכזי. מאחוריו היה קיים "מבנה אחורי" שהיה מיועד עבור שוק סיטונאי ומלפניו חצר פנימית הפונה אל רחוב צ'לנוב שנהרס שבו שכנו חנויות לממכר בשר וביצים. על שטחו של המבנה האחורי השוק נמצאת רחבה שכיום הפכה לחניון ציבורי. המבנה האחורי היה בעל גשר עילי שמתחתיו נכנסו המשאיות אל תוך החצר הפנימית. בצידו של רחוב וולפסון הייתה כניסה ויציאה נוספת עם שער.
מלבה פיליפס

תולדות חייה

נולדה בהייזלטון (Hazleton), אינדיאנה. בגיל 15 סיימה את חוק לימודיה וב-1926 (בת 19) השלימה תואר בוגר אוניברסיטה במתמטיקה מ-Oakland City College. ב-1933 סיימה תואר דוקטור בפיזיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי והייתה תלמידת מחקר של רוברט אופנהיימר. ב-1935 פרסמו השניים מאמר שתיאר את "תוצא אופנהיימר-פיליפס" (Oppenheimer-Phillips effect) , הדן בתכונותיהם של גרעיני דאוטריום מואצים והיה אחת התרומות הראשונות לפיזיקה הגרעינית. 
לאחר בתר-דוקטורט במכון למחקר מתקדם בפרינסטון (ניו ג'רזי) התקבלה פיליפס ב-1938 כפרופסור מן המניין במחלקה לפיזיקה של ברוקלין קולג' בניו יורק ועסקה בחקר תופעות קוואנטיות בגרעין האטום. בנוסף עסקה בהוראה בקולג'ים לנשים. בין 1941 ל-1944 לימדה באוניברסיטת מינסוטה, ואז שבה לברוקלין קולג' ולמחקר במעבדת הקרינה באוניברסיטת קולומביה. 
בשנת 1952 זומנה להעיד בפני "ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית". על אף שהסכימה לדבר על פעילתה בתחומי המדע וההוראה, סירבה להשיב על שאלות בכל תחום אחר, בפרט חייה הפרטיים והחברתיים והשאלה האם היא חברה במפלגה הקומוניסטית, תוך שימוש בזכות השתיקה לפי התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית. עקב סירובה לשתף פעולה עם הוועדה, פוטרה פיליפס ממשרותיה בברוקלין קולג' ובאוניברסיטת קולומביה ונותרה חסרת תעסוקה במשך חמש שנים. היא זכתה להתנצלות רק ב-1987.
במהלך שנים אלה חיברה שני ספרי לימוד בסיסיים בפיזיקה לקולג', Classical Electricity and Magnetism ‏(1955) ו-Principles of Physical Science‏ (1957).
ב-1957 שבה לעבודתה האקדמית במנהלת-שותפה של המכון להכשרת מורים למדעים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס. ב-1962 עברה לאוניברסיטת שיקגו כפרופסור לפיזיקה ונשארה שם במשך עשור, עד לפרישתה הרשמית, לאחריה המשיכה בפעילות כפרופסור אמריטה. 
לאחר פרישתה הרשמית כיהנה כפרופסור חבר במספר מוסדות אקדמיים, בהם האוניברסיטה לטכנולוגיה ומדע של סין והאקדמיה הסינית למדע בבייג'ינג.  
ב-1943 הצטרפה לאגודה האמריקנית למורים לפיזיקה (AAPT - American Association of Physics Teachers) והפכה בו לפעילה מובילה. בשנים 1966-1967 כיהנה כנשיאת האגודה (והייתה האשה הראשונה בתפקיד זה).
פיליפס נפטרה בגיל 97 ממחלת לב כלילית בבית אבות בפטרסבורג, אינדיאנה. היא מעולם לא התחתנה ולא היו לה ילדים.
אפריז

אפריז (מצרפתית, frise) הוא אלמנט אדריכלי שמקורו באדריכלות יוון העתיקה והוא אחת השכבות האופקיות המופיעות בחזית טיפוסית של מבנים קלאסיים ונאו-קלאסיים. קיימות גרסאות רבות של אפריזים אשר בחלקן האלמנט חלק ונקי מקישוטים ובאפריזים רבים מופיעים קישוטים ותבליטי אבן שמטרתם קישוט או העברת מסר כלשהו (כגון סיפור היסטורי או דתי המוצג על ידי פיסול).
האפריז הוא הרצועה האמצעית באנטבלטורה, חלקה העליון של החזית, והוא נמצא מעל הארכיטרב ומתחת לקרניז והגמלון. מידות האפריז בבנייה הקלאסית משתנות אך הן פרופורציונליות לשאר הרכיבים על פי הגדרות הסדרים הקלאסיים. הסדר הדורי מחלק אותו ליחידות רוחב משניות המכונות "מטופות" ו"טריגליפים" שמופיעים בהתאם למקצב העמודים. המטופות הם תבליטי אבן והטריגליפים הם הפסים המפרידים ביניהם ומחלקים את האפריז במקצב שווה, מדויק וסימטרי. הקרניז (כרכוב) המונחת מעל האפריז, בולטת ממנו מעט כלפי החוץ ומדגישה אותו על ידי מיסגורו בקווים אופקיים ארוכים.
משתמשים במושג זה גם כדי להגדיר בעיצוב הפנים של מבנה את הקו האופקי הנמצא גם בחלקו העליון של חלון בעל מסגרת קישוטית, באופן דומה להופעתו של האפריז בחזית החיצונית. כמו כן, השפה העיצובית של האפריז, דהיינו שכבה ברורה ומוגדרת המכילה קישוטים, מופיעה גם בעיצוב קלאסי של ריהוט ואלמנטים נוספים של עיצוב פנים, מסגרות תמונות ועוד.
המהפכה הגרמנית

המהפכה הגרמנית או מהפכת נובמבר הייתה סדרת מרידות ועימותים פוליטיים שהתחוללו בגרמניה מנובמבר 1918 ועד אוגוסט 1919, והביאו להתפטרותו של וילהלם השני, פירוק הקיסרות הגרמנית וכינון רפובליקת ויימאר. המהפכה הגרמנית הייתה אחת ממספר מהפכות שהתחוללו באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1917-‏1923.
מהפכת נובמבר פרצה כאשר התברר לציבוריות הגרמנית כי תבוסתה הצבאית של גרמניה במלחמת העולם הראשונה בלתי נמנעת. במהפכה הגרמנית השתתפו מהפכנים והוגי דעות מזרמים שונים, כמו רוזה לוקסמבורג, וילהלם פיק וקרל ליבקנכט. בשונה ממהפכת פברואר באימפריה הרוסית, במהלכה מועצות פועלים דומות לסובייטים תפסו את השלטון ברחבי המדינה, המהפכה הגרמנית לא הונהגה על ידי מפלגה אחת; כמו כן, בשונה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה, ניסיונות הקומוניסטים להרחיב את המהפכה נגד המונרכיה ולהפוך אותה למהפכה כללית נגד השיטה הקפיטליסטית במדינה - נכשלו בסופו של דבר, גם אם בשלבים מסוימים נראה היה כי הצלחתם אפשרית.
המהפכה החלה במרד המלחים בקיל, כאשר בעקבות מעצר מלחים שסירבו להשתתף בתקיפה של הצי נגד בעלות הברית, יצאו המונים במחאה נגד מעצרם וב-4 בנובמבר 1918 השתלטו על העיר. ידיעות על המהפכה התפשטו ברחבי צפון גרמניה וב-6 בנובמבר 1918 כבר הייתה המבורג בידי המהפכנים. ב-7 בנובמבר 1918 היו גם הנובר, בראונשווייג וקלן בידי המהפכנים. בלילה שבין 7-8 בנובמבר השתלטו מהפכנים בראשות קורט אייזנר על מינכן והכריזו על הקמת רפובליקה בבוואריה. ביממה שלאחר מכן השתלטו מהפכנים על כמעט כל ערי גרמניה העיקריות, למעט ברלין, ברסלאו וקניגסברג. ב-9 בנובמבר 1918 התפטר הקיסר ונמלט להולנד.
משירי ארץ אהבתי

זיהוי נושא השיר

הדוברת בשיר פונה אל ארץ נוי אך אביונה, שבה יש מלכה ומלך אך אין להם בית וכתר: "מכורה שלי, ארץ נוי אביונה – / למלכה אין בית, למלך אין כתר". תיאור הארץ אינו מציאותי, היא מתוארת כמקום שמזג האוויר בו סגרירי כל השנה מלבד שבוע אחד; כארץ שהכל בזים לה, ורק הדוברת נדה בעולם ומספרת את שבחיה. בשיר השני במחזור מתוארת הפריחה האביבית הקצרה בארץ, שבה פורח השקד והכל מצפים לבואו של אהוב, אך הציפייה נכזבת, והשיר השלישי חוזר שוב לנימה הקודרת ולתיאור של עולם עלוב ודל.
חוקר הספרות אריאל הירשפלד טען שהשיר לא נכתב על ארץ מסוימת, אלא מתאר הלך-נפש: "המעמיק לקרוא בו מבין כי מדובר על נפש ולא על מקום בעולם, וכי לשון האגדות המוזרה היא הלשון הנכונה לדבר על הנפש הנכספת לאהבה מתוך עוניה. הוא גם יראה כי זהו שיר גדול, לא פחות מזה". גם כותרת השיר, המתייחסת ל"ארץ אהבתי" (הארץ של אהבתי, ולא הארץ שאהבתי) מחזקת פירוש זה
תיאור האקלים החורפי אינו הולם את מזגה הקיצי של ארץ ישראל, ולכן פרשנות אפשרית נוספת (בין השאר של מולי שפירא) לשיר היא שהמשוררת התכוונה במילותיה לארץ ליטא, שבה גדלה, בעיר קובנה. בקובנה מחצית מימי השנה גשומים ושעות השמש בה מעטות יחסית: "ושבעה ימים אביב בשנה / וסגריר וגשמים כל היתר". גולדברג אף כתבה ביומנה ב-1929, בגיל 18, בעודה בליטא: "מאה ושישים יום בשנה יורד גשם בליטא. וסערות גדולות אין כאן. פרק בגאוגרפיה של הנפש". הרחבה של פרשנות זו רואה בשיר קינה על יהדות אירופה שחרבה בשואה.
לפי פרשנות אחרת, הכוונה בשיר היא לארץ ישראל. לפי טענה זאת, השיר מציג את ארץ ישראל כ"אביונה" הנמצאת בחורבנה ואינה מתגלה בהדרה הראוי לה, מלבד מספר ימים בודדים "שבעה ימים בשנה". ייתכן וימים אלו הם מועדי ישראל המשיבים ל"קבצניה", עם ישראל המייחל לבניינה, את האור הטוב. לפי הסבר זה, זיהוי ראוי ל"מלך" שאיבד כתרו, כפי שכותבת גולדברג, הוא מלכו של עולם, שאינו מתגלה במלכותו חרף החורבן, ו"מלכה" שאין לה בית - ישראל, שעוד לא הקימו ביתם שוב בארץ.]

מבנה השיר

השיר בנוי משני מחזורים המתארים את עלבונה של הארץ ברוב ימות השנה ולאחר מכן את תפארתה במשך שבעה ימים יחידים:
"אך שבעה ימים הוורדים פורחים, 

ושבעה ימים הטללים זורחים, 

ושבעה ימים חלונות פתוחים
"
בבית השלישי הארץ אינה מכונה עוד "מכורה", וכן מוחלפים תיאורי המלכים: כעת למלך אין בית והמלכה היא חסרת הכתר. הדוברת פונה ישירות אל הארץ ומבטיחה לתקן את עלבון גנותה ולספר את סיפורה בעולם:
"ומעיר לעיר, ממדינה למדינה 

אנודה עם שיר ותיבת נגינה 

לתנות דלותך הזוהרת
"

הלחנת השיר וביצועו

השיר הולחן על ידי דפנה אילת לבקשתה של הזמרת חוה אלברשטיין, עובד על ידי אלכס וייס והופיע בשנת 1970 באלבומה של אלברשטיין שנשא את שם השיר. ביצוע זה הגיע למקום ה-16 במצעד הפזמונים העברי השנתי וזכה להצלחה רבה. בנוסף לביצוע זה, נוצרו לשיר זה גרסאות כיסוי, בהן משל עפרה חזה, דורית ראובני, ברי סחרוף, עמיר בניון ורות דולורס וייס.
בשנת 2018, בחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל, ביצעה שרית חדד את השיר בטקס הדלקת המשואות. זאת, למרות התיאור העגום המובא בשיר. חדד הוציאה את השיר כסינגל ללא אלבום. את קליפ המילים שיצא עבור השיר, העלתה לערוץ הרשמי שלה ביוטיוב ב-15 באפריל 2018, כמה ימים קודם לטקס. גרסה זו של חדד זכתה להצלחה רבה, ובשיאה הצליחה להגיע אל המקום ה-10 במצעד של מדיה פורסט.
באלבום "שרות לאה גולדברג" (נענע דיסק, 2003) מובאת הקלטה של גולדברג קוראת את שירה.
רקוויאם (פורה)

הרקוויאם של פורה ברה מינור, אופ' 48, היא יצירה פרי עטו של המלחין הצרפתי גבריאל פורה, על בסיס הרקוויאם הקתולי בשינויים שונים. היצירה הולחנה בין השנים 1887–1900, ויצאה לאור בהדרגה. הרקוויאם היא אחת היצירות הידועות ביותר של פורה, בייחוד האריה "פאי ישו" לסופרן, הכלולה ביצירה.

חיבור והוצאה של היצירה

הקטע הראשון מן הרקוויאם שפורה הלחין הוא ה"ליברה מה", אותו כתב ב-1887, אך כלל אותו רק בגרסה משנת 1889. הסיבה שפורה הלחין את הרקוויאם איננה ידועה. מלחינים הלחינו רקוויאם בשל הזמנה של לקוח או לזכר נפטר קרוב. פורה כתב את היצירה ללא הזמנה מאף אחד וללא הקדשה לאיש. כשנשאל על כך אמר פורה: "הלחנתי את הרקוויאם רק לשם ההנאה שלי". חלק מהחוקרים משערים שאולי מות אביו בשנת 1885 ומות אמו ב-1887 (לאחר שכבר התחיל בכתיבת היצירה) הביאו אותו לכתוב את הרקוויאם. 
הגרסה הראשונה של הרקוויאם, שכללה חמישה פרקים בלבד (הליברה מה, שכבר הולחן, לא נכלל בגרסה זו) בוצעה לראשונה ב-16 בינואר 1888, בכנסיית מדלן בפריז בניצוחו של המלחין. גירסתו הראשונה של הרקוויאם הולחנה לתזמורת קאמרית קטנה. בשנת 1890 הוציא פורה מהדורה מעודכנת של הרקוויאם בתוספת שני פרקים: ליברה מה והוסטיאס וכן הרחבות בפרקים הקיימים, גם מהדורה זו נכתבה כיצירה קאמרית. במקביל, בין השנים 1889-1890 נכתב עיבוד של היצירה לתזמורת מלאה. לא ידוע אם העיבוד נכתב על ידי פורה עצמו או על ידי אחד מתלמידיו. ביצוע הבכורה של הרקוויאם בגרסתו האחרונה היה ב-12 ביולי 1900, בארמון טרוקדרו הישן בפריז, בזמן התערוכה העולמית, בניצוחו של פול טפנל.
בהלווייתו של פורה, בשנת 1924 בוצע הרקוויאם בגרסתו התזמורתית המלאה.

מילים ומוזיקה

המילים ברקוויאם של פורה הן בעיקרן המילים של הרקוויאם הקתולי, אך פורה ערך בהן שינויים. הבולט ביותר הוא ההשמטה של הדיאס אירה, שברקוויאמים מסורתיים הוא אחד החלקים העיקריים והארוכים. פורה הוסיף קטעים שאינם נכללים תמיד במיסה: "ליברה מה" ו"אין פארדיסום". בחלק מן הקטעים שינה פורה את הטקסט שינויים קלים, אך באופרטורה ערך שינויים של ממש: השמיט ושינה משפטים והוסיף "או" בפתיחה ו"אמן" בסוף. 
המוזיקה של הרקוויאם רגועה ושקטה יחסית להלחנות אחרות של הרקוויאם. פורה התייחס לכך וטען שהיצירה שלו היא מעין "שיר ערש" למוות, היא נעדרת את הגרנדיוזיות והדרמטיות שיש ברקוויאמים של ורדי ושל ברליוז, אלא השלמה ומוות מתוך אושר. דבר זה ניכר גם בהשמטה של הדיאס אירה, המזמור המתאר את אימת יום הדין. 
ביצוע של היצירה לוקח כ-35 דקות.

הרכב

גירסתו הראשונה של הרקוויאם כוללת: מקהלה של כ-40 גברים ונערים, סולן סופרן (ילד) ותזמורת הכוללת: נבל, טימפני, עוגב וכלי קשת (כינור סולו, ויולה, צ'לו וקונטרבס). הגרסה הקאמרית המעודכנת הוסיפה להרכב הזה: סולן בריטון, שתי חצוצרות, ארבע קרנות ושלושה טרומבונים. בנוסף, במהדורה השנייה פורה מאפשר הרכב של מקהלה מעורבת ושימוש באישה כסולנית סופרן. 
הגרסה התזמורתית כוללת: מקהלה מעורבת (של ארבעה קולות), שני סולנים (סופרן ובריטון) ותזמורת הכוללת: שני חלילים, שתי קלרניתות, ארבע קרנות, שני בסונים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, עוגב, טימפני וסקצית כלי קשת מלאה.
אבקת חלבון

אבקת חלבון היא תוסף תזונה המכיל ברובו חלבון למאכל. אבקות חלבון לרוב משווקות כתחליף ארוחה או כתוסף לספורטאים.

מקור החלבון

מקור החלבון באבקה יכול להיות מהצומח (קטניות שונות כגון סויה ואפונה, או דגנים כגון אורז) או מהחי (אלבומין מחלבון ביצה או מי גבינה וקזאין מחלב, בין השאר). החלבון לרוב ממותק ועם תוספת חומרי טעם וריח, ולעיתים כולל גם קריאטין, גלוקוזאמין, ויטמינים, מינרלים והעשרות אחרות.

שימושים בתזונה

נטילה של אבקת חלבון כחלק מדיאטה תורמת לעלייה במשקל, ויכולה לתרום ספציפית לתהליך גדילת שריר אנבולי. האבקה נמהלת בנוזל כגון חלב, מים או מיץ פירות ליצירת משקה מעורבב (שייק). בהתאם להרכב החלבון ומהירות הפירוק שלו למחזור הדם, המתאמן יכול לשתות את משקה החלבון לפני אימון, במהלכו, מיד לאחריו או אף כתחליף ארוחה או תוסף לארוחה. מספר סיבות לצריכת אבקת חלבון הן תוכנית אימונים להעלאת מסת שריר, החלמה מפציעה ועוד.
אבקות מבוססות מי גבינה (הבנויים ברובם מחלבונים פשוטי-מבנה) מתפרקות לשרשראות חומצות אמינו במהירות רבה יותר מאשר אבקות חלבון מבוססות חלבון החלב קזאין, ולכן בתוכנית תזונה יכול להיות תזמון שונה לשני התוספים הנפוצים הללו.

תעשייה

תעשיית אבקות החלבון מכניסה מעל למיליארד דולר אמריקאי במכירות ברחבי העולם. בשוק אסיה לבדו מכירות אבקת חלבון עולות על 746 מיליון דולר. 
על פי הערכות חברת הסקרים Euromonitor, אבקות חלבון מהוות 42% מסך כל תוספי המזון לספורטאים הנמכרים בעולם. הערכת שווי השוק של כלל התוספים המשווקים לספורטאים הייתה בערך 2.3 מיליארד דולר אמריקאי, וחלקן היחסי של אבקות החלבון היה כמיליארד דולר.
יחסי סן מרינו–צ'כיה

סקירה כללית

המגעים הראשונים בין שתי המדינות התרחשו בשנת 1990, שנה אחר כך כוננו היחסים של סן מרינו עם צ'כיה.
היחסים העיקריים של סן מרינו עם צ'כיה עד שנת 2011 היו בעיקר יחסי המסחר הבילטרליים. הסחר השנתי בין שתי המדינות בשנת 2008 עמד על 80,600 יורו. הסחר נחשב למרשים בשנת 2008, בהתחשב בעובדה שהמשבר הכלכלי העולמי התרחש בשנה זו.
ב-25 בנובמבר 2011 ביקרה שרת החוץ של סן מרינו, אנטונלה מולרוני, בפראג, בירת צ'כיה, ונפגשה עם ראש הממשלה הצ'כי בארמון צ'רנין שבעיר. בפגישה שוחחו המנהיגים רבות והתמקדו בעיקר בנושא שיתוף הפעולה הבילטרלי ובהצעות למתווה בו סן מרינו תיכלל באיחוד האירופי. הביקור היה הראשון אי פעם בין שתי מדינות אלו. הסכם בנוגע לחילופי מידע בנושא המס נחתם בין שתי המדינות.
אפרים קם

ד"ר אפרים קם (נולד ב-7 באוקטובר 1941) הוא חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי, ושימש כסגן ראש המכון במשך 18 שנה (1995 – 2012). 
בעבר כיהן כעוזר ראש חטיבת המחקר להערכה באמ"ן (בדרגת אלוף-משנה) וכמדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי (עד 1993). קם הוא מורה מן החוץ באוניברסיטת תל אביב בתוכנית ללימודי ביטחון וכותב מאמרים בנושאי ביטחון והמזרח התיכון, בבמות מקצועיות ואקדמיות, ובעיתונות המודפסת.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1941 וגדל בדרום תל אביב. שירת בצה"ל בשירות חובה בנח"ל במסגרת גרעין "נחלים" של תנועת בני עקיבא, והשתחרר בשנת 1962. ב-1965 התגייס לשירות קבע בחטיבת המחקר, בה שירת במגוון תפקידים עד לשנת 1987. מאז ועד 1992 שימש מדריך בכיר במכללה לביטחון לאומי. סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בלימודי המזרח התיכון וכלכלה (1966), ובעל תואר שני ושלישי ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת הרווארד. עבודת הדוקטורט שלו בנושא "מתקפת פתע" יצאה לאור כספר על ידי הוצאת הספרים של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1988. הספר זכה בפרס הספר הטוב ביותר לאותה שנה בתחום המודיעין מטעם "מרכז המחקר הלאומי למודיעין" בוואשינגטון - The National Intelligence Study Center in Washington D.C. 
בשפה העברית, יצא הספר לאור בהוצאת "מערכות" ובקרוב עומד לראות אור בסין, בתרגום לסינית. 
קם הוא עמית מחקר בכיר ב"מכון למחקרי ביטחון לאומי", לשעבר "מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים", משנת 1990. בשנים 1995 - 2012 כיהן כסגן ראש המכון. מרצה (מן החוץ) במגמה ללימודי ביטחון במחלקה למדע המדינה, אוניברסיטת תל אביב. נבחר למרצה (מן החוץ) מצטיין בשנת תשע"א - 2011. 
עוסק בנושאי אסטרטגיה וביטחון במזרח התיכון, ובעיקר בתוכנית הגרעין של איראן, כישלונות מודיעיניים, תפיסות הביטחון של מדינות ערב ו​סוגיות ביטחון במזרח התיכון​.
מתגורר בגבעתיים, נשוי למתיה קם, העוסקת במקרא ובתרבות ישראל, אב לשלושה וסב לנכדים.
הארנה של לוטטיה

ארנת לוטטיה (בצרפתית: Arènes de Lutèce) היא אחד משני השרידים העיקריים שנותרו מהעיר לוטטיה - העיר הרומית שניצבה באתר בו ממוקמת כיום העיר פריז, בירת צרפת (השריד השני הוא מרחצאות קלוני).
הארנה הייתה אמפיתיאטרון הממוקם באתר בו ממוקם כיום הרובע הלטיני של פריז.
ככל הנראה האמפיתיאטרון הכיל בעבר 15,000 מושבים לצופים שצפו בקרבות גלאדיאטורים. המבנה הכיל עד 17,000 צופים (חלקם במקומות עמידה).
המבנה הוקם במהלך המאה הראשונה, ונחשב לגדול מסוגו. הארנה הייתה מתחם שקוע בעומק של 2.5 מטרים שסביבו במה מוגבהת. בשל כך אין מדובר בתיאטרון רומי קלאסי, אלא בשילוב בין תיאטרון לבין אתר משחקים. במה מקורה שאורכה 41.2 מטרים אפשרה העלאת הצגות, לצד המשחקים שנערכו בתוך הזירה השקועה שבמרכז המבנה.
בדומה לתיאטראות רומים, המושבים בקרבת הבמה שימשו את אצילי העיר, בעוד שהעבדים, העניים והנשים הצטופפו במושבים העליונים. ככל הנראה כוסתה הארנה בבד על מנת להגן עליה מהשמש.
בשנת 280, עת שהותקפה העיר לוטטיה על ידי שבטים ברבריים, פורק המבנה ואבניו נלקחו על מנת לחזק את חומות האיל דה לה סיטה.
לימים האזור השקוע הפך לבית קברות ומולא אדמה בעקבות הקמת חומת פיליפ אוגוסט בשנת 1210 לערך.
שם הארנה נותר במהלך השנים, והאזור סביב הארנה נקרא החל מהתקופה הרומית ועד ימינו בשם les Arènes - "הארנה", אף שמיקום הארנה נשכח.
הארנה התגלתה מחדש על ידי תאודור ואקה (Théodore Vaquer) בעת שהחלו להקים עבודות תחנת חשמלית באתר, בשנת 1860. האתר נחפר עד שנת 1869.
ביוזמת הסופר ויקטור הוגו הוקמה אגודת ידידי הארנה (la Société des Amis des Arènes) שהחליטה לשמר את האתר הארכאולוגית. בעקבות הריסת מנזר בנותיו של ישו (Couvent des Filles de Jésus-Christ), שעמד בסמוך, בשנת 1883, נחשפו חלקים נוספים של הארנה, ובשנת 1896 האתר נפתח לציבור ככיכר ציבורית.
חפירות ארכאולוגיות נוספות נערכו באתר על ידי ז'אן-לואי קאפיטאן החל משנת 1916 ועד סיום מלחמת העולם הראשונה.
כיום האתר מהווה פארק ציבורי.
דוקשיצה (מחוז משנה)

דמוגרפיה

בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה דוקשיצה 26,828 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 23,500 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.85% בלארוסים, 3.02% רוסים ו-2.13% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (90.44%) ורוסית (8.77%).
לאוניד מאסין

לאוניד מאסין (בצרפתית: Léonide Massine, ברוסית לאוניד פיודורוביץ' מיאסין -
,Леонид Фёдорович Мясин, ‏9 באוגוסט 1896, מוסקבה - 15 במרץ 1979, בורקן, ווסטפליה) היה רקדן וכוריאוגרף רוסי שפעל בארצות הברית ובעיקר בצרפת.

ביוגרפיה

מאסין נולד כלאוניד מיאסין במשפחה של מוזיקאים. אביו, פיודור אפאנסייביץ' מיאסין ניגן בקרן יער בתזמורת התיאטרון מאלי, ואמו, יבגניה ניקולאייבנה, הייתה שרה במקהלת התיאטרון בולשוי. כילד, גילה לאוניד כשרונות אמנותיים רב-גוניים והתקבל כבר בגיל 8 (בשנת 1903) במחלקת הבלט של בית הספר לתיאטרון במוסקבה. היה התחלה תחמידה של נ. דומשובה ובתקופת סיום הלימודים תלמידו של א. גורסקי. בעת לימודיו הופיע הרבה על במת הבולשוי, לרבות בתפקידו הראשון כצ'רנומור באופרה "רוסלאן ולודמילה" מאת גלינקה. השתתף באותו זמן גם כשחקן בהצגות של התיאטרון מאלי, למד ציור בבית הספר של א. בוליפאקוב ואף נגינה בכינור.
בשנת 1912 בתום הלימודים הצטרף ללהקת הבלט של הבולשוי, אך עדיין התלבט באשר לבחירת המקצוע. התקבל גם כשחקן מתלמד מדרגה בתיאטרון מאלי. זכה בהצלחה רבה בתפקידים של תיכוניסטים במחזות על יד שחקנים מפורסמים כמו יוז'ין, לשקובסקאיה, רושצ'ינה - איבארובה.
פרשת דרכים בקריירה שלו הייתה פגישתו עם מפיק הבלט סרגיי דיאגילב בסוף שנת 1913, כשהמפיק הגדול ראה אותו רוקד באגם הברבורים. בדיוק באותו זמן דיאגילב חיפש סולן ראשי חדש במקום ואצלב ניז'ינסקי שאיתו הסתכסך. 
עזב את רוסיה בינואר 1914 והצטרף לבלט רוס של דיאגילב. כאן השתלם אצל אנריקו צ'יקטי ורקד בתפקיד הבכורה שלו - שומר הלילה בפטרושקה מאת סטרבינסקי
לפי כוראוגרפיה של פוקין. לאחר מכן הופיע בתפקיד הראשי בבכורת בבלט של ריכרד שטראוס, לפי הכוראוגרפיה של אותו פוקין, "אגדת יוסף" וקטף הצלחה רבה.
ב-1948 הופיע בסרט נעליים אדומות לצידה של מוירה שירר.
יצר את הבלטים: "חנות הפנטסיות", "הכובע משולש הפינות" (את התלבושות והתפאורה יצר פיקאסו, את המוזיקה יצר מנואל דה פאיה), "המצעד" (עם תפאורה קוביסטית ותלבושות מאת פיקאסו, מוזיקה מאת אריק סאטי ועיצוב ספרותי של ז'אן קוקטו), "פולצ'ינלה" (עיצוב תלבושות ותפאורה של פיקאסו).

לאחר מותו של דיאגילב היה מעורב בלהקת הבלטים הרוסיים של מונטה קארלו.
גבריאל שחור

ביוגרפיה

שחור נולד וגדל בקיבוץ גן שמואל בנם של מרדכי ולושיה, ואחיו הצעיר של רן שחור. אביו נפטר כשהיה בן שמונה. בנעוריו היה שחיין מצטיין בסגנון חזה, במסגרת אגודת הפועל גבעת חיים.
ב-1981 התגייס לקורס טיס, אותו סיים ב-1983 בהצטיינות במגמת מסוקי קרב. הוא שירת כטייס בטייסת מגע הקסם ולאחר מכן בטייסת המסק"ר הראשונה כמפקד גף מבצעים וקצין פרויקט מסווג שזכה בפרס ביטחון ישראל. בספטמבר 1987 זכה לצל"ש ממפקד חיל האוויר, על חלקו כטייס קוברה במשימת חיפוי וחילוץ כוח מחטיבת גבעתי בדרום לבנון.  ב-1987 מונה לסמ"ט ב' בטייסת הקוברות הצפונית, ולאחר מכן כסמ"ט א' בטייסת המסק"ר הראשונה. 
במרץ 1990 נשלח מטעם חיל האוויר לארצות הברית במסגרת משלחת לקליטת מסוקי האפאצ'י AH-64 ("פתן"). עם שובו מונה לסמ"ט בטייסת הצרעה, טייסת ה"פתן" הראשונה בחיל. ב-1996 מונה למפקד טייסת המסק"רים הראשונה. בעקבות אסון המסוקים ב-1997 מונה למפקד טייסת דורסי הלילה, טייסת מסוקי יסעור.  
בתפקידו הבא שירת כראש מחלקת תכנון וארגון בלהק אוויר. ב-2005 מונה למפקד בסיס פלמחים ושירת בתפקיד עד 2008. הוא פיקד על הבסיס בתקופת מלחמת לבנון השנייה ואף השתתף בגיחות מבצעיות בעצמו. הוא עסק בפיתוח מערך כלי טיס בלתי מאוישים. 
לאחר שחרורו היה ממייסדי חברת סקיי סאפיינס העוסקת בפיתוח טכנולוגיות למעקב ותצפית מהאוויר לשימושים אזרחיים וצבאיים. כמו כן עבד בקרן הון הסיכון פיטנגו. 
שחור בוגר תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במנהל עסקים בתוכנית של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.