גרייס שרווד

רקע אישי

שרווד נולדה בשנת 1660 בווירג'יניה, ככל הנראה בפונגו לג'ון וויט, נגר וחקלאי בעל שורשים סקוטיים וסוזן וויט, ממוצא אנגלי.
גרייס וויט נישאה באפריל 1680 בכנסיית לינהאבן פאריש לג'יימס שרווד, בן למעמד מכובד ובעל קרקע קטנה. לזוג נולדו שלושה בנים: ג'ון, ג'יימס וריצ'רד. כאשר התחתנו, נתן ג'ון וויט לזוג הטרי 50 דונם מקרקעותיו, ובמותו בשנת 1681 הוריש להם את שארית 145 הדונם עליהם ישבה החווה שלו. משפחת שרווד הייתה ענייה, גרה באזור המיושב ברובו על ידי בעלי קרקעות קטנות. בנוסף לחקלאות, גרייס גידלה את צמחי המרפא שלה, בהם השתמשה לרפא בני אדם ובעלי חיים. שרווד גם עבדה כמיילדת. כאשר ג'יימס שרווד (האב) נפטר בשנת 1701, גרייס ירשה את רכושו, ולא נישאה בשנית.
לא נמצאו איורים או ציורים של שרווד, אך עדויות חדשות מתארות אותה כגבוהה, מושכת ובעלת חוש הומור מפותח. שרווד גידלה צמחי מרפא ולבשה מכנסיים במקום שמלה תוך כדי עבודתה בחווה, שתי עובדות אלה לא היו טיפוסיות לנשים באותה התקופה. נאמר כי שילוב זה של בגדים ומראה טוב משך גברים רבים והכעיס את נשותיהם. הביוגרפית וחסידה של שרווד, בלינדה נאש, מציעה כי שכניה של שרווד קינאו בה ועלילות ה"כישוף" הועלו במאמץ "להעלים" אותה, ולהשתלט על רכושה. שרווד לקחה חלק בעשרות תביעות, לעיתים כמתגוננת ולעיתים כתובעת על הוצאת דיבה.

מעשי כשפים בווירג'יניה

הימצאותם של מכשפות וכוחות שטניים היו מובנים מאליהם עבור המתיישבים האמריקאים. התנהגות מוזרה שימשה סממן מזהה למכשפות, ומעשיהן נחשבו "עבודת השטן". כבר ב-1626, תשע-עשרה שנים לאחר הקמת ג'יימסטאון, חבר מושבעים גדול התכנס כדי לקבוע האם גודוויף ג'ואן רייט הייתה מכשפה, מכיוון שככל הנראה חזתה את מותן של שלוש נשים וגרמה לתחלואה כנקמה על כך שלא נלקחה כמיילדת. אין תיעוד לתוצאות המשפט. 
בניגוד לעבירות רכילות, הכפשה ויחסי מין אסורים, אשר נחשבו "איום ליציבות החברה" ההנהגה בווירג'יניה השתדלה להימנע ממשפטים בנושאי כשפות, שנחשבו מעוררי מחלוקת.
בניגוד למספר מדינות אחרות, האחריות להוכחת האשמה בבתי המשפט בווירג'יניה הוטלה על התובע. בנוסף, לרוב התעלמו מראיות הנוגעות לעניינים על-טבעיים. בווירג'יניה הוכחת האשמה נעשתה על ידי חיפוש "סימן המכשפה" על גוף הנאשם או באמצעות "מבחן המים". במקרים רבים שופטים זיכו את הנאשם מכיוון שלא הוכחה אשמתו, וחשפו את התובעים לתביעת דיבה. פרנסיס פולארד מאגודת ההיסטוריה של וירג'יניה טוען "היה זה די ברור שוירג'יניה ניסתה כבר בשלב מוקדם להניא את הטוענים למעשי כשפות מלהגיש תביעה, עקב הבעיתיות שבנושא." שורשי החשש מפני מכשפים בווירג'יניה נעוצים בתרבות המקומית יותר מאשר בדת, אף על פי שלעיתים שני התחומים התערבו זה בזה. בדרום מזרח וירג'יניה (היכן שממוקמת פונגו) היו יותר האשמות בכישוף מאשר באזורים אחרים. לפי לסלי מ. ניומן, ייתכן והסיבה לכך היא העוני באזור והיעדר אליטה תרבותית שתרסן את גל התביעות.
אף על פי שרק מעט תיעודים מווירג'יניה של אותה התקופה שרדו, 19 תיקי כישוף נדונו שם במהלך המאה ה-17, אך כולם למעט אחד הסתיימו בזיכוי. ההרשעה היחידה הייתה של אדם שהורשע במעשה כישוף בשנת 1656 ונידון ל-10 מלקות והגליה מהמחוז. עם זאת, ב-1736, בית המשפט ביוירג'יניה הזכיר כי כשפות עדיין נחשבת כפשע, ומי שיורשע בפעם הראשונה יסומן באות קלון וייכלא לתקופה של עד שנה. ב-1745, ג'ון קרייג, כומר פרסביטריאני במחוז אוגוסטה, וירג'יניה, טען בנחרצות למעשי כישוף לאחר שבנו נפטר ומספר מבעלי החיים שלו מתו גם כן ובתגובה הואשם בשימוש באומנות הרוע בנסיונותיו להתחקות אחר האחראי. לא הוא ולא מי שתבע אותו הביאו את טענותיהם לבית המשפט. משפט הכישוף האחרון בווירג'יניה התקיים בשנת 1802 במחוז ברוק, אשר במערב וירג'יניה של ימינו. במקרה זה, טען זוג כלפי אישה שהייתה מכשפה ובסופו של דבר נפסק כי מדובר בהוצאת דיבה.
נראה כי שיטת המשפט על ידי מים (להכניס את הנאשם למים כשהוא כבול, כדי לראות אם היא צף) הייתה בשימוש רק פעם אחת בווירג'יניה, במשפטה של גרייס שרווד. לפי האמונה, מכיוון שהמים נחשבים טהורים, הם "ידחו" מכשפות ויגרמו להן לצוף, בעוד החפים מפשע - ישקעו.

תביעות ראשוניות של כישוף

שרווד הואשמה לראשונה בכישוף במשפט שנערך בתחילת 1697, במהלכו ריצ'רד קאפס טען כי השתמשה בכישוף שגרם למות השור שלו. בית המשפט לא קיבל את ההאשמות ומשפ' שרווד הגישה תביעה על הוצאת דיבה נגד קאפס שבוטלה כאשר הצדדים הגיעו להסכם. ב-1698, שרווד הואשמה על ידי השכן שלה, ג'ון גיסבורן בכישוף החזירים ויבול הכותנה שלו. בית המשפט לא פעל בעקבות ההאשמה הזו, ותביעת דיבה נוספת מצד משפחת שרווד נכשלה גם כן. באותה שנה אליזבת ברנס טענה כי שרווד לבשה צורה של חתול שחור, נכנסה לביתה, קפצה מעל המיטה שלה, הכתה אותה ויצאה דרך חור המנעול. שוב, הטענות לא הגיעו לכדי אישום, ותביעת הדיבה לא הצליחה גם כן. עבור כל אחת מתביעות השווא נאלצו גרייס ובעלה לשלם את הוצאות המשפט.
על פי מאמרו של ריצ 'רד ביל דייוויס על "כישוף" בווירג'יניה, באותו הזמן "נמאס למחוז הנסיכה אן מגב' שרווד כמטרד". בשנת 1705 שרווד הייתה מעורבת במריבה עם שכנה, אליזבת' היל. שרווד תבעה את היל ואת בעלה על תקיפה, ב-7 בדצמבר 1705, זכתה בפיצויים בסך עשרים שילינג (1 לירה שטרלינג). ב-3 בינואר 1706, מר וגברת היל האשימו את גרייס שרווד בכישוף וב-7 בפברואר 1706, בית המשפט הורה לה להופיע למשפט בגין כישוף אליזבת' היל, וגרימת הפלת הריונה.

משפט על ידי מים

ההליכים חודשו במרץ 1706, השופטים ביקשו לזמן שתי קבוצות מושבעים, שיורכבו שתיהן מנשים בלבד. הראשונה נדרשה לחפש בביתה של שרווד דמויות שעווה או חרסינה שיכולו להצביע על היותה מכשפה. השנייה נדרש לבדוק על גופה עדויות להנקת שדים. בשני המקרים, חוסר היענות מצד התושבים המקומיים הקשה על איסוף המושבעים, ושתי קבוצות המושבעים סירבו לבצע את החיפוש. ב-7 במרץ 1706, שרווד נבדקה על ידי חבר מושבעים של 12 "נשים מבוגרות ויודעות דבר" אשר מונו לחפש את הסימנים על גופה. הם גילו שני "סימנים שאינם דומים לשלהן או לשל נשים אחרות". בראש חבר מושבעים זה עמדה אליזבת בארנס, מי שבעבר האשימה את שרווד בכישוף.
גם הרשויות הקולוניאליות וגם בית המשפט המחוזי סירבו להכריז על שרווד כמכשפה משום שסברו שאין מספיק ראיות. ב-16 באפריל הורה בית המשפט המחוזי לבחון את המקרה באופן מעמיק יותר. כדי להגיע לבית המשפט בכל פעם, נאלצה שרווד לעבור 16 ק"מ מביתה.
ב-2 במאי 1706, שופטי בית המשפט העליון ציינו, כי בכל ההאשמות נגד שרווד קיים "חשד גדול". כתוצאה מכך, שריף המחוז לקח את שרווד למעצר, אך היא לא נאזקה עקב מראה והתנהגותה הטובים. ב-5 ביולי 1706, הורה בית המשפט העליון לשפוט את שרווד באמצעות "מבחן המים". גשם כבד גרם לדחיית המבחן עד ל-10 ביולי. שרווד נלקחה לכנסייה הקהילתית, הושבה על שרפרף וצוותה לבקש מחילה על מעשי הכישוף שהואשמה בהם. היא השיבה: "אני לא מכשפה, אני מרפאה."
ב-10 ביולי 1706, בערך ב10 בבוקר, שרווד נלקחה בדרך העפר המוכרת כיום בתור "כביש הטבעת המכשפה", אל מטע ליד שפך נהר לינהאבן. החדשות התפשטו במהרבה, והאירוע משך אנשים מכל רחבי המושבה. אחדים החלו לצעוק "הטביעו את המכשפה!" על פי עקרונות מבחן המים, אם שרווד תצוף היא תחשב אשמה בכישוף ואם לא - תוכח חפותה. בית המשפט הורה לנקוט באמצעי זהירות כדי לשמור על חייה.
חמש נשים חיפשו על גופה העירום של שרווד על גדת הנהר אביזרים בהם היא עשויה להיעזר כדי להשתחרר מהכבלים, ולאחר מכן כיסו אותה בשק. שישה שופטים פיקחו על המבחן מסירה ששטה על הנהר במרחק 180 מ' משם. בסירה אחרת היו השריף, המושל, ושרווד עצמה. רגע לפני שנדחפה משפת הסירה מסופר כי שרווד אמרה: "עוד לפני שייגמר היום, כולכם תקבלו עונש קשה יותר משלי". כפותה בכל גופה - אגודל ימין אל בוהן רגל שמאל ואגודל שמאל אל בוהן רגל ימין - הושלכה אל הנהר, ומייד צפה על פני המים. השריף כרך ספר תנ"ך כבד סביב צווארה אשר גרם לה לשקוע. למרות זאת שרווה נחלצה מכבליה, וצפה אל פני השטח, ובכך שיכנעה את הצופים הרבים בהיותה מכשפה. כאשר נמשתה מהמים גשם שוטף החל לרדת, מרטיב את הצופים ושרווד נכלאה עד להמשך ההליכים.

בעקבות מבחן המים

מה שקרה לשרווד מאז שנכלאה אינו ברור מכיוון שתיעוד רב מבתי המשפט אבד. היא בילתה זמן לא ידוע בכלא הסמוך לכנסיית לינהאבן, ככל הנראה כשבע שנים ותשעה חודשים. היא זומנה ל"משפט המשך" איך לא קיים תיעוד של משפט נוסף בעניינה ולפיכך, ייתכן שהאישומים בוטלו בשלב מסוים. ייתכן ששרווד שוחררה מתישהו לפני 1714, משום שבשנה זו היא חזרה לשלם את המיסים על הקרקע שבבעלותה, אשר נפדתה בחזרה משלטונות המחוז. שרווד חיה את שארית חייה בשלווה עד למותה ב-1740, בגיל 80 בערך. בצוואתה הותירה 5 שילינג לבנה ריצ'רד ו5 שילינג לבנה ג'יימס. את היתר הורישה לבנה הבכור, ג'ון.
על פי האגדה, בניה של שרווד הניחו את גופתה ליד האח. גופתה נעלמה בין הגחלים עם משב רוח שירד במורד הארובה, והשאירה אחריה טביעות רגלים מטושטשות. שרווד נקברה בקבר לא מסומן מתחת לכמה עצים בשדה קרוב לצומת הדרכים "המעבורת של פונגו" ו"הנסיכה אן" בווירג'יניה ביץ'. סיפורים על כך שהשטן לקח את גופתה, סערות על טבעיות, ושוטטות חתולים שחורים התעוררו במהירות לאחר מותה. גברים מקומיים הרגו את כל החתולים שיכלו למצוא, מה שגרם ככל הנראה למכת חולדות ועכברים במחוז בשנת 1743. ביתה של שרווד עמד על תילו יותר מ-200 שנים עד שנשרף בשנות ה-90.

מורשתה

הסיפור של גרייס שרווד לא היה ידוע ברבים עד שהסופרת וההיסטוריונית של וירג'יניה ביץ' לואיזה ונאבל קייל (Louisa Venable Kyle) כתבה אודותיה ספר לילדים ב-1973 שנקרא' "המכשפה מפונגו" - אוסף של שבעה סיפורי עם מקומיים שנכתב כבדיוני, אף על פי שהתבסס על אירועים היסטוריים. הסיפור של שרווד אומץ ל"בכי מכשפה!" (Cry Witch) - דרמה משפטית המתרחשת בויליאמסבורג הקולוניאלית, בירתה המוקדמת של וירג'ניה.
פסל בדמותה, שעוצב על ידי הפסל רוברט קנינגהם מקליפורניה, הוצב באפריל 2007 ליד בית החולים "סנטרה בייסייד" על שדרת העצמאות בווירג'יניה ביץ', קרוב למיקום בית המשפט של המושבה ולנקודת ההטבעה. היא פוסלה נושאת סל המכיל שום ורוזמרין, לציון מומחיותה בצמחי מרפא, ולצידה דביבון, כסמל לאהבתה לבעלי חיים. המקום בו בוצע מבחן המים והקרקע הסמוכה כונו "מפרץ הטבעת המכשפה" ו"נקודת הטבעת המכשפה". מקטע של כביש 190 בווירג'יניה ביץ' נקרא "דרך הטבעת המכשפה". אגדה מקומית בווירג'יניה ביץ' קובעת כי הרוזמרין הגדל שם בא מצמח יחיד אשר שרווד הביאה בתוך קליפת ביצה מאנגליה. בנוסף לכתיבת הביוגרפיה של שרווד, בלינדה נאש פעלה ללא לאות כדי שתוענק לה חנינה. המושל טים קיין השיב לגרייס שרווד את שמה הטוב באופן רשמי ב-10 ביולי 2006, יום השנה ה 300 להרשעתה בווירג'יניה. שחזורים שנתיים של משפט המים של שרווד התרחשו מאז 2006. על-פי התושבים המקומיים, כתם אור נע, המיוחס להיות רוחה חסרת המנוחה של שרווד, עדיין מופיע בכל יולי במקום בו נזרקה אל המים.
ב-2014, מצבת זיכרון הונחה על גן צמחי מרפא של הכנסייה האפיסקופלית - אולד דוניישן, בה נהגה גרייס שרווד להתפלל.