google/wiki40b huggingface dataset:
ע'אבסייה

היסטוריה

מסגד הכפר הוקם בתחילת המאה ה-19, בתקופת שלטונו של אביו של עבדאללה פאשה באזור.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1875.
סקר הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1881 מציין שבכפר כ-150 תושבים, בתיו בנויים מאבן, הוא מוקף עצי תאנה וזית ומים זמינים בו בשפע.
תושבי הכפר השתמשו במעיינות הסמוכים עין אל עסל (כיום עין צוף), אל ע'אואר ואל-מפשוח (כיום עין שפע) וכן במי נחל געתון.
במפקד של 1922 נמנו 427 תושבים בכפר, כולם מוסלמים.
סקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 אמד את אוכלוסיית הכפר ב-690 תושבים. שטחי הכפר השתרעו על פני 11,771 דונמים.
על פי החלטת החלוקה נועד הכפר להשתייך למדינה הערבית.
בסמוך לכפר הותקפה בסוף מרץ 1948 שיירת יחיעם, בה נהרגו 46 לוחמים של ההגנה. בעל המשמר נטען שרוב תושבי הכפר כרתו ברית עם ההגנה והעבירו ידיעות ונשק לתושבי היישובים היהודיים בסביבה. בדבר, לעומת זאת, נטען שתושבי הכפר היו מראשי הפורעים שהשתתפו בהתקפה על שיירת יחיעם. בעת כיבוש הכפר על ידי צה"ל ב-21 במאי 1948, מבצע בן עמי, גורשו תושביו מהמקום. יש גרסאות שונות לגבי כיבוש הכפר. בספר חטיבת כרמלי נכתב שתושבי הכפר נכנעו ונשארו במקום, בעוד עדויות אחרות מספרות שכמה מתושבי הכפר נהרגו ובעקבות זאת השאר ברחו.
באביב 1949 שבו חלק מהתושבים לכפר, ובסוף 1949 הורשו חלק מהתושבים לשהות זמן מה בכפר לצורך מסיק זיתים. בינואר 1950 פונו לשיח' דנון התושבים שנמצאו בע'אבסייה. אדמות הכפר נמסרו לידי יחיעם, געתון, עברון ושבי ציון. 
שלושה מהתושבים פנו לבג"ץ. בנובמבר 1951 הורה בג"ץ להחזיר לכפר 31 מתושביו בגלל שהצו להפיכת הכפר לשטח סגור לא פורסם ברשומות. בעקבות זאת, פרסם שר הביטחון צו חדש רטרואקטיבי והתושבים גורשו מהכפר. התושבים פנו שוב לבג"ץ. אחד מהם - שייח' רבאח עווד - אף שלח מכתב לראש הממשלה ובו התלונן על כפיות הטובה של הרשויות 
כלפיו. תחילת 1955 התקיים משא ומתן בין התושבים לרשויות, בחסות השופט משה לנדוי על פיצוי התושבים. 
בינואר 1955 פוצצו חמישה בתים בכפר הנטוש באימון של הצנחנים, בניגוד לפקודה מפורשת ולהוראה של בג"ץ שאסר על הריסת בתי הכפר. שאר הבתים נהרסו בתחילת 1958 כדי שלא יהפוך למשכן למסתננים. בעיתונות נטען שההריסות נעשו בניגוד לצו של בג"ץ שהורה להקפיא את המצב בכפר. 
בחלק המערבי של הכפר הוקמה מעברה לעולים, רובם מעיראק. מאוחר יותר הפכה המעברה ליישוב הכפרי, נתיב השיירה.
בקשתם של תושבי הכפר בשנת 1972 לחזור לכפרם נדחתה על ידי ממשלת ישראל. בשנת 1977, בעקבות התבטאויות שתמכו בדרישת תושבי איקרית ובירעם לחזור לכפריהם, העלו תושבי ע'אבסייה גם הם את הדרישה לשוב לכפרם.
מן הכפר נותרו המסגד ובית הקברות. במשך שנים שימש המסגד כמחסה לרועים מפני הגשם. בשנת 1995 שיפצה עמותת יוצאי הכפר את המקום ויוצאי הכפר החלו גם להתפלל במקום. 
כיום, מי שיטייל במסגד יראה כתובות נאצה וכתובות אנטי יהודיות אחרות.
מסביב המסגד ישנה כמות פסולת עצומה שהשאירו המטיילים המוסלמים של שיי'ח דנון אשר באו לבקר במקום.
אל תוך המסגד, למרות הגידור ניתן להיכנס ולהסתובב.
לורנה וינג

ביוגרפיה

לורנה וינג נולדה בג'ילינגהאם קנט תחת השם "לורנה גלדיס טולצ'רד" כבתם של לברנרד טולצ'רד וגלדיס טולצ'רד.
היא למדה בבית הספר לבנות צ'ת'ם ובשנת 1949 התחילה לימודי רפואה בבית החולים של הקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
אחרי שסיימה התמחות בפסיכיאטריה עבדה בבית החולים מודסלי בלונדון, המהווה כיום חלק מקינגס קולג' של לונדון.
לאחר שנולדה לה בת אוטיסטית, החלה וינג לחקור הפרעות התפתחותיות, במיוחד את מצבי הקשת האוטיסטית.
היא הצטרפה להורים נוספים של ילדים אוטיסטים בהקמת האגודה האוטיסטית הלאומית בממלכה המאוחדת, בשנת 1962. היא עבדה במשרה חלקית כיועצת פסיכיאטרית, במרכז להפרעות תקשורת וחברה בבית אליוט. היא התגוררה במחוז סאסקס שבאנגליה.
וינג פירסמה הרבה ספרים ומאמרים אקדמיים, ביניהם "תסמונת אספרגר: תיאור קליני", מאמר אקדמי משנת 1981 שפרסם את עבודתו של הנס אספרגר והציג לראשונה את המונח תסמונת אספרגר. אף על פי שמאמר זה היווה פריצת דרך והשפעתו הייתה רבה, וינג עצמה הזהירה בו ש- "חייבים לציין שלאנשים המתוארים במסמך זה היו בעיות הסתגלות או בעיות פסיכיאטריות מספיק קשות כדי שיצריכו הפנייה למרפאה פסיכיאטרית... וסביר שהקבוצה המתוארת כאן נוטה לכיוון אלה שהיו בעלי המגבלות החמורות יותר".

חיים אישיים

וינג הכירה את בעלה, ג'ון וינג (2010-1923) בעת לימודיהם בחדר הנתיחות בפקולטה לרפואה. הם התחתנו בשנת 1951. בתם סוזי (2005-1956) אובחנה עם הפרעה אוטיסטית.
לורנה וינג נפטרה בקנט בגיל 85, בשנת 2014.
הרברט פישר

ביוגרפיה

פישר נולד ב-12 באוקטובר 1882 בשטוטגרט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1901 התגייס פישר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 (וירטמברג ה-1 (המלכה אולגה). עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח פישר לאימפריה העות'מאנית, שם שירת במשלחת הגרמנית בצבא העות'מאני עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פישר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוקטובר 1928 הועלה פישר לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-17. ב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באפריל 1933 מונה לנספח הצבאי באיטליה. ב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בדצמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-1 באוקטובר 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-31, וב-1 באפריל 1937 פרש מתפקידו. ב-31 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, ופרש מהצבא לביתו. ב-23 באוקטובר 1939 זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, מת פישר כתוצאה ממחלה.
אליזבת גרט אנדרסון

קורות חיים

אליזבט גרט נולדה בוייטצ'אפל, לונדון, כשנייה מתוך שנים עשר ילדים. אחיה הצעיר ממנה נפטר בגיל חצי שנה. כאשר הייתה גרט בת שלוש, המשפחה עברה לסופולק, במזרח אנגליה, שם אביה הקים מבשלה. עם הזמן, המבשלה הצליחה ואביה הפך לאיש עסקים עשיר, והמשפחה עברה לגור באחוזה. אחותה הצעירה מיליסנט, לימים מיליסנט פוסט, הייתה ממובילות התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה.

לימודי רפואה

גרט לא למדה בבית ספר ציבורי, היא למדה בביתה ובבית ספר פרטי. בשנת 1860 היא החליטה ללמוד רפואה, דבר לא היה מקובל עבור אישה באותם הזמנים, ואף היה עשוי להתפרש כמעשה לא ראוי. גרט הצליחה לקבל ידע בסיסי ביותר ברפואה בבית החולים הלימודי "מידלסקס", בלונדון, אבל בית החולים סירב לקבל אותה בתור סטודנטית מן המניין, כמו בתי חולים לימודיים רבים אחרים אליהם היא ניסתה להתקבל. גרט השלימה את לימוד סיעוד ועבדה כאחות בזמן שלקחה חלק בקורסים שונים בלימודי רפואה. לבסוף, גרט הצליחה ללמוד אנטומיה בבית חולים פרטי בלונדון בסיוע חוקרים מאוניברסיטת סנט אנדרוז ובבית ספר לרפואה באדינבורו. עם סיום הלימודים הערימו על גרט קשיים בקבלת אישור לעיסוק ברפואה. מוסדות רבים כגון, אוניברסיטת לונדון, הקולג' המלכותי לרופאים ומנתחים, ומוסדות נוספים לא אפשרו לה לגשת למבחנים. אך לבסוף בשנת 1865 היא קיבלה את האישור לעסוק ברפואה מאגודת הרוקחים של לונדון. גרט פתחה מרפאה בסוף שנת 1865, בתחילה מעט חולים הגיעו אל המרפאה. היא ביקשה לפתוח מרפאת חוץ לנשים עניות שלא יכלו לקבל טיפול רפואי. גרט שאפה שצוות המרפאה יהיה מורכב מנשים בלבד. ב- 1866 התפרצה הכולרה וגרט טיפלה במרפאת החוץ שלה ב-3,000 חולים. מרפאת החוץ התרחבה לבית חולים חדש (New Hospital) לנשים בלבד ובו אנדרסון עבדה יותר מעשרים שנים. 
גרט שמעה כי הדיקן של הפקולטה לרפואה בסורבון מעודד השתלבותן של סטודנטיות בלימודי הרפואה, היא למדה במאמץ צרפתית ובשנת 1870 היא קיבלה את התואר דוקטור לרפואה בפריז מהסורבון. באותה שנה היא גם נבחרה למועצה הראשונה של בתי הספר בלונדון (London School Board), הגוף שהיה אחראי על מדיניות החינוך בלונדון רבתי. גרט הייתה עמוסה מידי והחליטה להתפטר מהתפקיד במועצה.

עבודתה כרופאה

בשנת 1871 היא התחתנה עם ג'יימס ג'ורג' סקלטון אנדרסון (נפטר בשנת 1907) אך היא לא הפסיקה לעסוק ברפואה. בשנת 1874 היא ייסדה יחד עם Sophia Jex-Blake בית ספר לרפואה לנשים בלונדון. היא המשיכה לעבוד שם כל שנות הקריירה שלה והייתה דיקאן בית הספר בין השנים 1883 ל-1902. 
בשנת 1873 גרט התקבלה כחברה באיגוד הרפואה הבריטי ונשארה האישה, חברה היחידה במשך 19 שנה, בשל ההצבעה של חברי האגודה נגד קבלת נשים נוספות.
מאמציה להגדלת מספר הנשים העוסקות ברפואה נשאו פרי, צוות העובדים בבית החולים החדש (באיסט רואד) כלל נשים בלבד, ובבית הספר ללימודי רפואה לנשים למדו יותר מ-200 סטודנטיות, שרובן התכוננו לקבלה ללימודים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת לונדון, אשר החלה לקבל נשים בשנת 1877. בשנת 1874, בבית החולים החדש, היו 26 מיטות חולים בלבד. על פי החוק באותה תקופה, בית חולים לימודי היה חייב להכיל לכל הפחות 150 מיטות חולים, ולכן הייתה התנגדות רבה לכך שבית החולים יקבל מעמד של בית חולים לימודי. אך לאחר שלוש שנים גרט לשכנע את המועצה הראשית לרפואה בלונדון לבטל את התקנות הללו.

פעילות ציבורית

ב-9 בנובמבר 1908, גרט נבחרה לראש עיריית אלדבורו ובכך הפכה לראשת העיר האישה הראשונה בבריטניה. גרט גם הייתה פעילה בתנועה למען זכות ההצבעה לנשים בבריטניה וב-1866 היא הציגה עצומה שנחתמה על ידי 1,500 נשים. העצומה דרשה לתת לנשים שהן בעלות משפחה להצביע. 
אליזבט ארט אנדרסון נפטרה בשנת 1917 ונקברה באלדבורו.
יחסי אזרבייג'ן–אלג'יריה

סקירה כללית

אלג'יריה הכירה בעצמאות אזרבייג'ן ב-20 בדצמבר 1991. היחסים הדיפלומטיים בין אזרבייג'ן לאלג'יריה כוננו ב-22 באפריל 1994. שגריר אזרבייג'ן באלג'יריה הוא שאהין עבדולייב, ושגריר אלג'יריה באזרבייג'ן הוא ישר אלייב. באוגוסט 2012, שגריר אלג'יריה ביקר באזרבייג'ן.
רונדטארן

רונדטארן (דנית: Rundetårn; עברית: מגדל עגול) הוא מגדל הממוקם בבירת דנמרק, קופנהגן. המבנה משמש בתור מצפה כוכבים, הוא חלק מקומפלקס מבנים של אוניברסיטת קופנהגן. המגדל הוקם בהוראתו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק. מבנה המגדל צמוד אל כנסיית השילוש.
הבנייה נמשכה בין השנים 1637–1642 בפיקוחו של הנס ואן סטנבינקל הבן. מצפה הכוכבים אשר בתוך המגדל הוא אחד העתיקים באירופה. במאות ה-17 וה-18 עבדו במקום מספר אסטרונומים מפורסמים, ביניהם: אולה רמר ופדר הורבואו. עם הזמן רונדטארן הפך לאחד הסמלים המוכרים של קופנהגן. ב-1728 בקופנהגן פרצה שריפה וכנסיית השילוש ניזוקה קשות, אך היא שוקמה. ב-1861 האוניברסיטה הקימה מצפה כוכבים חדש ורונדטארן הפך למצפה לחובבים.
באחד הצדדים של המגדל מופיע השם המפורש באותיות זהב שנכתב על ידי המלך עצמו. בתוך המגדל אין מדרגות והעלייה לראש המגדל מתבצעת באמצעות רמפה ספירלית.
הנרי הדסון

קורות חיים

בשנת 1607 הפליג הדסון בספינתו "הופוול" (באנגלית: "Hopewell" - התקווה הטובה) בניסיון למצוא את המעבר הצפון מערבי לאסיה דרך האוקיינוס הארקטי לאורך חופי צפון קנדה ממזרח למערב. המסע מומן על ידי חברת מסקובי שניתן לה צו מלכותי המרשה לה לצאת למסעות מסוג זה. ביוני שבאותה שנה הגיע לחופי גרינלנד והחל להפליג צפונה תוך מיפוי חופי האי. ב-17 ביוני הגיע לקצה איי סבאלברד ולמרחק של 577 מיילים ימיים מהקוטב הצפוני, אולם בשל הים הקפוא לא הצליח להתקדם צפונה ושב לאנגליה. בדרכו חזרה גילה את האי יאן מאיין.
בשנת 1608 ניסה הדסון בשנית לגלות את המעבר, בעוברו בקרבת חופי נורווגיה אולם נכשל שנית בשל הים הקפוא, והחברה המממנת החליטה להפסיק את החיפושים. הדסון, שרצה להמשיך ולנסות למצוא את המעבר, פנה לחברת הודו המזרחית ההולנדית למימון מסעותיו. החברה מימנה את מסעו על הספינה "הלווה מאן" (בהולנדית: "חצי הירח"). הספינה הפליגה צפונה ומזרחה והגיעה בתחילת יולי לניופאונדלנד. הוא חקר את חופי צפון אמריקה, בעיקר את אזורי מנהטן, מיין וקייפ קוד, והיה האירופאי הראשון שמיפה אזורים אלה (אף שהיה זה ג'ובני דה וראזאנו שגילה אותם בשנת 1524 בעוברו מרחוק). הדסון היה האירופאי הראשון ששט במעלה נהר הדסון, הקרוי על שמו. ההולנדים, מממני הפרויקט, הכריזו על האזור שמופה כמושבה שלהם בשם ניו אמסטרדם.
בשובו לאנגליה, לנמל דארטמות' נאסר הדסון על עבירה של שיט תחת דגל זר, דבר אסור על פי חוקי אנגליה, אך שוחרר לאחר זמן קצר. בשנת 1610 השיג הדסון מימון למסע מחקר נוסף - הפעם תחת דגל אנגלי. המממנות היו חברת וירג'יניה וחברת הודו המזרחית הבריטית. הפעם הפליג הדסון בספינה "דיסקברי". הוא הפליג צפונה והגיע לאיסלנד ב-11 במאי 1610, ולגרינלנד ב-4 ביוני, והיה הראשון שהפליג לאורך חופה המערבי של גרינלנד. הדסון היה סבור שגילה את המעבר הצפון מערבי, וב-25 הגיע למצר הדסון (הקרוי על שמו) בקצה הצפוני של לברדור. הדסון הפליג לאורך החוף הדרומי של המצר וב-2 באוגוסט הפליג לתוך מפרץ הדסון (הקרוי אף הוא על שמו). בחודשים שלאחר מכן חקר ומיפה את המפרץ. בנובמבר קפאו המים וספינתו נלכדה במפרץ ג'יימס. הצוות נאלץ לחרוף לחופי המפרץ. לאחר שהמים הפשירו, ובניגוד לרצונו של הדסון להמשיך ולחקור את האזור, רצה הצוות לשוב לאנגליה. הצוות מרד ביולי 1611 והשאיר את הדסון, בנו וצוות קטן בסירה קטנה. הם לא נראו שוב. יש סברות שהסירה טבעה, אולם ישנן סברות שהסירה הגיעה עד נהר אוטווה.
אל תיגע בזמיר

דיון

העיירה שבה מתרחש הסיפור היא עיירה שלווה בה כולם מכירים את כולם, והאווירה בה כביכול משפחתית ונעימה, אבל בהמשך הספר מסתבר שישנן בעיירה גזענות ודעות קדומות. האנשים בעיירה לא מוכנים לשקול את גרסתו של רובינסון, צעיר שחור, ומעדיפים במקום זאת להאמין לנערה לבנה.
הגזענות גורמת לכך שהם לא מוכנים לקבל את העובדה שעורך דין לבן יאמין לנאשם שחור וייצג אותו - דבר שסותר את עקרונות המוסר של העיירה.
שמו של הספר מבוסס על קטע בו אומר אטיקוס לילדיו היורים ברובי אוויר כי הריגת זמיר היא חטא, כי ציפורי שיר אינן עושות דבר רע אלא שרות להנאת שומעיהן. שם הספר במקור הוא "To Kill a Mockingbird". כיוון שהציפור Mockingbird (חקיינית) אינה מוכרת בישראל, נבחר הזמיר בתרגום לעברית כסמל ליפי השירה בתום לב. שם זה בא להדגיש שכפי שהזמיר הוא יצור שאינו פוגע ברכוש אדם או בגופו ורק מנעים את זמנו באמצעות שירתו, ולכן חטא להורגו, כך אין להאשים את תום, שלא עשה דבר לפי החקירות שנערכו אך הואשם בשל היותו שחור, או לפגוע בו. 
טרומן קפוטה, חבר מילדות של הרפר לי, היה ככל הנראה מקור ההשראה לדמותו של הילד דיל בסיפור. קפוטה רמז פעמים מספר כי הוא זה שכתב את הסיפור, אך מכתב ששלח לדודתו בשנת 1959 שנחשף מאוחר יותר הפריך שמועות אלו.

עיבודים למדיות אחרות

הספר עובד לתסריט לסרט קולנוע באותו השם שיצא לאקרנים ב-1962. 
ב-2018 עובד הספר למחזה מאת אהרן סורקין, שעלה על במות ברודוויי ב-11 בינואר 2018.
אלון מינדלין

ביוגרפיה

אלון מינדלין נולד וגדל בכפר סבא. למד לשחק שחמט מסבו, נתן בלומקין, בגיל 5.
משחק בליגה הלאומית בקבוצת המועדון המקומית, הפועל כפר סבא. היה שותף לזכיית קבוצת המועדון במשך ארבע שנים (ב-2011 ובין השנים 2013–2015) בליגה העילית לנוער. כמו כן, הוא מדריך שחמט במועדון.
בדצמבר 2013 ייצג את ישראל באליפות העולם בשחמט לבנים עד גיל 18 שנערכה באל-עין, באבו דאבי, כחלק ממשלחת ישראלית מצומצמת של שחקני נוער מצטיינים (שכללה, בנוסף אליו, בין היתר, גם את עומר רשף ומיכל להב) שעשתה היסטוריה: בפעם ראשונה ישראל יוצגה בתחרות שחמט במדינה ערבית. 
מינדלין הוא רווק ומתגורר בכפר סבא.
עקרבון נגבי

מאפיינים

אורך הבוגר מגיע עד 35 מ"מ, צבע הגוף אפור - שחור. רוחב בסיסה של האצבע הנחה (Tarsus) קטן ממחצית אורכה. זהו המין היחיד בישראל שבמנוחה זנבו פרוש לאורך ציר הגוף ואינו מעוקל. הזנב עבה ביחס לגוף. על הפרקים הרביעי והחמישי של הזנב שקעים קטנים רדודים שמקנים לו מראה מבריק. שלפוחית הארס קטנה ובמנוחה היא חבויה בשקע שבפרק הזנב החמישי. צבעם של זוג המסרקיות (Petcen), אצבעות-הצבתות ומשנה-פיסות הרגליים, צהוב בהיר. לזכרים עד 22 עלעלים בכל מסרקית, ולנקבות עד 18.
תחת אבנים קטנות ובינוניות, ניתן למצוא כמה פרטים יושבים זה לצד זה (כנראה שבמין זה בניגוד לעקרבים אחרים אין קניבליזם). הוא אינו מרבה לצאת מתחת לאבנים, ניזון מפרוקי רגליים קטנים. ההשרצה מתרחשת ביולי-ספטמבר, עם 8-4 ולדות בצבע לבנבן עד סגול בהיר.
הארס חזק אך כמותו קטנה. עקיצתו מכאיבה מאוד אך אינה מסוכנת לאדם בוגר בריא. ארסו של העקרבון המדברי מכיל OSK1, מעכב של החלבון KCNA3.‏
אנשים שנעקצו מתארים כאב צורב ופועם. לאחר מספר שעות הכאב חולף בהדרגה, אם כי תיתכן תחושת עקצוץ שתישאר במשך מספר ימים.
מאשה לובלסקי

ביוגרפיה

לובלסקי נולדה בהרצליה ובסיום לימודיה התיכוניים הוכשרה בהוראה.
17 שנים עסקה בתחום ההוראה והחינוך, במהלכן נבחרה ליו"ר מחוז חיפה בהסתדרות המורים.
בשנת 1973 חזרה להתגורר במרכז הארץ והחלה לעבוד כראש מחלקה בנעמת. בשנים 1981–1992 כיהנה כמזכ"ל נעמת.
בשנת 1992 נבחרה לכנסת ה-13 מטעם מפלגת העבודה ובה כיהנה עד 1996. פעלה בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ומונתה לתפקיד סגנית שר המסחר והתעשייה מיכאל חריש.
לאחר שלא נבחרה למקום ריאלי ברשימת המפלגה לכנסת ה-14 התמודדה לתפקיד מנכ"לית המועצה הישראלית לצרכנות. מינויה אושר במהלך תקופת הבחירות וגרר ביקורת גדולה מצד חוגים פוליטיים. לאחר הבחירות בוטל המינוי על ידי השר הנכנס, נתן שרנסקי. בשנים 1996 - 1999 שימשה יועצת לנושא מעמד האישה עבור השר אביגדור קהלני במשרד לביטחון פנים.
בשנת 1999 הצטרפה לאשת העסקים וחברת הכנסת לשעבר, פנינה רוזנבלום, והתמודדה עמה בבחירות לכנסת ה-15 כמספר 3 ברשימתה העצמאית "פנינה רוזנבלום". הרשימה לא זכתה להיכנס לכנסת.
לובלסקי החלה, עם פרישתה, לפעול לקידום זכויות הגמלאים. היא משמשת כיום יו"ר מרחב השרון בהסתדרות הגמלאים. משמשת גם כדירקטורית בחברת אוצר התיישבות היהודים.
אורי שלגי

ביוגרפיה

שלגי נולד בשנת 1927 בצ'כוסלובקיה כאורי וינטר. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, גדל בתל אביב ולמד מכונאות בבית ספר מקצועי. בצעירותו היה פעיל קומוניסטי, הדריך בנוער הקומוניסטי והיה כתב המדור לחיילים של קול העם.
ב-24 בינואר 1950 נעצר במהלך הפגנה של הקומוניסטים נגד הנרי מורגנטאו, נשיא המגבית היהודית המאוחדת ליד מלון עדן. במהלך מעצרו נמצאו אצלו פתקים עם מידע על צה"ל. חקירה של המשטרה העלתה שהוא קיבל מחבר אחר 2 מסמכים ובהם תרשימים על מבנה צה"ל. לאחר מעצרו, נעצר גם ידידו, גוסטב גולובנר, שעבד במנגנון השירות החשאי הפולני לפני שעלה לישראל. בעקבות זאת הוא הושם במעצר. בתחילת מאי 1950 שוחרר בערבות. וינטר הועמד לדין וטען במשפטו שאת המסמכים קיבל במכתב מחייל במסגרת עבודתו ככתב בקול העם. הוא המשיך ואמר שלא הבין את תכנם, אך חשב שהם יסייעו לחברי הכנסת של המפלגה הקומוניסטית וביקש להעבירם אליהם. בית המשפט המחוזי הרשיע את וינטר. השופט לא קיבל את טענותיו של וינטר וקבע שמכיוון שהוא ביצע תיקונים במסמכים ניכר שהוא הבין את תוכנם. וינטר אמר שהורשע רק מפני שבחקירתו במשטרה שיקר במטרה לחפות על החייל. בנובמבר 1950 נדון וינטר לשש שנות מאסר. ביוני 1951 הופחת עונשו על ידי בית המשפט העליון לארבע שנות מאסר. הוא שהה בבית סוהר מעשיהו יחד עם דב שילנסקי.
לאחר שיצא מן הכלא ניתק את קשריו עם המפלגה הקומוניסטית ושינה את שמו לשלגי.
בשנת 1953 התחתן עם חיה סיידון. שלגי כתב כמה ספרי בלשים, הוציא אותם לאור והצליח במכירתם.
הוא פרסם סדרה של ספרי כיס בשם "ביל קרטר המהיר בשולפי האקדח". כל ספר הכיל 32 עמודים. הסדרה זכתה להצלחה רבה בקרב בני נוער בזכות מחירה הנמוך ובעקבות כך הופיעה ב-1961 סדרת ביל קרטר חדשה ובה הכיל כל ספר 160 עמודים.
בעקבות זאת הקים בשנת 1964 את הוצאת "רמדור" (לימים "שלגי"), שהוא צירוף של שמות ילדיו - דורית ורם. ההוצאה פרסמה תרגומים של ספרי בלשים, מערבונים ורומנים. שלגי הוציא לאור גם את מגזין הספורט "פנדל", שהופיע מדצמבר 1971 ועד 1981, וחוברות תשבצים.
בנו של שלגי, רמי, ששימש כשוער בקבוצת הכדורגל הכח מכבי רמת גן, נהרג ב-9 ביוני 1982, במסגרת שירות המילואים, ביום השני למלחמת שלום הגליל.
אורי שלגי נפטר ב-16 במרץ 2019.
LCD Soundsystem

תחילת הדרך, הסינגלים המוקדמים ואלבום הבכורה

בסוף שנות התשעים נחשף מרפי, שעבד כטכנאי הקלטות ומפיק מוזיקלי, לסצנת המועדונים בניו יורק ולמוזיקת האוס והתנסה לראשונה באקסטזי. מרפי החל ליצור מוזיקה אלקטרונית יחד עם המתופף פאט מאהוני ולתקלט במסיבות, וב-2001 הקים, יחד עם טים גולדסוורתי, את חברת התקליטים העצמאית DFA.
ביולי 2002 יצא הסינגל הראשון של אל.סי.די סאונדסיסטם, "Losing My Edge". בעקבותיו יצאו הסינגלים "Give It Up" ב-2003 ו-"Yeah" ב-2004. בפברואר 2005 יצא אלבום הבכורה של ההרכב, LCD Soundsystem, כאלבום כפול, כאשר הדיסק הראשון כלל את האלבום עצמו, ואילו הדיסק השני איגד את הסינגלים המוקדמים של ההרכב. מתוך האלבום בלט הסינגל שיר הפותח "Daft Punk Is Playing at My House", שנכנס למצעד הבריטי והיה מועמד לפרס הגראמי ב-2006 בקטגוריית שיר הדאנס. האלבום עצמו היה מועמד באותה שנה לפרס האלבום האלקטרוני. סינגלים נוספים מתוך האלבום היו "Movement" ו-"Tribulations".

"45:33" ו-"Sound of Silver"

באוקטובר 2006 הוציא ההרכב, בשיתוף עם חברת נייקי, יצירה אינסטרומנטלית שנקראה 45:33 (אף שלמעשה אורכה היה 45 דקות ו-58 שניות), ותוארה כפסקול לאימוני ריצה. כשנה לאחר מכן יצאה היצירה, שעד אז ניתנה לקנייה רק ב-iTunes, על גבי דיסק. בספטמבר 2009 יצא האלבום 45:33 Remixes, שכלל גרסאות רמיקס של מפיקים שונים לקטעים מתוך היצירה.
במרץ 2007 יצא האלבום Sound of Silver, בו נעשה שימוש בקטעים מתוך 45:33. את האלבום קידמו הסינגלים "North American Scum", "All My Friends" ו-"Someone Great". האלבום זכה לביקורות אוהדות, וכקודמו היה מועמד לפרס הגראמי לאלבום האלקטרוני הטוב של השנה. בנוסף נבחר Sound of Silver לאלבום השנה על ידי הגארדיאן וירחון המוזיקה אנקאט. האלבום הגיע למקום ה-28 במצעד האלבומים הבריטי ולמקום ה-46 במצעד האמריקאי.

"This Is Happening" והפירוק

אלבום האולפן האחרון של הלהקה, This Is Happening, יצא במאי 2010. את האלבום הקדים הסינגל "Drunk Girls", שלווה בקליפ שביים מרפי יחד עם הבמאי ספייק ג'ונז, ומאוחר יותר יצא כסינגל נוסף השיר "I Can Change". האלבום הגיע למקום העשירי במצעד האמריקאי, והוביל את מצעד אלבומי הדאנס. במסגרת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום הופיע ההרכב בגני התערוכה בתל אביב. ביוני אותה שנה הקליט ההרכב ביצועים לשירים משלושת האלבומים בהופעה חיה ללא קהל. הביצועים נכללו באלבום The London Sessions, שיצא דיגיטלית בנובמבר 2010 והגיע לחנויות בינואר 2011.
בפברואר 2011, לאחר רמיזות חוזרות ונשנות מצד מרפי לגבי סיום דרכו של ההרכב, הודיע אתר האינטרנט הרשמי של אל.סי.די סאונדסיסטם כי "אנחנו פורשים מהמשחק", וכי ההרכב יקיים הופעה אחרונה ב-2 באפריל 2011, במדיסון סקוור גארדן בניו יורק. השיר האחרון שנוגן בהופעה היה "New York I Love You But You're Bringing Me Down". ב-14 בפברואר ערך ההרכב הופעה טלוויזיונית אחרונה בתוכניתו של סטיבן קולבר. השיר האחרון ששחרר ההרכב הוא "Live Alone", גרסת כיסוי ללהקת פרנץ פרדיננד, שיצא ב-12 באפריל 2011.
El Dorado (אלבום)

רקע והפקה

שאקירה החלה לעבוד על האלבום עוד בתחילת שנת 2016, עד אמצע שנת 2017. שאקירה חשפה תמונות שונות בחשבון האינסטגרם שלה, אשר הציגו אותה מנגנת בכלים שלא נהגה לנגן בהם בדרך כלל, ואותה כותבת את שירי האלבום.
ב-11 במאי 2017, הודיעה שאקירה כי האלבום החדש יקרא בשם: "El Dorado" (אל דוראדו), ובפרק הזמן שבו הקליטה את האלבום פרסמה הזמרת חלקים מעטיפת האלבום עד שב-12 במאי 2017, חשפה את עטיפת האלבום המלאה. האלבום יצא לאור ב-26 במאי 2017. בנוסף, בתאריך זה הועלו לערוצה של הזמרת כל שירי האלבום.

יציאה וקידום

האלבום יצא לאור ב-26 במאי 2017. לפני שיצא האלבום, הוציאה הזמרת שני סינגלים אשר נועדו לקדמו, ולאחר מכן יצאו שני סינגלים נוספים שסגרו אותו. האלבום כלל בתוכו שלושה דואטים אותם כתבה, הלחינה והפיקה שאקירה בעצמה, עבור קרלוס ויוס, פרינס רויס, ובלאק אם.

סיבוב הופעות

לאחר שהוציאה מן האלבום ארבעה סינגלים, ושלושה דואטים, הכריזה הזמרת ברשתות החברתיות כי היא עומדת לצאת לסיבוב ההופעות השישי שלה שיקרא על שמו של האלבום, "El Dorado World Tour". סיבוב ההופעות התחיל ב-3 ביוני 2018, ויסתיים ב-6 בספטמבר 2018. בסיבוב ההופעות יתקיימו כ-21 מופעים בצפון אמריקה, 20 מופעים באירופה, ומספר מופעים בדרום אמריקה. נכון ל-10 ביולי 2018, סיבוב ההופעות יכלול כ-54 מופעים. סיבוב ההופעות הזה הוא סיבוב ההופעות השלישי בגודלו בכל הקריירה של הזמרת. סיבוב ההופעות החל בגרמניה ועתיד להסתיים בקולומביה.

הצלחה מסחרית

בשבוע הראשון לצאתו, נמכר האלבום בכלמעלה מ-29,000 עותקים בארצות הברית, ובכך הצליח להגיע אל המקום ה-15 במצעד הבילבורד 200. האלבום היה לאלבום השישי הנמכר ביותר באותו השבוע בארצות הברית. בשבוע הראשון לצאתו, נכנס האלבום אל המקום ה-2 במצעד האלבומים הלטיניים, ובעקבות כך נשבר הרצף של הזמרת במצעד, כאשר היה לאלבום הראשון שלא הצליח להיכנס בשבוע הראשון לצמרת המצעד, מאז אלבומה השלישי Pies Descalzos, שיצא בשנת 1995. 
בנוסף לכך, בשבוע הראשון לצאתו נכנס, הצליח האלבום להגיע אל המקום הראשון במצעד אלבומי הפופ הלטיניים, דבר אשר הפך את שאקירה לאחד מן האמנים הבודדים בהיסטוריה שעשו זאת, כאשר אלבום זה היה לשביעי שלה ברצף שנכנס לצמרת המצעד. לאחר מכן, בשבוע השלישי, הצליח האלבום להעפיל אל צמרת מצעד האלבומים הלטיניים, ובכך הפך לשישי של שאקירה שעשה זאת. האלבום שבר שיא בכך שהיה לאלבום הלטיני הנמכר ביותר בשבוע הראשון מאז, "Hoy Mas Fuerte" של ג'ררדו אורטיז. האלבום הוא האלבום הלטיני הנמכר ביותר במחצית הראשונה של 2017 בארצות הברית, עם מכירות של למעלה מ-600,000 עותקים.
במקסיקו ובברזיל, זכה האלבום למעמד של פלטינה כפולה על סך מכירות כולל של כ-160,000 עותקים. בספרד, פולין, וצרפת, זכה האלבום למעמד זהב, ובפרו, ארגנטינה וקולומביה למעמד פלטינה. בארצות הברית זכה האלבום למעמד של יהלום לטיני על סך מכירות של כ-600,000 עותקים. נכון לאוקטובר 2018, מכירותיו בעולם מסתכמות בכ-4.2 מיליון עותקים.
סוויני טוד

סוויני טוד (באנגלית: Sweeney Todd) הוא דמות בדיונית של רוצח שהופיעה לראשונה בסדרת סיפורים בשם "שרשרת הפנינים" במגזינים העממיים "פרסומי פני" בלונדון הוויקטוריאנית, בשנים 1846–1847. הסיפור הפך למרכיב עיקרי של המלודרמה הוויקטוריאנית. לאחר מכן החלו להופיע גרסאות נוספות של הסיפור, והוא אף הוצג באותה תקופה כמחזה בלונדון. דמותו הופיעה בסרט קולנוע בריטי מ-1936 "סוויני טוד: הספר השטן מרחוב פליט". ב-1973 הוא הוצג כאנטי גיבור במחזהו של כריסטופר בונד שחידש את הסיפור הוויקטוריאני, וגרסה זו היוותה את הבסיס למחזמר מ-1979 ולסרט קולנוע מ-2007 באותו השם. הטענות שסוויני טוד היה דמות היסטורית שהייתה קיימת במציאות שנויות במחלוקת על ידי חוקרים שונים, אם כי ייתכן שהיו קיימים אב טיפוס דוגמתו.
בגרסה המקורית של הסיפור, טוד הוא ספר שמפיל את קורבנותיו על ידי משיכת הידית כשהם יושבים בכיסא-הספר שלו. הקורבנות נופלים לאחור במורד דלת מסתובבת למרתף של חנותו, וזה גורם להם בדרך כלל לשבור את צווארם או את גולגולתם. במקרה שנשארו בחיים, טוד היה יורד למרתף ומשסף את גרונותיהם עם סכין הגילוח שלו. בחלק מהעיבודים תהליך הרצח הוא הפוך, שטוד שיסף את גרונם של לקוחותיו לפני שיגורם למרתף דרך הדלת המסתובבת. אחרי שטוד שדד את חפציהם של קורבנותיו המתים, הגברת לובט, שותפתו לפשע (בחלק מהגרסות המאוחרות יותר, גם בת זוגו או המאהבת שלו), מסייעת לו בסילוקם של הגופות על ידי אפיית בשרם בפשטידות בשר ומכירתם ללקוחות תמימים של חנות העוגות שלה. המספרה של טוד ממוקמת ברחוב פליט 186 בלונדון, בסמוך לכנסיית סנט דנסטן, והיא סמוכה לחנות העוגות של הגברת לובט או מחוברת אליה באמצעות מעבר תת-קרקעי. ברוב הגרסאות של הסיפור, טוד והגברת לובט שכרו נער יתום שלא מודע למתרחש, טוביאס ראג, כדי לשרת את לקוחות חנות העוגות.