החזית המערבית במלחמת העולם השנייה

האסטרטגיה של בעלות הברית

ב-1943 החליטו בעלות הברית לפתוח תוך שנה חזית שנייה באירופה, כשהיעד שנבחר לבסוף היה חופי נורמנדי בצרפת. לאחר שיבססו ראש גשר בצרפת, תוכניתם הייתה להתקדם בשני כיוונים עיקרים לתוך גרמניה, במה שנקרא כאסטרטגיית ה'חזית הרחבה'. המטרה הראשונה הייתה לנוע מצפון לארדנים ולכבוש את חבל הרוהר שהיה המרכז התעשייתי הגדול ביותר בגרמניה. המטרה השנייה הייתה להתקדם דרומית לארדנים כדי לכבוש את חבל הסאר, גם הוא מרכז תעשייתי חשוב. לאחר ההצלחה המפתיעה של מבצע אוברלורד ותבוסת הגרמנים בנורמנדי, פילדמרשל מונטגומרי (שבאותה עת היה מפקד כל הכוחות בצרפת) הציע לאייזנהאואר לזנוח את כיבוש הסאר, ובמקום זאת להתקדם רק לעבר הריין, כשקבוצת הארמיות ה-21 הבריטית מובילה את ההתקדמות. גנרל ברדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה-12, העדיף שבעלות הברית יתקדמו רק בנתיב הדרומי לעבר הסאר, שהוא הקצר יותר. מפקד הארמייה השלישית גנרל פטון, טען כי הארמייה שלו תוכל להשלים את העבודה לבד. ההתעקשות של מונטגומרי לפריצה מהצפון זכתה לאישורו של אייזנהאואר במבצע מרקט גרדן, אך לאחר הכישלון הוא חזר לאסטרטגיה של ה'חזית הרחבה', איתה נשאר עד סוף המלחמה.

מערכת הסתיו- אוקטובר עד דצמבר 1944

באמצע חודש ספטמבר נעצרה ההתקדמות של בעלות הברית ליד קו זיגפריד (החומה המערבית) בצפון ונהר המוזל בדרום. תגבור העמדות הגרמניות והצורך באספקה ליחידות הקדמיות של בעלות הברית מנעו אפשרות לפתוח במתקפה נרחבת נוספת. לאחר הכישלון בארנהם, הסיכויים הטובים ביותר לפריצה לתוך שטח גרמניה היו סביב העיר הגרמנית אאכן והיערות של הארדנים בגבול לוקסמבורג בלגיה וגרמניה. במהלך ספטמבר לא היו הגרמנים מסוגלים להגן על האזור כראוי, אך הפיקוד העליון של בעלות הברית שלל את האפשרות הזאת בגלל התפיסה כי אזור הארדנים המיוער איננו מתאים לעריכת מבצעים התקפיים רחבי היקף. במקום זאת העדיפו בעלות הברית לתקוף את אאכן ישירות ואת יער הורטגן.
ב-1 באוקטובר החלה הארמייה האמריקאית הראשונה של הודג'ס במאמץ לכתר את העיר אאכן, לאחר ארבעה ימי הפגזה ארטילרית על עמדות הגרמנים. ב-7 באוקטובר הצליחה הדיוויזיה האמריקאית הראשונה לפרוץ את החומה המערבית ולהתקדם מדרום לכיוון אאכן. בימים הבאים יצאו הגרמנים שהיו בנחיתות מספרית לשורה של מתקפות-נגד באגפים של האמריקאים וגרמו לעיכובים בהתקדמות. כאשר דחה הצבא הגרמני בעיר את הדרישה להיכנע, פתחו האמריקאים בהרעשות אוויר וארטילריה כבדות, ואחר כך הכניסו את הרגלים והטנקים. ב-21 באוקטובר הסתיימה ההתנגדות בעיר. כיבוש אאכן עלה לבעלות הברית ביותר מכ-3,000 נפגעים.
דרומית מזרחית לאאכן שוכנות גבעות מיוערות הידועות בשם "יער הורטגן". האמריקאים האמינו כי היער מהווה איום על אגפיהם ויש לטהרו לפני כל מתקפה נרחבת מזרחה. הקרב שהחל ב-19 בספטמבר והסתיים ב-10 בפברואר, היה לקרב הארוך ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, וגבה מחיר כבד של כ-33,000 נפגעים בצד האמריקאי, וכ-28,000 בצד הגרמני (12,000 מתוכם נהרגו). 
צפונית משם היה יעדו הדחוף ביותר של מונטגומרי לפתוח את דרכי הגישה לנמל אנטוורפן. הארמייה הקנדית הראשונה קיבלה את המשימה של טיהור הסכלדה וכיבוש האי וולכרן כדי לפתוח נתיב של תובלה ימית לנמל. המבצע החל ב-3 באוקטובר, כשמאתיים ארבעים ושבעה מפציצים מסוג לנקסטר של חיל האוויר הבריטי פתחו בהתקפה אווירית על וולכרן. ההתקדמות הקרקעית של הקנדים הייתה איטית מאוד, במיוחד עקב מחסור בכוח אדם. לאחר שאייזנהאואר העיר למונטגומרי כי 'הוא אינו משוכנע שקבוצת הארמיות ה-21 נותנת את הקדימות הראויה לאנטוורפן', תגבר הפילדמרשל הבריטי את הקנדים בארבע דיוויזיות בריטיות. הדיוויזיות הבריטיות התקדמו צפונה לעבר נהר הואל, כשהדיוויזיה הקנדית השלישית תוקפת מערבה את מובלעת ברסקנס. דיוויזיה 64 של הוורמאכט שהגנה על המובלעת, גרמה לאבידות קשות בקרב הקנדים. כיבוש המובלעת הסתיים ב-4 בנובמבר, במחיר של 314 הרוגים, 231 נעדרים, ו-2,077 פצועים מהדיוויזיה השלישית. יותר משנים-עשר אלף גרמנים נשבו. ב-1 בנובמבר יצאו כוחות בריטים וקנדים לשלוש נחיתות אמפיביות בוולכרן. ב-3 בנובמבר הצליחה הדיוויזה ה-52 (Lowland) הבריטית לפרוץ את הדרך למערב וולכרן. ב-8 בנובמבר נכבש האי. מחיר פתיחת הסכלדה וכיבוש וולכרן עמד על שמונה-עשר אלף נפגעים אנגלים-קנדים. הספינה הראשונה פרקה את מטענה בנמל אנטוורפן רק ב-28 בנובמבר.
ב-8 בנובמבר פתחה הארמייה השלישית של פטון במתקפה לאורך חזית של יותר מתשעים קילומטרים בלורן. תנאי מזג האוויר היו כה קשים, שפטון פנה לקצין הדת הבכיר בארמייה שלו בבקשה לתפילה למזג האוויר. ב-25 בנובמבר הצליח פטון לכבוש את עיר המבצר העתיקה מץ, לאחר קרבות קשים ביותר. בימים האחרונים של חודש נובמבר חייליו פרצו את החומה המערבית, וב-1 בדצמבר חצו את נהר הסאר. דרומה משם באלזס, התקדמה קבוצת הארמיות השישית של דוורס מול התנגדות גרמנית חלשה דרך הרי הווז' וכבשה את שטרסבורג ב-26 בנובמבר. הם המשיכו צפונה, ובאמצע דצמבר יצרו מגע עם כוחות גרמניים שאיישו את קו מז'ינו הצרפתי.

סופו של הרייך

לאחר חציית הריין, תוכניתו של אייזנהאואר הייתה לכתר את חבל הרוהר ולאחר מכן להתקדם בשלושה כיוונים לתוך גרמניה, כשההתקדמות העיקרית תבוצע על ידי ברדלי במרכז, ולא על ידי מונטגומרי בצפון, כפי שתוכנן בתחילה. כיתור הרוהר הוטל על הארמייה הראשונה של הודג'ס והארמייה התשיעית של סימפסון (שעוד נותרה בפיקוד בריטי), שנעו בתנועת מלקחיים וסגרו על קבוצת ארמיות B בפיקודו של מודל. ב-4 באפריל הושלם הכיתור, אולם ההתנגדות הגרמנית בכיס נמשכה עד ל-18 בחודש, אז נכנעו חייליו של מודל - כ-317,000 אנשים - לידי בעלות הברית.
צפונית משם נעו כוחותיו של מונטגומרי, כשהארמייה הקנדית הראשונה שועטת דרך צפון הולנד, ואילו הארמייה הבריטית השנייה עושה דרכה לעבר המבורג. הארמיות האמריקאיות המשיכו את דחיפתם לגרמניה, כשהארמייה הראשונה כובשת את לייפציג, התשיעית (שחזרה לפיקודו של ברדלי) כובשת את מגדבורג והארמייה השלישית של פטון מגיעה לגבול צ'כוסלובקיה. דרומית משם הגיעו הארמיות השביעית האמריקאית והתשיעית הצרפתית לגבול אוסטריה. מאחר שאייזנהאואר, בניגוד לדעת הבריטים, החליט כי ברלין איננה עוד היעד הסופי וכי יש להשאירה לסובייטים, הוחלט שכוחות בעלות הברית יעצרו בנהר אלבה. הארמייה הראשונה והתשיעית האמריקאיות הגיעו לאלבה, וב-25 באפריל פגשו לראשונה כוחות סובייטים. 
ב-1 במאי הודיע הרדיו הגרמני על מותו של הפיהרר שהתאבד יום קודם לכן עם אשתו אווה בראון ביום חתונתם. היטלר מינה את האדמירל קרל דניץ, מפקד הצוללות, ליורשו כנשיא המדינה, ואת יוזף גבלס לקאנצלר גרמניה. ב-4 במאי נכנעו הכוחות הגרמנים בהולנד, דנמרק ובצפון מערב גרמניה לידיו של מונטגומרי. ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני במטהו של אייזנהאואר בריימס. לפי דרישת הסובייטים חתם למחרת וילהלם קייטל, מפקד הOKW, יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה נוסף בברלין.