רות דורית יעקובי

ביוגרפיה

יעקובי נולדה וגדלה ביישוב ארבל המשקיף על הכנרת. מאז 1980 חיה ויצרה בעיר ערד שבנגב. בתחילת דרכה האקדמית סיימה לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (1978), לאחר מכן המשיכה ללימודי אמנות וסיימה את לימודיה במרכז לאמנות חזותית, באר–שבע (1983). בין השנים 1983–1984 למדה במדרשה לאמנות, רמת–השרון, בין השנים 1990–1998 למדה בחוג למחשבת ישראל, אוניברסיטת בן–גוריון בבאר–שבע.
המורים שהשפיעו עליה היו פרופסור חביבה פדיה ומשה גרשוני, שעודדו אותה לחפש את הקול שלה ואת הביטוי האותנטי שלה. אופן הביטוי הייחודי של יעקובי התבלט מתחילת דרכה האמנותית, והפנה אליה את תשומת לבם של אוצרים, מרצים ומבקרי אמנות. היא פיתחה שפה ייחודית השואבת השראה ממקורות פנימיים מיסטיים ומהטבע הסובב אותה, כשהמדבר מספק לה גם את החומרים וגם את ההשראה.
ב-5 בנובמבר 2015 נפטרה ממחלת הסרטן. נקברה במושב ארבל.

פרסים ותערוכות

מראשית דרכה באמנות זכתה יעקובי להכרה ביצירתה. לאורך שלושים שנה זכתה במגוון פרסים, מענקים ואותות הוקרה, בהם:
קרן שרת (1981, 1986); פרס משרד החינוך (1988, 1996, 2004); פרס מפעל הפיס לאמנות (1996, 2004, 2008); פרס מטעם המועצה הקנדית לאמנות (1989, 1992, 1995, 1998); פרס קרן אמריקה-ישראל לאמנות (1992); פרס מישל קיקוין, הגלריה האוניברסיטאית, אוניברסיטת תל אביב (2010), ועוד. יעקובי הציגה מעבודותיה במוזיאונים מובילים בישראל ובעולם.
תערוכות יחיד בארץ: במוזיאון ערד לאמנות (1980, 1994); במוזיאון ישראל בירושלים (1987); בגלריה העירונית של רחובות (1989); בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע (1989, 1996, 2000, 2004); במשכן לאמנות בעין חרוד (1989); במוזיאון לאמנות בהרצליה (1994); במוזיאון תל אביב לאמנות (1997), ועוד.
ברחבי העולם:
במוזיאונים בגרמניה (1990, 1991, 1992, 1993, 1994, 1995, 1996, 1998, 2004); במוזיאונים בקנדה (1991, 1992, 1995); בקוריאה הדרומית (1997, 1998); בארצות הברית (1990, 1995), וכן בגלריות ומוזיאונים בסנטיאגו, צ'ילה (2005); באורוגוואי (2995, 2006); במקסיקו סיטי, מקסיקו (1998); ארגנטינה (1999); יפן (1996 – בטוקיו, אוסקה וקובה, 1999); בתאילנד (1996); בטייוואן (1996); בסין (1996); בסינגפור (1996); בלימה, פרו (1999), ועוד. יעקובי היא הציירת הישראלית היחידה שהציגה עבודות בגלריה לאמנות של הוותיקן (2000).

משכן לאמנות ויצירה - האישה של אלף הקולות

עבודותיה של יעקובי מוצגות ב"משכן לאמנות ויצירה - האישה של אלף הקולות" בערד. בתוך מבנה גדול יצרה האמנית עולם אישי, שהנכנסים אליו נשאבים לתנועה של הדמויות המרחפות על הקירות. המצע לעבודותיה עתירות הדמיון של יעקובי עשוי מחומרים שמצאה סביבה, והציור הוא בצבע מיוחד שיעקובי יצרה מחומרים מקומיים. תצוגת הקבע במשכן מלווה בספר ובסרט שמוקרן במקום - "האישה של אלף הקולות".

התהוות העבודות

יעקובי יצרה את עבודותיה בחוץ, בחצר הצופה אל גבעת טרשים ואל ואדי צחיח, על גבול המדבר. היא יצרה בתנאים אובייקטיביים קשים, מחומרים שמצויים בסביבה הקרובה. במשך השנים למדה ליצור בתנאים צנועים אמנות שעושרה בא מדמיון עשיר ומחזיונות. "אני לא יוצרת בסטודיו, אלא בחוץ, מאפשרת לאלמנטים – גשם, חום כבד, יובש – להשתתף בתהליך היצירה", אמרה יעקובי. "באופן כלשהו היצירות שלי, גם אלה התלויות במוזיאון, ממשיכות להתהוות. שלא כמו יצירות אמנות קלאסיות שנראות כמשהו שלם וסופי, משהו שהסתיים, העבודות שלי ממשיכות להתהוות, הן מושפעות מהקהל שצופה בהן. בכל ארץ שבה הצגתי נוספו לעבודות סממני התרבות של אותו מקום. מעצם המעורבות שלהם, הצופים משפיעים על העבודות. אין תחושה של סיום אלא של התהוות מתמדת והשתנות".
פרופסור מרדכי עומר, שהיה המנכ"ל והאוצר הראשי של מוזיאון תל אביב, אמר על יצירתה של יעקובי כי היא "נטועה בהוויה נפשית פרטית, המבינה את הסבל כמצב קיומי של קדמוניות מתמשכת. ההתרחשויות בפנים הנפש, כמוהן כעולם התופעות והטבע, נחוות כביטוי של כוחות מאגיים וכגילום של יסוד רוחני שכמו מאחד את העולם כולו. הוויה קיומית זו קרובה לחוויה הדתית והמיסטית ולעולם המיתוס הקדום ומתפרשת לכן כמסע: תהליך טרנספורמטיבי, תודעתי ורוחני כמסעם של גיבורים מיתיים אל שאול תחתיות ובחזרה לעולם החיים, או כמסעה של הנפש אל הגאולה והנצח. ביצירתה של יעקובי, מסע זה מתנהל בין קטבים של לידה, מוות והיוולדות מחדש, בתנועה מעגלית המבשרת את החיים מתוך המוות. הכלת ממדיו האפּיים של מסע רוחני מעין זה מחייבת מעשה אמנות טוטאלי ורליגיוזי, שבו הציור, החפץ ופעולת הגוף האנושי נתפסים כמוליכים של כוחות מאגיים, ככלים להיטהרות וריפוי המתאפשרים רק מתוך פעולתם ההדדית והשכנתם זה לצד זה בחלל המשמש להם משכן. בחלל זה מתמצה מסעה של יעקובי מלב הקיום הפרטי אל ישות רוחנית המתגלגלת בדמות האם הגדולה, ישות המאפשרת לה לקשור את האישי עם הציבורי בתפקידה כאם החיים והמוות, כמי שמקוננת ובה–בעת מעניקה חיים ומביאה ריפוי ותיקון" (מתוך קטלוג של תערוכת יחיד בגלריה האוניברסיטאית של אוניברסיטת תל אביב, 2011).