google/wiki40b huggingface dataset:
ג'מייקה במשחקים הפאראלימפיים

היסטוריה

המשלחת הג'מייקנית הראשונה למשחקים הפאראלימפיים הגיעה למשחקים אשר נערכו בתל אביב בשנת 1968. המשלחת כללה 11 ספורטאים (7 גברים ו-4 נשים), שבעה מהספורטאים התחרו במקצועות האתלטיקה וזכו בשתי מדליות, שתיהן מזהב בהטלת כידון (אחת במקצה הגברים ואחת במקצה הנשים). ארבעה מהספורטאים התחרו במקצועות השחייה, בהם זכתה השחיינית מיקלה במדליית זהב, ובמדליית כסף. במדליית ארד נוספת זכה מרים כוח.
אל אולימפיאדת הנכים היידלברג (1972), בה זכתה בשיא של שמונה מדליות זהב פאראלימפיות, שלחה ג'מייקה 20 ספורטאים (13 גברים ו-7 שנים). במשחקי האתלטיקה בלט פטריק ריד שזכה בשתי מדליות זהב (בקרב חמש וזריקת דיסקוס). לאחר היעדרות מהמשחקים הפאראלימפיים של אולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) חזרה ג'מייקה להתחרות באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980). המשלחת הג'מייקנית זכתה בכמות המדליות הגבוהה בתולדותיה עם 19 זכיות (7 זהב, 7 כסף ו-5 ארד), עם שתי מדליות זהב של שרה ניולנד (ב-100 מטר חזה ובמרוץ ל-100 מטר) עליהם הוסיפה מדליית כסף.
מאז אולימפיאדת הנכים ארנהם (1980), בה לא זכתה ג'מייקה ולו במדליה בודדת, הצליחה המשלחת הג'מייקנית לזכות בשתי מדליות זהב פאראלימפיות בלבד. מינטה וילסון זכתה באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) במדליית הזהב בתחרות הטלת כידון ואלפונסו קאנינגהאם זכה באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בתחרות זריקת הדיסקוס.
אייל סיון

ביוגרפיה וקריירה אומנותית

אייל סיון נולד בחיפה בשנת 1964 וגדל בירושלים ומגיל צעיר עסק בצילום ובפעילות חברתית ופוליטית. בנה של הארכאולוגית והאוצרת רנה סיון והאדריכל אריה סיון. בשנת 1985 סיון השתקע בפריז והחל לעסוק בקולנוע תיעודי. סרטו הראשון "עקבת ג'בר - חיים בינתיים" שצולם ב-1986 על ידי נורית אביב מספר את סיפורם של תושבי מחנה הפליטים הפלסטיני עקבת ג'בר שבבקעת יריחו. סרטו "יזכור, עבדי הזיכרון" שיצא לאקרנים בשנת 1991 מציג את פולחן הזיכרון הישראלי כפי שמשתקף בתוכנית הלימודים של בתי ספר בישראל. סרטו הידוע ביותר הוא הספציאליסט (1999) הוצג בבכורה בפסטיבל ברלין. הסרט שעסק במשפט אייכמן עורר דיון וסערה. סיון ביים את הסרט "יתגבר" העוסק במשנתו של ישעיהו ליבוביץ', והסרט הקצר "יתצמבאתצמבה - רואנדה ג'נוסייד אחד מאוחר יותר" העוסק ברצח העם ברואנדה. בשנת 2004 ביים סיון בשיתוף הבמאי הפלסטיני מישל חלייפי את סרט המסע "דרך 181, קטעי מסע בפלסטין-ישראל".

המחלוקות הפוליטיות

אמירותיו הפוליטיות של סיון, הן בסרטיו והן אמירות בתקשורת בצרפת ובאירופה, משכו ביקורת קשה. בשנת 2001 פרסם סיון מאמר בעיתון לה מונד בשם "הבלבול המסוכן של יהודי צרפת", שהוביל לעימותים בינו ובין אישי ציבור צרפתים, ולוויכוח ציבורי ער בשאלות של הקשר בין היהדות, הציונות והאנטישמיות. 
בשנת 2003 התבטא הפילוסוף אלן פינקלקראוט, כי סיון הוא "מבין השחקנים הבולטים של אנטישמיות היהודית העכשווית, תופעה קשה ומפחידה", וזאת בעקבות שידור בערוץ ארטה של סרטו של סיון "דרך 181" אותו ביים עם הבמאי מישל חלייפי, המביא מפגשים בין ישראלים ופלסטינים לאורך גבולות החלוקה. סיון הגיש כנגד הפילוסוף תביעת דיבה לבית המשפט הצרפתי, אך זו נדחתה בין היתר בטענה כי המדובר ב"ניתוח ביקורתי של יצירתו של סיון". לאחר פרסום פסק הדין המשיך סיון לטעון כי שמו הטוב נפגע, ולטענתו פסק הדין נותן הכשר פסול לשימוש במילה 'אנטישמי'. במאי 2007 דחה בית משפט לערעורים את ערעורו של סיון, בטענה כי על אף שהדברים היו בוטים ואלימים, הרי שנעשה שימוש בסעיף חוק לא נכון בהגשת התביעה מסיבות טכניות.
בשנת 2007 נבחר על ידי ועדה מייעצת של אנשי קולנוע ואישי ציבור, כחלק מפרויקט 'עבר הווה עתיד', המשותף לערוץ 8, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וסינמטק ירושלים, ליצור סרט בשם "ג'אפה - סיפורו של מותג", שאמור היה לעקוב אחר סיפורם של תפוזי יפו. בטרם התכנסה הוועדה הציבורית האמורה לאשר את הבחירה, ואת המימון שבעקבותיה, יצאו גורמים רבים בציבוריות הישראלית, ובמיוחד העיתונאי בן דרור ימיני בקריאה להימנע מלממן את סרטו של סיון מכספי הציבור, במיוחד בהקשר של חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל. לגינוי הצטרפו גם השר יעקב אדרי וחבר הכנסת יואל חסון. להגנת סיון יצאו אישי ציבור כבמאי רם לוי. כן חתמו מאות אנשי קולנוע על עצומה לתמיכה בסיון. בסופו של דבר, לנוכח הוויכוח הציבורי, החליט סיון להודיע על כי הוא מושך את בקשתו לתמיכה מקרן רבינוביץ', וזאת לאחר שההנהלה הציבורית של הקרן החליטה שלא לתמוך בפרויקט, דבר שהביא לאיום בהתפטרות ראש הוועדה המייעצת לקרן, נחמן אינגבר. סיון טען כי באווירה שנוצרה אין ביכולתו ליצור קולנוע. העניין הגיע לדיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת ב-29 במאי 2007, שם התבטא סיון כי "אנשים מדברים על תסריט שלא קראו וסרטים שלא ראו! אני הוא זה שהוצאתי החוצה את הסרטים של משפט אייכמן! בשם הסבא והסבתא שלי, אני לא מוכן שישתמשו בזילות במושג אנטישמיות". בסופו של דבר הופק הסרט ללא תמיכת קרן רבינוביץ.
פרידריך כריסטיאנסן

קריירה מוקדמת

כריסטיאנסן נולד ב-12 בדצמבר 1879 בויק אאוף פהר שבשלזוויג-הולשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של רב חובל ממשפחה עם מסורת ימית ארוכת שנים. בשנת 1895 הצטרף כריסטיאנסן לצי הסוחר הגרמני, והגיע לדרגת קצין שני. בשנת 1913 הוציא כריסטיאנסן רישיון טיס, והפך למדריך טיסה אזרחי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף כריסטיאנסן לצי הגרמני הקיסרי, ושירת כטייס מטוס ימי. ב-15 במאי 1917 הפיל כריסטיאנסן מטוס אויב, וב-11 בדצמבר 1917 קיבל את עיטור הפור לה מריט, לאחר שהשלים למעלה מ-440 משימות סיור והפצצה. במהלך 1918 הפיל כריסטיאנסן עוד מטוסים, ואף הטביע צוללת אויב, וכן הועלה לדרגת קפיטן לוטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש כריסטיאנסן מהצבא, וחזר לשרת בצי הסוחר עד לשנת 1929. לאחר מכן שירת כריסטיאנסן כטייס אזרחי, ואף הטיס בשנת 1930 את הדורניר Do X שהייתה ספינת הטיס הגדולה בעולם, במהלך טיסת הבכורה שלה לניו יורק.
בשנת 1933 הצטרף כריסטיאנסן ללופטוואפה, ובשנת 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור. בשנת 1937 מונה כריסטיאנסן למפקד קורפוס התעופה הנציונל-סוציאליסטי, והועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת גנרל חיל האוויר.

מלחמת העולם השנייה

לאחר כיבוש הולנד מונה כריסטיאנסן למפקד העליון של כוחות הורמאכט בהולנד, תפקיד אותו מילא עד ל-7 באפריל 1945, כשבנוסף הוא גם כיהן כמפקד קורפוס התעופה הנציונל-סוציאליסטי עד ה-26 ביוני 1943. ב-10 בנובמבר 1944 מונה כריסטיאנסן למפקד הארמייה ה-25, שהוצבה בהולנד, ונועדה להגן לאורך המאס מארנהם עד הים הצפוני, תפקיד אותו מילא עד ה-29 בינואר 1945.

לאחר המלחמה

לאחר המלחמה נעצר כריסטיאנסן ונשפט בארנהם ונדון ל-12 שנות מאסר על פשעי מלחמה, אולם שוחרר בדצמבר 1951. לאחר שחרורו התגורר בעיר אאוקרוג, עד למותו ב-3 בדצמבר 1972, והוא בן 93 שנים.
חופש החוזים

היסטוריה

המשפטן וההיסטוריון הבריטי הנרי ג'יימס סמנר מיין הציג בשנת 1861, בספרו "Ancient Law", את הרעיון של מעבר החברה ממעמד לחוזה, כלומר ממצב שבו גורלו של אדם נקבע בהתאם למעמד שלתוכו נולד, למצב שבו בני האדם חופשיים ושווים זה לזה. ליברטריאניזם מודרני, כדוגמת זה שמקודם על ידי רוברט נוזיק, רואה בחופש החוזים מימוש של זכותו של היחיד לעצב את חייו בהתאם לרצונו. רעיון זה משתקף גם בספרים מונומנטליים שנכתבו במישרין על ההיסטוריה של דיני החוזים, דוגמת ספרו של פטריק עטיה, "The Rise and Fall of Freedom of Contract" (העוסק בהתפתחות דיני החוזים של אנגליה), כמו-גם בספרו של המלומד גרנט גילמור, "The Death of Contract", (העוסק בהתפתחות דיני החוזים באמריקה). שני הספרים מצביעים על כך שדיני החוזים צמחו למעשה מדיני הנזיקין, ורק בשלבים מאוחרים, במאה התשע-עשרה, הפכו דיני החוזים לדוקטרינה נבדלת ומובחנת המבוססת על הבטחות הצדדים (ובהתאמה, עלה מעמדו של עקרון חופש החוזים). ניתן לומר שהתזה המקובלת בספרות הכללית היא שחופש החוזים - כלומר דיני החוזים המבוססים על רצונם החופשי של הצדדים והמיועדים להגשים רצון זה - הם התפתחות מאוחרת של המשפט, וכי במאה העשרים איבד עקרון חופש החוזים מגדולתו.  
פסק דין לוכנר נגד ניו יורק, שניתן בשנת 1905, הוא ציון דרך בתולדות חופש החוזים בארצות הברית. בפסק דין זה נקבע שחוק המגביל את מספר שעות העבודה השבועיות (ובכך פוגע בחופש החוזים שבין המעביד לעובדיו) מנוגד לחלק 1 של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית. 
בשלהי המאה ה-19 נחשב באנגליה חופש החוזים כמרכיב חשוב של מדיניות ציבורית. מאוחר יותר, במהלך המאה ה-20 השתנתה הגישה, ולורד דנינג השווה את חופש החוזים לדיכוי החלש. הטענה שחופש החוזים הוביל למעשה לעושק מעמדי ולדיכוי החלשים היא טענה מוכרת בספרות של דיני החוזים. עמדו עליה, בין היתר, כותבים רבים דוגמת פטריק עטיה ומורטון הורביץ. התפיסה הכללית אומרת שמאחר שעקרון חופש החוזים משמיע היעדר התערבות בקביעת תוכן החוזה (ופיקוח רק על דרכי כריתתו של החוזה, אך לא למשל על הגינות תנאיו ועל סבירותו), שימש המכשיר החוזי ככלי לדיכוי החלש על ידי החזק. היעדר פיקוח שיפוטי על תוכנם של חוזים, בשם "חופש החוזים", מוביל למעשה לכך שהצד חזק הוא זה שמעצב את תוכן ההתקשרות וממילא תוכן התקשרות זו מיטיב עמו. דוגמה לכך היא פסק דין לוכנר שנזכר כאן.   
חופש החוזים, שהיה דומיננטי במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הולך ומצטמצם עקב הגבלות שבחקיקה, למשל במקרה שהחוזה נערך בין צד חזק וצד חלש, והתערבות המדינה באה להגן על הצד החלש, במחיר של פגיעה בחופש החוזים. בעקבות זאת יש האומרים שבמקום חופש החוזים מתקיים בימינו צדק חוזי. השופט חיים כהן ציין: "'הצדק החוזי' השתלט - ועתיד להוסיף ולהשתלט - על דיני החוזים, לא רק כדי למנוע עושק וניצול, כפייה והטעיה, אי־חוקיות ואי־מוסריות, אלא בעיקר כדי להכניס לתוכם ערכים וסטנדרדים מחייבים של תום לב ושל סבירות".
איל בן דור

ביוגרפיה

בן דור נולד ברחובות, בתיכון למד בגימנסיה הריאלית בראשון לציון ואת שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר. בין השנים 1980 ו-1986 למד באוניברסיטה העברית בירושלים בתחום של מדעי הקרקע והמים וסיים תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות. את תואר הדוקטור קיבל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ונושא הדוקטורט היה "ספקטרוסקופיה של קרקעות ישראל". בשנים 1992 ועד 1994 עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת קולורדו בבולדר במרכז CIRES-CSES מימון NOAA. בתקופה זו הוא התמחה בחישה היפרספקטלרית של כדור הארץ והביא נושא זה לישראל בה היה חלוץ במחקר ייעוץ והוראה בתחום. כיום (2014) הוא ממשיך להוביל תחום זה במחקר ופיתוח ובהנהגת קבוצת מצוינות לאומית בתחום. קשריו עם הקהילה הבינלאומית בתחום החישה מרחוק ההיפסקפרלית רבים ומסועפים.
מ-1994 הוא מרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם. ב-1996 מונה למרצה בכיר, בשנת 2000 הועלה לדרגת פרופסור חבר ומ-2005 בדרגת פרופסור מן המניין. הוא כיהן כראש החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם בשנים 2005 עד 2009 ושוב החל משנת 2013. תחום התמחותו הוא ספקטרוסקופיה של קרקעות בתחומי תדרים שונים ומפלטפורמות מגוונות במעבדה, בשדה, באוויר והחלל. הוא פיתח את נושא החישה מרחוק היפרספקטרלית לתחומים שונים ומגוונים כגון: רפואה, הנדסה אזרחית, ארכאולוגיה, וטרינריה ואיכות סביבת האדם. 
בן דור הוא מן הראשונים שהראה כי תכונות קרקע יכולות להקבע על ידי מדידה מהירה של החזרת האור ופיתח דיספלינה ייחודית זו הפעילה כיום בכל העולם ובה משמתמשים רבים אשר מתבססים על עבודותיו מחקריו וניסיונו הרב בתחום.
מחקריו בתחום הספקטרוסקופיה של קרקעות הם חוד החנית בחקלאות מדייקת בחישה מרחוק היפרספקטרלית. מאמריו משמשים את הקהילה האקדמית כחומר בסיסי רב ערך. לבן דור יותר מ-200 מאמרים בכתבי עת, פרקים בספרים ומאמרים בסיכומי כנסים. הוא מוזמן לכנסים רבים כמרצה פותח ומשמש בוועדות אקדמיות שונות כמו גם במערכות של כתבי עת אחדים.
קים יו-נה

קריירה

קים יו-נה נולדה בפוצ'חן. בהיותה בת 6, עברה משפחתה להתגורר בעיר קונפחו, פרובינצת קיאנגי. יו-נה החלה להחליק על הקרח בגיל 7 בהדרכת אמה.
בשנת 2003, בגיל 12, זכתה באליפות קוריאה הדרומית להחלקה אומנותית, והייתה לזוכה הצעירה ביותר בתחרות.
לפני עונת 2006–2007 שהייתה לעונת הבוגרים הראשונה שלה,יו-נה עברה להתגורר בטורונטו, קנדה. המחליק לשעבר מקנדה, בריאן אורסר, זוכה מדליית הכסף באולימפיאדות החורף 1984 ו-1988 היה מאמנה בשנים 2007–2010.
קים היא המחליקה הדרום קוריאנית הראשונה שזכתה במדליה באירוע של איגוד ההחלקה הבינלאומי. היא אחת מהספורטאיות ומהדמויות הציבוריות המזוהות ביותר בקוריאה הדרומית. 
קים קבעה בשנת 2010 שלושה שיאי ניקוד ליחידות: בתוכנית הקצרה, בתוכנית הארוכה, ובניקוד הכולל. שיא הניקוד שקבעה בתוכנית הקצרה נשבר בשנת 2014 על ידי המחליקה מאו אסדה ניפן. בנוסף, היא המחליקה הראשונה שעברה את סף 200 הנקודות בשיטת השיפוט של איגוד ההחלקה הבינלאומי.
אהרן חרמוני

קורות חיים

נולד בסווינצאן שבליטא, בשם אהרן גינצבורג, בנו של חנוך גינצבורג, מחובבי ציון שרכש אדמות בחדרה. 
בצעירותו כתב בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה". 
בשנת 1898 נשלח על ידי אביו לארץ ישראל כדי לנהל את המשק בחדרה. הוא הגיע אל משה לייב ליליינבלום וזלמן אפשטיין באודסה, כדי שיתדרכו אותו בדרכים הבלתי-לגאליות לעלייה לארץ ישראל. כעבור שנה, על פי עצתם, הוא עלה לארץ ישראל כשהוא מחופש לצליין רוסי, אולם הפקיד העות'מאני בנמל יפו חשף את התרמית, ומנע ממנו את הכניסה לארץ. הוא נסע למצרים, ורק כעבור כמה שבועות הצליח להיכנס לארץ ישראל.     
למד בבית הספר מקווה ישראל. לאחר סיום לימודיו קיבל משרת הוראה בחדרה, במקומו של יוסף ויתקין. באותה תקופה הוא הקים עם חיים הררי מחתרת עברית. השתתף בשביתת תלמידים כנגד כי"ח, נגד עבודה ערבית. 
בשנת 1902 נסע ללמוד באוניברסיטאות ברן וז'נבה. ערך עבודה מדעית על ים המלח.
בשנת 1908 סייע לנחום סוקולוב בעריכת "העולם" בקלן. 
בשנת 1910 ערך את השבועון "המבשר" בקושטא, ועסק שם בפעילות ציונית. תקופה מסוימת התגורר ופעל בצרפת ובגרמניה. פרסם מיצירותיו הספרותיות בעיתונים שונים ובהם "הצבי" ו"הצופה". 
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לארץ ישראל, ומאז עסק בעבודה עיתונאית וספרותית. פרסם מונוגרפיות על משפחת רוטשילד ויוהאן אוגוסט סטרינדברג, מסות על סופרי צרפת. עבד בארכיון הכנסת.
בשנת 1952 פרסם את ספר זיכרונותיו "בעקבות הבילויים".
נפטר בתל אביב בשנת 1960.
איל טיימפו

אודות ותוכן

איל טיימפו נוסד בשנת 1872 באיסטנבול שבטורקיה על ידי חיים כרמונה, בן למשפחה אמידה וחשובה. בשנים הראשונות שימש כרמונה כעורכו הראשון, לאחר פטירתו בשנת 1883, החליפו בנו, יצחק חי כרמונה, כעורך. בהמשך מונו לעורכיו מירקאדו פרסקו וסמי אלקבץ, ולאחר תקופה החליפם דוד פרסקו, ששימש כעורכו במשך שנים רבות, עד לשנת 1925.
תחילה יצא לאור כעיתון יומי, ולאחר מכן כעיתון דו שבועי בימים שני וחמישי, והכיל ארבעה עמודים. החל מחודש יולי 1882 יצא לאור שלוש פעמים בשבוע. החל משנת 1883, שימש העיתון כביטאון הוועד המנהל של הקהילה היהודית באיסטנבול, ונתמך כספית על ידו. החל מהפיכתו לביטאון הקהילה, הכיל שישה עמודים.
העיתון נתמך, בין היתר, גם על ידי חברת כל ישראל חברים, ובשל כך קידם את הוראת השפה הצרפתית בקרב קוראיו. בנוסף, ביקש לקדם את השפה הטורקית ביניהם, ולשם כך פרסם מספר פעמים בשבוע מדור בטורקית שנכתב באותיות עבריות. כן פורסמו בו סיפורים בדיוניים שתורגמו מצרפתית.
בשנותיו הראשונות הייתה השקפת עולמו של איל טיימפו אירופוצנטרית ברובה, ומעל דפיו פורסמו דיווחים על אירועים שהתרחשו בבירות אירופה, תוך מתן תשומת לב מועטה לאירועים שהתרחשו באימפריה העות'מאנית.
כעשור לאחר הקמתו, נפתח כמעט כל גיליון במאמר מערכת ארוך, שהשתרע על עמוד אחד עד שלושה. שאר העמודים הכילו ידיעות, כתבות, חדשות עקביות, מכתבי קוראים, מודעות ומדור ספרות. כן פורסמו בו ציטוטים מהעיתונות הצרפתית, הטורקית, האנגלית, הגרמנית, האיטלקית, היוונית והארמנית. בידור וסיפורי רכילות לא מצאו את דרכם אל העיתון, וכך גם תמונות או איורים.
למרות עידוד ההתמערבות שקידם העיתון, בשנות ה-90 של המאה ה-19 חלה ירידה בקידום השפה הצרפתית מצידו, והוא המשיך להתמקד בלאדינו.
עם כניסתו של דוד פרסקו לתפקיד העורך, שמו הפך לשם הנרדף של איל טיימפו, עד שברבות השנים נוצר רושם מוטעה כאילו הוא ייסד את העיתון. פרסקו הוביל קו התנגדות ברור נגד התנועה הציונית, תוך שהוא מוביל את העיתון להצלחה מסחררת בטורקיה.
מלבד הרעש שעורר סביב הובלת קו התנגדות לתנועה הציונית, בכל שנות קיומו, לא נטה העיתון לסנסציות או להמוניות, ושמר על רמה אינטלקטואלית וגישה אובייקטיבית. בעיקר לחם נגד פגיעה ביהודים וביהדות, תוך קידום ההשכלה ושיפור התנאים הרוחניים והגשמיים של יהודי האימפריה.
עם התפתחות התנועה הציונית ככוח פוליטי, יצא העיתון בהצהרת נאמנות לאימפריה העות'מאנית, וטען כי על יהודי האימפריה להישאר נאמנים לה. למרות תפוצתו הגדולה, התנגדותו לציונות הולידה לו מתנגדים רבים בקרב יהודי האימפריה בפרט, ואנשי התנועה הציונית בעולם בכלל. בשל כך עיתונים רבים מטורקיה ומארץ ישראל כתבו מאמרים נגדו.
לפני שנת 1910 פתחה התנועה הציונית במשא ומתן עם עורך העיתון, דוד פרסקו, כדי שזה האחרון יבטל את התנגדותו לתנועה ויפרסם מאמרים התומכים בה. לאחר משא ומתן והתנגדות מצדו של פרסקו, בשל רצונו להשאיר את העיתון חופשי, הגיעו שני הצדדים להסכמה, ופרסקו החל לקבל תשלום חודשי עבור שינוי גישתו כלפי התנועה. אולם הסכם זה החזיק מעמד רק כשמונה חודשים, היות שפרסקו לא עמד בהסכם, ופרסם הערות למאמר שפרסם נחום סוקולוב בעיתונו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעה תפוצת העיתון לכ-10,000 עותקים, רובם למנויים. בהתחשב בגודל אוכלוסיית הקהילה דוברת הלאדינו, והעובדה שבמקביל לו הופיעו עיתונים נוספים, נחשבת תפוצה זו לגדולה.
עם כותבי העיתון נמנו ד"ר יצחק די-בוטון, דוד אבישר והרב יעקב ברוך.
לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל

ביוגרפיה

לואיזה נולדה בהולצמינדן ב-29 בינואר 1722 לפרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, בתם של לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג וכריסטינה לואיזה, נסיכת אטינגן-אטינגן. חצר אביה נחשבה לחצר מאוד צנועה ביחס לתקופה, אולם לואיזה בילתה ילדות מאושרת בביתם. בשנת 1733 התחתנה אחותה אליזבת כריסטינה מבראונשווייג-וולפנביטל-בפרן עם פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ובשנת 1742 התחתנה לואיזה עם אח של פרידריך - אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה. מכיוון שלאחותה וגיסה לא היו ילדים, הפכו לואיזה ובעלה אוגוסט וילהלם לנסיכי הכתר של פרוסיה. בשנת 1758 מת בעלה אוגוסט וילהלם מסרטן המוח, ולואיזה עברה להתגורר באורניינבורג עד למותה ב-13 בינואר 1780.
לאחר מות גיסה פרידריך השני, מלך פרוסיה ללא ילדים, ירש אותו בנה של לואיזה - פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
מעשה במלך אחד והרבה צבעים

פרסום הסיפור

הספור נכתב בשנת 1982 לסדרה "פרפר נחמד" של הטלוויזיה החינוכית, לפרק ״מתנה צבעונית״, שבו הוקרא הסיפור על ידי אפי בן ישראל ודמותו של המלך גולמה בידי השחקן אייל גפן. בשנת 1984 פורסם הסיפור בספר ״ספורים לפרפר נחמד״. בשנת 2005 פורסם הסיפור בספר ״מעשה במלך אחד והרבה צבעים״, בסדרה "דתיה כתבה ומספרת", שהופץ בצירוף תקליטור בו מסופר הספור מפי הסופרת, בליווי איוריה של נדיה עדינה רוז.
קיימים הבדלים מזעריים בין הגרסה המוצגת בטלוויזיה לבין הגרסאות המודפסות.

עלילה

המעשייה מספרת על מלך אחד מאד מיוחד, שגר בארמון מאד מיוחד, ובו ארבעה חדרים מאד מיוחדים, אשר כל אחד מהם התאפיין בצבע ייחודי משלו: לבן, אדום, ירוק וזהב. מדי יום ביומו, נהג המלך לאכול את ארוחת הבוקר שלו, בנדידה מחדר אל חדר, כשבכל אחד מהם אכל את המאכלים שצבעם כצבעו של החדר, ואף עטה לגופו, לחלופין, גלימה בצבע התואם. בוקר אחד ראה המלך, למרבית פליאתו, ילד קטן האוכל את ארוחת הבוקר שלו, ובה מנות רב- גוניות, הכוללות מאכלים בעלי צבעים שונים גם יחד. מהמחזה הבלתי צפוי הסיק המלך, שאם הילד מערבב צבעים שונים בצלחתו הרי שהתוצאה בוודאי טעימה מאד, והתאווה לאכול בעצמו ארוחה צבעונית שכזאת. אלא, שלאכזבתו, החדרים החד-גוניים לא התאימו, לשיטתו, לארוחה בשלל צבעים. הבעיה הותרה עד מהרה, כשנזכר המלך שבקצה מגדל הארמון נמצא חדר ריק, שאף פעם לא השתמשו בו, והחליט להכשירו מיד לחדר הנאות לארוחת הבוקר הצבעונית שלו. לשם כך העלה, בחריצות רבה, אל החדר שבקצה המגדל חפצים בשלל צבעים, שנטל מכל ארבעת החדרים, לבש גלימת פסים צבעונית, שם בראשו את כתר הזהב, נכנס אל החדר הצבעוני ואכל בו, בהנאה רבה, את ארוחת הבוקר הצבעונית הראשונה בחייו: "ארוחת בוקר כל-כך צבעונית וכל-כך טעימה לא אכלתי אף פעם." אמר לעצמו המלך השבע. "זאת היתה ממש סעודת מלכים!""
רובא בלאל-עספור

ביוגרפיה

נולדה למשפחה ערבית-מוסלמית בעיר נצרת ללילא לבית חדאד, ילידת רמלה, ולסעד בלאל. בגיל 28 נישאה ליוסף עספור, מורה להיסטוריה ופעיל באמנסטי אינטרנשיונל, ולהם ארבעה בנים.
במהלך השנים השתתפה בלאל-עספור במספר מחזות, סרטים וסדרות טלוויזיה. תפקידה הקולנועי הראשון היה בשנת 2005 בסרטו של תאופיק אבו ואיל "עטאש (צימאון)". בשנת 2006 שיחקה בסרטי הדרמה "מחילות" של הבמאי אודי אלוני, ו"הבועה" של איתן פוקס.
בשנת 2008 גילמה את לילה בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "כוונות טובות" בבימויו של אורי ברבש, ששודרה בזכיינית ערוץ 2, רשת.
בשנת 2010 שיחקה בסרטו של ג'וליאן שנאבל "מיראל". בשנת 2011 שיחקה בסרט הדרמה "דייוויד וכמאל" של הבמאי היפני קיקו קוואסקי.
בשנת 2012 גילמה את דמותה של היאם עבאס בסרט "הירושה", ושיחקה בדרמת המתח "כל הזמן שבעולם" של הבמאי רני מגר, לצד יחזקאל לזרוב ואלדד פריבס.
בשנת 2015 גילמה את ראפת בסרטה של טובה אשר "נדיה - שם זמני". באותה שנה גילמה בתפקיד ראשי את אשתו של כאתב (יוסף סוויד) בסדרת הטלוויזיה "התסריטאי", ששודרה בערוץ הראשון, פרי עטו של סייד קשוע.
בשנת 2016 זכתה בפרס אופיר בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר" על משחקה בסרט "סופת חול". היא השתתפה גם במחזות "אום דיא", עליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל מסרחיד בעכו, "ג'ידאריה", "הדוב, התעטשות, הצעת נישואין", ו"חוואש".
בשנת 2017 השתתפה בהנחיית הפרויקט "אפשר אחרת", שהתקיים בין תלמידי בית הספר הרב-תחומי עמל "ליידי דייוויס" שבתל אביב לבין תלמידי בית הספר הרב-תחומי עמל טייבה על שמו של המנהל המנוח יוסף חאג' יחיא.
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "הנערים", המבוססת על פרשת רצח הנער מוחמד אבו ח'דיר, בה היא מגלמת את אמו של מוחמד אבו ח'דיר.
למך בן מתושאל

לָמֶך, בנו של מתושאל, הוא דמות מקראית הנזכרת בספר בראשית, פרק ד' בסדר הדורות של שושלת קין.
יש הגורסים כי מקור שמו במילה האכדית Lumakku, המציינת סוג של כהן או פרח כהונה.
למך בן מתושאל נשא שתי נשים, עָדָה וצִלָּה. בניו של למך: מאשתו עדה נולדו יָבָל ויוּבָל, ומאשתו צלה נולדו תּוּבַל-קַיִן ונַעֲמָה.
רש"י, בעקבות בראשית רבה, מסביר מדוע היו ללמך שתי נשים:
כך היה דרכן של דור המבול, אחת לפריה ורבייה ואחת לתשמיש. זו שהיא לתשמיש משקה כוס של עקרין כדי שתעקר ומקושטת ככלה ומאכילה מעדנים, וחברתה נזופה ואבלה כאלמנה, וזהו שפירש איוב (איוב, כ"ד, כ"א) "רועה עקרה לא תלד ואלמנה לא ייטיב", כמו שמפורש באגדת חלק.
רש"י מוסיף שעדה היא של פריה ורבייה וצלה היא של תשמיש. בפירוש זה יש קושי, שהרי צלה ילדה בן ובת. הפירוש "דעת זקנים מבעלי התוספות" מנסה ליישב קושי זה על פי הכתוב "וְצִלָּה גַם-הִוא יָלְדָה" (בראשית, ד', כ"ב), ודבריו:
דלהכי כתיב "גם", כלומר אף צלה שנבחרה לתשמיש ילדה, ולא הועיל לה כוס של עקרין.
בדרך דומה אך הפוכה נוקט התלמוד הירושלמי: "עדה – שהיה מתעדן בגופה; צילה – שהיה יושב בצילה של בנים".
פליפה, דוכס פארמה

ביוגרפיה

פליפה נולד במדריד ב-15 במרץ 1720, לפליפה החמישי, מלך ספרד ואשתו השנייה אליזבטה פארנזה מפארמה. בצעירותו גילה פליפה יותר עניין באמנות מאשר בפוליטיקה, ובשנת 1738 קיבל את התואר "הרוזן השנים עשר של צ'ינצ'ון".
בשנת 1731 ירש אחיו קרלוס את דוכסות פארמה מאימם אליזבטה פארנזה, אשר נותרה הנצר היחיד למשפחת פארנזה. בשנת 1735 הועברה הדוכסות לשליטת קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתמורה להעברת ממלכת שתי הסיציליות לשליטת ספרד. בשנת 1748 עם סיום מלחמת הירושה האוסטרית, הועברה השליטה בדוכסות מידי בית הבסבורג לידי פליפה, שהוכתר כ"פיליפו, דוכס פארמה".
בשנת 1757 נחתם הסכם ורסאי בין אוסטריה לצרפת, ובו סוכם שצרפת תסייע לאוסטריה לכבוש מחדש את שלזיה, תמורת העברת ארצות השפלה האוסטריות לפליפה, דוכס פארמה, אולם בשנת 1758 בוטל ההסכם ואוסטריה המשיכה לשלוט בארצות השפלה.
ב-18 ביולי 1765 מת פליפה במפתיע באלסנדריה שבאיטליה, לאחר שליווה את בתו מריה לואיסה מפארמה לג'נובה, בדרכה לספרד, שם התחתנה עם קרלוס, נסיך אסטוריאס. במקומו של פליפה עלה לשלטון בנו פרדיננדו, דוכס פארמה.
אפקטים חזותיים

אפקטים חזותיים או אפקטים ויזואליים (באנגלית: Visual effects, נקרא בקיצור VFX) הם אלמנטים בסצנה של סרט שנוצרו על ידי המחשב. האפקטים החזותיים נועדו ליצור מראות שאי אפשר להשיג בצילום שגרתי פיזי, כשהשאיפה ביצירתם היא לגרום להם להיראות ריאליסטיים ואמינים ככל האפשר. כיום הרוב המוחלט של הסרטים משלבים בתוכם אפקטים חזותיים, בין אם בצורה בולטת ומופגנת – כדוגמת פיצוצים, חלליות, ומפלצות – ובין אם בצורה רגועה ובלתי מורגשת – כדוגמת נופים בדיוניים, ושינויים קטנים כגון החלפת צבע עיניים.

טכניקות

הפקת האפקטים החזותיים דורשת שלבים רבים ושילוב של טכניקות שונות.

גזירה

גזירה היא תהליך ההפרדה של שחקן או חפץ מהרקע שלו, על מנת להדביק אותו בסצנה ממוחשבת, או כדי לשתול אפקטים חזותיים מאחוריו. הגזירה יכולה להתבצע ידנית – על ידי מעבר תמונה אחרי תמונה של סרט (בדרך כלל 24 תמונות לשנייה), והפרדה שלו מהרקע בתהליך שדומה לגזירה פיזית. ההפרדה יכולה להתבצע גם באופן אוטומטי, על ידי תכנה המסוגלת לעקוב אחרי הבדלי צבעים, ובכך לזהות את ה"גבולות" ו"קווי המתאר" של השחקן או החפץ, ובדומה לאדם לעבור לגזור אותו. הגזירה אף יכולה להתבצע באופן אוטומטי שלא דורש מעבר על כל תמונות הסרט, על ידי מסך ירוק או כחול. השחקן מצולם על רקע בצבע אחיד (ירוק/כחול) ותכנת מחשב מסוגלת למחוק את הצבע ולהשאיר רק את השחקן עצמו.

מעקב (tracking)

תהליך המעקב הוא תהליך בו תכנת המחשב "מבינה" את תנועת המצלמה בסצנה מצולמת. המעקב נעשה על סצנות שצולמו באופן שגרתי, בהן הצלם זז, הטה או סובב את המצלמה, מה שמוביל לשינוי בשדה הראייה ובמיקומם של עצמים יחסית למסגרת המסך. המעקב נעשה על מנת לשתול אפקטים בתוך הסצנה המצולמת, והם יזוזו באופן ריאליסטי בהתאם לתנועות המצלמה, ולא יישארו נעולים על מקום קבוע במסך גם לאחר שהמצלמה הוטתה למקום אחר.

מידול ואנימציה

זהו תהליך המתבצע גם בסרטי אנימציה (בעיקר תלת ממדיים). על מנת ליצור סביבה בדיונית וירטואלית שמצלמה וירטואלית תזוז בתוכה, נדרש לעצב ("לפסל") את הסביבה במרחב תלת ממדי וירטואלי. המידול משמש גם ליצירת דמויות בדיוניות (כגון חייזרים או מפלצות). האנימציה היא מתן התנועה לאובייקטים התלת ממדיים.

כלים

תהליך יצירת האפקטים דורש כלים שונים שמתרכזים בהיבטים שונים של יצירת האפקטים החזותיים. ישנן תוכנות שמטרתן היא הרכבת שכבות, ישנן תכנות שמטרתן היא גזירה, וכך קיימות גם תוכנות מעקב, מידול תלת ממדי, אנימציה, ועוד.
הכלי הנפוץ והידוע ביותר ליצירת אפקטים הוא אפטר אפקטס (after effects), של חברת אדובי (adobe), המתרכז בעיקר בעניין הרכבת השכבות. אפטר אפקטס היא התוכנה המובילה בתחום, והיא משמשת הן חברות גדולות והן אנשים פרטיים, ואפילו מתחילים. תכנת תלת ממד ידועה המשמשת בעיקר חברות אפקטים גדולות, היא Maya, של חברת Autodesk. התכנה מאפשרת מידול תלת ממדי, אנימציה, ורינדור.