google/wiki40b huggingface dataset:
חומר מסמיך

חומר מסמיך (thickening agent) הוא חומר המשמש בתעשיית המזון, התרופות והקוסמטיקה לשנות את הצמיגות של מוצר מבלי לשנות את תכונותיו האחרות. במוצר מזון משמשים חומרים אלה לרוב להסמכת המוצר על מנת להגביר את יציבותו, לשמר את מרקמו ולהקל על הובלתו של המוצר, וזאת מבלי לשנות את טעמו.
סוג אחד של חומרים מסמכים הוא החומרים המקרישים היוצרים קריש (ג'לי).

שימוש בתעשיית המזון

חומרים מסמכים בתעשיית המזון מבוססים לרוב על פוליסכרידים: עמילנים גומי צמחי ופקטין או על חלבונים. בין העמילנים שנעשה בהם שימוש הם עמילן תירס, קטקורי, עמילן תפוחי אדמה, סאגו וטפיוקה. בין סוגי הגומי שנעשה בהם שימוש הם גומי חרוב, גומי דגנים, גומי גואר, גומי קדד, גומי ערבי, גומי קסנטן, גומי קארייה, גומי טארה, גומי גלאן וגומי ג'טי. חלבונים שנעשה בהם שימוש להסמכה הם קולגן, חלבון של ביצה וג'לטין (שהוא  למעשה תצורה של הקולגן).
השימוש במסמיכים השונים תלוי באופי המזון אליו הוא מוסף ובמרקמו, כך למשל עמילן תירס אינו מתאים למזונות חומציים.

שימושים בבישול

גם בהכנת המזון ובבישול נעשה שימוש במסמכים. קמח משמש להסמכת רטבים ומרקים. דגנים (כגון שיבולת שועל, קוסקוס או קוסמין) משמשים להסמכת מרקים. לעיתים נעשה שימוש במוצרי חלב כגון יוגורט להסמכת מרקים. 
ג'לטין משמש לייצוב והסמכת קינוחים וממתקים, וליצרת קריש על ידי הסמכת מיצי פירות.

קוסמטיקה

חומרים מסמכים משמשים במוצרים קוסמטיים במטרה ליצור מרקם דמוי קריש במוצרים אלה ולייצב תחליבים שונים. בעיקר נעשה שימוש בפליאתילן גליקול, ובמסמיכים סינתטיים כמו חומצה פוליאקרילית, וכן בסוגי גומי טבעי. לעיתים נעשה שימוש בקריש פטרוליום ובשעווה המיוצרת מנפט.

ייצור חומרי נפץ

לעיתים נעשה שימוש בחומרים מסמכים על מנת להפוך חומרי נפץ נוזליים לצורת קריש על מנת להקל את העברתם. לרוב נעשה שימוש בניטרוצלולוזה או באסטרים של ניטראט.
מצר ג'והור

מצר ג'והור הידוע גם כמצר טבראו (במלאית Selat Johor או Selat Tebrau) הוא מצר ים המפריד בין האי סינגפור לבין מדינת ג'והור במלזיה השוכנת על חצי האי המלאי. רוחבו של המצר כקילומטר בודד במרכזו, ואורכו כ-55 ק"מ. בשני קצותיו מתחבר מצר ג'והור עם מצר סינגפור. בצידו המזרחי של המצר נשפך אליו נהר קואלה ג'והור, ובאזור זה שוכנים מספר איים שהחשובים שבהם, הם האי אובין (Pulau Ubin) והאי טקונג (Palau Tekong) השייכים לסינגפור.
לרוחבו של המצר נמתחים שני גשרים המחברים את סינגפור ליבשת אסיה:
גשר ג'והור-סינגפור (מלאית Tambak Johor) שאורכו 1,056 מטר, הושלם בשנת 1923 לאחר ארבע שנות בניה. בשנת 1942 נהרס חלק מהגשר באופן יזום כדי למנוע מהיפנים לפלוש אל סינגפור, אך הוא נבנה מחדש לאחר שהיפנים כבשו את האי. על הגשר עוברים כביש אגרה, מסילת רכבת, נתיב להולכי רגל וצינורות המספקים מים לסינגפור. על הגשר עוברים כ-60,000 כלי רכב ביום רגיל, ובסופי שבוע וחגים הוא סובל מעומסי תחבורה כבדים. בשל כך שהגשר ממוקם סמוך לפני הים, הוא אינו מאפשר מעבר כלי שיט מתחתיו. בשנת 2003 בקשה מלזיה להחליף את הגשר הקיים בגשר חדש וגבוה יותר אשר יאפשר תנועת כלי שיט מתחתיו ויקל על עומסי התנועה בתחומה. שתי המדינות לא הצליחו להגיע לעמק השווה בעניין זה, והדבר גרם למתיחות ביחסיהם. לבסוף, בשנת 2006 ירד נושא החלפת הגשר מהפרק.
בחלקו המערבי של המצר נבנה גשר נוסף המכונה "הגשר השני בין מלזיה וסינגפור" (מלאית Laluan Kedua Malaysia-Singapura). גשר זה נפתח לתנועה בשנת 1998 כדי להקל על עומסי התנועה בגשר ג'והור-סינגפור. אורכו של גשר זה הוא 1,920 מטר והוא כולל שלושה מעברים לכלי שיט שהגדול שבהם הוא ברוחב של 75 מטר ובגובה של 25 מטר.
ניוהאם

היסטוריה

רובע מרטון הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של המחוז הכפרי איסט האם והמחוז הכפרי וסט האם, שהיו חלק ממחוז אסקס, וכן אזור צפון וולוויץ' שהיה חלק מהמחוז המטרופוליני של וולווץ' במחוז לונדון.

גאוגרפיה

רובע ניוהאם גובל ברובע בארקינג ודאגנהאם במזרח (בין הרבעים עובר הנהר רודינג), ברובע גריניץ' בדרום (הגבול בין הרבעים עובר במרכז התמזה), ברובע טאוור האמלטס וברובע האקני במערב (הגבול בין הרבעים הוא הנהר לי), וברובע יער וולטהאם ורדברידג' בצפון.

שלטון מקומי

בשונה ממרבית מחוזות בריטניה, ראש עיריית הרובע נבחר בבחירות ישירות. ראש העיר הנוכחי הוא רובין ויילס. 
ראש עיריית הרובע עומד בראש מועצת הרובע בה 60 חברים, מהם 54 שייכים למפלגת הלייבור, 3 למפלגת "Christian Peoples' Alliance" ו-3 למפלגת "Respect – The Unity Coalition".

אוכלוסין

לפי מדגם שנערך בשנת 2001, ברובע ניוהאם אחוז התושבים הלבנים הנמוך ביותר מבין כל מחוזות אנגליה. כמו כן, ברובע זה אחוז התושבים המוסלמים הגבוה ביותר בבריטניה (24.3%).

השכלה

לאוניברסיטת מזרח לונדון שני קמפוסים ברובע ניוהאם: האחד בסטרטפורד, והשני בדוקלנדס.
כמו כן פועל ברובע פרויקט בירקבק סטרטפורד בשיתוף פעולה של קולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון ואוניברסיטת מזרח לונדון במטרה לאפשר לימודים מתקדמים למבוגרים. פרויקט זה פועל מקמפוס סטרטפורד של אוניברסיטת מזרח לונדון, אולם צפוי לעבור לקמפוס משלו.

מבנים בעלי חשיבות

ברובע פועלות 10 ספריות ציבוריות ובהן ספריית קאנינג טאון שנפתחה בשנת 1893 ופועלת עד ימינו במבנה הספרייה המקורי. 
ברובע פועלים מוזיאון תחנת הרכבת הישנה צפון וולוויץ', ומוזיאון שלוש הטחנות - טחנות שהוקמו על גדת נהר לי בשנת 1776.

תקשורת

ברובע יוצא לאור העיתון המקומי: ה"ניוהאם רקורדר" (Newham Recorder).

תחבורה

עם השלמת הרכבת הקלה דוקלנדס והארכת קו ג'ובילי של הרכבת התחתית של לונדון בשנים האחרונות, שופר באופן משמעותי מערך התחבורה של הרובע. בשנת 2009 נפתחה תחנת הרכבת הבינלאומית סטרטפורד של קו היי ספיד 1, וכן מתוכננת הארכת קו הרכבת הקלה דוקלנדס תוך חיבור ניוהאם לווליץ'.
ברובע ממוקם נמל התעופה לונדון סיטי.

ספורט

ברובע פועלת קבוצת הכדורגל וסטהאם יונייטד. מגרשה הביתי של הקבוצה נמצא באפטון פארק.
טימופיי דוקשיצר

קורות חייו

נולד ב-13 בדצמבר 1921, באוקראינה. משפחתו עברה למוסקבה ב-1923, שם הוא למד במכללה ע"ש גלזונוב אצל איוון וסילבסקי והמשיך לקונסרבטוריון של מוסקבה ומשם למכללת גנסין, שם למד אצל מיכאיל טבקוב. מאוחר יותר למד גם ניצוח בקונסרבטוריון מוסקבה.
בשנים 1945–1984 היה חצוצרן ראשון בתזמורת תיאטרון הבולשוי והיה לסולן ידוע. מלבד היותו גם סולן, ניצח טימופיי על האופרה בבולשוי מספר שנים.
כמורה, לימד בגנסין מ-1954 עד 1990, משם עבר לליתונייה. כסולן, נגן תזמורת, מורה מצליח ושופט בתחרויות בינלאומיות, היה טימופיי מבוקש בכל העולם. ביקר פעמים רבות בארצות הברית, אירופה המערבית, יפן ובישראל.
הרפרטואר שלו מנה יותר מ-100 יצירות, ביניהן עיבודים רבים שלו, רפסודייה בכחול של גרשווין או הקונצ'רטו לפסנתר וחצוצרה של שוסטקוביץ'. 
ראוי לציין בין יצירותיו שהוצאו לאור את המתודה שלו לחצוצרה (הוצאה לאור בידי Leduc ב-1990), ויצירתו Memoirs (הוצאה לאור בידי ITG ב-1997).
נגינתו של טימופיי והביצוע שלו התבטאו במוזיקליות, מרחב דינמי ושירתיות מדהימה. כשניגן הוא "שר" דרך החצוצרה כמו זמר אופרה.
למרות שחטף התקף לב ב-1989 המשיך להופיע ולהקליט.
קריית בעלז

בניית הקריה

אבן הפינה לשכונה הונחה בשנת תשל"ז. בי' בסיוון תשמ"ד היה מעמד הנחת אבן הפינה לבית הכנסת המרכזי של החסידות. ובשנת תש"ס (2000) נחנך בית הכנסת החדש. בית הכנסת בנוי על רמת הר גבוה כך שמהכניסה לירושלים וכן משכונות רבות בעיר ניתן להבחין בגודלו המרשים. סביב בית המדרש נוסדה קריית בעלז. בבית המדרש של החסידות ממוקמים משרדי "בד"ץ מחזיקי הדת". בתחילת שנות ה-2000 התרחבה השכונה דרומה, לעבר המתחם בו שכן גן החיות התנ"כי, לפני שעבר לדרום ירושלים. 
בית המדרש הגדול של החסידות ממוקם במרכזה של הקריה כך שדרכי הגישה אליו שווים מכל קצוות הקריה. שני רחובות מובלים אל בית המדרש המרכזי והם קדושת אהרון ורחוב בינת יששכר על שמו של האדמו"ר האמצעי מבעלז. לקריה כיכר מרכזית הקרויה על שמה של החסידות "כיכר בעלזא". בכיכר נפגשים הרחובות הראשיים אוהל יהושע ודובר שלום. 
קריית בעלז גובלת בשכונת רוממה, תל ארזה, אונסדורף, מטרסדורף וקריית צאנז.

התנהלות הקריה

הקהילה מנוהלת על ידי "ועד קריית בעלזא", המפקחת על ענייני הקריה ומפעילה גם "ועדת קבלה" לשכונה. אחת מתקנות הקריה אשר נקבעו על ידי האדמו"ר מבעלז הן לא להשכיר דירות לבחורי ישיבות 
בנוסף לכך וועדת הקריה אחראית גם על מחירי הדירות ובשנת 2007 נטלה על עצמה להיות אחראית ולדאוג כי מחירי הדירות בקריה לא יהיו גבוהים כך שמשפחות החסידות יוכלו להתגורר בנעימים בשכונה. למעשה מחירי הדירות הם מהיקרים שבירושלים.
קריית בעלז היא היחידה מבין כל ריכוזים והקריות החרדיים בישראל שבה פועלת באופן ייחודי צפירה גם בצאת השבת, צפירה זו המופעלת במוצאי השבת נועדה לבשר לתושבי הקריה כי השבת יצאה על פי שיטת רבנו תם. 
שמות הרחובות בשכונה המנציחים את שמם של אדמו"רי בעלז. תכלת מרדכי, קדושת אהרן, דובר שלום, בינת יששכר, אוהל יהושע. (מידע מתוך אתר עיריית ירושלים).
אזור

היסטוריה

נראה כי ההתיישבות במקום החלה לפני כ-6,000 שנים, כאשר הביצה שכסתה את בקעת אונו נסוגה]. שרידים ארכאולוגיים המעידים על ההתפתחות ההיסטורית של אזור וסביבתה מוצגים כיום במוזיאון אזור. 
השם אזור מופיע בכתובת אשורית במאה ה-8 לפנה"ס.

התקופה הרומית והביזנטית

ביישוב נמצאו שרידים החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל, מקווה מים עשוי אבן, שגילו מוערך בכ-1,800 שנה. לידו שני עצי שקמה שגילם לכל היותר הוא אלפים שנה. במקום נמצא גם סרקופג ביזנטי ששימש כשוקת. מקאם אימאם עלי (מסגד תשע הכיפות)  בנוי על שרידיו של מבנה מן התקופה הביזנטית בארץ ישראל. המבנה, השוכן בסמוך לכביש 44 ונראה ממנו היטב, שימש ככנסייה בתקופת השלטון הצלבני, ולאחר מכן היה למסגד. המסגד היה אחד המקומות אשר הוקדשו לאימאם עלי. לפי האגדה, פעם ראה האימאם ילדה בוכיה בשל כך ששפכה את השמנת שבקשה ממנה אמה להביא. האימאם סחט מהאדמה את השמנת ונתנה לילדה. כשמת האימאם סירבה האדמה לקבל את גופתו אליה ודחתה אותה. כל מקום שבו קרה הדבר, הוקדש לאימאם, וגם בשער הגיא מבנה המיוחס לאימאם עלי בשל אותה מסורת.

לאחר הקמת המדינה

מיד עם קום המדינה החלו ליישב ביאזור עולים חדשים וביוני 1949 נערכו ביישוב לראשונה בחירות מקומיות לוועד הכפר. כ-2000 עולים חדשים יישבו בבתי הכפר הנטושים אך הם סבלו ממחסור במים, ועל השדות החקלאיים של הכפר יאזור הוקם מושב משמר השבעה. בשנת 1954 עדיין לא חובר היישוב לרשת החשמל, כמו כן החלט לשנות את שמו מיאזור לאזור, אך במשך שנים רבות עוד המשיכו רבים קרוא ליישוב יאזור.
בשנת 1955, השלימה חברת רסקו את בנייתם של בתי דירות ביישוב, ו-ב-1957 החלה סלילת כביש גהה בין אזור לראשון לציון.

אוכלוסייה וחינוך

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2018, מתגוררים באזור 12,854 תושבים (מקום 144 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎1.2%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לאזור דירוג של 7 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 69.4%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 9,129 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).
להלן גרף המציג את התפתחות באוכלוסייה בעיר:]
אזור היא המועצה המקומית הקרובה ביותר לעיר תל אביב ומוגדרת במחוז תל אביב.
באזור קיימים שלושה בתי ספר יסודיים: שניים ממלכתיים - "יוספטל" על שם גיורא יוספטל, "השבעה" על שם שבעת הנוטרים שנפלו בהגנה על הדרך לירושלים בינואר 1948 נפילת שבעת הנוטרים, וכן בית ספר ממלכתי דתי אחד: "מימון" על שם הרמב"ם.
בנוסף, קיימת חטיבת הביניים הממלכתית "רבין" על שם יצחק רבין, ועקב היעדר בית ספר תיכון ביישוב, לומדים תלמידי היישוב בתיכונים מחוץ למועצה המקומית, בחולון ובתל אביב.

ספורט

הפועל אזור, קבוצת הכדורגל של היישוב, משתייכת לליגה א'. לאורך השנים היא אינה מצליחה לבסס את מעמדה בליגה זו ומעת לעת נושרת חזרה לליגה ב'.
יחסי בולגריה–קרואטיה

היסטוריה

במאות ה-9 וה-10, כאשר בולגריה וקרואטיה חלקו גבול משותף, היו ביניהן המלחמות הקרואטיות-בולגריות. בימי הביניים התקיים מסחר בין האימפריה הבולגרית לרפובליקה של רגוזה.  
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היו יחסים בולגרים-קרואטיים חזקים בפוליטיקה, תרבות, חינוך וספורט. סטיפאן ראדיץ', אחד הפוליטיקאים הבולטים בקרואטיה באותה התקופה, כתב בספרו משנת 1917 כי מכל הסלאבים, הבולגרים היו הקרובים ביותר לקרואטים. היחסים הבולגרים-קרואטיים סבלו בתקופת ממלכת יוגוסלביה לפני מלחמת העולם השנייה, שנשלטה על ידי בית קאראג'ורג'ביץ', בגלל סכסוכים קודמים בין בולגריה לסרביה. 
ממלכת בולגריה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו במדינה העצמאית של קרואטיה. שגרירות בולגריה בזאגרב פעלה בשנים 1941–1944.  שגרירות קרואטיה בסופיה פעלה בין השנים 1941–1944. 
בשאר התקופה שלפני 1992 לא היה משבר או אירוע מיוחד שהצריך דיפלומטיה דו-צדדית מצד קרואטים ובולגרים כמדינות המייצגות את עצמן. עם זאת, כשתי מדינות דרום-סלאביות שנמצאות בסמיכות יחסית, שתי המדינות היו שותפות לאיזשהו משלחת דיפלומטית במהלך מאות השנים, אם בין האימפריה העות'מאנית לרפובליקה של ונציה (ששלטה באזור החוף של קרואטיה במשך כמה מאות שנים), ובין אם במהלך המאה ה-20 כשקרואטיה הייתה חלק מיוגוסלביה, וניסיונות שונים נעשו מתוך יוגוסלביה ובולגריה לשלב את בולגריה באומה הפאן-דרום הסלאבית.
משטרות איטליה

משטרות איטליה הם שבעה כוחות שיטור נפרדים האחראים לאכיפת חוק באיטליה, חמישה מבין ארגוני שיטור אלה הם לאומיים.
בשנת 2006 מספר אנשי המשטרה הפעילים באיטליה, בכל כוחות השיטור, היה 324,339, הגבוה ביותר מבין כל מדינות האיחוד האירופי, הן במספרים מוחלטים והן במספר השוטרים לנפש. מספר השוטרים באיטליה גבוה פי שניים ממספרם במדינות אירופיות בעלות ממדי אוכלוסייה דומים, כגון בריטניה.

משמר האוצר

משמר האוצר (באיטלקית: Guardia di Finanza) הוא כוח המהווה חלק מצבא היבשה האיטלקי, תחת פיקודו של שר הכלכלה והאוצר בממשלת איטליה, המשמש ככוח שיטור.
משמר האוצר מופקד על שמירת בטיחותם של המוסדות הכלכליים, המשפטיים וכן ביטחון הציבור בהיבטים אלה: השתמטות ממס, פשעים כלכליים, הברחות, הלבנת הון, סחר בסמים בינלאומי, הסתננות, מכס וביקורת גבולות, הפרות זכויות יוצרים, מלחמה במאפיה, מרמה בכרטיסי אשראי, פשעי מחשב, זיוף, מימון ארגוני טרור, שמירת הסדר הציבורי והגנה על גבולות המדינה.
במשמר האוצר כ-68,000 חיילים, קצינים וחוגרים. אנשי משמר האוצר הם חלק מארגון יורופול והמשרד האירופי נגד מרמה (European Anti-fraud Office). למשמר האוצר למעלה מ-600 כלי שיט ויותר מ-100 מטוסים לצורך סיורים בתחום המים הטריטוריאליים של איטליה.

משטרת המדינה

משטרת המדינה (באיטלקית: Polizia di Stato) הוא ארגון השיטור הלאומי האזרחי באיטליה. שוטרי משטרת המדינה ממלאים משימות סיור, חקירה ומשימות אכיפת חוק אחרות. משטרת המדינה מקיימת סיורים באוטוסטרדות האיטלקיות, שומרים על הסדר והביטחון ברכבות, גשרים ותעלות מים. אף שארגונה המינהלי של משטרת המדינה דומה לארגון צבאי, כל אנשיה הם אזרחים. מטה משטרת המדינה הוא ברומא, והיא מחולקת ליחידות אזוריות בכל רחבי איטליה.
משטרת המדינה, במסגרת תוכנית להפחתת שיעור הפשע באיטליה, מקיימת סיורים רגליים של זוגות שוטרים באזורים עירוניים בערים הגדולות.

משטרת בתי הסוהר

משטרת בתי הסוהר (באיטלקית: Polizia Penitenziaria) מפעילה את מערכת בתי הסוהר ואחראית על העברת אסירים ברחבי המדינה.

מחלקת היערות הלאומית

מחלקת היערות הלאומית (באיטלקית: Corpo Forestale dello Stato) אחראית לאכיפת החוק בכל הגנים הלאומיים והיערות באיטליה. אנשי המחלקה אוכפים חוקים נגד ציד בלתי חוקי, שמירה על בעלי חיים מוגנים ומניעת שריפות יער. המחלקה נוסדה בשנת 1822. זהו כוח שיטור אזרחי המתמקד בשמירת הסביבה. שינויים בחקיקה בשלהי המאה ה-20 הרחיבו את סמכויותיו אף לתחום פיקוח על המזון.

משטרה נפתית

המשטרה הנפתית (באיטלקית: polizia provinciale) פועלת רק בחלק מ-109 הנפות. עיקר אחריותה באכיפת חוקי דיג וציד אזוריים ולאומיים, אולם כוח שיטור זה עוסק אף בהגנה על הסביבה באופן כללי. כלי הרכב של המשטרה הנפתית לבנים, עם פס ירוק לאורך הרכב.

משטרה עירונית

המשטרה העירונית (באיטלקית: polizia municipale) כפופה לראשי הערים בהן פועל כוח שיטור זה. עיקר אחריותה באכיפת חוקים לאומיים ומקומיים בתחום המסחר, הדיור, חיות מחמד, ופעולות מינהליות אחרות. לשוטרי המשטרה העירונית אף סמכויות שיטור כלליות, להוציא סמכויות בתחום בטיחות הציבור, דבר הנתון לסמכותה של משטרת המדינה. בכוח שיטור זה כ-60,000 עובדים. בעיר רומא פועלת המשטרה העירונית הגדולה ביותר באיטליה.
ורנור וינג'י

חייו ועבודתו

וינג'י פרסם את סיפורו הקצר הראשון: "תולעת ספרים, ברח!" ב-1965 במגזין המדע הבדיוני "אנלוג", שנערך אז על ידי ג'ון ו. קמפבל. כתביו היו נפוצים למדי במגזיני המדע הבדיוני בשנות השישים והשבעים. וינג'י עיבד שניים מסיפוריו לרומן קצר, "עולמם של גרים", שיצא לאור ב-1969, ופרסם את ספרו השני: "המתיימר להיות חכם" בשנת 1975.
הוא התפרסם ב-1981 כשיצא לאור הרומן הקצר פרי עטו "שמות אמיתיים", אחד הסיפורים הראשונים שהציג תיאור רחב היקף של מושג הסייברספייס, שעתיד להיות למושג מרכזי בסיפוריהם של ויליאם גיבסון, ניל סטיבנסון ואחרים, בייחוד בסוגת הסייברפאנק.
שני הרומנים הבאים שלו, "מלחמת השלום" (1984) ו"נטושים בזמן אמת" (1986), נוגעים להשפעת הטכנולוגיה אשר יכולה ליצור שדות אנרגיה בלתי חדירים הנקראים "בובלס". הספרים הללו בנו את המוניטין של וינג'י כסופר שחוקר רעיונות ומגיע למסקנות הלוגיות שלהם בדרכים יצירתיות במיוחד. שני הספרים היו מועמדים לפרס הוגו.
שני הרומנים הללו ו"שמות אמיתיים" מדגישם אף הם את עניינו של וינג'י בסינגולריות טכנולוגית. "שמות אמיתיים" מתרחש בעולם הנמצא על סיפה של הסינגולריות. "מלחמת השלום" מציגה עולם שבו הסינגולריות נדחתה על ידי ה"בובלס", בעוד "נטושים בזמן אמת" עוקב אחר קבוצה קטנה של אנשים אשר הצליחה לחמוק מהסינגולריות שלולא כן הייתה מכסה את פני כדור הארץ. 
וינג'י זכה בפרס הוגו בשל הרומן שלו מ-1992 "אש על פני התהום", שבו הוא חוזה גלקסיה המחולקת ל"אזורי מחשבה", שבהם הקדמי נע ממרכז הגלקסיה, גבוה ככל שמאפשרת הטכנולוגיה. כדור הארץ הוא "האזור האיטי", שבו בלתי אפשרי לטוס במהירות שמעל מהירות האור. רוב הספר מתרחש באזור הנקרא "מֵעֵבֶר", בו ניתן לבצע את החישובים המאפשרים טיסה במהירות שמעבר למהירות האור, אך לא ניתן להתעלות מעבר לסינגולריות אל אינטליגנציה על-אנושית. מכאן שווינג'י מסוגל לכתוב אופרת חלל קלאסית על אף אמונתו שהטכנולוגיה הדרושה לסיפורים כאלו תדחף אותנו מעבר לסינגולריות. "אש ממעמקים" כולל מספר גדול של רעיונות נוספים המתגבשים להרכב יוצא דופן ועשיר של הסיפור והיקום המתואר בו.
"עומק בשמיים" (1999) הוא פרק מקדים ל"אש על פני התהום", המתחקה אחר קבוצות מתחרות של אנשים ב"אזור האיטי" בעודם נאבקים על הזכות לנצל את התרבות החוצנית הטכנולוגית שהגיחה. "עומק בשמיים" זכה אף הוא בפרס הוגו לשנת 2000. הרומאנים של וינג'י "זמנים מהירים בפיירמונט היי" ו"מפלצת העוגיות" זכו אף הם בפרס הוגו בשנים 2002 ו-2004, בהתאמה.
הרומן האחרון פרי עטו, "מעבר לקשת בענן", הממוקם באותו יקום כמו "זמנים מהירים בפיירמונט היי", יצא לאור במאי 2006.
וינג'י פרש מהוראה באוניברסיטת המדינה של סן דייגו בשנת 2002 על מנת להקדיש את עצמו לכתיבה במשרה מלאה. הוא היה חבר בוועד הבחירה של ארגון התוכנה החופשי להענקת פרס "התוכנה החופשית המתקדמת", במשך רוב השנים מאז הקמתו ב-1999. 
אשתו לשעבר ג'ואן ד. וינג'י היא סופרת מדע בדיוני מצליחה.
וינג'י מתכנן שהרומן הבא שלו יהיה המשך ישיר של "עומק בשמיים". ורנור וינג'י היה סופר אורח של כבוד ב"קונ-חוזה" - ועידת המדע הבדיוני השישים שנערכה בשנת 2002 בסאן חוזה, קליפורניה.

מוטיבים ביצירתו

המושגים אינטליגנציה מלאכותית וסינגולריות טכנולוגית ממצים הרבה מכתיבתו של וינג'י, בין אם סיפוריו מאמצים אותם ("תולעת ספרים, ברח !", "שמות אמיתיים", "מעבר לקשת בענן") או בוראים עולמות על מנת להסביר באופן מיוחד את חידלונן של התופעות הללו ("אש ממעמקים", "עומק בשמיים"). 
בספרים אחרים שלו מוצגים נושאים קפיטלסיטיים-אנרכיסטיים, בין אם מפורשות ("חסר הרסן"), או בצורה מרומזת יותר (העימות בין הבאים לקסנג הו ב"עומק בשמיים").
גורדון ברדלי

גורדון ברדלי (באנגלית: Gordon Bradley;‏ 23 בנובמבר 1933 - 29 באפריל 2008) היה כדורגלן ומאמן כדורגל אנגלי-אמריקאי.

ביוגרפיה

ברדלי גדל בסנדרלנד שבאנגליה, ובהיותו בן 16 הצטרף למחלקת הנוער של מועדון הכדורגל המקומי. הקריירה שלו כמעט הגיעה לסיומה עוד בטרם החלה - במהלך אימון הוא שבר את פיקת הברך הימנית, ורק כעבור שנתיים יכול היה לשוב לשחק. ברדלי המשיך לשחק כדורגל במקביל לעבודתו במכרה פחם של השלטון. אף שהחל את הקריירה שלו כחלוץ, הוא נאלץ לעבור לשחק בהגנה מאחר שנעשה איטי יותר בעקבות פציעתו. ב-1955 החל את הקריירה המקצוענית שלו בברדפורד פארק אווניו וב-1957 עבר לשחק בקרלייל יונייטד.
ב-1963 חתם ברדלי בקבוצת טורונטו רומא מליגת הכדורגל של מזרח קנדה. הוא שיחק בה שתי עונות, וב-1965 עבר לטורונטו סיטי. במקביל למשחקיו בקייצים במסגרת הליגה הקנדית שיחק ברדלי בסתיו ובחורף בליגת הכדורגל הגרמנית-אמריקאית (GASL), בקבוצות ניו יורק אוקראיניאנס וניו יורק אמריקנס. ב-1967 עבר לשחק בניו יורק גנרלס ששיחקה בליגת הכדורגל הצפון אמריקאית (NASL), ושימש הן כשחקן והן כעוזר מאמן. לאחר שהקבוצה התפרקה הוא עבר לבלטימור בייס, אך גם קבוצה זו התפרקה. ב-1971 עבר ברדלי לקבוצה החדשה שהוקמה ניו יורק קוסמוס, ושימש בה בתפקיד מאמן-שחקן. הוא הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות ה-NASL בעונת 1972. הוא שימש בתפקיד עד לעונת 1975, שבסיומה פוטר והוחלף על ידי קן פארפי. לאחר ששיתף עצמו במשחק אחד בלבד בעונת 1975 פרש ברדלי ממשחק. בתקופה בה שיחק בארצות הברית ערך ברדלי הופעה אחת במדי הנבחרת הלאומית, נגד נבחרת ישראל בנובמבר 1973, אך באופן אירוני, קיבל אזרחות אמריקאית מלאה רק ב-1974. הוא כיהן גם כמאמן הנבחרת במקביל למשחקו במדיה.
במהלך עונת 1976 מונה ברדלי מחדש למאמן ניו יורק קוסמוס, לאחר פיטוריו של פארפי בעקבות פתיחה מאכזבת של העונה. ביולי 1977 הוא עזב את תפקיד המאמן ועבר לשמש בתפקיד ניהולי בכיר בקבוצה. ניו יורק זכתה באליפות הליגה בסיום אותה עונה. ב-1978 מונה ברדלי למאמן קבוצת וושינגטון דיפלומטס. הקבוצה התפרקה ב-1980, אך נבנתה מחדש ושיחקה תחת אותו שם בליגת הכדורגל האמריקאית (ASL). הקבוצה החדשה מינתה מחדש את ברדלי למאמן, אך הוא פוטר במהלך ההכנות לעונה והוחלף על ידי פארפי. ב-1985 החל ברדלי לכהן כמאמן קבוצת הכדורגל של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון, ונשאר בתפקיד במשך 15 שנים, עד שהודיע על פרישה מאימון בדצמבר 2000. 
ברדלי הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האמריקאי ב-1996, ולהיכל התהילה של אוניברסיטת ג'ורג' מייסון ב-2006. הוא נפטר באפריל 2008, בגיל 74.
היינריך וילהלם ארנסט

ילדות ונעורים

ברוב המאמרים העוסקים בהיינריך וילהלם ארנסט נאמר, שהוא נולד ב-6 במאי 1814, אך פצקה הגיע למסקנה, בעבודתו משנת 1958, שתאריך זה איננו יכול להיות נכון. אחרי חיפוש בארכיבים בברנו הוכיח פצקה, כי מוריץ, אח צעיר של היינריך, נולד ב-28 בנובמבר 1814. מכאן ברור, שהיינריך לא יכול היה להיוולד בחודש מאי של אותה שנה. בהודעה בעיתון אחרי קונצרט במרץ 1824 מתואר היינריך כבן 10 שנים. תעודת לידה איננה קיימת, ככל הנראה, ופצקה הגיע למסקנה, שהיינריך נולד לא במאי אלא בינואר 1814.
ארנסט נולד בברנו, מורביה. בגיל תשע התחיל ללמוד נגינה בכינור. הוא היה ילד פלא, שרכש את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של "עמותת ידידי המוזיקה". מוריו לכינור היו יוזף בהם, החל ב-1825, ויוזף מאיזדר, והלחנה למד אצל איגנץ פון זייפריד.
ב-1828 בא פגניני לווינה. ארנסט שמע אותו והתרשם עמוקות מנגינתו בכינור. יש אומרים, כי בהזדמנות זו ניגן ארנסט לפני פגניני וזה ניבא לו עתיד מזהיר. פגניני הופיע ב-14 קונצרטים בווינה וארנסט האזין לרבים מהם כדי לנצל את ההזדמנות לערוך תצפיות באמן הדגול. באפריל 1829 יצא ארנסט מווינה אל מינכן לעבוד בתזמורת המלכותית, אבל פגניני יעץ לו לכוון את שאיפותיו גבוה יותר. לאחר זאת, הופיע ארנסט בקונצרטים באותן ערים כמו פגניני. הקונצרטים הללו זכו להערכה רבה, אבל הוא עמד עדיין בכל המובנים בצלו של רב-האמן. סברה אומרת, שמצב זה דיכא אותו במידה כזאת, עד שהסתגר בחדרו למשך חמישה ימים. באביב 1830 פגש שוב ארנסט את פגניני בפרנקפורט. בקונצרט שהגיש שם ניגן ארנסט את Nel cor pìù non mi sento של פגניני בדייקנות שהדהימה הן את הקהל והן את פגניני עצמו. יצירה זו, כמו רוב יצירותיו של פגניני, עוד לא יצאה בדפוס באותו זמן, ומכאן שארנסט למד אותה משמיעה כשהאזין לקונצרטים של פגניני. ימים אחדים אחר כך, כשארנסט בא לבקר את פגניני ומצא אותו עסוק בחיבור מוזיקה עם הגיטרה שלו, מיהר פגניני להסתיר את כתב היד מתחת למצעי מיטתו בטענה, שעליו להגן על יצירתו לא רק מאוזניו של ארנסט אלא גם מעיניו.

קריירה

בשנים הבאות יצא ארנסט לכמה סיורי הופעות ברחבי צרפת. כששמע שפגניני אמור לנגן בקונצרטים במרסיי בינואר 1837, מסע לשם לשמוע שוב את מורו ורבו. ארנסט היה נחוש בדעתו ללמוד את סודות הטכניקה המורכבת של פגניני ולצורך זה שכר חדר שכן לחדרו של פגניני והשתדל לצותת לנגינתו כל אימת שיכול היה. בין שני הכנרים התנהלה תחרות קונצרטים על לב הקהל, שנחלק בדעתו בין הווירטואוז הוותיק לכנר הצעיר. הדעות נחלקו לכאן ולכאן, אבל הגישה המקובלת הייתה, שהטכניקה של פגניני מלוטשת יותר אך נגינתו של ארנסט נוגעת יותר ללב.
אולי כמחוות כבוד לפגניני, חיבר ארנסט סדרת וריאציות על הנושא "קרנבל בוונציה" והרבה לנגנן בסיומי קונצרטים. הוא גם השתמש בסקורדטורה (כוונון שונה מהמקובל) באופן דומה לזה של פגניני בווריאציות שלו. היצירה התחבבה במיוחד על קהל מאזיניו בכל מקום שניגן בו והייתה לסימן ההיכר שלו. 
לאחר שנת 1844 התגורר ארנסט בעיקר באנגליה. הוא הצטרף ל"רביעיית בטהובן" בלונדון וניגן בעיקר את רביעיות המיתרים של בטהובן עם יוזף יואכים, הנריק וייניאבסקי ואלפרדו פיאטי.

שנים אחרונות ומוות

בשנת 1862 התרופפה בריאותו. הוא חלה בנווורלגיה חמורה במיוחד שלא אפשרה לו לנגן. בשבע שנותיו האחרונות חי בניס ועסק בעיקר בהלחנה. בין השאר חיבר שם הווריאציות הפוליפוניות. ארנסט מת בניס.
בזמנו היה ארנסט היה אמן ידוע-שם ומהולל, אך כיום אין זוכרים עוד את שמו. רבים ראו בו את גדול הכנרים בתקופתו וממשיכו הדגול ביותר של פגניני.
מלבד תרומתו למוזיקה פוליפונית, גילה גם דרכי ביטוי חדשות לחיבור מוזיקה לכינור, הנתפסת כפוליפונית. עם ידידיו נמנו ברליוז ומנדלסון.