מהומות סטונוול

מהומות סטונווֹל (באנגלית: Stonewall riots) היו סדרה של עימותים ספונטניים אלימים כלפי משטרת העיר ניו יורק, במחאה על הומופוביה ואלימות קבועה ומתמשכת מצידה, כלפי הומואים וטרנסג'נדרים. המהומות החלו בשבת, 28 ביוני 1969, בסביבות השעה 1:20 אחר חצות, כשהמשטרה פשטה על גיי בר בשם "סטונוול אין" (Stonewall Inn) בגריניץ' וילג' בניו יורק.
מהומות סטונוול נחשבות כיום כנקודת ציון בתולדות המאבק לזכויות להט"ב. זו הייתה הפעם הראשונה בה הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים התקוממו באופן מאורגן כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית. המהומות החלו תהליך שהביא בעשרות השנים שמאז, לתפנית במעמדם החוקי והחברתי של להט"בים בעולם המערבי. המהומות מצוינות בכל שנה במצעדי גאווה בערים הראשיות ברחבי העולם. 
ההומופוביה ברחבי ארצות הברית בשנות ה-50 וה-60, הייתה הן במערכת החוק, שאיפשרה ענישה על התנהגות שנחשבה כ"סוטה"; והן ביחס החברתי שהתיר אלימות ולמעשה התיר את דמם של להט"בים. 
בשנות השישים התעוררה בחברה האמריקאית פעילות של תנועות חברתיות אחרות, כגון מאבק התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית לסיום האפליה והפרדה גזעית שנהגה כלפי אפריקאים אמריקאים, תופעת ילדי הפרחים, וההפגנות לסיום מלחמת וייטנאם.
השפעות אלה, יחד עם הסביבה הליברלית של גריניץ' וילג', שימשו כזרז חברתי עבור מהומות סטונוול.

הרקע למהומות

קהילות הלהט"ב ברחבי ארצות הברית, בשנות החמישים והשישים, התמודדו מול מערכת חוקית שהייתה הומופובית אף יותר מאשר במספר ממדינות ברית ורשה.
פרט למדינת אילינוי, שביטלה את הגדרת מעשה סדום כעבירה פלילית ב-1961, נחשבו בארצות הברית מעשים מיניים הומוסקסואליים, אפילו כשנעשו בהסכמה בין גברים בוגרים בביתם הפרטי, כעבירה פלילית שדינה מאסר בפועל, בתקופת מהומות סטונוול. ב-20 ממדינות ארצות הברית הייתה חקיקה הקשורה לפסיכופתיה מינית (sex psychopath laws) שאפשרה לעצור אדם למספר שנים רק בשל היותו הומוסקסואל. בפנסילבניה ובקליפורניה, למשל, היו עלולים נאשמים על רקע "עבירת מין הומוסקסואלית" להישלח למוסדות לחולי נפש לכל חייהם, ובשבע מדינות אחרות מותר היה למדינה לבצע בהם סירוס פיזי בכפייה. הטיפולים הרווחים על ידי הממסד הפסיכיאטרי בארצות הברית של שנות החמישים והשישים לצורך "ריפוי" של הומוסקסואלים, כללו בין השאר, סירוס, היפנוזה, טיפולים בחשמל וניתוח אונות מוחי.
המשטרה בארצות הברית נהגה לעיתים תכופות לתעד את זהותם של הנוכחים בברים של הומוסקסואלים, באופן שהיה יכול להתפרסם מאוחר יותר בעיתונות. הסיבות למעצרים על רקע מגדרי (או בלשון המשטרה "התנהגות בלתי צנועה") היו שונות ומגוונות, למשל: התנשקות, אחיזת ידיים, לבישת בגדים של בן המין האחר, ואף שהייה בברים של הומוסקסואלים בזמן הפשיטות.
היחס כלפי להט"בים בארצות הברית החמיר מסוף שנות הארבעים ובשנות החמישים לאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. זאת במסגרת הרצון "להשיב את הסדר החברתי שלפני המלחמה על כנו, ולהדוף כוחות של שינוי".
כשהם מונעים על ידי תחושות לאומיות ואנטי קומוניסטיות, הובילו המחוקקים בארצות הברית, ובראשם הסנטור ג'וזף מקארתי, מסע של רדיפות כלפי אנשים שנחשדו ברעיונות קומוניסטיים ואחרים, הנוגדים לכאורה את הרוח האמריקאית. מטרת הרדיפה הממשלתית, שכונתה מקארתיזם, הייתה לסמן ולהעניש פעילים הנוקטים עמדות פוליטיות שאינן תואמות את רצון הממשל או חשודים בחוסר פטריוטיות כלפי המדינה הדמוקרטית, תוך הסתמכות על שמועות, עדויות מפוקפקות וראיות בלתי מספיקות. הומוסקסואליות, שנחשבה כ"השחתה מוסרית" נכללה בין התכונות האסורות, ונרדפה בהתאם במהלך שכונה "בהלת הלבנדר". הומוסקסואלים היו כלולים ברשימה זו על ידי מחלקת המדינה האמריקנית ב-1950, על סמך התאוריה כי הם מועדים לסחיטה. ג'יימס וב ששימש כתת-מזכיר המדינה, ציין למשל בדו"ח, כי "ההערכה היא כי בדרך כלל העוסקים במעשים סוטים אלה מגלים חוסר יציבות רגשית בהשוואה לאדם נורמלי". 
בנוסף לחוסר היכולת של עובדי המדינה ואנשי הציבור להזדהות כהומוסקסואלים או לתמוך ביחס הוגן כלפיהם, לא יכלו גם אנשי תקשורת, תיאטרון וקולנוע להזדהות או למחות כנגד היחס ההומופובי, על מנת שלא יוכנסו לרשימה השחורה של הוליווד.
בין השנים 1947 - 1950 נדחו 1,700 בקשות עבודה במשרדים פדרליים, ושוחררו מהצבא 4,380 בני אדם, לאחר שנחשדו בנטייה הומוסקסואלית. 
בשנת 1952 הגדירה האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, במדריך לאבחון הפרעות נפשיות, את ההומוסקסואליות כ"הפרעת אישיות סוציופתית". ההתייחסות הרפואית להומוסקסואליות הייתה כאל הפרעה נפשית המעידה על פחד פתולוגי סמוי כלפי המין הנגדי, שנגרמה על ידי מערכת יחסים טראומטית של הורה-ילד. מיעוט המחקרים שנגדו תפיסה זו, כדוגמת מחקרה של אוולין הוקר, לא הצליחו לשנות את גישת הממסד. להשקפה הרפואית, כלפי שונות בתחום הנטייה המינית והמגדר, הייתה השפעה רבה, ולא רק במקצוע הרפואה.
בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים נשמרו במשרדי הבולשת הפדרלית ובמשטרה רשימות של אנשים החשודים בהומוסקסואליות ונערך לגביהם מעקב קבוע. הממשל הפדרלי והממשלים המקומיים התייחסו להומוסקסואליות באופן נוקשה, לא התירו העסקת עובדים להט"בים, ואף לא התירו לעובדים ללבוש בגדים הנראים כשייכים לבגדי המין השני. נסגרו ברים, פאבים ומועדונים שהתקיימה בהם פעילות של הומוסקסואלים, עובדיהם נעצרו ופרטיהם פורסמו בתקשורת. אף האוניברסיטאות נהגו באופן דומה וסילקו משורותיהן סטודנטים שנחשדו בהומוסקסואליות. אלפי נשים וגברים, לסביות והומואים, הושפלו בפומבי, הוטרדו פיזית, הותקפו באלימות, הוצתו, נכלאו, או אושפזו במוסדות פסיכיאטריים. רבים אחרים נאלצו לחיות חיים כפולים ולשמור מכל משמר את סוד חייהם האישיים, לבל ידלוף מידע למקומות ולאנשים עמם הם עובדים.
בסביבות 1965 חל בעיר ניו יורק שינוי מסוים כלפי ברים וזכויות ההומוסקסואלים, לאחר שבאותו זמן החלו לפעול בזירה הניו-יורקית שתי דמויות חשובות. האחד, ג'ון לינדזי, רפובליקני ליברלי, שנבחר לראשות עיריית ניו יורק לאחר מסע בחירות שבו הבטיח רפורמות; והשני, דיק ליטץ', שבערך באותה תקופה הפך לנשיא אגודת מאטאשין (Mattachine), האגודה לזכויות ההומוסקסואלים. ליטץ' נחשב מיליטנטי בהשוואה לקודמו במשרה, והאמין בשיטות של פעולה ישירה, בדומה לאלו ששימשו קבוצות אחרות שפעלו למען זכויות אזרח בשנות ה-60.
בתחילת 1966, החלה המדיניות האדמיניסטרטיבית להשתנות עקב תלונות שהוגשו על ידי אגודת מאטאשין, שטענה כי המשטרה הפילה בפח גברים הומוסקסואלים והאשימה אותם בהתנהגות בלתי צנועה. מאידך, הדריך נציב המשטרה הווארד ליארי את כוח המשטרה שלא לפתות גברים הומוסקסואלים לעבור על החוק, ואף דרש כי לכל מעצר של הומוסקסואלים על ידי שוטר סמוי תידרש גם עדות מסייעת של אזרח. הנחיות אלו הביאו בפועל לקץ ניסיונות ההכשלה ומעצר של גברים הומוסקסואלים בניו יורק.
באותה שנה, במטרה לקרוא תיגר על מדיניות מדינת ניו יורק ביחס למתן רישיונות למכירת משקאות חריפים בברים של הומוסקסואלים, הזמין ליטץ' עיתונאים לבר בו עמד להיפגש עם שני הומוסקסואלים נוספים. באותה תקופה ניתן היה לשלול רישיון למכירת אלכוהול מבר שבו הוגשו משקאות לקבוצה של שניים או שלושה הומוסקסואלים]. כאשר המוזג בבר ג'וליוס גירש אותם, הם התלוננו בפני הוועדה לזכויות אזרח של העיר. פעולה זו הובילה בסופו של דבר לשינוי המדיניות, ולפסיקת בית משפט כי נדרשת "הוכחה מוצקה" כדי לבטל רישיון למכירת אלכוהול. גם התנשקות בפומבי הייתה כבר "חוקית", לכאורה. פעולות אלו הובילו, החל מ-1966, לעלייה בניראות של הומוסקסואלים בעיר.
בזמן פרוץ המהומות הייתה ניו יורק נתונה במהלכו של מסע בחירות לראשות העירייה. ג'ון לינדזי, ראש העיר המכהן, הפסיד בבחירות המוקדמות במפלגתו ויצא בקריאה לנקות את העיר מברים, ובמיוחד כאלו מסוגו של "סטונוול אין" שפעל ללא רישיון למכירת משקאות, כלל גברברי גו-גו לבושים בלבוש מינימלי, ולטענת המשטרה היה בעל קשרים לפשע המאורגן.

בר "סטונוול אין"

בשנות החמישים והשישים, מעטים בלבד גילו פתיחות כלפי להט"בים. המקומות הנדירים בהם פתיחות זו באה לידי ביטוי הייתה במעט ברים בשולי החברה, בהם היו המנהלים ובעלי המקום להט"בים בעצמם, תופעה נדירה באותם ימים. הבר שנקרא "סטונוול אין" (Stonewall Inn) היה מקום כזה. הוא נחשב מקום "לא ראוי", אליו נהגו להגיע בעיקר טרנסקסואליות, שנחשבו כנחותות גם בקרב הומוסקסואלים, וכן גברים המעוניינים בקרבתן של טרנסקסואליות. בנוסף נהגו להתאסף במקום נערים וצעירים הומוסקסואלים שהיו חסרי מקום להתגורר בו, ושבחלקם היו מוכנים להציע את גופם תמורת דיור ומזון כדי שיוכלו לשרוד. 
"סטונוול אין" הוא בר שנמצא ברחוב כריסטופר 53 בשכונת גריניץ' וילג' שבדרום-מערב רובע מנהטן שבניו יורק. המבנה עצמו נבנה בשנת 1843, ובשנות ה-30 של המאה העשרים שימש כמסעדה ואחר כך כמועדון לילה. בשנות השישים נשרף, נרכש ושופץ על ידי שלושה שותפים המקורבים למאפיה, שהפכו אותו ב-1966 ל"גיי בר". הלקוחות הקבועים של "סטונוול אין" היו מורגלים בפשיטות משטרתיות, והנהלת המקום נהגה לרוב לפתוח את המקום כבר למחרת הפשיטה ולעיתים אף באותו לילה. המשטרה נהגה לפשוט על המקום אחת לשבוע, והלקוחות הקבועים שהוזהרו מבעוד מועד נהגו להיעדר מהמקום בזמן הפשיטה.

הפשיטה ותוצאותיה

ב-22 ביוני 1969, נפטרה ג'ודי גרלנד, שחקנית וזמרת נערצת על קהילות ההומואים והטרנסג'נדרים. גרלנד הייתה לסמל תרבותי חשוב עבור רבים בקהילה הגאה והיוותה למעשה אחד מהגיי אייקונים הראשונים. בשבוע בו נערכה הלווייתה היו רבים מהלקוחות הקבועים עגומים ומוטרדים במיוחד. 
מספר גורמים הבדילו בין הפשיטה שנערכה ב"סטונוול אין" בליל 27 ביוני, ובין הפשיטות האחרות שנערכו בו. לרוב, קיבלה הנהלת הבר אזהרה מראש ממשטרת הרובע השישי על פשיטה מתקרבת. נוסף על כך, הפשיטות בוצעו בדרך כלל בשעה מוקדמת דיה בלילה לאפשר לעסק לחזור לפעולה רגילה בשעות השיא של הלילה. הפעם הגיעו אל הבר שמונה שוטרים מהרובע הראשון, שרק אחד מהם היה במדים, בערך בשעה 1:20 בלילה, מאוחר בהרבה משעת הפשיטה הרגילה. רוב המבקרים במקום לא היו צפויים למעצר, כיוון שניתן היה לעצור רק אנשים ללא תעודות זיהוי, כאלו הלבושים בבגדי המין השני ואת המועסקים במקום.
פרטי פרוץ המהומות שנויים במחלוקת. לפי אחת הגרסאות, דראג קווין החלה להסתובב סביב קצין משטרה לאחר שזה ניסה לדחוף אותה בעזרת האלה שבידו. על פי גרסה אחרת, אישה שהובלה לניידת דרך ההמון החלה להיאבק, מה שעורר אחרים להצטרף למאבק. ידוע כי פרצה תגרה בקרב הקהל, אשר החל לתקוף את המשטרה. המומים מעוצמת ההתנגדות, נמלטו השוטרים בחזרה אל הבר. הקהל המשיך להתקיף ללא הרף. היו שניסו להצית את הבר, אחרים השתמשו במדחנים כאיל ניגוח כדי לפרוץ לבר ולכפות על השוטרים לצאת. רבים בסביבה, כמו גם יושבי ברים סמוכים, הצטרפו למהומה.
במהלך הלילה, בודדה המשטרה גברים בעלי מראה נשי מבין הנוכחים והכתה אותם. בליל המהומות הראשון לבדו, נעצרו 13 אנשים, נפצעו 4 אנשי משטרה ועוד מספר לא ברור של מפגינים]. דווח שלפחות שני מפגינים הוכו קשות על ידי המשטרה]. במהלך המהומה הושלכו בקבוקים ואבנים על המשטרה על ידי ההמון שבחוץ. זריקת חפצים אלו לוותה בשירת "!Gay Power", בזמן שהקהל, שגודלו הוערך בכ-2,000 איש, נאבק בכ-400 שוטרים. לבסוף, החליטה המשטרה לשלוח כתגבורת יחידה לפיזור הפגנות, שנועדה במקורה להתמודד עם מפגינים נגד מלחמת וייטנאם. הכוח הטקטי נכשל במשימתו, תחת מטר אבנים.
בשלב מסוים, החלו הרוחות להירגע, אך ההמון חזר שוב בלילה שלאחר מכן. אף על פי שהיה זה לילה שקט יותר מקודמו, הקהל עדיין היה נלהב ותגרות ידיים בין המשטרה למפגינים נמשכו עד השעה 4 לפנות בוקר. הלילה השלישי למהומות התרחש למעשה חמישה ימים לאחר הפשיטה על "סטונוול אין". באותו יום רביעי התקהלו כ-1,000 אנשים בבר וגרמו שוב לנזק רב לרכוש. הכעס והעלבון כלפי הדרך שבה המשטרה התנהגה כלפי ההומוסקסואלים במהלך העשור הקודם למהומות, פרץ אל פני השטח. חולקו עלונים שבהם נכתב: "הוציאו את המאפיה ואת השוטרים מהברים לגאים!".

מורשת

מהומות סטונוול מהוות נקודת ציון בתולדות המאבק לזכויות להט"ב, בארצות הברית ובעולם כולו. המהומות מציינות סיומה של תקופה בה קיבלו לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים את עמדת הממסד והחברה שראתה בהם פרטים עם בעיה אישית, שיש להתבייש בה. זה הייתה הפעם הראשונה בה הומוסקסואלים לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים התקוממו כקבוצה כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית. 
לאחר המהומות, הזעם והתסכול נוכח יחס הממסד והחברה, תועלו להתארגנויות של להט"ב בערים הגדולות על מנת לשפר את מצבם. בסוף יולי של אותה שנה, הוקמה בניו-יורק חזית השחרור ההומו-לסבית (Gay Liberation Front - GLF) ובמהלך השנה התגבשו קבוצות דומות בערים ובאוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית. ארגונים דומים קמו במדינות רבות במערב, ביניהן קנדה, בריטניה, גרמניה, בלגיה, הולנד, אוסטרליה וניו זילנד. מכאן ואילך ראו בעצמם לסביות הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדריות קבוצת מיעוט, הסובלת מיחס מפלה ומדיעות קדומות. הם פנו למאבק חברתי שהוביל לביטול התיוג הפסיכיאטרי, לקבלת שיויון בפני החוק, ולהחלשת הדעות הקדומות כנגדם.
ביוני 1970 כשנה אחרי המהומות, ארגנה ברנדה האוורד, פעילה בחזית השחרור ההומוסקסואלית אשר השתתפה במהומות, מצעד מגריניץ' וילג' לסנטרל פארק. במצעד השתתפו בין 5,000 ל-10,000 איש]. היה זה מצעד הגאווה הראשון בעולם. מאז, בכל שנה לקראת סוף יוני, מתקיים בערים שונות ברחבי העולם, מצעד הגאווה, בו מציינים בני קהילת הלהט"ב את מאבקם להכרה ולשוויון זכויות, ומכריזים על גאוותם בזהותם המינית השונה.