google/wiki40b huggingface dataset:
שלישייה מספר 1 לפסנתר (ברהמס)

השלישייה לפסנתר מספר 1 בסי מז'ור, אופ. 8 מאת יוהאנס ברהמס להרכב של צ'לו, כינור ופסנתר הושלמה בינואר 1854, כאשר המלחין היה בן 26, ופורסמה בנובמבר של אותה השנה. הופעת הבכורה של היצירה הייתה ב-13 באוקטובר בעיר דנציג. ברהמס  שכתב את היצירה בקיץ 1889, תוך כדי הוספת שינויים רבים, ואף התייחס ליצירה כשלישייה הרביעית שלו לפסנתר. גרסה חדשה זו הופיעה לראשונה ב-10 בינואר 1890 בבודפשט ופורסמה בינואר 1891. היצירה כתובה לפסנתר, כינור וצ'לו, והיא היצירה היחידה של ברהמס שקיימת היום בשתי גרסאות שונות, אם כי על פי רוב, כיום היא מנוגנת בגרסה המחודשת.

פרק ראשון

סי מז'ור ב-4/4, אלה ברווה בגרסה המחודשת
הפרק הראשון בנוי בצורת סונטה. הוא מתחיל עם נושא המנוגן על ידי הצ'לו מהפסנתר. בגרסה המחודשת, ברהמס ביצע שינויים קטנים מאוד ב-80 התיבות הראשונות, חוץ מהשמטת חלק מקטעי הכינור.

פרק שני

סי מינור ב-3/4, טריו וסיום
הסקרצו בסי מינור משלב פסאז'ים עדינים עם התפרצויות בפורטיסימו. האווירה החיונית של הפרק הראשון חוזרת בחלק הטריו בפרק זה בסולם סי מז'ור. השינויים היחידים שברהמס ביצע בגרסה המחודשת הם הכפלה של המנגינה בחלק הטריו עבור הצ'לו, ועבודה מחדש על הקודה.

פרק שלישי

סי מז'ור ב-4/4
הפרק הזה, שחוזר לסולם סי מז'ור, מתחיל בנושא אקורדי רחב עם הפסנתר שמאוזן על ידי מנגינה של הצ'לו בסולם סול דיאז מינור. בגרסה המקורית, ברהמס השתמש בנושא שני אחר, ציטוט מהיצירה Schwanengesang של שוברט. - וקטע אלגרו נכלל לקראת סוף הפרק.

פרק רביעי

סי מינור ב-3/4
בחזרה לסי מינור, הנושא של פרק זה כרומטי ועם טונאליות מעורפלת. זהו ככל הנראה הפרק שברהמס שינה בצורה המשמעותית ביותר בגרסה המחודשת, עם החלפה של נושא עיקרי לצ'לו בפה דיאז מז'ור בעלת דמיון ליצירה של בטהובן, בנושא נמרץ של הפסנתר ברה מז'ור (בתיבה 64). לבסוף, הפרק מסתיים באופן נסער בסי מינור.
נהר ספרים

נהר ספרים היא הוצאה לאור ישראלית בבעלות הסופר ראובן מירן, המתמקדת בפרסום ספרים בעלי מסרים חברתיים ופוליטיים, ספרי עיון בנושאי תרבות וספרות מתורגמת.

היסטוריה

ההוצאה הוקמה בספטמבר 2003 על ידי ראובן מירן,  צוות ההוצאה הוא מירן, העוסק בתרגום ועריכה, ואשתו שושי, העוסקת בעריכה לשונית, בנוסף מועסקים בה מתרגמים פרילנסרים לעת צורך. ההוצאה מקבלת לעיתים תמיכה כלכלית מהמפעל לתרגום ספרות מופת או מהמכון הצרפתי לתרגום ספרים. ההוצאה מתמקדת בספרים בעלי מסרים חברתיים ופוליטיים, ספרי עיון בנושאי תרבות וספרות מתורגמת. ההוצאה פועלת מבית משפחת מירן בבנימינה.
מירן הסביר על האידאולוגיה מאחורי הקמת ההוצאה: "שם ההוצאה - שהנו שורש של מילה אכדית שעברה לארמית וממנה לעברית ולערבית - הוא כבר ביטוי ראשון לאידאולוגיה העומדת מאחוריה: הוא בא לבטא זרימה, אור, נהרה, הבהרה, הַנְהרָה. השם נובע מהמחשבה שעמדה ועומדת עדיין מאחורי "תפיסת המו"לות" כפי שהיא נראית לנו, לפיה להוציא ספרים לאור פירושו להיות מעורב, מחויב, לנסות להשפיע על הסביבה האזרחית באמצעות אמירה תרבותית, פילוסופית, חברתית, אינטלקטואלית, אידאולוגית".
הספר הראשון שיצא בהוצאה היה הספרון "בוקר חום" מאת פרנק פאבלוף, שעסק בפאשיזם וזכה להצלחה. אחריו יצאו 
"הזכות לעצלות" של פול לפארג ו"אני נכון למות" של נלסון מנדלה. ההוצאה פרסמה בין השאר ספרים מתורגמים מאת פול גוגן, פרדריק דאגלס, אלפונס דודה, ראלף וולדו אמרסון, תומאסו קמפנלה, פרוספר מרימה, וולטר וגי דה מופאסאן, וספרים מקוריים מאת ראובן מירן, סמי שלום שטרית, מתי שמואלוף, בועז עברון ונורית זרחי.
ב-2011 יצאו בהוצאה ספרים בסדרת האסכולה הסטואית מאת אפיקורוס (על האושר וההנאות האמיתיות), סנקה (על החיים המאושרים) ואפיקטטוס (המדריך).
עד כה יצאו בהוצאה כמאה כותרים.
רביעיית מיתרים מספר 1 (שוסטקוביץ')

רביעיית המיתרים מספר 1 בדו מז'ור של דמיטרי שוסטקוביץ', אופוס 49, נכתבה במשך שישה שבועות בקיץ 1938. לא צורפה הקדשה ליצירה.
ברודניקים

ברודניקים (ברוסית: Бродники "ברודניקי", גם бордники, продники, бронники, бродничи, бродници, ברומנית: Brodnici) הוא הכינוי של בני עם שישב מהמאה ה-10 ועד הרבע האחרון של המאה ה-13 באזורים הקרויים כעת מחוז גאלאץ, מחוז וראנצ'אה ומחוז ואסלוי, שלושת המחוזות בחבל מולדובה, ברומניה. הברודניקים סווגו כקומנים וגם הוזכרו כשכנים של הקומנים. מקורם, לפי הכרוניקות הרוסיות, מסביבות הנהר אוקה שם נלחמו בשנת 1186 לצד הקומנים ומשם הגיעו לחבלים הרומנים.ההשערה המקובלת היא שהיו קבוצה אתנית ממוצא מעורב קומני-סלאבי.
באותן מחוזות ובאותה תקופה מוזכרים גם "ברוטנים" והיסטוריונים מסוימים מניחים שמדובר באותו עם. השם ברודניקים נגזר לדעתם מהמילה המתארת מעברה (נקודת חצייה), בשפה הסלבונית Brod או מכלי השיט ששימש לחציית נחלים, שנושא את אותו שם, שם מקובל בין הסלאבים וגם בין הולאכים. יש גם הקושרים את שם הברודניקים לשמו של הנהר פרוט, ששמו העתיק היה ברוטוס (Brutos), הזורם באזור זה. ההיסטוריונים מניחים שהברודניקים שלטו במעברי הנחלים הרבים הזורמים בחבל זה וסיפקו את האמצעים לחצייתם. עם נוסף המוזכר באותה תקופה ובאותם אזורים הוא עם ה"ברלדניקים", כנראה על שם הנחל והעיר ברלאד. גם עם זה מזוהה על ידי מרבית ההיסטוריונים כשם נוסף של הברודניקים. ברלד מוזכרת כמקום מפלט למנהיגים רוסים גולים וגם כמקום בו הגולים האלה גייסו לוחמים למערכות שתכננו לשם חזרתם למקומותיהם. הברלדניקים הלוחמנים כבשו את "אולשיה" (Oleşia), אשר בשפך הדניסטר ובתגובה, בשנת 1160, שלח הקניאז רוסטיסלאב (Rostislav) מקייב צבא בהנהגת "גאורגה נסטרוביץ'", כדי שיעניש את הברלדניקים. הצבא נלחם בברלדניקים ליד הדנובה והנחיל להם תבוסה.
שני גאוגרפים, האחד אפגני בספר "גבולות העולם" משנת 982 והשני פרסי, בספר "תפארת ההיסטוריות" משנת 1094, תיארו את ארץ ההונגרים והזכירו עם באזור הזה וציינו שמות לא מוכרים. השמות נותחו על ידי מומחים לשוניים (למשל אמיל פטרוביץ'), שניתחו את השמות על בסיס הידע על צורת הדיבור של הסלאבים באותה תקופה וקבעו שהשם הראשון, המוזכר על ידי הגאוגרף האפגני, הוא שמם של הקרואטים ואכן ההיסטוריוגרפיה הרוסית מציינת את קיומם של הקרואטים בין הדניסטר ובין הרי הקרפטים המזרחיים בתקופה זו. קרואטים אלה נקראו "קרואטים לבנים", כלומר קרואטים חופשיים. השם השני, המוזכר על ידי הגאוגרף הפרסי, פוענח כ"ברודניקים" וההיסטוריונים משערים שמקור הברודניקים בקרואטים הלבנים.
הברודניקים מוזכרים כלוחמים לצד הרוסים ב-1223, כי היו כפופים לנסיכות סוזדל, בקרב קלקה, תחת הנהגת הוויווד שלהם, פלוסקינה (Ploskina), אך במהלך הקרב עברו לצד המונגולים וגרמו למפלת הרוסים. לאחר פלישת המונגולים לטרנסדנוביה עברו לצדם חלק מהברודניקים בעוד שאחרים הקדימו ונמלטו להונגריה, שם הוקצו להם אזורי התיישבות בטרנסילבניה. בתעודה משנת 1223 מוזכרת Terra Borothnik (ארץ בורוטניק) באזור סיביו.
יואכים פייפר

תולדות חייו

עם עליית היטלר לשלטון הצטרף פייפר לנוער ההיטלראי. מתוך רצון לשרת בחיל הפרשים של הרייכסווהר הצטרף ל-SS בו התקדם בדרגות. באמצע שנת 1936 צורף לסגל של דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה תחת פיקודו של יוזף דיטריך. ביולי 1938 הוצב במטהו של היינריך הימלר. פייפר מצא חן בעיני הימלר וצורף לצוותו האישי. בתפקידו זה השתתף בביקור של הימלר באיטליה. במתקפה על פולין במלחמת העולם השנייה, היה פייפר במטהו של הימלר שעסק בניהול פולין לאחר כיבושה. במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ביקש פייפר להצטרף ללוחמים ומונה למפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה. במהלך הקרבות הוא עוטר בצלב הברזל. פייפר שב למטהו של הימלר ב-21 ביוני 1940 ובנובמבר 1940 מונה לשלישו האישי של הימלר. במהלך מבצע ברברוסה עסק פייפר, בין השאר, באיסוף הנתונים על רצח יהודים ואחרים בידי האיינזצגרופן. באוקטובר 1941 מונה למפקד פלוגה שלחמה באזור מריאופול. במאי 1942 הועברה היחידה של פייפר לצרפת למנוחה, במסגרתה אורגנה מחדש היחידה כפאנצרגרנדיר ופייפר מונה למפקד גדוד. בסוף ינואר 1943 הועבר הגדוד של פייפר לחזית המזרחית ליד חרקוב, בה השתתף בקרב חרקוב השלישי.  
לאחר הדחתו של מוסוליני מהשלטון באיטליה ופלישת בעלות הברית לסיציליה הועברה דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בה שירת פייפר לאיטליה כדי להתכונן לאפשרות של פלישה של בעלות הברית למדינה. ב-8 באוגוסט 1943 הגיעה הלייבשטנדרטה לנהר הפו וקיבלה הוראה לפרק את היחידות האיטלקיות באזור מנשקן. ההוראה התבצעה כמעט ללא התנגדות. ה-OKW היה מודאג מדיווחים על כך שהארמייה האיטלקית ה-14 מתארגנת בפיימונטה ליד הגבול הצרפתי, בכוונה לעבור לצד בעלות הברית. כוח בראשות יואכים פייפר נשלח לפרק את הארמייה מנשקה. בעקבות סירובם של האיטלקים להתפרק מנשקם, אילץ אותם פייפר להיכנע ולמסור את נשקם לאחר קרב קצר. 
בסוף 1944 פיקד  אוברשטורמפיהרר פייפר על אחת מיחידות השריון של ארמיית הפאנצר השישית של הורמאכט. 
ב-16 בדצמבר 1944 יצא הרגימנט שלו, שכונה "צוות קרב פייפר", בראש הכוחות התוקפים במתקפה נגד בעלות הברית בחזית הארדנים. ב-17 בדצמבר 1944  בשעות הצהריים ביצעה יחידת השריון של פייפר את טבח מלמדי. 
לאחר המלחמה נשבה פייפר והועמד לדין במשפטי דכאו על טבח מלמדי. נגזר עליו עונש מוות, שהומתק אחר כך ל-25 שנות מאסר. בעקבות שחרורו של מפקדו יוזף דיטריך, בדצמבר 1955, עלו מחאות נגד הכוונה לשחרר גם את פייפר, אולם אלו לא הועילו, ופייפר שוחרר בדצמבר 1956. פייפר ומעשה הטבח שימשו השראה לדמותו של הגנרל טאנץ בספר ובסרט "ליל הגנרלים".
פייפר עבר בשנת 1972 לצרפת והתגורר בכפר הקטן טראווס בצפון צרפת. לפרנסתו עבד כמתרגם ספרי מלחמה מאנגלית לגרמנית. בשנת 1976 הופצו כרוזים בעיירה שסיפרו על עברו של פייפר. בעקבות זאת הוא קיבל איומים על חייו. בגלל איומים שקיבל הוא שלח את אשתו לגרמניה בעוד הוא ממשיך להתגורר בצרפת ומגן על עצמו באקדח ובכלב שמירה. 
בליל 14 ביולי 1976, יום הבסטיליה, הוא נרצח ובית העץ שלו הועלה באש. במשך מספר ימים לא היה ברור אם הגופה שנמצאה בזירה היא שלו או של אחד מתוקפיו. גופתו החרוכה הובאה לקבורה בגרמניה. ארגון בלתי ידוע בשם "הנוקמים" קיבל אחריות לרצח. זהות הרוצחים לא נודעה, אך הועלו חשדות כלפי אנשי רזיסטנס לשעבר או קומוניסטים. פייפר עסק באותה עת בכתיבת ספר על טבח מלמדי ומה שהתרחש בעקבותיו.
לאחר הרצח ביצעה קבוצה שהזדהתה כ"הקבוצה על שם קולונל יואכים פייפר" פעולות חבלה שונות בצרפת. שנה לאחר רצח פייפר התפוצצה פצצה בפריז בסמוך למשרדים של עורכי דין של תנועה נגד גזענות ואנטישמיות. בסמוך לפצצה הונח פתק בו נכתב בגרמנית: "שנה לפייפר". סמוך לאחר מכן קיבלה הקבוצה אחריות לפיצוץ פסל של פיליפ לקלרק.
התאומים קרלסון

ביוגרפיה

קייל וליין נולדו במיניסוטה לאם סייעת לאחות ואב בעל חברה, הם למדו לתואר במנהל עסקים מאוניברסיטת וינונה (Winona State University), הם התחילו את קריירת הדוגמנות שלהם כשהתגלו בקניון בויסקונסין ובמהרה נהפכו לדוגמנים מצליחים בתעשיית האופנה הבינלאומית.
הם עבדו עבור ארמאני ואברקרומבי אנד פיץ' והפופולריות שלהם אף עלתה שהופיעו בקטלוג "A&F Quarterly", ליין התמודד בפרק של התוכנית אפקט הפחד, ב-2004 שיחקו בקומדיית המצבים של פוקס "Quintuplets", ב-2005 הם הופיעו בקומדייה "Mobile Home Disaster" של The WB, ב-2007 קייל הופיע בתוכנית "Deserving Design" בה בכל פרק משפחה מציגה למעצב פנים חדר בביתם אותו הם מעוניינים לעצב מחדש, ליין משמש כחבר בהנהלת הארגון "ילדי החמניות" שיוסד על ידי הדוגמנית הלנה הודובה במסגרת תפקידו הוא יזם מספר אירועי צדקה ובין היתר אירגן ב-2010 ערב לקידום מודעות לאוטיזם.
פילוסין

פילוּסין הוא סוג של אריג שעיר, בדומה לקטיפה. שערותיו מבריקות, בעלות מגע משי, ארוכות יותר מקטיפה, וצפופות ממנה. משתמשים בו כיום בתעשיית ריפוד הרהיטים, וכן בייצור ביגוד, כובעים וצעצועים.
בשל מגעו הרך, נעשה שימוש רב בחומר בבובות ממולאות, כדוגמת דוב צעצוע, המשמשים כאובייקט מעבר. אומנים משתמשים בחומר ליצירת "צעצועי אומנות" (Art toy או Designer toy) במהדורות מוגבלות.
בתחילה יוצר הפילוסין מצמר מוהר אך זה הוחלף בחומרים שונים: צמר, כותנה או משי. כיום נהוג לייצר אותו מסיבים סינתטיים, כגון פוליאסטר.  
ברוב השפות האירופאיות שמו נגזר מצרפתית: peluche.
בית ואסף בשאראת

בית ואסף בשאראת, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מרכוס 16, בסמוך לכיכר נתן רוטנשטרייך.

היסטוריה

מבנה זה הוקם בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי ואסף בשאראת עבור משפחתו, ובסמוך לבית הדירות שנבנה על ידי אחיו, חנא איברהים בשאראת, שנקרא וילה הארון א-ראשיד.
בדומה לוילת הארון א-ראשיד, קומת הקרקע במבנה שימשה למגורי המשפחה, והקומה העליונה הושכרה לדיירים שונים.
משפחת בשאראת עזבה את המבנה בשנת 1948 ולאחר מכן הושכר המבנה על ידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים לקונסוליית הולנד, ובין השנים 1959–1986 למשה פרלמן, שהיה דובר צה"ל ויועצו המדיני של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון.
בשנת 1999 נבנו שתי קומות נוספות במבנה על פי תוכניתו של האדריכל מרק פלם.

תיאור המבנה

בעת בניתו היה המבנה דו קומתי (למעט בקצהו המזרחי, בו היה מבנה עליה לגג, ולמעשה חדר בקומה השלישית). המבנה נבנה בסגנון מזרחי, וחלונות המבנה עוטרו בקשתות. בקומתו הראשונה של המבנה עוטרה מרפסת המבנה בשתי קשתות רחבות ובקומה השנייה בארבע קשתות צרות יותר. חדר המגורים של המבנה בלט מקו המבנה לכיוון מערב, וצורתו הייתה מתומנת. בכך היה המבנה שונה מבית הליוואן האופייני, לו חדר מגורים מרובה.
בעת בניית תוספת הקומות בשנת 1999 נשמר קו המבנה. הקומות העליונות נבנו כשהן נסוגות מקו המבנה למעט הבנייה מעל החדר המתומן. בקומה הרביעית נבנתה מרפסת בצורה מתומנת תוך שמירה על צורת הבניין המקורית.
יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה

ביוגרפיה

יוהאן גאורג נולד ב-20 ביוני 1647 בדרזדן, ליוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולמגדלנה זיבילה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של כריסטיאן, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית ומריה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית. יוהאן גאורג קיבל חינוך מעולה, שכלל תאולוגיה לותרנית, שפות, אמנות, ודרכי הלחימה.
בשנת 1680 מת אביו יוהאן גאורג השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ויוהאן גאורג עלה במקומו לשלטון. עם עלותו לשלטון קיצץ יוהאן גאורג את גודל החצר, והקים צבא קבע של 12,000 חיילים, על פי המודל של צבא ברנדנבורג. במדיניות החוץ היה יוהאן גאורג פחות הפכפך מאביו, הוא ניתק את קשריו עם ממלכת צרפת, וניסה להקים קואליציה של הנסיכים הגרמניים נגדה. בשנת 1683 לחם יוהאן גאורג עם צבאו לצד לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בקרב וינה, וסייע בהסרת המצור על העיר. בשנת 1686 לחם שוב יוהאן גאורג לצד הקיסר, והשתתף במלחמה הטורקית הגדולה.
יוהאן גאורג לא הצטרף בשנת 1686 לברית הגדולה, אך בשנת 1688 נסע באופן אישי להאג, על מנת להיפגש עם וילם השלישי, נסיך אורנז', פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וגאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג, על מנת לתכנן מהלכים שונים נגד לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. עם פרוץ מלחמת תשע השנים הצטרף יוהאן גאורג עם צבאו למלחמה נגד צרפת, ואף השתתף במצור על מיינץ.
בשנת 1690 מונה יוהאן גאורג למפקד צבא האימפריה הרומית הקדושה, אך לא הצליח בתפקידו עקב סכסוכים עם גנרל-פלדמרשל הנס אדם פון שנינג.
ב-12 בספטמבר 1691 מת יוהאן גאורג בטיבינגן כתוצאה מכולרה, ובנו יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
השכן של ישו

פרטי עלילה

פעמיים היה ג'והר אבו לאשין, אלוף העולם באגרוף למשקל בינוני. אבו לאשין, "הנער הישראלי" מנצרת, הניף את דגל ישראל כשזכה בתואר העולמי בפעם הראשונה וכמה שנים אחר כך, את דגל פלסטין כשזכה בו בשנית. אבל הנפות הדגלים לא התקבלו כסמל לאחווה ומפגני הסולידריות של הספורטאי הצעיר התקבלו בעוינות שהפכה את הקריירה הזוהרת שלו, לסיפור טרגי של זהות חצויה בלב הסכסוך המזרח-תיכוני. בשנת 2000, רוחות של שלום נשבו בארץ ישראל ואבו לאשין הרגיש שהגיע הזמן לחזור אל הזירה ולסגור מעגל. הסרט עוקב אחר הקאמבק האחרון של אבו לאשין מחוות הסוסים שלו בטנסי, דרך קרב על הכתר העולמי שהוא מביא לנצרת, ועד לקרב הגדול של חייו שהוא מתכנן בעזה, בשיתוף עם יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת.
יחסי צרפת–קובה

היסטוריה

צרפת וקובה כוננו את יחסיהן בסוף שנות השישים של המאה העשרים.
בשנת 2006 הצביעה צרפת באו"ם בעד הסרת המצור על קובה.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2017 הצהיר פידל קסטרו לפני מותו כי הוא תומך במועמדותו של המועמד השמאלני-רדיקלי ז'אן לוק מלנשון. לאחר מותו של קסטרו עשה לו מלנשון מחווה.

חינוך

צרפת מחזיקה בהוואנה, קובה בית ספר עם שני קמפוסים. בבית הספר חטיבת ביניים ובית ספר תיכון. בבית הספר בשנת הלימודים 2015 למדו 200 תלמידים מ-29 מדינות שונות. בית הספר נוסד בשנת 1972.

יחסים כלכליים

צרפת מעולם לא תמכה במדיניות האמברגו והמצור הכלכלי של ארצות הברית על קובה.
בשנת 2015 ייצאה קובה לצרפת סחורה בסך 28.8 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר משקאות חריפים, טבק, אלכוהול, דבש, סרטנים וטלפונים. צרפת ייצאה לקובה באותה השנה סחורה בשווי 162 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקרה חיטה, טלפונים, חלפים לרכב ותמציות לתת.

יחסים תרבותיים

צרפת פתחה בקובה שני סניפים של "אליאנס פרנסייז" להוראת השפה הצרפתית והפצתה בקובה, הסניפים נמצאים בהוואנה ובסנטיאגו דה קובה והם פופולריים באופן יחסי למוסדות אחרים במדינה (12,000 סטודנטים בשני הסניפים). הרשויות הקובניות סיפקו לצרפת ארמון מפואר שהפך למטה החדש של אליאנס פרנסייז הוואנה. הארמון נחנך בנוכחות נשיא צרפת ב-11 במאי 2015.
אנטנת טבעת חנק

אנטנת טבעת חנק (באנגלית: Choke ring antenna) היא מימוש של אנטנה רב כיוונית  המיועדת לתדירויות גבוהות. היא מורכבת ממספר צילינדרים מוליכים סביב אנטנה מרכזית. עקב המבנה הרגיש היא בדרך כלל מוקפת בכיסוי מגן או ראדום כאשר ממוצבת בשטח פתוח.
אנטנת טבעת חנק מצטיינת ביכולתה למנוע דעיכת ריבוי נתיבים ממקור קורן. מכיוון שהנתיב שהאות עושה ממשדר למקלט יכול לשמש למרחק בין השניים, האנטנה מתאימה ביותר לשמש בתחומי נווט לווייני ומכ"מים.
בתחום התחנות הקרקעיות של GPS, אנטנת טבעת חנק יכולה לתת דיוק מדידה ברמה מילימטרית עבור סקרים, ושימושים גאולוגיים אחרים.
האנטנה תוכננה לראשונה במעבדה להנעה סילונית.
כמות צירית

בסטטיסטיקה, כמות צירית (באנגלית, pivot) היא פונקציה של התצפיות ושל הפרמטרים, אשר התפלגותה אינה תלויה בפרמטרים הבלתי ידועים.
לעיתים נוטים להתבלבל בין כמות צירית לבין סטטיסטי. כמות צירית מובחנת מסטטיסטי בכך שסטטיסטי הוא פונקציה של התצפיות בלבד, ואילו כמות צירית היא פונקציה העשויה להיות תלויה בנוסף גם בפרמטרים של המודל, אולם התפלגותה אינה תלויה באותם פרמטרים.

הגדרה

יהי  מדגם אקראי מהתפלגות שתלויה בפרמטר (או וקטור של פרמטרים) . אם  הוא משתנה מקרי אשר התפלגותו זהה לכל , ואיננה תלויה בו, אזי  נקרא כמות צירית.
כמויות ציריות הן הכרחיות בבנייה של סטטיסטי מבחן, מאחר שהן מאפשרות לסטטיסטי להיות בלתי תלוי בפרמטר. בנוסף, כמויות ציריות הן כלי לבנייה של רווחי סמך.

התפלגות נורמלית עם סטיית תקן ידועה

יהיו  משתנים מקריים בלתי תלויים המתפלגים נורמלית, כאשר הפרמטר  ידוע. מתוקף היותם מתפלגים נורמלית אנו יודעים שמתקיים:

לכן, ניתן להחסיר  ולקבל: . נמשיך ונחלק ב-  ונקבל  

קיבלנו ביטוי שהוא פונקציה של התצפיות () ושל הפרמטרים (), אולם ההתפלגות שלו היא ההתפלגות הנורמלית עם ממוצע 0 וסטיית תקן 1. בפרט, מדובר בכמות צירית, שכן ההתפלגות של אותו הביטוי איננה תלויה בפרמטרים .

התפלגות נורמלית עם סטיית תקן לא ידועה

יהיו  משתנים מקריים בלתי תלויים המתפלגים נורמלית, כאשר הפרמטר  אינו ידוע. 

נשתמש באומד חסר הטיה לשונות. אנחנו יודעים ש: .

נחלק ב-  ונקבל . כעת, נשתמש בעובדה ש:  ונקבל:
 . זוהי פונקציה של התצפיות ושל הפרמטרים אשר מתפלגת בהתפלגות t, ואיננה תלויה בפרמטרים (), ולכן היא כמות צירית.

התפלגות מעריכית

יהיו  משתנים מקריים בלתי תלויים המתפלגים מעריכית.
נשים לב לקשר: .

לפיכך מתקבל גם כי: . נכפול ב- ונקבל: .

קיבלנו ש:  היא כמות צירית, מאחר שההתפלגות שלה איננה תלויה בפרמטר .
שרשרת (מושב)

היסטוריה

המושב נוסד בשנת 1949 על ידי הסוכנות היהודית, ונקרא על שרשרת כדרך לציין את שרשרת המושבים הדתיים שתוכננה לקום באיזור. ואכן, לאחר הקמת שרשרת הוקמו עוד מושבים ושרשרת כונתה שרשרת א', והבא כונה שרשרת ב' וכן הלאה, וכל גוש הישובים הזה כונה 'השרשראות'. מאוחר יותר כל מושב קיבל שם: שיבולים, מלילות, גבעולים. המתיישבים הראשונים במושב שרשרת, היו עולים צעירים מג'רבה ומדרום תוניסיה, שעברו הכשרה בקבוצת יבנה במשך כשנה. בשנת 1949 (ה'תש"ט) הם הופנו לסוּמַרָה, שם ישב במקור המושב תקומה, שהוקם על ידי עולים מרומניה ומהונגריה בהקמת 11 הנקודות בנגב. חברי תקומה שחיו במסגרת שיתופית קלטו אותם והמשיכו בהכשרתם החקלאית. כדי להכשירם לקראת יסוד יישוב עולים חדש בנגב. אולם הם היו מעטים והיה צורך בגיוס חברים נוספים. לשם כך "איגוד המושבים" גייס מתיישבים נוספים מצפון אפריקה. המושב נוסד בשנת 1951 על ידי העולים מתוניסיה.
רב המושב הראשון, הרב נסים הכהן היה הרב הראשון בכל האזור. הרב הגיע ארצה בשנת ה'תש"י, ובעקבותיו הגיעו משפחות נוספות מיוצאי תוניסיה, בניסיון להביא למקום אנשים בעלי אותם מנהגים ואורחות חיים. אחר כך נבנו עוד צריפים עבור המושב, דרום-מזרחית לסומרה, ותוך זמן קצר הם אוכלסו. בשנת 1951 עבר המושב מסומרה למקומו הנוכחי.
המושב היה למושב הראשון שהוקם בנגב לאחר מלחמת העצמאות בה השתתפו מייסדיו, והראשון משרשרת המושבים הדתיים (שרשרת א', ב' ג' וכן הלאה) שהוקמו באזור זה. לאור הצלחתו, הוחלט להקים אחריו את רצף היישובים מלילות, מעגלים, גבעולים ושיבולים שנקראו על שמו '"השרשרות".
המושב הוקם תחילה כמושב שיתופי על 17 דונם אשר התחלקו בין החברים. כיום שטחו הוא 6000 דונם, המתחלקים בין 62 משקים חקלאיים עצמאיים. במושב מתגוררות כ-124 משפחות, רבות מהן מתפרנסות מחקלאות, ויש מעבודות חוץ.
הרב הכהן נפטר בשנת ה'תשל"ד, ובשנת ה'תשל"ו (1975) מונה במקומו הרב יצחק ברדא, עד לשנת ה'תשמ"ב. אחריו מונה הרב חיים אמסלם, שלימים היה ח"כ מטעם ש"ס, ואחריו מונה הרב דוד ישעיה. זמן מה לאחר עזיבת האחרון, מונה לתפקיד הרב שמואל צובירי, והוא מכהן בתפקיד למעלה מ-20 שנה. רכז הנוער במושב הוא חיים כהן.
במושב התגורר שמעון כלפה, ראש המועצה האזורית עזתה, שנקראת היום שדות נגב. כלפה, שקודם לכן היה סגן ראש המועצה האזורית (בשלהי שנות ה-50 ובראשית שנות ה-60) כיהן כראש המועצה האזורית מ-1980 ועד לשנת 1998, לארבע קדנציות רצופות במשך 18 שנים. הוא המשיך להתגורר במושב עד לפטירתו בשנת 2016. בשנת 2012 נבחר לראשות המועצה האזורית תמיר עידאן,שנבחר מאז לקדנציה נוספת, ואף הוא מתגורר במושב.
סאלם ג'ובראן

ביוגרפיה

ג'ובראן השלים תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית והיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה. בשנת 1962 הצטרף למפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1987–1992 שימש כעורך של העיתון הערבי-קומוניסטי אל-איתיחאד ואחר כך שימש כעורך של הירחון הספרותי אלג`דיד. כמו כן כתב מאמרים בעבור העיתון הלבנוני א-נהאר. בארץ פרסם מאמרים בידיעות אחרונות ובמעריב. בשנת 2006 זכה על שירתו בפרס משרד המדע התרבות והספורט ליוצרים בשפה הערבית.
שימש כמרצה בכיר במרכז לחינוך הומניסטי בבית לוחמי הגטאות ושימש מנהל-עמית של המרכז היהודי-ערבי לשלום בגבעת חביבה. היה חבר מליאת רשות השידור והתפטר במחאה על היחס של הרשות לצופים הערבים.
סירנה

במיתולוגיה היוונית, הסירנות (Σειρῆνας) היו נימפות ים המתוארות בדרך כלל כנשים יפות וענוגות. הן היו הצאצאיות של אל הנהר אכלואוס (עם זאת, ורגיליוס מציין את פורקיס, אל הים הקדום, כאביהן) מהמוזה טרפסיכורה או מהמוזה מלפומנה.  
הסירנות חיו על אי מוקף בסלעים ובצוקים, שם ישבו על סלע ושרו שירים. שירתן הייתה כה ענוגה ויפה שמלחים שחלפו ליד מקום מושבן ושמעו את שירתן מרחוק קפצו מספינותיהם אל מותם, או כיוונו את ספינותיהם לעבר הסלעים, שם הן נטרפו.
מספרן של הסירנות לא היה קבוע, אלא הלך והשתנה בהתאם לדיווחים השונים. הומרוס, לדוגמה, סיפר על שתי סירנות, ודיווחים אחרים מספרים אף על ארבע וחמש סירנות. אולם על פי המיתוס המוכר והמקובל, מספרן היה שלוש. 
לדברי אובידיוס, הסירנות היו בצעירותן חברותיה למשחק של פרספונה, בתה של האלה דמטר. לאחר שפרספונה נחטפה על ידי האדס, אל השאול, דמטר בכעסה קיללה אותן ושינתה את דמותן לדמות מפלצתית, בשל כשלונן לעצור את החטיפה.

מראן של הסירנות

ייצוגן האמנותי של הסירנות הלך והשתנה עם השנים, ובהדרגה האמנים העדיפו לשוות להן דמות מושכת ומסתורית על פני הדמות המבהילה והקדומה של ציפורים עם ראש, ולעיתים גם חזה, של אישה. לפרקים, הסירנות הוצגו כנשים עם רגליים וכנפיים של ציפורים. אנציקלופדיה ביזנטית מהמאה העשירית קובעת שחציין התחתון היה כשל בת אדם, ואילו חציין העליון - מהחזה מעלה - היה כשל ציפור . מאוחר יותר, החלו להציג את הסירנות כנשים יפות, שלא רק קולן אלא גם גופן מושך ונאה, ובשלב מסוים, אף כבתולות ים. להצגתן של הסירנות כבתולות ים בוודאי תרמה העובדה שבמספר שפות אירופאיות (כמו הצרפתית), "סירנה" משמעה בתולת ים.

מפגשים עם הסירנות

באחד ממסעותיו של אודיסאוס הוא עמד לעבור ליד אי הסירנות. מכיוון שרצה לשמוע את שירתן מבלי לסכן את חייו ואת חיי מלחיו, ציווה על מלחיו לאטום את אוזניהם בדונג ולקשור אותו לתורן הספינה כך שלא יוכל להשתחרר ולקפוץ מהספינה ולא לשחררו חרף כל בקשותיו עד אשר אי הסירנות ייעלם מעבר לאופק. כך זכה אודיסאוס לשמוע את שירת הסירנות ולהישאר בחיים.
יאסון, מנהיג מסע הארגונאוטים, מצא דרך אחרת להתמודד עם הבעיה שהציבו הסירנות בפניו ובפני חבריו לשיט. בעצת מחנכו הקנטאור הנבון כיירון הוא צירף לאונייתו את המוזיקאי המוכשר אורפאוס, שבשומעו את שירתן של הסירנות, החל לנגן בלירה שלו. המוזיקה היפהפייה שאורפאוס הפיק הצליחה לגבור על קול שירת הסירנות, והצילה את הארגונאוטים ממוות בטוח.
המיתוס מספר שלאחר שספינה עברה ליד הסירנות מבלי לטבוע, הסירנות הכושלות הטביעו את עצמן במי הים.
נורית קנטי

ביוגרפיה

קנטי נולדה ב-1976 בתל אביב. שירתה כמדריכה וקצינת חי"ר בבית הספר למקצועות החי"ר בירוחם. לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1997 עבדה מספר שנים במשרד הביטחון בתפקידים מבצעיים.
בשנת 1999 החלה לעבוד ככתבת במחלקת החדשות של קול ישראל. במהלך השנים 1999-2004 שימשה כתבת לענייני משטרה ולאחר מכן כתבת לענייני רווחה ושדרנית ברשת ג'. בשנת 2005 עבדה ככתבת לענייני חינוך בערוץ 10.
במהלך השנים כתבה בעיתונים "דה מארקר", "גלובס", "העין השביעית" ובמוסף התרבות של "מעריב".
ערכה לפרקים את יומן הבוקר של גלי צה"ל, "בוקר טוב ישראל", ואת התוכנית "עושים צהריים". מאז חודש אוגוסט 2009 משמשת עורכת הראשית של התוכנית "מה בוער" עם רזי ברקאי.  
במקביל נמנית עם מגישי התוכניות "רצועת הביטחון" ו"24 היום שהיה". עורכת ומגישה תוכניות דוקומנטריות בגלי צה"ל ומלמדת את סדנת הכתיבה הרדיופונית בבית הספר לעיתונאות כותרת.
לקנטי תואר ראשון בספרות והיסטוריה, ותואר ראשון במשפטים. היא אם לשתיים ומתגוררת בתל אביב.
אשרה (ויזה)

אַשְׁרָה, או וִיזָה היא מסמך דיפלומטי המאפשר כניסה של נתין ממדינה אחת לתוך תחומה של מדינה אחרת.
אזרח של מדינה המבקש לנסוע למדינה זרה צריך לקבל אישור מאת מדינת היעד, בין מראש ובין בשער הכניסה. אשרה זו ניתנת על פי רוב בצורת הטבעת חותמת בדרכון.
למדינות רבות יש הסכם הדדי המבטל את הצורך בויזה, עבור כניסה של אזרחי המדינה. כמו כן ישנן מדינות החתומות על אמנת שנגן, והן מכירות באשרות שהנפיקה מדינה אחת לנכנסים בשעריה, כך שבמעבר למדינה שלישית אין צורך באשרה. רוב מדינות האיחוד האירופי חתומות על אמנה זו.
בנוסף לאשרה בסיסית, המתירה כניסה למדינה כתייר, נהוגות אשרות נוספות, כגון אשרת עבודה, המתירה גם עבודה במדינה, או אשרת לימודים המתירה גם לימודים במדינה. בישראל, אשרות עבודה, לדוגמה, יומרו לרישיונות עבודה לאחר הכניסה למדינה, שיוארכו מדי שנה כאשר חוק הכניסה לישראל מגביל את תקופת השהייה הכוללת לעד 5 שנים שלאחריה העובד הזר יהיה חייב לעזוב את ישראל.