google/wiki40b huggingface dataset:
קנוד, נסיך הכתר של דנמרק

ביוגרפיה

הנסיך קנוד נולד ב-27 ביולי 1900 בארמון סורגנפרי שמצפון לקופנהגן, במהלך תקופת מלכותו של סבא רבא שלו, כריסטיאן התשיעי. אביו היה הנסיך כריסטיאן מדנמרק (לימים המלך כריסטיאן העשירי), בנם הבכור של נסיך הכתר פרדריק (מאוחר יותר, המלך פרדריק השמיני) ושל הנסיכה לוביסה (לואיז) משוודיה. אמו של קנוד הייתה אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל אנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
ב-29 בינואר 1906, מת כריסטיאן התשיעי וסבו של פרדריק ירש אותו על כס המלכות כפרדריק השמיני. אביו של פרדריק היה אז לנסיך הכתר וקנוד עצמו היה לשלישי בסדר הירושה. שש שנים לאחר מכן, ב-14 במאי 1912, מת פרדריק השמיני, ואביו של פרדריק ירש אותו כמלך כריסטיאן העשירי, תוך שאחיו פרדריק נהיה נסיך הכתר של דנמרק.
כמקובל באותה העת קנוד למד במכללה הימית, וב-8 בספטמבר 1933 הוא התחתן עם בת דודתו קרוליין מתילדה, נסיכת דנמרק, בתם של האראלד, נסיך דנמרק והלנה אדליידה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג. השניים התגוררו בארמון פרדנסבורג, ונולדו להם 3 ילדים.
ב-20 באפריל 1947 מת אביו כריסטיאן העשירי, ואחיו פרדריק התשיעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו. בתחילה שימש קנוד כיורש העצר, אולם בשנת 1953 נולדה אחייניתו מרגרטה, והפרלמנט העביר חוק המבטל את ההעדפה הגברית בהעדפת הבן הבכור, ובעקבות כך היא הפכה ליורשת העצר. בשנת 1972 מת אחיו פרדריק התשיעי, ובתו מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק עלתה לשלטון במקומו, וב-14 ביוני 1976 מת קנוד בביתו בקופנהגן.
ישראל רוזנסון

ישראל רוזנסון (נולד בניסן ה'תש"ט, אפריל 1949 בתל אביב) הוא פיזיקאי, איש חינוך וחוקר ארץ ישראל, יושב ראש המכללה המאוחדת אמונה-אפרתה בירושלים לשעבר.

ביוגרפיה

נולד בשנת 1949 בתל אביב לדוד ופניה רוזנסון, ניצולי השואה מליטא. אביו היה מפקד בצבא הבריטי ופקיד במשרד הפנים.
למד בבית הספר בר-אילן אצל יצחק אריגור, ובתיכון צייטלין. היה חניך ומדריך בסניף בני עקיבא בתל אביב.
שרת בצה"ל כמפקד כיתה בנח"ל מוצנח ולחם במלחמת ההתשה. לאחר שחרורו מצה"ל, למד לשלושה תארים בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. במקביל למד תנ"ך וקיבל תעודת הוראה.
לאחר גמר לימודיו עסק כשנה בפרויקט להפקת אנרגיה בבריכות השמש בים המלח, אולם הניסיון לא צלח. הוא החל ללמד במדרשת עמליה.
בשנת 2006 נכנס לתפקיד יו"ר מכללת אפרתה בירושלים, אשר התאחדה בשנת 2009 עם מכללת אמונה הסמוכה אליה.
בשנת 2016 פרש לגמלאות, ומאז הוא מלמד במכללת שאנן בחיפה. זכה באות המחנך למופת ע"ש ד"ר אברהם זלקין לשנת ה'תשע"ח.

חיים אישיים

היה נשוי לנחמה (נפטרה בכ' אדר ה'תשע"ה), אותה הכיר בתקופת פעילותו בבני עקיבא, ולהם חמישה ילדים ו18 נכדים. מתגורר בירושלים.
ויקטור מרעי

קריירה

מרעי נולד בערערה והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר טוברוק, שם התגלה כישרונו והוא עורר עניין מצד קבוצות באירופה, ביניהן בירסחוט מבלגיה ואף אינטר האיטלקית, אך מרעי נשאר בקבוצת הנוער עד שעבר במהלך עונת 2008/2009 להפועל תל אביב. ב-16 במרץ 2009 הופיע מרעי לראשונה בקבוצת הבוגרים בהפסד הקבוצה 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון טדי. מרעי נכנס כמחליף ולאחר 8 דקות כבש את שערו הראשון בקריירה בליגת העל. 
בעונת 2009/2010 היה מרעי שותף לזכייתה של קבוצתו בדאבל (גביע המדינה ואליפות המדינה). בשנת 2011 מרעי כבר עמד לעזוב את הפועל תל אביב בשל מיעוט בדקות משחק, ואף הגיע לסיכום עם בני יהודה, אולם פציעתו של חלוץ הפועל תל אביב, איתי שכטר, השאירה אותו לבסוף בקבוצה עד סוף עונת 2010/2011. באותה עונה היה שותף לזכייה שנייה ברציפות בגביע המדינה. 
בעונת 2011/2012 היה מרעי מבוקש בהפועל חיפה, אך על אף רצונו של השחקן לעבור לשורותיה, חתם לבסוף בקבוצת מכבי פתח תקווה לעונה אחת, במסגרת העסקה שהעבירה את חלוץ מכבי פתח תקווה, עומר דמארי, להפועל תל אביב. בפתח תקווה הפך מרעי לראשונה לשחקן הרכב קבוע ושם שיתף פעולה עם טל בן-חיים בחוד ההתקפה. במהלך העונה הבקיע מרעי 9 שערים ובסיומה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2012/2013 חזר מרעי לסגל הפועל תל אביב, אך שוב לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ובחלון ההעברות של חודש ינואר 2013 שוחרר מהקבוצה, וחזר למכבי פתח תקווה בליגה הלאומית. בסך הכל הופיע מרעי ב-95 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, מתוכם ב-20 פתח בהרכב, כבש 10 שערים והוסיף 6 בישולים.
לאחר שעלה עם מכבי פתח תקווה בחזרה לליגת העל, בעונת 2013/2014 כבש שער אחד בליגה ושני שערים בגביע המדינה. ב-2 באוקטובר 2014 חתם מרעי בקבוצת עירוני טבריה מהליגה הלאומית. ארבעה ימים מאוחר יותר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ובדקה האחרונה של המשחק כבש את שער הניצחון (1-2) מול עירוני קריית גת. בסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים ב-18 הופעות בליגה, אך במרץ 2015 נפצע בברכו וסיים את העונה, בסופה ירדה הקבוצה לליגה א'. לאחר שהתאושש מהפציעה שיחק בקבוצת שאבאב דורה מליגת העל הפלסטינית.
ב-8 באוקטובר 2016 חתם מרעי בהכח עמידר רמת גן מליגה א' דרום. עד תום העונה כבש מרעי 11 שערים ב-23 הופעות בליגה. בקיץ 2017 חתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, ובעונת 2017/2018 כבש שישה שערים ב-30 הופעות ליגה. בעונת 2018/2019 כבש חמישה שערים ב-30 הופעות ליגה.
יוסף דוידסקו

יוסף דוידסקו (31 בדצמבר 1891 - 21 באוגוסט 1945), היה תושב זכרון יעקב ואיש ניל"י. הוצא להורג בידי מחתרת לח"י באשמת בגידה ומסירת ידיעות לבריטים.

תולדות חייו

בגיל צעיר הצטרף דוידסקו לקבוצת הגדעונים שנטלה על עצמה את השמירה במושבה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי אך לאחר תקופה מסוימת נפדה בכסף על ידי המושבה וחזר לעבודת האדמה במושבה. עם הקמת מחתרת ניל"י החל להעביר ידיעות למודיעין הבריטי. הוא נטל חלק בעדכון המפה הצבאית של ארץ ישראל שהוכנה על ידי המחתרת ניל"י ובספטמבר 1918 הוביל את דיוויזיית הפרשים החמישית משרונה לכיבוש בית שאן. 
באוגוסט 1919 קיבל מהבריטים את עיטור מסדר האימפריה הבריטית ה-O.B.E.
לאחר המלחמה ועד מותו עבד כבלש ב-C.I.D בחיפה ובירושלים. בעקבות רצח ידידו בנימין קרופיק במאורעות תר"פ בגבעת עדה, יצא לחורן מחופש לבדואי כדי לעלות על עקבות הרוצחים והביא לתפיסת שניים מהם. בוועדת החקירה שהוקמה לאחר מאורעות תרפ"ט העיד ערבי שלאחר המאורעות ניסה דוידסקו לארגן הברחת נשק לארץ ישראל. הוא הצליח לאתר את קבוצת היד השחורה של שייח' עז א-דין אל-קאסם שרצחו שלושה מתושבי יגור. 
במהלך השנים העביר דוידסקו ידיעות להגנה, לאצ"ל וללח"י, בעיקר ידיעות על הערבים. הדעות חלוקות האם עשה זאת כסוכן כפול מתוך נאמנות לבריטים, או מתוך נאמנות ליישוב היהודי. 
בשלב מסוים חשדו באצ"ל שדוידסקו הוא סוכן כפול שהסגיר את מקום האימונים בשוני וגרם ב-16 באוגוסט 1945 למאסרם של 20 לוחמים שהתאמנו שם. דוידסקו תכנן לנסוע לאנגליה והאצ"ל אף שיגר לו מכתב איום "שלא יחשוב שיגיע בשלום לאנגליה".
ב-27 ביולי 1945 נפגש סיטנר, אחד המעורבים בהתנקשות בלורד מוין עם דוידסקו בבית קפה בתל אביב למטרת קבלת אינפורמציה על הבריטים. מיד לאחר שדוידסקו עזב התנפלו שבעה בלשים בריטיים על סיטנר ועצרו אותו. בעקבות זאת דנה מפקדת לח"י את דוידסקו למוות. המשימה הוטלה על יעקב אליאב. ב-21 באוגוסט 1945 ישב דוידסקו בביתו, יחד עם שכנו. שני אנשי לח"י - משה בר גיורא (נהרג אחר כך בניסיון לפיצוץ בתי הזיקוק) ואברהם יהודאי (נהרג אחר כך בהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת) הגיעו לביתו. הם נעמדו ליד החלון המסורג ובר גיורא ירה משם מספר יריות שפגעו בדוידסקו והרגו אותו מיד.
דוידסקו נקבר בזכרון יעקב. על מצבתו נכתב כי "נרצח בידי אלמונים".
כרמית גיא

ביוגרפיה

נולדה בגבעת חיים להורים ניצולי שואה יוצאי הונגריה. חודשים אחדים אחרי לידתה עברה המשפחה לקיבוץ יד חנה ("הקיבוץ הקומוניסטי היחיד בעולם") שהוריה נמנו עם מייסדיו. גדלה והתחנכה ביד חנה עד 1965, מועד בו עברה לבת ים, שם סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון העירוני במגמה מזרחנית. היא התגייסה לצה"ל ושירתה כפקידה בחיל התותחנים. 
לאחר סיום שירותה, בשנת 1969, התקבלה לעבודה ברשות השידור. במקביל למדה תולדות האמנות ומזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
מתגוררת בתל אביב. נשואה לפרופ' אלי שאלתיאל. בנם הוא אורי שאלתיאל. סבתא לשלושה נכדים: איתי, נמרוד ורונה.

רשות השידור

במשך שלושים וחמש שנים (2004-1969) עבדה גיא ברשות השידור. היא החלה את דרכה כקריינית ב"קול ישראל", ובהמשך החלה לעבוד במקביל גם ב"ערוץ הראשון" שנקרא בשנים ההן "הטלוויזיה הישראלית", והיה ערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל. גיא התחילה כמגישת רצף ואחר כך שימשה גם כקריינית במהדורת החדשות "מבט". כמו כן הגישה תוכניות תרבות כגון "מצב הרוח" (עם קובי מידן). 
גיא המשיכה בעבודתה ב"קול ישראל", שם שימשה כקריינית ואחר כך גם כמגישה של יומני חדשות ותוכניות אקטואליה ובהן "הכל דיבורים" ברשת ב' (בחלק מהזמן ביחד עם חיים זיסוביץ'). בשנות ה-80 התחילה לערוך חדשות והייתה רכזת בחדר החדשות (במקביל לעבודת ההגשה).
בסוף שנת 2004, על רקע קשייה הכלכליים של רשות השידור והאווירה שנוצרה ברשות בימי כהונתו של יוסף בראל כמנכ"ל הרשות, פרשה גיא מרשות השידור ויצאה לפנסיה מוקדמת (יחד עם קבוצה גדולה של מגישים ועורכים ובהם: חיים זיסוביץ', נילי אמיר, חנן נוה, צבי ישראלי, אריה שור ואסנת לנדר).
בתוכניות האקטואליה שהגישה, ובמיוחד בעת הטיפול בנושאים פוליטיים ובסוגיית ההתנחלויות, נתנה גיא ביטוי לערכי הדמוקרטיה והשוויון שלאורם גדלה והקפידה להציג את עמדות שני הצדדים. פעילי ימין ומתנחלים ראו בה דוגמה לשלטונם של אנשי השמאל ברשות השידור, אבל הקפידו לציין את גישתה ההגונה והתרבותית גם כלפי מי שנחשבו ליריבים אידאולוגיים שלה.

המכון הישראלי לדמוקרטיה

משנת 1996 נמנית גיא עם חברי מערכת כתב העת "העין השביעית" (ביחד עם עוזי בנזימן (העורך), נחום ברנע ורפי מן). "העין השביעית" הוא דו-ירחון שמוציא המכון הישראלי לדמוקרטיה והוא מתמקד בתקשורת ההמונים  בישראל. במהלך השנים פרסמה בו גיא עשרות מאמרים. כמו כן, היא מופקדת על ניהולו של פורום "העין השביעית", אשר אמור להוות - לראשונה במסגרת כתב העת - במה פתוחה לציבור לשמוע ולהשמיע דעותיו ביחס לנושאים של ביקורת התקשורת ודמותה המקצועית.
משנת 2005 מנהלת גיא את "פורום השולחן העגול על-שם ג'ורג' שולץ", במסגרת המכון הישראלי לדמוקרטיה. בפורום נדונים נושאים אקטואליים שיכולה להיות להם השפעה על יציבותה של הדמוקרטיה הישראלית ואיכותה.
סלביה מאזיר

היסטוריה

המועדון נוסד בשנת 1987. במהלך קיומו זכה המועדון פעמיים באליפות בלארוס בשנים 1996 ו-2000.
הקבוצה השתתפה בעונת גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1996/1997 אך הפסידה לקיי. אר. רייקיאוויק האיסלנדית והודחה. בעונה לאחר מכן היא השתתפה בליגת האלופות ואף עברה את הסיבוב הראשון, אך הודחה אחרי הפסד לאולימפיאקוס בסיבוב השני ועברה לשחק בליגה האירופית שם הפסידה לדינמו טביליסי בשלב 64 הגדולות והודחה.
לאחר אליפותה בשנת 2000 היא השתתפה בליגה האירופית מול מכבי חיפה והודחה.
רייזל פרידמן

רייזל פרידמן או בקיצור ר. פרידמן, היא סופרת חרדית שכתבה סיפורים קצרים. שכתבה את מרבית ספריהם של מאיר להמן ושלמה כהן מתוך מטרה להתאים את הספרים לילדים חרדים.

קורות חייה

בשנות ה-80 התחילה פרידמן את עבודתה הספרותית ככותבת סיפורי-צדיקים בעיתון "המודיע" וכעורכת המדור לילדים בעיתון "המחנה החרדי".
בין השנים תש"ן-תשנ"ז תרגמה, עיבדה וכתבה מחדש את ספריהם של מאיר להמן ושלמה כהן, שנכתבו במקור בעיתון דער איזראעליט לקהל יהודי מרכז אירופה שהשתייכו לאורתודוקסיה המודרנית מן הדגם הגרמני. עלילת הספרים, להוציא את הספרים ההיסטוריים של ליהמן, הייתה לרוב מבוססת על רומן בין בחור לבחורה כעלילה מרכזית, כמו גם שיחות בין הגיבורים שנושאם ההשקפה היהודית. כיוון שהספרות החרדית אינה מקבלת בעין יפה סיפור אהבה בין בחור לבחורה ושיח מעמיק בנושאי אמונה אינם מקובלים בספרותה לנוער, צנזרה פרידמן הסיפורים ועיבדה אותם לגיל הצעיר. הסיפורים המעובדים זכו לפופולריות רבה בקרב הציבור החרדי, ויצאו לאור בסדרה בת עשרים ושישה כרכים. הופעת הסדרה לוותה בתגובות בעד ונגד התרגום מחדש שפורסמו בעתונות החרדית. במסגרת העיבוד אף נוקדו הספרים ונוספו עליהם איורים, לרוב מאת א. גולדהבר.
מעת לעת, בעיקר לקראת החגים, כותבת פרידמן סיפורי צדיקים בעיתונים החרדיים. חלקם מקובץ לאחר מכן ויוצא לאור כספרים. בנוסף, פרידמן כתבה ספרים רבים המתארים כביוגרפיה את תולדות חייהם של רבנים ואדמו"רים רבים, וכתבה גם מספר ספרים העוסקים בחזרה בתשובה.
ארנסט פון הוינינגן

תחילת הקריירה

פון הוינינגן נולד ב-23 בספטמבר 1849, באונקל שהשתייכה לממלכת פרוסיה. בשנת 1868 התגייס פון הוינינגן לצבא הפרוסי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-8 (הרייני ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה-צרפת. בהמשך מילא פון הוינינגן תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1893 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-132 (אלזס ה-1), ובשנת 1894 מונה לראש מטה הקורפוס ה-16. בשנת 1897 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-115 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-1), ובשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד החטיבה ה-59. בשנת 1903 הועלה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הדיוויזיה ה-30, ובשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-14.

מלחמת העולם הראשונה ואחריתו

עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון הויניגן מפקד הקורפוס ה-14 שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית. הקורפוס בפיקודו נטל חלק בקרב מילוז ולאחר מכן בקרב לורן. ב-31 באוגוסט 1914 מונה פון הוינינגן לתפקיד בקורפוס המילואים ה-3, שכבש את העיר אנטוורפן, ולאחר מכן מונה לנספח צבאי בבלגיה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה פרש פון הוינינגן לביתו, וב-11 במרץ 1924 מת בביתו שבדרמשטדט.
HB Studio

HB Studio‏ (Herbert Berghof Studio) הוא בית ספר המציע לימוד מקצועי באמנויות הבמה. נוסד ב-1945 על ידי הרברט ברגהוף ושוכן בגריניץ' וילג', ניו יורק.
תוכנית הלימודים שלו כוללת שעורים במגוון תחומים, בכללם משחק, בימוי, מחזאות, תסריטאות, מחזות זמר, תנועה ומחול, תיאטרון בובות, לימוד מבטאים, וניתוח סצינות. שיעורים מסוימים מותנים בעמידה באודישנים.
ב-1948 אוטה האגן הצטרפה לסטודיו כשותפתו האמנותית של ברגהוף, והשניים נישאו כעבור עשר שנים. שיעורי האמן שלה הובילה לכתיבת ספריה Respect for Acting ו-A Challenge for the Actor.
ב-2010, ‏HB Studio ייסדו את מכון האגן. שמציע תוכנית מלאה בגישה פרקטית של אמנות המשחק שמבוססת על כיתות האמן של אוטה האגן.

בוגרים ידועים

בין הבוגרים הידועים: פ. מארי אברהם, מרקו אפונטה, אן בנקרופט, קנדיס ברגן, ג'ף ברידג'ס, מתיו ברודריק, סטוקרד צ'אנינג, ג'יל קלייבורג, רוברט קלפ, רוברט דה נירו, וופי גולדברג, ג'ורג' רוי היל, האל הולברוק, הארווי קייטל, ג'סיקה לאנג, ג'ק למון, קנט לונגרם, אן מיארה, מרשה מייסון, בט מידלר, לייזה מינלי, סינת'יה ניקסון, אל פצ'ינו, ג'רלדין פייג', שרה ג'סיקה פרקר, צ'ארלס נלסון ריילי, כריסטופר ריב, ג'ייסון רוברדס, הרברט רוס, קירה סדג'וויק, ריי שארקי, מורין סטייפלטון, ג'ון סטיוארט, ג'רי סטילר, ברברה סטרייסנד, קרול אן סוזי, סיגורני ויבר וג'ין ויילדר.
פסטיבל מחול יזרעאלי

פסטיבל מחול יזרעאלי מתקיים מדי שנה בחג השבועות כחלק מאירועי פסטיבל חלב ודבש בעמק יזרעאל. הפסטיבל נוסד על ידי "אלון יזרעאל" - עמותה למחול בעמק והכוראוגרף זאב קרן, ומארח להקות מחול בגילאי 30 ומעלה מכל הארץ כמו: ירושלים, אשקלון, גן יבנה, חבל אשכול, ראשון לציון, פתח תקווה, גבעתיים, הרצליה, מודיעין, חולון, כפר סבא, רמת השרון, מזכרת בתיה, תל מונד, פרדס חנה כרכור, חיפה, משגב ועוד.
מנהלו האמנותי של הפסטיבל הוא זאב קרן כשבארגון, הפקה, תפעול, הקמת התפאורה ואירוח הלהקות משתתפים כל חברי להקת המחול "אלון יזרעאל".
פסטיבל מחול יזרעאלי הראשון התקיים בשבועות 2010 והוקדש לציון 100 שנות התיישבות עברית בעמק יזרעאל. לכבודו שיתפו פעולה הכוראוגרפים שלמה חזיז, דגנית רום וזאב קרן וחיברו את הריקוד "עומדים על המשמר" בביצוע הלהקות "הורה ראשונים ירושלים", להקת המחול משגב ולהקת המחול "אלון יזרעאל" שפתח וסיים את הפסטיבל. 
הריקוד "עומדים על המשמר" נקבע למסורת ומדי שנה פותח את מופע הפתיחה ונועל את מופע הסיום את הפסטיבל.
הפסטיבל הראשון זכה להצלחה מסחררת ובעידוד הלהקות המשתתפות שציינו לשבח את הפסטיבל ומארגניו, כמו גם מנכ"לית משרד התרבות והספורט הגב' אורלי פרומן שגם בירכה את המשתתפים, החליטה עמותת "אלון יזרעאל" המארגנת את הפסטיבל לעשותו כמסורת חג השבועות בעמק יזרעאל .
כך מדי שנה מתארחות בפסטיבל להקות מחול מכל הארץ ומעלות ריקודים שחוברו במיוחד לפסטיבל על פי נושאו. הקהל הצופה במופעים זוכה למנה גדושה של ארץ ישראל היפה, תלבושות ססגוניות והנאה מרובה מביצועי הלהקות.
הלהקות המשתתפות מתארחות במושב נהלל בשני ימי הפסטיבל וזוכות לפעילויות גיבוש כמו טיולים בעמק, פעילויות שטח וסדנאות בנושאי מחול שונים .
פסטיבל מחול יזרעאלי השני 2011 "תרנגולים על גשר הירקון" הוקדש כמחווה ללהקות התרנגולים וגשר הירקון לציון 50 שנות יצירה ותרומה לתרבות הישראלית כשאורחת הכבוד בפסטיבל הייתה יוצרת התרנגולים נעמי פולני.
פסטיבל מחול יזרעאלי השלישי 2012 "ארץ הצבר", שהתקיים באמפי נהלל אירח גם את להקת המחול הסרבית "קוד טנט" שהופיעה בתלבושות המסורתיות בחסות שגריר סרביה בישראל ובהרכב מלא בליווי תזמורת שניגנה מוזיקה סרבית עממית ומקפיצה. 
פסטיבל מחול יזרעאלי הרביעי 2013 "מקדם לתקומה" שהתקיים באולם המופעים בקיבוץ יפעת העלו 15 הלהקות המשתתפות יצירות מהווי העם היהודי מימי קדם ועד לתקומתו בארץ המובטחת. במופע הסיום שהתקיים באולם הספורט בנהלל אירח הפסטיבל גם להקת מחול מישובי עוטף עזה בניהולו האמנותי של גברי לוי.
בנק פויכטוונגר

היסטוריה

בנק פויכטוונגר נוסד בשנת 1936 בארץ ישראל המנדטורית על ידי האחים ליאו ותיאודור פויכטוונגר, שסבם יעקב-לייב פויכטוונגר הקים בשנת 1857 במינכן את בנק י"ל פויכטוונגר, שהתמחה במניות ובאיגרות-חוב בינלאומיות, ועסק גם בפיתוח קרקעות. בין לקוחותיו הידועים של הבנק בשנות העשרים של המאה היו הפילוסוף מרטין בובר והעסקן הציוני נחום גולדמן, והסופר תומאס מן הפקיד בבנק את כספי פרס נובל שזכה בהם.
בשנת 1938, התמזג בנק פויכטוונגר עם "בנק המסחרי הכללי" מירושלים שייסד יצחק פוירינג מספר שנים אחר כך רכש בנק פויכטוונגר בנק נוסף בירושלים מיידי עסקני היישוב החרדי הישן, ביניהם משה פרוש, בנק זה נקנה תחילה על ידי הד"ר פרנץ וינקלר, וינקלר היה אף הוא יליד מינכן, עירם של הפוייכטוונגרים. וינקלר היה לשותף בבנק פויכטוונגר, וניהל את הסניף בירושלים
שנקנה ממנו-עצמו. מאוחר יותר ניהל חברה פיננסית שייסדו בני פויכטוונגר בניו-יורק.
בשנת 1957 נפטר תיאודור פויכטוונגר ובשנת 1959 נפטר ליאו פויכטוונגר, בתחילת שנת 1964 בני משפחת פויכטוונגר מכרו את חלקם בבנק למשקיעים חדשים, עורכי-הדין אדוארד קוסוי וארנולד אפלבאום. שאר מניות הבנק הוחזקו בידי יקותיאל פדרמן (שברשותו היו כמחצית ממניות הבנק) ואהרון סחרוב, מנכ"ל חברת הביטוח סהר.
בשנת 1966 היו לבנק 10 סניפים. יוסף אפשטיין, בנקאי יליד דרום אפריקה, רכש את מניות השליטה בבנק פויכטוונגר. מטרתו של אפשטיין הייתה למצוא מימון זול וזמין לעסקי הנדל"ן שלו, שנקלעו באותה שנה לצרות בשל המיתון הכבד ששרר בארץ. אפשטיין משך מהבנק כ-17 מיליון דולר.
ביוני 1966 רכש בנק פויכטוונגר את בנק אלרן. המטרה המוצהרת הייתה למזג את הבנקים ולהיות לבנק הרביעי בגודלו בישראל, אולם באותה תקופה היה בנק פויכטוונגר על סף הליך פירוק והמטרה הייתה, על פי ההערכות, לנסות לייצב את הבנק בעזרת מימון מבנק אלרן. ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות לגבי תהליך העברת הבעלות, ולאחר מספר חודשים ודיונים בבית המשפט הושגו הסכמות סופיות על ההעברה. לאחר מספר חודשים, בינואר 1967, כאשר התבררו ממדי החובות של בנק פויכטוונגר ובנק ישראל לקח על עצמו את ניהול הבנק, הוזהר הציבור גם לגבי היציבות של בנק אלרן, אף שהבנק היה יציב והבעלים משכו ממנו רק מיליון לירות. הפרסום הביא לבריחה של לקוחות ופגיעה קשה בבנק.
לאחר שבנק ישראל השתלט על בנק פויכטוונגר, נמכרו רוב הסניפים לבנק אגודת ישראל שנפתח באותה עת. בנק אלרן שהיתה חברת בת של פויכטוונגר הוצעה למכירה במכרז. תחילה היה נראה ששני המועמדים העיקריים לרכישת בנק אלרן הם בנק התעשייה ובנק הפועלים, לאחר מכן עלה שמו של בן דונקלמן כמי שעומד לרכוש את הבנק, אך לבסוף רוב סניפי הבנק נמכרו לבנק לאומי, שלושה סניפים נרכשו בידי הבנק לחרושת ולמסחר וסניף אחד או יותר נמכרו לבנק ברקליס. ובנק אלרן עצמו הועבר לפירוק שנמשך עד תחילת שנות ה-80.
נגד יוסף אפשטיין ונגד רענן אמיר, מנכ"ל הבנק, הוגש כתב אישום פלילי בגין פעולותיהם. הם הורשעו בעבירות של גניבה על ידי סוכן, מירמה בנסיבות מחמירות וקשר להונות, והוטלו עליהם עונשי מאסר. יוסף אפשטיין נדון לשש שנות מאסר ומנכ"ל הבנק, רענן אמיר, נדון לארבע שנים אך שוחרר לאחר זמן קצר מטעמי בריאות.
בהליך המשפטי האזרחי שהגיע לדיון עד בית המשפט העליון, החיל השופט אהרן ברק בפסק הדין את חובת הגינות על בעל שליטה בחברה, בקובעו שבעל שליטה אינו יכול למכור את מניותיו בחברה אם הוא יודע שכתוצאה מהמכירה החברה, ולכן שאר בעלי המניות שלה, ינזקו.
התרבות הפרסית העתיקה

אדריכלות

האדריכלות הפרסית הושפעה מהתרביות אותן כבשה כגון עילם, בבל ויוון העתיקה. בעיר פרספוליס נבנו ארמונות, מקדשים ויצרות אומנות מלאכת מחשבת בידי בנאים וסטטים חלקם יוונים וחלקם משאר קצוות האימפריה.

שלטון

השלטון הפרסי היה תיאוקרטי והושפעה רבות ממבנה השלטון המצרי הקדום. בפרס למלך הפרסי הייתה שליטה בלתי מבוטלת על ממלכתו ותחתיו היו פקידי שלטון רבים. אחרי כיבוש מצרים העתיקה, מלכי פרס הכתירו את עצמם לפרעוני מצרים.
רלית אדומה

הכחדה

הרלית ניצודה עד שנכחדה כמאה שנים לאחר שנתגלתה. הדודו היה עוף שבשרו לא היה ניתן היה למאכל, ובדרך כלל הרגו אותו מתוך סקרנות או שעמום, אבל הרלית האדומה הייתה ציפור שהמתיישבים ההולנדים, והמתיישבים הצרפתים שבאו אחריהם, אהבו לצוד. העוף היה אומנם זריז ויכול היה להימלט בקלות אם נרדף, אבל קל היה לפתות אותו אם הראו לעופות בד אדום, אותו הם נהגו לתקוף (התנהגות דומה נצפתה אצל רלית רודריגז, עוף מאותו סוג). ניתן היה ללכוד בידיים את העוף, וקריאותיו כאשר אחזו בו הזעיקו עופות נוספים למקום, שכן העופות, שהתפתחו בהיעדר טורפים, היו סקרניים ולא חששו מבני האדם.
העוף נהג לקנן על הקרקע, ולכן נהגו חזירים לאכול את ביציו ואת הגוזלים, ותרמו אף הם להכחדת העוף. כאשר חוקר הטבע פרנסואה לגואה (François Leguat), שהכיר היטב את רלית רודריגז, הגיע למאוריציוס ב-1693, הוא ציין שהרלית האדומה הפכה להיות עוף נדיר. הוא היה המקור האחרון שהזכיר את העוף. משערים כי העוף נכחד סביב 1700. קביעת התאריך בו נעלמה הרלית נעשה מורכב יותר משום שהשם המקומי לדודו האפור, Todaersen (או dodaersen, "תחת שמן") ניתן לרלית האדומה, שגם לה היה ישבן מרופד בפלומה, כאשר הדודו נכחד.
ז'ואקים ריפה

קריירה

ריפה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-1 בנובמבר 1964, בדרבי של ברצלונה, מול אספניול, וכבר אז בישל שער שהיה שער הניצחון. בשלוש עונותיו הראשונות, כשעוד שיחק בקו ההתקפי, הבקיע 19 שערים. עם ברצלונה זכה כשחקן בשישה תארים, שהחשוב בהם היה זכייה בלה ליגה בעונת 1973/74 עם שחקנים כגון קרלס רשאק ויוהאן קרויף. בעונה זו גם הופיע ב-32 משחקי ליגה, אחד פחות מהשיא שלו - 33 הופעות בעונה הקודמת. ריפה גם זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בעונת 1965/66 ובעונת 1970/71 הגיע עמה לגמר מול לידס יונייטד. שני תאריו האחרים היו שתי זכיות בגביע הספרדי, ב-1968 וב-1971.
ריפה היה מעורב לאחד מהאירועים מעוררי המחלוקת הגדולים בכדורגל בספרד. בחצי גמר הגביע הספרדי בעונת 1969/70, במשחק בקאמפ נואו מול ריאל מדריד, תיקל ריפה את השחקן המדרידאי ולסקאס כחצי מטר מחוץ לרחבתה של ברצלונה, אך השופט גורוסטה פסק לבעיטת עונשין לטובת מדריד, שהוביל להדחתה של ברצלונה מהטורניר. כעס בקרב אוהדי הכדורגל בספרד הופנה כלפי העדפת השופטים את מדריד. השופט גורוסטה היה פסול מלשפוט את משחקיה של ברצלונה בעתיד.
במדי נבחרת ספרד הופיע ארבע פעמים והבקיע שער בודד. במשחק בכורתו ב-28 בפברואר 1968 בישל שער. משחקו האחרון היה ב-11 בנובמבר 1970 מול נבחרת צפון אירלנד.
לאחר פרישתו ממשחק עבר קורס באימון כדורגל והצטרף לצוות הטכני של המועדון. ב-1978, עוד לפני עזיבתו של המאמן הקודם לוסיאן מילר, מינה נשיא ברצלונה ז'וזפ ליואיס נונייז את ריפה להיות מאמן הקבוצה. עוזרו היה אנטוני טורס, חברו בקבוצה לפני כן כשחקן. עונתו הראשונה כמאמן, עונת 1978/79, הייתה מוצלחת מאוד. בסופה זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות הגביע, לאחר ניצחון במשחק הגמר שנערך בבזל. העונה הבאה הייתה טובה הרבה פחות, וכבר באמצע העונה החליפוֹ הלניו הררה עקב ביצועיה הדלים של הקבוצה ועקב יחסיו הרעועים עם חלק משחקני הקבוצה.
ב-1984 הקים בית ספר יוקרתי לכדורגל בברצלונה בשם "Escuela TARR" (בית ספר טאר"ר), כראשי תיבות של מקימיו: אנטוני טורס, חואן מנואל אסנסי, ריפה וקרלס רשאק. בין 2000 ל-2003 היה המנהל הטכני של מדור הכדורגל במועדון.
פטי הרסט

שוד בנק היברניה

ב-15 באפריל 1974 צולמה הרסט מנופפת ברובה סער במהלך שוד סניף סאנסט של בנק היברניה. מסרים שהגיעו ממנה מאוחר יותר הבהירו שהיא שינתה את שמה ל"טניה", והפכה נאמנה למטרות ה-SLA. הוצא צו למעצרה והיא אכן נעצרה ב-18 בספטמבר 1975 בדירה יחד עם חברים נוספים של הארגון. בינתיים, הותקף ונשרף מטה נוסף של הארגון על ידי 500 שוטרים, ובמהלך אותה פשיטה נהרגו רוב חברי הארגון.
במשפטה, שהחל ב-20 במרץ 1976, טענה הרסט שהיא נכלאה בארון ועיניה כוסו, חוותה התעללות פיזית ומינית, וכתוצאה מכך נאלצה להצטרף ל-SLA. נטען שהיה מדובר במקרה חמור של תסמונת סטוקהולם, שבו חטופים מגלים סימפתיה לחוטפיהם. הרסט טענה עוד שהיא הוכרחה לבצע את חלקה בשוד באיומים.
ההגנה במשפטה לא הצליחה לזכותה והיא הורשעה בשוד בנק. עונשה הופחת לאחר 22 חודשים על ידי הנשיא ג'ימי קרטר. הרסט השתחררה מהכלא ב-1 בפברואר 1979. הנשיא קלינטון העניק לה חנינה בחודש ינואר 2001, במהלך השבועות האחרונים של כהונתו.
הרסט תיארה את גרסתה לאירועים בספרה "Every Secret Thing".
הרסט לוהקה למספר סרטים, ביניהם סרטיו של הבמאי ג'ון ווטרס: "נער שוליים", "אמא סדרתית", "פקר" ו"ססיל בי. דמנטד". האחרון שברשימה עוסק, למרבה העניין בכוכבת הוליוודית בשם האני וויטלוק (מלאני גריפית) שנחטפת על ידי קבוצת טרוריסטים קולנועיים השואפת להופכה לשחקנית הראשית בסרט הגרילה שלהם. במהלך הסרט עוברת וויטלוק מהפך מפנים יפות ומפונקות לכדי אידאולוגית מהפכנית המוכנה גם להפר את החוק למען המטרה. עם זאת בסיפור זה, המקביל לסיפורה של הרסט, משחקת פטי הרסט עצמה דווקא את האם המודאגת של פידג'ט, הצעיר בקבוצת המהפכנים. במסגרת תפקידה היא קוראת לבנה שוב ושוב לנתק עצמו מהגרילה התרבותית ולשוב סוף סוף הביתה.