google/wiki40b huggingface dataset:
כלף

כלף (געז: "ካሌፍ", גם "כלב") הוא מצביא יהודי שחי במאה ה-16.
בין אוקטובר 1579 למרץ 1580 הנהיג יחד עם אחיו רדאית מערכה צבאית כנגד צבאו של הקיסר סרצה דנגל. כלף עמד בראש הגדוד שהיה אחראי על שרפת השדות כדי שהללו יהיו למכשול לצבא האתיופי "וכלב אחי רדאי החל להבעיר באש את הבתים עם כל אשר בם, וגם את התבואות אשר בשדות, כי בשלה הקמה". מאוחר יותר גדודו של כלף ניצל את העבודה כי להם יתרון גובה ואלו השתמשו וגוללו סלעים על האתיופים "וזה היה מנהג אנשי כלב להילחם: גללו אבנים על אויביהם וימועו לעלות ממטה למעלה", בתגובה לכך האתיופים השתמשו בתותחים שאחד מפגזיו פגע באישה.
בעקבות ההפגזות, נכתב בכרוניקה המלכותית שכלף השתגע "וכלב נטרפה רוחו, מרוב פחד, נסוג לאחור, ויעל על צוק סלע גדול, ולפניו לא עלה איש על הצוק הרם ההוא, ורק הפחד העלה שם את גבה-הלב הזה, והנשארים מחילו ברחו (...) בפעם הזאת נפל חצי מחנה הפלשים בחזית ומחציתם השליכו את עצמם אל תוך הגיא בנוסם, וגם הבהמות נהרגו. כי אבא-נואי הכריז בחמתו, לבלתי ישאירו איש ואישה, וזקן ונער ובהמה." במערכה הזו גם כלף עצמו נהרג.
אהרן דוד שלזינגר

קורות חייו

נולד בארגנטינה. בגיל 20 התחיל להתעניין בדת ובגיל 22 החל ללמוד בישיבה בבואנוס איירס, כל בוקר במשך שנתיים. בתחילה עבד בלילות כמשגיח כשרות במאפייה, וכמה חודשים לאחר מכן קיבל הצעה מחברת טקסטיל שבה עבד כמנהל מערכת במשך שנה וחצי. 
בגיל 24 נסע לישראל ולמד תורה במשך שישה חודשים. לאחר מכן חזר לארגנטינה והמשיך ללמוד ולעבוד בתעשיית הטקסטיל. בגיל 26 התחתן ולאחר ארבע שנים התגרש והתחתן בפעם השנייה. 
בגיל 31 עלה לישראל ולמד תורה בישיבת עוז מאיר במשך שמונה שנים. הוסמך שם לרבנות ועסק גם בלימוד קבלה. 
בשנת 1999 התחיל ללמד באקדמיה חפץ חיים אחר הצהריים שעתים ביום. באותה שנה גם התחיל ללמד גמרא בלילות בבית כנסת נצח ישראל. 
בשנת 2006 נתן את ההרצאה הבינלאומית הראשונה שלו לפני קהל גדול, בוועידה השנייה על מסורות העולם שנערכה בברצלונה.

אודות ספריו

שלזינגר כתב את ספרו הראשון, נומרולוגיה וקבלה. עבודה זה הודפסה על ידי הוצאת הספרים אובליסקו בשנת 2008.
ספרו חידות ותעלומות של התלמוד והקבלה הודפס על ידי אותו מוציא לאור בשנת 2009.
בשנת 2011 יצא ספרו על הנומרולוגיה הקבלית. 
ספרו ההתמוטטות הכלכלית הסופית פורסם על ידי באורהוסה בפורמט דיגיטלי והודפס בארצות הברית.
בשנת 2012 הוא התחיל לכתוב ספרים דיגיטליים. באותה השנה הוא פרסם מספר רב של כותרים באמזון.
ספרו הספר הגדול של שמות, יצא בהוצאת אובליסקו ב-2012. 
ספרו האתגר הגדול של האביר עם השריון החלוד יצא בהוצאת אובליסקו ב-2013. באותה השנה כתב את הספר גילוי הסוד של השואה, אשר הודפס ופורסם גם על ידי הוצאת אובליסקו. 
ספרו כוח הריפוי של הקבלה יצא ב-2015. ספרו 10 צעדים למשיכת השפע יצא לאור ב-2016.
שנות ה-80 של המאה ה-12

אירועים בולטים בעולם

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אסונות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

מדע וטכנולוגיה

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

תרבות פופולרית

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.

אישים בולטים

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
שימוע

שִׁימוּעַ הוא הליך שבו ניתנת הזדמנות לאדם, לפני קבלת החלטה משמעותית בעניינו, להשמיע את טענותיו בעניין זה בפני הגורם המחליט, כדי שישנה את ההחלטה המתגבשת.

שימוע לפני החלטה של רשות מנהלית

בישראל פועלות רשויות מנהליות מסוגים שונים, שבסמכותן לקבל החלטות המשפיעות על אזרח ספציפי או קבוצת אזרחים. על-פי עקרונות המנהל הציבורי, לא תתקבל החלטה הפוגעת באדם, אלא אם ניתנה לו קודם לכן הזדמנות להסתייג ממנה. גישה זו באה לידי ביטוי בחוקים שונים. דוגמה לכך היא סעיף 62 לחוק מס ערך מוסף, שבו נקבע כי כאשר רשות המיסים מעוניינת להפעיל את סמכותה בתחומים מסוימים, עליה לתת לנוגע בדבר הזדמנות להביא לפניה את טענותיו.

שימוע לפני פיטורים

בהתאם לפסיקה של בית הדין הארצי לעבודה יש לערוך שימוע לעובד קודם לקבלת החלטה על פיטוריו. בתהליך השימוע יש להודיע לעובד כי נשקלים פיטוריו, ולתת לו הזדמנות להשמיע את נימוקיו לשלילת החלטה לפטרו. אין לקבל החלטה על הפיטורים קודם לשימוע, אלא לקיים את השימוע בתום לב: לשמוע את נימוקיו של העובד, ורק לאחר מכן להחליט בעניינו. בשימוע רשאי העובד להסתייע בחבר ועד העובדים, בידיד או בעורך דין.
לצוד על מנת להרוג

עלילה

ג'ים רודס (אוסטין) הוא שומר גבול אמריקאי קשוח, ארבע שנים לפני קרות העלילה הנוכחית הוא הוצב בגבול טקסס, שם הוא קיבל כמתנת פרידה משותפו, לי דייוויס (רוברטס) שעון עם רצועה העשויה מחבל טיפוס אותו ניתן לפרום במקרה הצורך ולהשתמש בו. במהלך בדיקת קרוון אותו חשבו כקרוון ריק נהרג שותפו של רודס.
בעת הנוכחית רודס וקימברלי, בתו המתבגרת המרדנית, ששם החיבה שלה הוא קים, חיים באזור כפרי הררי במונטנה.
קבוצת שודדים שודדת קזינו ברינו שבנבדה, מנהיגם, לוסון (הוגאן), בגד בהם ונמלט עם השלל, קבוצת השודדים הכוללת בחורה אחת בשם דומניקה ומונהגת על ידי בנקס (בלוז), שהיה סגנו של עוקבים אחרי לוסון והכסף בעזרת מכשיר מעקב שאחד מהם שתל אצל לוסון. הם מגיעים לאזור בו גר רודס.
קים אומרת לאביה שהיא הולכת לבית של חברה כדי לעזור לה לארוז לקראת טיול. מאוחר יותר, רודס מקבל שיחת טלפון מהשריף ווסטלייק, שאומר שקים נמצאת במשרדו אחרי שנתפסה בסחיבה מחנות. רודס נוסע למשרדו של ווסטלייק, ומוצא את חבורת השודדים שם. הם הורגים את השריף ולוקחים את רודס ואת קים כבני ערובה על מנת שיסייעו להם להתמצא באזור.
במהלך המסע בהרים, אחד השודדים, קראב, מכה את דומניקה השומרת על קים ומנסה לאנוס את קים. רודס מכה אותו, שובר כמה מעצמותיו ובנקס מחליט להרוג את קראב. בדרך הם מוצאים את אחד מעמיתיו של רודס הרוג ומזהים שלוסון פצוע. אחרי זמן קצר הם מוצאים את לוסון, שאומר להם שהוא השמיד את הכסף כשהבין שהוא כבר לא יוכל ליהנות ממנו. דומינקה המאוכזבת הורגת את לוסון.
החבורה מגלה שלוסון זרק את התיק עם הכסף למרגלות מפל ורודס מנצל את חבל הטיפוס המהווה את רצועת השעון שלו על מנת לרדת ולהביא את התיק. כשהוא חוזר עם התיק, בנקס לוקח ממנו את תיק וחותך את החבל כך שרודס נופל את כל המצוק עד המים. בנקס מאלץ את קים להוביל אותם החוצה, אחד מהחבורה, גירי, מכה את קים, דומיניקה מתערבת לטובתה וגירי מכה את דומיניקה. דומיניקה פוצעת את גירי ובנקס מחליט להמשיך בלעדיו.
רודס אמנם נחבל ונפצע אבל לא מת. הוא מצליח לטפס את המצוק, למצוא את התרמיל שלו, להבעיר מדורה ולצרוב את הפצעים. הוא מוצא את גירי, יורה בו חץ ומגלה ממנו שהקבוצה מתכננת להשלים את תוכניתו של לוסון ולעבור לקנדה. רודס הורג את גירי וממשיך במעקב. הוא מדביק את הקבוצה ונלחם נגד ג'נסן שהוא מומחה באמנויות לחימה. תוך כדי המאבק שניהם מרימים ענפים ונלחמים בעזרתם אולם רודס מצליח להחדיר ענף שבור לתוך בטנו של ג'נסן ולהרוג אותו.
רודס מחדד כמה ענפים להיות חניתות מאולתרות, הוא זורק אחת מהן על בנקס אולם זה זז והחנית הורגת את דומניקה. בנקס נשאר האחרון מהחבורה והוא עדיין אוחז בקים. בנקס מגיע למקום בו יש שלושה שוטרים קנדיים עם טרקטורונים, הוא הורג אותם, מהמם את קים, לוקח את אחד הטרקטורונים ונמלט. רודס מגיע לאותו מקום, אומר לקים לעלות על אחד הטרקטורונים ולחפש עזרה ובעצמו עולה על טרקטורון אחר ורודף אחרי בנקס. במאבק ביניהם רודס מפיל את בנקס, לוקח את התיק עם הכסף ורואה שקים, שלא יכלה לעזוב אותו, באה בעקבותיו על הטרקטורון, בנקס מתאושש ויוצא אליהם, רודס דורס אותו עם הטרקטורון, יורה עם אקדח זיקוקים בטרקטורון וגורם לפיצוץ שהורג את בנקס.
רודס וקים שמחים שהם שרדו, אבל הם יודעים שיש להם הליכה ארוכה הביתה.
ישראל הראל

פעילות ציבורית

ישראל הראל נולד ברומניה. בשנת 1948, בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל והשתכן בחיפה. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר הראל מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים חי"ר. במלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, לחם כאיש מילואים בחטיבה 55 שבפיקוד דני מט, אשר לחמה בגזרה המצרית והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב.
הראל היה בין משתתפי סדר פסח תשכ"ח (1968) במלון פארק בחברון, האירוע המכונן של היישוב היהודי בחברון וקריית ארבע.
במשך שנים, הראל ביקש לקדם כתיבה ספרותית של יוצרים דתיים וביקר בחריפות את הרמה הספרותית הנמוכה, לשיטתו, של "מבוע". ב-1980 ייסד את העיתון "נקודה" והיה עורכו במשך 15 שנה. באותה שנה היה ממייסדי מועצת יש"ע ושימש היו"ר הראשון שלה עד לשנת 1995. 
הראל פעיל למען הקשר והשותפות בין תושביה היהודים של מדינת ישראל. כחלק מתפישה זו היה שותף להקמת פורום לאחריות לאומית אשר פעל במסגרת מרכז יצחק רבין לחקר ישראל והיה אחראי בין השאר לניסוח אמנת כנרת (2001). היה שותף לאמנת גביזון-מדן שעסקה בהסדרת יחסי דתיים-חילונים במדינת ישראל.
מאמרי דעות של הראל מתפרסמים במדור הדעות של "הארץ". פרסם מאמרים בנושאים מגוונים ב"ניו יורק טיימס", ב"גארדיאן" ובעיתונים נוספים. במאמריו תקף בחריפות את "הקרן החדשה לישראל", וטען שהשם הראוי לה הוא "הקרן לישראל חדשה".
הראל משמש כיו"ר עמותת הצנחנים משחררי ירושלים, ואף כתב שני ספרים העוסקים בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים.
ב-2005 הקים יחד עם יואל גולובנסקי את "המכון לאסטרטגיה ציונית" ועמד בראשו עד לשנת 2012 עת הוחלף על ידי יועז הנדל.
באפריל 2015 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות.
ביוני 2019 קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
מתגורר בעפרה. בתו, ניצנית, נשואה לעיתונאי והארכאולוג שמעון ריקלין.
עמוס עוז תיאר את הראל בתיעוד ביקורו ביישוב עפרה, שפורסם בספרו פה ושם בארץ ישראל.
יונה נודדת

מאפיינים

היונה הנודדת הייתה עוף חברתי בצבע אפור-כחלחל, שהיה קטן במקצת מיונת סלעים ונפוץ בהמוניו באמריקה הצפונית. להקות עצומות של יונים נודדות היו מכסות בסתיו את פני השמיים בצאתן לדרכן לאמריקה הדרומית. במאה ה-19 אמדו את מספרן בכמה מיליארדי פרטים. לעיתים מנתה להקה אחת כמיליון פרטים. הן חיו בקבוצות גדולות וכך גם עפו, ירדו לנוח וקיננו. הן היו נאספות בלהקות ענק כדי לקנן ולעיתים היו מקימות מאות קינים על עץ בודד. הנקבה הייתה מטילה ביצה אחת בכל עונה.
כיוון שהיו בקבוצות גדולות, היו היונים הנודדות מטרה נוחה לקטל. בני אדם ירו בהן, הממו אותן באלות בעודן ישנות על הענפים, וחטפו מהן את גוזליהן מקניהן. ציפורים אלו, שקודם לכן נראו בהמוניהן, נעלמו כליל בתוך 25 שנים. הלהקה האחרונה בת כרבע מיליון פרטים הושמדה ביממה אחת בתחרות ציד ב-1896. מארגני התחרות ידעו כי להקות נוספות של יונים נודדות לא ייראו עוד. מרתה, היונה הנודדת שהייתה הפרט האחרון של המין, מתה בגן החיות של סינסינטי ב-1 בספטמבר 1914.
אהרן ליב ביסקו

אהרן ליב בּיסְקוֹ (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: ביסקאָ; ברוסית: Л. Бысько; בכתב לטיני: A. L. Bisko;‏ 1859 – 1929) היה סופר, עיתונאי ופדגוג עברי.

ביוגרפיה


ביסקו נולד ב-1859 בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית.
הרבה להשתתף בעיתונות העברית. פרסם בעיקר מאמרים בענייני חינוך ולימוד השפה העברית, וכן ביקורת ספרות. פרסם ביקורת, סיפורים, עיבודים וספרי לימוד, בהם בעיקר ספרים ומקראות להוראת השפה העברית. בסוף שנת 1902 היגר מפולין ללונדון, היה אחד הפעילים הבולטים בחוג הקטן של הסופרים העבריים בלונדון וכיהן כמזכיר אגודת 'דוברי עברית', שנוסדה ברובע וייטצ'פל סמוך לבואו.‬ בהמשך התגורר בסקוטלנד. פרסם מילון עברי–יידי (לונדון תרע"ג) וכן שיחון אנגלי–עברי–יידי–פולני (ורשה תרפ"ג 1926).
ביסקו ישב בבריטניה עד שנת 1927, אז נסע לבקר ביישובי יהדות מזרח אירופה והתפרנס ממתן הרצאות בנושאי יהדות אנגליה וחינוך עברי.
על פי צ' טרלובסקי, בשנים האחרונות לחייו נדד מעיר לעיר "עלוב, בודד ועזוב", עד ששם קץ לחייו בעיירה הקטנה דולחינוב הסמוכה לווילנה.
רנה שני

ביוגרפיה

נולדה בשם רינה שומרוני בחדרה, הבכורה מבין שני ילדים (אחיה דניאל).
אמה, רעיה, הייתה יוצאת ליטא. להוריה הייתה מסעדה קטנה בצומת ככר המשטרה. מגיל צעיר גילתה כשרון כתיבה יוצא דופן, והשירים הראשונים שלה התפרסמו ב"משא", המוסף הספרותי של למרחב ב-1958. מאוחר יותר קיצרה את שם משפחתה ל "שני". היא סיימה את לימודיה התיכוניים בחדרה, שירתה כקצינת חינוך בצה"ל והמשיכה לשרת כמה שנים בשירות הקבע. עברה לירושלים ושם השלימה תואר ראשון בלשונות רומאניות. במהלך לימודיה הכירה את משה לזר ודרכו את לאה גולדברג, אשר התרשמה מכתיבתה וסייעה לה לפרסם מיצירותיה.
לאחר סיום לימודיה עברה לתל אביב עם המחזאי בן ציון תומר. תומר הפגישה עם אנשי הבוהמה התל אביבית שישבה אז בבתי הקפה ברחוב דיזנגוף: קליפורניה בבעלות אייבי נתן וכסית. עם פרסומה החלה להיות דמות מוכרת בשנות השישים. באותה תקופה הייתה בקשרי חברות עם הסופרת והמחזאית אידה צורית.
ב-1964 הכירה את האדריכל דן איתן, אשר עזב למענה את אשתו הראשונה הסופרת והמשוררת רחל איתן. לבני הזוג נולדה הבת תמר ב-1966. לאחר כתשע שנים יחד עזבה שני את איתן ועברה להתגורר בכפר שמריהו עם בתה.
בשנים 1973–1975 חיה שני בארצות הברית עם המשורר יעקב רוטבליט, שהיה צעיר ממנה בשמונה שנים, ושם ככל הנראה נטלה סמים שגרמו לה לדבריה "לראות את האור" ולשנות כיוון בחיים. היא החליפה את שמה לריין שיין (Rain Shine) ומאוחר יותר נפרדה מרוטבליט. שני שבה לארץ בעקבות בתה תמר ועברה להתגורר בבית נטוש ברחוב האהבה במושבה מגדיאל.
לאחר חווית התעוררות חזקה ב-1979, החלו אנשים להתאסף סביבה במסגרת של פגישות שבועיות בזכרון יעקב ובהוד השרון.
הקבוצה של שני שנקראה "אצבע האלוהים" זכתה לביקורת רבה מפיה של ח"כ מרים גלזר-תעסה. נטען כי הקבוצה היא למעשה כת ושני הכריזמטית משמשת בה הלכה למעשה גורו, תוך שטיפת מוחם של צעירים תועים וחשיפתם לסמים קשים תוך כדי ניצולם לצרכיה הפרטיים, ביניהם גם צרכים מיניים. תחקיר שערך העיתונאי עמנואל רוזן על הקבוצה, האשים את שני בהסתת הצעירים הנתונים להשפעתה נגד הוריהם. במקביל התנהל נגדה משפט על שימוש במריחואנה, זאת לאחר שכבר הורשעה בעבר בגידול סם מסוכן.
בפברואר 1983 צעיר ממשתתפי הכת, שבריאותו הנפשית התדרדרה בעקבות השפעתה השלילית, שם קץ לחייו. לאחר מותו של הצעיר, פורסמה פרשת הכת של שני ברחבי הארץ, והיא עזבה להודו עם חבר, בעקבות הזמנה של שני מאמיניה לשעבר, ששהו שם.
עם יציאתה להודו והתמסרותה לתורת המסתורין שלה המשיכה לכתוב שירים ויומנים. שני ספרים התפרסמו לאחר מותה.
נפטרה במקדש בעיר בודגאיה שבהודו מסיבוכי מחלת הצהבת. מלוויה פיזרו את אפרה, כמקובל בהודו.
בשנת 2003 נחנך אולם תרבות על שמה, ליד בית הספר תיכון-חדרה, בעיר הולדתה חדרה.
שעון שחמט

שעון שחמט הוא אביזר המשמש למדידת וקציבת הזמן של מתמודדים בתחרויות שחמט.
שעון שחמט מורכב משני שעונים הפועלים לסירוגין - כשהאחד פועל השני עומד. כל שחקן מפעיל את שעון יריבו ומפסיק בכך את שעונו שלו, לאחר ביצוע המהלך שלו. הזמן המוקצב לשחקנים הוא בהתאם לחוקים המוסכמים בתחרות הרלוונטית, אך בכל מקרה, לשני השחקנים מוקצב זמן שווה, למעט משחק שובר שוויון ארמגדון. השעון יכול להכריע את המשחק – אם שחקן לא מספיק לבצע בזמן שהוקצב לו את מכסת המהלכים הנדרשת, יחשב לו הדבר להפסד ויריבו יחשב למנצח.
בעזרת שעון השחמט ניתן לשחק בקצבים שונים: קלאסי (מעל שעה), אקטיבי (25 דקות) ובזק (5 דקות). בשעונים המודרניים, הזמן הנותר לכל שחקן מופיע בצורה דיגיטלית, ובניגוד לשעוני העבר, ניתן לקבוע במדויק כמה זמן נותר לכל שחקן. בשעונים המודרניים ישנן אופציות רבות (לדוגמה, ניתן לבדוק בלחיצה על השעון, כמה מסעים ארך כל המשחק).
בעבר היו נפוצים שעונים אנלוגיים, אך כיום משחקים עם שעונים דיגיטליים בלבד.
כף ספנסר-סמית'

כף ספנסר סמית' (באנגלית: Cape Spencer-Smith) הוא הכף הצפוני ביותר של האי וייט בארכיפלג רוס. משלחת הסקר הגאולוגי של ניו זילנד לאנטארקטיקה (NZGSAE), (1959-1958) קראה לו על שם הכומר ארנולד ספנסר-סמית', איש הדת של קבוצת ים רוס של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית (1917-1914), שמת ב-9 במרץ 1916, בדרך חזרה ממסע להנחת מצבורים במאונט הופ בשביל הקבוצה של ארנסט שקלטון. ספנסר-סמית' סבל מצפדינה וחבריו גררו אותו על המזחלת במשך 40 יום עד למותו. 
בין הכף לבין האי רוס מפריד מצר האסקל.
תחנת הרכבת חריש

שירות רכבות בתחנה (בעתיד)

בעתיד צפויים לעבור דרך התחנה מספר קווי נוסעים כחלק מהתוכנית האסטרטגית של רכבת ישראל לשנת 2040, במסגרתה צפויים לעבור קווים ממרכז הארץ אל צפון הארץ, כאשר צפונית לתחנה הקווים ימשיכו לתחנת הרכבת בית שאן או לכיוון חיפה וצפונה ומדרום לתחנה הקווים ימשיכו לכיוון לוד דרך המסילה המזרחית החדשה וייתכן שגם לכיוון תל אביב דרך מסילת הירקון או דרך מסילת השרון.
ארטור קוגן

ביוגרפיה

ארטור קוגן נולד בצ'רנוביץ שבאוקראינה, ועלה לישראל בגיל שנתיים. לאחר 20 שנה בישראל התגורר בצרפת (קאן, פריז וטולוז), שנה בצ'כיה (פראג) ומספר חודשים בסלובניה (ליובליאנה) ובהונגריה (בודפשט). 
 כיום מתגורר בטראגונה, אשר בקטלוניה, ספרד.
קוגן הוא פוליגלוט הדובר 8 שפות. נשוי לאמנית בינלאומית לנשים, טטיאנה פלאצ'קינובה. אב לבת.

סגנון משחק

קוגן מגדיר את סגנון משחקו כ"הרמוני" ומושפע מאלכסנדר אלכין, בובי פישר, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל וגארי קספרוב.

קריירה כמאמן שחמט

קוגן ייסד חברה במסגרתה הוא מאמן שחמט בשם אולהלה (על שם הביטוי הצרפתי או-לה-לה, המביע התפעלות). אימן, בין היתר, מספר אלופים לאומיים (לגברים ולנשים) וכן אלופי עולם ואירופה לנוער. 
 אימן באולימפיאדת השחמט ב-2006 בטורינו את נבחרת הנשים של איטליה ובאולימפיאדת השחמט ב-2010 בחנטי-מנסיסק שימש כקפטן-מאמן של נבחרת הגברים האיטלקית, שהגיעה להישג שיא היסטורי. אימן גם את נבחרת הנשים של הולנד באולימפיאדה.
כותב במספר מגזיני שחמט, ביניהם צ'סבייס.
פודוחפה

פוּדוּחֶפַּה (משמעות שמה הוא "המשרתת של חבת"; המאה ה-13 לפנה"ס) הייתה מלכה חתית, אשתו של המלך החתי חתושיליש השלישי (1267–1237 לפנה"ס). היא נחשבת כאחת הנשים המשפיעות הידועות במזרח הקרוב העתיק. אהבתם של בני הזוג באה לידי ביטוי בטקסטים החתיים, בתפילות שהיא נשאה לשלום בעלה ולבריאות בעלה בעת שהיה זקן, כשאהבה מיוחסת להשגחת האלה אשתר.

מוצאה ונישואיה

פודחפה נולדה במאה ה-13 לפנה"ס בעיר לַוַוזַנתִיַה בממלכת כִּיזוּוַאתנַה (ממלכה באזור קיליקיה, מחוז בדרום הממלכה החתית). אביה בנטפשארי (Bentepsharri) היה הכהן הגדול של האלה אשתר, האלוהות הראשית של העיר. פודוחפה גדלה כשהיא מתאמנת להיות כוהנת האלה אשתר. ייתכן והייתה ממוצא מלכותי. האזור היה ידוע בקשריו עם החורים וממלכת מיתני החורית.
חתושיליש פגש את פודוחפה כאשר חזר כמצביא מקרב קדש שהתרחש בשנת 1274 לפנה"ס. באותה עת, עדיין לא היה המלך. הוא עבר בעיר לווזנתיה כדי להקריב קורבן לאלה אשתר, שהייתה האלה המועדפת עליו, ועל פי הטקסטים קיבל הוראה מאשתר לשאת אותה לאישה. גילה היה כמחצית גילו. היא הלכה איתו צפונה כדי למלוך על חַכּפִּישה שהייתה ממלכה משנית של ממלכת החתים. בתקופת מלכותם שם, היה חתושיליש עסוק במלחמות כנגד פולשים ואויבים שמסביב לאזור מלכותו. לאחר שחתושיליש הצליח להוריד מהשלטון את אחיינו מורשיליש השלישי, הוא הפך למלך והיא למלכה. לפודוחפה וחתושיליש נולדו לפחות ארבעה ילדים ששמותיהם ידועים.

לאחר מותו של חתושיליש השלישי

לאחר מותו של חתושיליש השלישי בשנת 1237 לפנה"ס, עלה לשלטון בנה תודחליאש הרביעי. תפקידה של פודחפה התרחב והיא קיבלה את התואר אלה-מלכה. היא הייתה מעורבת בעניינים דיפלומטיים ועסקה בענייני הממלכה לצד בנה המלך.
לאה נאור

ביוגרפיה

נאור נולדה וגדלה בהרצליה. בנעוריה למדה בבית הספר החקלאי עיינות. שירתה בנח"ל ונמנתה עם מקימי קיבוץ נחל עוז. למדה ספרות כללית באוניברסיטת תל אביב.
פרסמה ספרי סיפורים, שירה ומחזות לילדים ולנוער. הייתה היוצרת וכתבה את התסריטים לתוכניות טלוויזיה לילדים, "חג לי", "קרוסלה" ו"סיפורים מהכיס", והשתתפה בכתיבה לתוכניות "פרפר נחמד", "רגע עם דודלי", "בבית של פיסטוק", "קשקשתא", "שלוש ארבע חמש וחצי" ועוד. תרגמה ספרי ילדים רבים, ובהם סדרת ספריו של דוקטור סוס (35 ספרים).
המחזמר שכתבה, "זרעים של מסטיק" בהלחנת נחום היימן, עובד לאלבום בכיכובה של דליה פרידלנד וילדי בית אלפא, ויצא לאור כספר בספריית פועלים – הקיבוץ המאוחד. הספר זכה למהדורת רבות והוצג על הבמות בגרסאות שונות. תקליט המחזמר זכה בתואר "תקליט זהב" בשנת 1990 וגרסת הדי.וי.די שלו זכתה ל"אלבום זהב" בשנת 2011. השניים – נאור והיימן – חיברו מחזמר נוסף בשם "אנדנדינו", בביצועם של חוה אלברשטיין ואמנון מסקין. יחד עם קובי אושרת כתבה נאור את המחזה המוזיקלי "מה קרה בארץ מי", בהשתתפות חוה אלברשטיין ואברהם מור, שהוצג בשנת 1979 ושוב בשנת 2005. עיבדה לטלוויזיה את "אלוף בצלות ואלוף שום" של ח"נ ביאליק, עם לחנים של דובי זלצר.
לאה נאור הרבתה לכתוב ללהקות צבאיות. פזמוניה בוצעו בלהקת הנח"ל, להקת פיקוד המרכז, להקת פיקוד הצפון, להקת פיקוד הדרום וצוותי הווי צבאיים.
את הלחנים לשיריה ופזמוניה חיברו מיטב המלחינים: משה וילנסקי, סשה ארגוב, שלום חנוך, יוני רכטר, נורית הירש, נחום היימן, דובי זלצר, קובי אושרת, מתי כספי, מוני אמריליו ועוד.
ספרה "בואי אמא" (2006), שתיעד את חיי אמה אסתר מישקובסקי, היווה מחווה לכל דור החלוצות שבנו את הארץ.
זכתה בשורה של פרסים ואותות הוקרה: פרס רשות השידור על תוכניתה "קרוסלה" (1977); פרס זאב לספרות ילדים ונוער על ספרה "מקהלה עליזה" (1980); עיטור אנדרסן לתרגומי מופת על תרגום ספרי ד"ר סוס (1984); תואר יקירת העיר הרצליה (2005); פרס אקו"ם על מכלול כתיבתה לנוער (2014); פרס מפעל חיים על שם דבורה עומר מטעם שרת התרבות והספורט (2014); פרס מפעל חיים מטעם המרכז הישראלי לחדשנות בחינוך (2015).
לאה נאור נשואה להיסטוריון ד"ר מרדכי נאור, והם הורים לשתי בנות ובן.
פליקס זגהר

פליקס זגהר (1908–1981) - היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים, מנהל מחלקה עור ומחלות מין בבית החולים הדסה ירושלים (1956–1978)
מעיסוקו הקליני והאקדמאי: מחלת הנסן.

ביוגרפיה

זגהר נולד ליהודית ויוסף, באינסברוק ב-אוסטריה.
בין השנים 1926–1932 למד זגהר רפואה באוניברסיטה הגרמנית בפראג
בין השנים 1932–1938 התמחה זגהר במחלות עור ומין בבית החולים האוניברסיטאי בפראג.
בשנת 1939 עלה זגהר לארץ ישראל.
בשנת 1939 החל זגהר את עבודתו, כרופא עור בבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים.
בין השנים 1947–1948 השתלם זגהר במאיו קליניק בעיר רוצ'סטר במינסוטה, ובבית חולים לצרעת בארצות הברית.
בשנת 1949 ניהל זגהר את בית החולים הממשלתי ע"ש הנסן.
בשנת 1953 התמנה לפרופסור חבר בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1956–1978 ניהל זגהר את מחלקת העור ומחלות המין בבית החולים הדסה בירושלים.
בשנת 1958 התמנה לפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 1967 התמנה זגהר למזכיר כללי וגזבר האיגוד הבינלאומי למחלות עור.
זגהר כיהן כיועץ לענייני צרעת בארגון הבריאות העולמי.
מתלמידיו: פרופ' חיים כהן
זגהר נפטר בשנת 1981, נטמן בהר המנוחות

מחקר

זגהר פרסם כ-160 עבודות מחקר.
זגהר בשיתוף הפרופ' צבי אבן-פז פירסמו את הספר: "mastacytosis and mast cell" בהוצאת הספרים המדעית רפואית "karger" , בשנת 1967 (427 עמודים)
זגהר מחלוצי המחקר הרפואי בנושא "השפעת הטיפול האקלימי בים המלח על פסוריאזיס" ביחד עם הפרופ' אריה דוסטרובסקי

משפחה

זגהר נישא לרות דוסטרובסקי, בתו של מורו הפרופ' אריה דוסטרובסקי, לזוג נולדו 2 ילדים.
משלחת איוואקורה

משלחת איוואקורה (ביפנית: 岩倉使節団) הייתה מסע דיפלומטי של מדינאים יפנים מסביב לעולם שהחל ב-1871 והסתיים ב-1873. המשלחת התפרסמה בעיקר בשל השפעתה על ראשית תהליך המודרניזציה שהחלה יפן לעבור לאחר מאות שנים של ניתוק. את הרעיון למשלחת הגה המהנדס ההולנדי גווידו ורבק, והיא התבססה על הדגם של המשלחת ששלח פיוטר הגדול למערב אירופה בסוף המאה ה-17. חברי המשלחת היו אוליגרכים יפנים שהנהיגו את המדינה לאחר רסטורציית מייג'י.

הרכב המשלחת

המשלחת קיבלה את שמה מהעומד בראשה, איוואקורה טומומי, שהיה השגריר היפני במשלחת. לאיוואקורה סייעו ארבעה סגנים, ששלושה מהם: טושימיצ'י אוקובו, טקיושי קידו ואיטו הירובומי, היו גם שרים בממשלה. ההיסטוריון קוניטאקה קומה הצטרף למשלחת על מנת לרשום את קורות המשלחת במסעותיה. בסך הכול מנתה המשלחת ארבעים ושמונה אנשים, רובם ככולם נציגי ממשל ומשכילים.
מלבד חברי המשלחת, הצטרפו למסע כשישים סטודנטים, חלקם נותר ביעדים מסוימים על מנת להמשיך וללמוד במדינה זרה, ובכללם חמש נשים שנשארו בארצות הברית. אחת מנשים אלה הייתה אומקו צודה בת השבע, שבשובה ליפן ב-1900 יסדה מכללה לנשים בלבד.
הרוזן קנטארו קנקו נשאר גם הוא בארצות הברית בתור סטודנט באוניברסיטת הרווארד, שם פגש מאוחר יותר את נשיא ארצות הברית לימים, תאודור רוזוולט.

תוכנית המסע

ב-23 בדצמבר 1871 הפליגה המשלחת לדרכה מיוקוהמה לסן פרנסיסקו. משם המשיכה המשלחת לוושינגטון די.סי., לבריטניה, לצרפת, לבלגיה, להולנד, לרוסיה, לגרמניה, לפרוסיה, לדנמרק, לשוודיה, לבוואריה, לאוסטריה, לאיטליה ולשווייץ. בדרכה חזרה ליפן ביקרה המשלחת במצרים, בעדן, בציילון, בסינגפור, בסייגון, בהונג קונג ובשאנגחאי. המשלחת שבה ליפן ב-13 בספטמבר 1873, כעבור כמעט שנתיים מצאתה.

מטרות ותוצאות

למשלחת איוואקורה היו שתי מטרות עיקריות: ראשית, היא ניסתה לשנות את החוזים הבלתי שוויוניים עם ארצות הברית, עם בריטניה ועם מעצמות אירופאיות אחרות שעליהם נאלצה יפן לחתום בעשורים הקודמים. שנית, המשלחת יצאה על מנת לאסוף מידע על תחומי החינוך, הטכנולוגיה, התרבות, הצבא, החברה והכלכלה במדינות שבהן ביקרה במטרה להשתמש במידע זה בתהליך המודרניזציה של יפן.
מתוך שתי המטרות שלמענן יצאה המשלחת, הראשונה נחלה כישלון חרוץ, ובכך גרמה להתארכות המשלחת בכמעט שנה. מכיוון שחברי המשלחת לא קיבלו אישור מהממשלה לנסח חוזים חדשים, נתקלו הניסיונות לדון בהם מחדש במחלוקת בין חברי המשלחת לחברי הממשלה. לאחר שזנחו את הניסיונות לשנות את החוזים הבלתי שוויוניים, התרכזו חברי המשלחת במטרה השנייה, ודווקא במשימה זו נחלו הצלחה. עם שובם ליפן יישמו הנציגים את שלמדו באירופה ובארצות הברית והחילו יוזמות חדשות לקידום התעשייתי והטכנולוגי של יפן.
קסת דיו

קֶסֶת דיו (בעברית ארכאית: דְּיוֹתָה) היא צנצנת או מיכל קטן, עשויה לרוב זכוכית, חרסינה, כסף, פליז או פיוטר ומיועדת לאחסון דיו במיקום נוח עבור הכותב. הכותב או האמן טובל מכחול, קולמוס או עט ציפורן בדיו לפי צרכיו, או משתמש בקסת כמקור למילוי המיכל של עט נובע. 
לקסת דיו יש לרוב מכסה (מחובר באמצעות ציר או מתברג) שנועד למנוע את זיהום הדיו, התאיידותו, שפיכתו בשוגג וחשיפת יתר שלו לאוויר. 
במשך מאות שנים, עד המצאת העט הנובע, הייתה קסת הדיו כלי חיוני לכתיבת כתב יד. כשהוחלפה באמצעי כתיבה אחרים חדלה מלהוות כלי יומיומי והפכה למושא אספנות.

היסטוריה

מקורה של קסת הדיו לוט בערפילי הזמן. בין קסתות הדיו הראשונות היו כלים מקרן שור ללא כל עיטורים, שמטרתן פונקציונלית בלבד. בתקופת רומא העתיקה כבר היו קסתות ארד מעוטרות. בקומראן התגלו מספר קסתות בנות המאה ה-1 לספירה.
בימי הביניים יכולת הכתיבה הייתה נחלת מעטים. בני האצולה לא כתבו בעצמם אלא השתמשו בלבלרים וקסתות הדיו היו בדרך כלל פשוטות, עשויות עץ, מתכת או זכוכית. עם התגברות האוריינות בסוף ימי הביניים הפכה קסת הדיו לסמל סטטוס אצל בני האצולה ואף בקרב סוחרים ובעלי מלאכה מצליחים. קסתות דיו הפכו להיות מפוארות, עוצבו וצופו בין השאר בפורצלן, קרן, שנהב, שריון צב, כסף וזהב. כמו מוצרי צריכה אחרים, עיצובן הושפע מהאופנה ומהתרבות בה יוצרו. 
בתקופה זו החלו לעצב מערכות מעוטרות ומפוסלות של ציוד לשולחן כתיבה. מערכות אלו כללו פעמים רבות בנוסף לקסת גם תיבת חותמות, כלי עם אבקה סופגת (שפוזרה על הנייר לאחר הכתיבה בעוד הדיו רטוב כדי למנוע מריחתו, ונאספה חזרה אל תוך הכלי כשהדיו יבש) ותאים לדונג-חותם ולקולמוסים. 
במאה ה-18 היו בצפון-מערב ארצות הברית עשרות יצרני קסתות. במאה ה-18 וה-19 עוצבו תיקים ומזוודות לקסתות כדי לאפשר לקיחתן למסעות. תור הזהב של קסתות הדיו הגיע בסוף התקופה הוויקטוריאנית, במחצית השנייה של המאה ה-19. המהפכה התעשייתית הביאה לייצור תעשייתי המוני של קסתות, לצד הקסתות האומנותיות העשויות עבודת-יד. בתקופה זו הוצבו קסתות דיו מעוטרות אפילו על שולחנות האיפור של גברות. 
הצורך בקסתות דיו פחת עם המצאת העט הנובע באמצע המאה ה-19. המצאת העט הכדורי בשנות ה-30 של המאה ה-20 יתרה לחלוטין את הצורך בקסתות דיו. עדיין, שולחנות בבתי הספר כללו עד שנות החמישים חור לקסת דיו (או בקבוקון דיו), לשם אבטחתה.