התענית

בנצרות המערבית התענית היא התקופה שבין יום רביעי של האפר לבין יום שבת הקדוש שלפני יום ראשון בו חל חג הפסחא. בנצרות המזרחית, התקופה שלפני חג הפסחא נקראת "התענית הגדולה" על מנת להבדילה מתענית החורף המכונה "צום המולד".  תקופה זו מציינת את הימים שהובילו לצליבתו של ישו ומסתיימת ביום המיוחס לקימתו לתחייה.
חג הפסחא חל תמיד בין ה-22 במרץ ל-25 באפריל, ולכן יום רביעי של האפר חל בין ה-4 בפברואר ל-10 במרץ - 46 ימים לפני חג הפסחא. עם זאת, תקופת התענית נמשכת תמיד 40 ימים, מאחר שימי ראשון אינם נספרים כחלק מימי התענית מהיותם יום קדוש לנצרות.
בלטינית תקופת התענית התייחסה במקור ל- quadragesima - היום ה-40 שלפני חג הפסחא, ומכאן מקור השם בחלק מהשפות הרומאניות - (בספרדית: cuaresma, בצרפתית carême, באיטלקית quaresima, ברומנית păresimi, ובשפות הקלטיות - אירית: Carghas ובוולשית: Carawys) באנגלית נקראת התענית Lent, (מאנגלית עתיקה lencten שמשמעה "אביב", מגרמנית מערבית langitinez - 'ימים ארוכים', מ langaz - 'ארוך' ו tina - 'יום').
בעוד שחג הפסחא נועד לחגוג את תחייתו של ישו, התענית היא זמן בו מתכוננים לשבוע הקדוש בו מזכירים הנוצרים את האירועים שקדמו לצליבתו של ישו.

מקור החג

תקופה של ארבעים יום היא תקופה סימבולית המצויה פעמים רבות במקורות היהודיים. משה שהה 40 יום על הר סיני עת קיבל את התורה, ולאחר חטא העגל שהה 40 ימים נוספים על הר סיני. אליהו שהה 40 ימים במדבר ובני ישראל שהו במדבר סיני 40 שנה. יונה ניבא על נינוה שתתהפך תוך 40 יום.
כך גם בברית החדשה ישו צם במדבר 40 יום.
במקור, מקורה של תקופת התענית במילה הלטינית quadragesima - שמשמעה 40 שעות, שהכוונה ל-40 השעות של הצום שקדמו לחג הפסחא. מאוחר יותר הוארכה תקופת ההכנה לחג הפסחא משלושה ימים (40 שעות) ל-6 ימים - התקופה המקבילה לששת השבועות בהן חנכו את הנוצרים החדשים בחוקי הדת.
מאוחר יותר, במאה הרביעית לספירה, הוארכה תקופת החניכה לשבעה שבועות (תקופה של 49 יום) בהם נערכו מדי יום שיעורים שנמשכו מספר שעות, בהם למדו המתנצרים על הנצרות.
במאה הרביעית, משהפכה הנצרות לדת האימפריה הרומית, הצטרפו רבים לדת החדשה, ולכן נדרשה מכולם תקופה זו של 40 יום של לימוד כללי הדת.

מנהגי תקופת התענית

בעבר, בתקופת התענית היו נוהגים נוצרים אדוקים להימנע ממזון ומחגיגות. בתקופה זו נהוג להתפלל (לבקש מחילה מהאל), לצום (לבקש מחילה מהנפש) ולבקש מחילה מהשכנים. כיום מנהגים אלה אינם נפוצים, והמנהגים הנפוצים ביותר הם ויתור על מאכל או מנהג כלשהו בזמן התענית וגם מתן צדקה.

פסטיבלים שקודמים לתענית

על פי מסורות שקדמו לנצרות, היו בתקופה שקדמה לתענית תקופה של פסטיבלים. תקופה זו שולבה בדת הנוצרית ושיאה מגיע ב"יום שלישי השמן" או מרדי גרא. גם הקרנבל (מילה שמשמעותה המילולית היא "סילוק בשר") מציין במקור את סיום הזמן שבו מותר לאכול בשר לפני התענית.

צום

בתקופה הקדומה הצום בתקופת התענית היה מחמיר - נאסר על כל מאכל מן החי, והותרה אכילת ירקות בלבד. מאוחר יותר הותרה אכילת דגים ועופות. במקרים מסוים נאסרה אכילת פירות וביצים - והותרה אכילת מאפים בלבד. בימי הביניים היו כתות נוצריות שצמו כל היום, ואכלו ארוחה אחת בשעות הלילה (בדומה לרמדאן המוסלמי), והיו שנהגו לאכול הכול משעת אחר הצהריים. במרבית אירופה עד סוף ימי הביניים נהגו להימנע מאכילה כל היום, ולאכול כל יום ארוחת ערב מבלי בשר, ביצים, מאכלי חלב או אלכוהול.
בנצרות הקתולית, החל מסוף ימי הביניים, נקבע שבעת התענית יש לאכול ארוחת ערב גדולה, ושתי ארוחות קטנות ביום - ובלבד ששתיהן יחד תהיינה פחות מארוחה אחת רגילה. התענית חלה על כל גבר מעל גיל 18.
בגרמניה נהגו לאכול זנב של בונה, כי הוא נראה כמו דג. במהלך ימי הביניים והעת החדשה מספר חיות אחרות הותרו למאכל בזמן הצום על בסיס היתר דתי: ברנטות לבנות-לחי הותרו באירלנד עד המאה ה-11, על בסיס אגדת עם כי הברנטות נולדות משיירי עצים הצפים במים, ולפיכך מוצאן מהעץ ודינן כפרי וירק; הקפיברה, יונק המבלה זמן נכבד מחייו במים, הוכשר על ידי הכנסייה הקתולית במאה ה-15 כדג לכל דבר ועניין, ולפיכך הותר בצום.
כיום, בנצרות האורתודוקסית נהוג לשמור על הכללים שהיו נהוגים בימי הביניים, ולאכול בתקופת התענית ארוחות צמחוניות בלבד. בנצרות הפרוטסטנטית לא נהוג לצום כלל.
בארצות הברית ובאירלנד, נוהגים להפסיק את התענית ביום פטריק הקדוש (יש שמפסיקים בכל יום שכזה ויש רק אם הוא חל ביום שישי), שכן המאכל המסורתי של החג הוא בשר כבוש וכרוב.
מרבית הפרוטסטנטים והאנגליקנים אינם צמים או נמנעים מאוכל בתענית. יש הנמנעים ממאכל אחד בלבד - כגון מיני מתיקה, או שוקולד, ויש הנמנעים ממנהג או מפעילות (כגון הליכה לקולנוע).