מבצע עובדה

הרקע למבצע

במבצע חורב, אשר היה המקיף ביותר בצה"ל עד אותו זמן, טוהר כביש באר שבע–עסלוג'–ניצנה, וכוחות צה"ל אף חדרו לחצי האי סיני. כתוצאה מן ההשגים הגדולים של צה"ל בחזית הדרום, מצרים נאותה לבקש הפסקת אש, וזו החלה ב-7 בינואר 1949. ב-12 בינואר החלו שיחות על הסכמי שביתת הנשק בין ישראל למצרים. ב-24 בפברואר נחתם הסכם שביתת נשק בין הצדדים. על פי אותו הסכם, נקבע הגבול המנדטורי, פרט לרצועה מרפיח ועד בית חאנון (רצועת עזה), כגבול בין ישראל למצרים.
לאחר שסוכמה שביתת הנשק עם מצרים, הצטרפה גם עבר הירדן לשולחן המשא ומתן על קווי שביתת הנשק, ובניגוד להחלטת האו"ם בתוכנית החלוקה, טענה שם לשליטה על אזור הנגב. נראה כי ממלכת עבר הירדן קיבלה עידוד לטענה זו מן הבריטים, אשר היו מעוניינים בשטח רצוף, הנתון להשפעתם, בין עבר הירדן לתעלת סואץ.
כיוון שכך, וכיוון שהן מבחינה מדינית, הן מבחינה צבאית, היה בסיס מוצק לטענה הישראלית על מרחבי הנגב, נחפזה ישראל לקבוע עובדות בשטח לפני תום השיחות על שביתת הנשק.

הכוחות המשתתפים

מפקד המבצע היה יגאל אלון, מפקד חזית הדרום (פיקוד דרום במונחי ימינו). למבצע הוקצו:
1. חטיבת גולני, בפיקודו של נחום גולן, החטיבה הקצתה למבצע שניים מגדודיה: גדוד 19 הממוכן וגדוד חיל רגלים 13. כן צורפו לחטיבה שתי סוללות תותחי שדה, סוללת תותחי נ"ט ומחלקת הנדסת שדה. 
2. חטיבת אלכסנדרוני, בפיקודו של בן ציון פרידן.
3. חטיבת הנגב, בפיקודו של נחום שריג.
כן הוקצו למבצע מטוסי תובלה של חיל האוויר, אשר יועדו להנחית כוחות ואספקה. עבור ליווי אותם מטוסי תובלה, הוקצו מטוסי קרב מטייסת 101 של חיל האוויר. מטוסי סיור וקישור של חיל האוויר סייעו אף הם לכוחות המתקדמים.
כן הוקצה לחטיבות החי"ר שצוינו סיוע ארטילרי. מן הצד העבר ירדני לא היה ידוע על כוחות קבועים משמעותיים בזירת הפעולה המיועדת.
בריטניה הייתה גורם שהובא בחשבון בעת תכנון המבצע, בשל הגיבוי המדיני, ואולי הצבאי, שצפויה הייתה לתת לממלכת עבר הירדן. זו החזיקה בעקבה כוחות יבשתיים וימיים, זאת לבד מבסיסי חיל האוויר המלכותי הבריטי בעבר הירדן – בעקבה, במעאן ובמָפרק – נוסף על בסיסי האוויר הבריטיים באזור תעלת סואץ.

ההכנות למבצע

טרם המבצע נשלח סיור, בפיקודו של קצין המודיעין של החזית הדרומית, זרובבל ארבל, שמטרתו הייתה לתכנן מסלול התקדמות שיאפשר להגיע לאום-רשרש במפתיע. על הסיור היה להימנע בכל מחיר ממגע עם כוחות האויב. מלבד איתורו של מסלול כזה, גילה הסיור גם אתר מדרום למכתש רמון שבו אפשר יהיה להנחית מטוסי תובלה. באתר זה התגלו שלושה מנחתים בעלי פוטנציאל לשימוש על ידי מטוסים, וניתנו להם שמות הקוד אברהם, יצחק ויעקב. לבסוף נבחר המנחת הראשון מבין השלושה.
סמוך למועד תחילת המבצע, נבדקו הצירים שאותרו גם על ידי חיל האוויר. ב-5 במרץ יצאו כוחות של חטיבות 'גולני' ו'הנגב' מבאר שבע לכיוון הנגב. כוח חלוץ חטיבת 'הנגב' יצא בבוקר מבאר שבע לכביש המוליך אל עוג'ה אל-חפיר. באותו היום יצאו מבאר שבע כוחות ממונעים של 'גולני', והגיעו עד לכורנוב, שם נקבע מקום כינוס כוחות 'גולני' למבצע.
מבצע ייצוב, בשלביו המוקדמים, שנערכו על גבול הר חברון, החל כבר ב-2 במרץ.

ההתקדמות דרומה

ב-6 במרץ, בשעות הצהריים המוקדמות, אחרי שעברו מסלול רצוף מכשולי טבע, הגיעו כוחות החלוץ של חטיבת 'הנגב', לאזור 'שדה אברהם' (כיום דרומית-מערבית לבית הספר להנדסה צבאית). במהלך היום נוספו עוד כוחות מחטיבת 'הנגב' ותגבור קרקעי של חיל האוויר, שהתקין והכשיר את השטח. במהלך הלילה הוטס חלק מחטיבת 'הנגב' אל השדה. ועיקר הכוח הגיע למנחת בשעות הבוקר שלמחרת, ה-7 לחודש.
במקביל, התקדמה חטיבת 'גולני' במזרח הנגב. הכוח של החטיבה עבר תחילה באזור מעלה עקרבים. כמה שעות לאחר מכן, ב-6 במרץ בערב, הגיע עיקר הכוח של החטיבה לאזור עין חֻוצְובּ (עין חצבה).
במהלך יום ה-7 במרץ, יחידת הג'יפים של גדוד 19 של 'גולני' התקדמה מאזור עין חצבה, ותפסה את עין ויבה (עין יהב), הנמצאת כ-25 ק"מ דרומה משם, אשר נעזבה זמן קצר קודם לכן על ידי הלגיון.
בבוקר ה-8 במרץ תפסה 'גולני' את עין ע'אמר, כעשרה ק"מ מדרום לעין ויבה. במקום נמצא כוח של הלגיון בגודל מחלקה לערך. כיוון שהפקודות הורו שלא לתקוף את הלגיון, איגף כוח 'גולני' את המקום ממזרח. כוח הלגיון אשר ככל הנראה חשש מפני ניתוק מעורפו, עזב את המקום. בסופו של אותו יום הגיעה 'גולני' לבאר מנוחה (ביר מליחה), וכוח החלוץ של החטיבה הגיע עד נחל חיון (חיאנה), מספר ק"מ דרומה משם.
במשך ה-9 במרץ התקדמה 'גולני' לכיוון דרום, מוצבי הע'רנדל נמצאו עזובים, אך מארב ירדני התמקם לרגלי הר קטורה, מצפון לעין ע'דיאן (עין רדיאן), באזור יטבתה של ימינו. המארב פתח באש מוקדם מדי, ולא גרם לאבדות. עם רדת הלילה, הכוחות הצליחו להבריח את כוחות הלגיון באמצעות איגוף.
בהמשך לחיפושי היום הקודם, המשיכה חטיבת 'הנגב' בחיפוש מעבר במורד צוקי הגרניט, ליד חוף המפרץ. החטיבה הובאה בקומנדקרים עד מצפון לביר אל–קטאר, ומשם נעה ברגל בליל ה-9 במרץ, כדי לתפוס את מוצב הלגיון בראס אל נקב; הם קיוו, וכך באמת היה, שהלגיון הירדני ינטוש את העמדה בגלל כוחות 'גולני' הנעים במקביל דרומה בציר הערבה, מחשש לכיתור.
באותו יום סיימה 'אלכסנדרוני' את מבצע יצוב, עת השתלטה ללא קרב על עין גדי ומצדה.

סיום המבצע

בלילה שבין ה-9 ל-10.3.1949, התגלה על ידי סיור כי אום רשרש נטושה. באותו זמן תפסה פלוגה את המוצב הנטוש של הלגיון הירדני בראס אל נקב. על מנת להגביר את קצב ההתקדמות של הפלוגה, החליט מפקד חטיבת 'הנגב' לתמרן את הג'יפים של חבורת הפיקוד הקדמית שלו, דרך בקעת הירח שבעברו המצרי של הגבול, ודרך ראס אל נקב המצרית, שם היו התנאים הטופוגרפיים נוחים יותר למעבר כלי הרכב. לאחר שחברו כלי הרכב עם הפלוגה שנערכה בראס אל נקב הארץ-ישראלית, המשיכו אל חוף מפרץ אילת, אליו הגיעו בשעה 15:00.
אנשי החטיבה, שהגיעו ראשונים למקום, אילתרו דגל ישראל, שנודע בכינוי דגל הדיו, שאותו תלה אברהם אדן. כוח החלוץ של 'גולני' הגיע לאום רשרש בשעה 17:00.
מפקדי שתי החטיבות, נחום שריג ונחום גולן שלחו את המברק הבא:
העבירו לממשלת ישראל:
ליום ההגנה לי"א באדר מגישות חטיבות הנגב פלמ"ח וחטיבת גולני את מפרץ אילת למדינת ישראל.
אילת (אום רשרש) ט' באדר תש"ט
— מברק של נחום שריג ונחום גולן
למחרת רשם דוד בן-גוריון ביומנו: "זה היה המאורע הגדול ביותר בחדשים האחרונים, אם לא בכל מלחמת השחרור והכיבוש".

המערכה המדינית

במקביל למהלך הצבאי בוצעה מערכה מדינית משולבת מול האו"ם במהלך המבצע ולאחריו. חשובה ביותר מבחינה זו הייתה מערכה מתוחכמת של הונאה ולוחמה פסיכולוגית עליה היה אחראי ראובן שילוח. מערכה זו התקיימה באי רודוס שם נועדו הישראלים והירדנים באותה עת תחת חסות האו"ם. במחקריו של אלעד בן דרור נטען כי שילוח, שהיה ראש המשלחת הישראלית למשא ומתן שביתת הנשק עם ירדן ברודוס, הצליח למשוך זמן ולהסתיר מהמתווך האו"ם ראלף באנץ' את שהתחולל בנגב. יתר על כן, באנץ' האמין כי הפעילות הצבאית הישראלית בנגב היא מהלך שתואם עם המלך עבדאללה וכי למעשה אין המדובר במבצע צבאי אלא בקונספירציה שתכליתה העברת השטח לישראל תחת מסווה של מבצע צבאי. שילוח טיפח אצל באנץ' את התפיסה הזו. בהמשך לקו מחשבה זה, ולאחר שהתבררו ממדי המבצע, נמנע באנץ' מללחוץ על ישראל לסגת מהשטח ולהפעיל נגדה את מועצת הביטחון, אף על פי שהבריטים לחצו עליו לעשות זאת.

אחרית דבר

בעקבות ה"מחטף" של חטיבת 'הנגב', נערך בירור משמעתי.
הכוחות הבריטיים בעקבה קיבלו הוראה לפתוח באש, אם ישראל תנסה להתקדם לעיירה זו. הודעה על כך נשלחה לישראל באמצעים דיפלומטיים, אך המתיחות סביב עניין זה גוועה במהרה. התקדמות שיחות שביתת הנשק עם עבר הירדן הורידה עניין זה מסדר היום.

הנצחה

המקום בו עמדה בעבר תחנת המשטרה, שהורכבה ממספר בקתות חימר, נמצא בימינו בסמוך לקניון מול הים שבעיר אילת. במקום נבנתה אנדרטה ובה בקתת חימר ופסל המתאר את מעמד הנפת דגל הדיו.