google/wiki40b huggingface dataset:
ארמיית הצפון (האימפריה הגרמנית)

היסטוריה

ארמיית הצפון הוקמה ב-2 באוגוסט 1914 על בסיס קורפוס המילואים ה-9 ולמפקדה מונה גנרל מקס פון בהן. הארמייה כללה את קורפוס המילואים ה-9, דיוויזיית הלאנדווהר ה-1 ועוד יחידות לאנדווהר וארטילריה שונים. בסוף אוגוסט 1914 פורקה הארמייה, קורפוס המילואים ה-9 נשלח להשתתף במצור על אנטוורפן ואילו דיוויזיית הלאנדווהר ה-1 נשלחה לחזית המזרחית.
דני עטר

ביוגרפיה

עטר נולד במושב דבורה ב-1958 להורים שעלו ממרוקו עשר שנים קודם לכן. את שירותו הצבאי עשה בחטיבת גולני, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד מחלקה ובהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד 13 (גדעון). עטר לחם במלחמת לבנון הראשונה, בין היתר בקרב על כפר סיל, בקרבת ביירות. במילואים המשיך עטר לכהן בתפקידי פיקוד שונים והועלה לדרגת סא"ל. בשנת 1994 נבחר לראשות מועצה אזורית הגלבוע.
בפעילותו הפוליטית התמודד עטר במהלך השנים על תפקידי יו"ר ומזכ"ל מפלגת העבודה וכן בבחירות המקדימות לקביעת רשימות מועמדי המפלגה לכנסת. בפעילותו הציבורית הוא נמנה בין התומכים בהקמת גדר ההפרדה והיה שותף להקמת חלקה הצפוני, ביוזמה פרטית.
כראש מועצה מעורבת גיבש עטר מודל מעשי לחיי דו קיום בין יהודים לערבים, ובין היתר השווה תקציבים והשקיע רבות בכפרי הערבים בגלבוע בתשתיות ובחינוך. הוא פעל להקמת ההיפודרום הראשון באזור לקיום מרוצי סוסים, וקידם הקמת מתחם תיירות הכולל מסעדות ואתר סקי מלאכותי. פעולות נוספות בתקופת כהונתו כללו שינוי סטטוס העדיפות הלאומית, אשר הביא להקמת מפעלי תעשייה רבים לאזור, והכרה באזור התעשייה "פארק מבואות הגלבוע" כפיילוט בתחום פארקי התעשייה בחסות משרד התעשייה והמסחר. כמו כן קיימה המועצה תחתיו תכנון משותף עם הרשות הפלסטינית להקמת אזור תעשייה משותף לגלבוע ולנפת ג'נין שמעבר לגבול.
במהלך כהונתו הוכפלה האוכלוסייה בגלבוע מ-16,000 ל-32,000 באמצעות הרחבה מסיבית ביישובים. עטר יזם והקים את היישוב האקולוגי המתכונן הראשון בארץ - נורית.
באוגוסט 2008 הפסיד בבית המשפט המחוזי בנצרת בתביעת דיבה על סך 50 אלף ש"ח מול רו"ח יעל אשל אשר חשפה שחיתויות במועצה האזורית שתחתיו. המבקרת פוטרה מעבודתה ומבקר המדינה השופט אליעזר גולדברג הורה להשיב אותה לתפקידה. בדצמבר בשנה העוקבת נעצר עטר בחשד לביצוע עבירות מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר במרמה. המשטרה העבירה לפרקליטות המלצה להעמיד לדין את עטר, אך פרקליטות מחוז צפון סגרה את התיק.
בבחירות המקדימות להרכבת רשימת מפלגת העבודה בבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) נבחר במקום ה-16, ונותר מחוץ לכנסת כשהרשימה קיבלה 15 מנדטים. עם פרישתו של ח"כ בנימין בן אליעזר בדצמבר 2014, כשלושה חודשים טרם מועד הבחירות לכנסת העשרים (שהוקדמו), הודיע עטר כי הוא מוותר על מקומו, משום שאין ברצונו "לקבל משכורת למשך 3.5 חודשים בלי לעשות דבר". למשכן נכנס הבא אחריו ברשימה, ראלב מג'אדלה.
דני עטר היה חבר בוועד המייעץ של ארגון קול אחד - One Voice.
ב-14 בינואר 2015, נבחר עטר במקום ה-15 של רשימת המחנה הציוני (במקום המשוריין לנציג הקיבוצים ומושבים) לקראת הבחירות לכנסת העשרים.
ב-31 במרץ 2015, הושבע עטר לכנסת העשרים ואילו במקומו לראשות מועצה אזורית הגלבוע נבחר עובד נור.
ב-19 באוקטובר 2015 נבחר למועמד מפלגת העבודה לתפקיד יו"ר קק"ל וב-19 בנובמבר נבחר רשמית לתפקיד. כעבור 4 ימים הגיש את התפטרותו מהכנסת.
עטר הוא תושב גן נר. בשנת 2016 התגלו חריגות בנייה בביתו. על שטח ציבורי נבנתה בריכת שחייה בחצר משפחתו של עטר. עטר ניסה להכשיר את חריגות הבנייה, וקיבל את הסכמת הוועדה המקומית לתכנון ובנייה. ערעור שהגישה רשות מקרקעי ישראל התקבל והכשרת חריגות הבנייה נדחו . בספטמבר 2019 הודיעה פרקליטות המדינה על כוונתה להעמיד לדין את עטר, בכפוף לשימוע, בגין עבירות בנייה.
דני עטר נשוי לחיה ואב לשלושה.
האב מארי-בנואה

האב מארי-בֶּנְוּאָה (בצרפתית: Père Marie-Benoît;‏ 1895–1990; נולד בשם פייר פטל - Pierre Péteul) היה נזיר קפוצ'יני קתולי וחסיד אומות העולם מצרפת.

קורותיו לפני מלחמת העולם השנייה

מארי-בנואה שירת בצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בצפון אפריקה וכן בוורדן, שם נפצע. לאחר המלחמה כתב עבודה לתואר דוקטור בתאולוגיה ברומא. הוא נכנס למסדר הקפוצ'יני  והפך לנזיר במנזר במרסיי.

במלחמת העולם השנייה

מארי-בנואה היה חלק מרשת מבריחי גבולות שהבריחה יהודים מאזור משטר וישי שבצרפת לשווייץ ולספרד. הגסטפו חשד בפעילותו והוא ברח לעיר ניס שהייתה בשטח איטליה. הוא היה שותף בתכנון תוכנית להעביר עשרות אלפי יהודים לצפון אפריקה כדי להצילם מרדיפות הנאצים, וגיבש תמיכה בינלאומית בתוכנית. עם הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה בספטמבר 1943 פלשה גרמניה הנאצית לשטחי איטליה שהיו בידי ממשלת פייטרו באדוליו והתוכנית סוכלה. עם זאת, מארי-בנואה נותר ברומא ועד שחרור העיר ביוני 1944 פעל להצלת אלפי יהודים. זאת עשה בעיקר על ידי מתן תעודות זהות מזויפות ליהודים ומציאת מקומות מסתור עבורם, במסגרת פעילותו של ארגון סיוע ליהודים בשם DELASEM  - "המשלחת לסיוע למהגרים יהודים" (Delegazione Assistenza Emigranti Ebrei).

הכרה

ב-1966 הכיר יד ושם במארי-בנואה בתור חסיד אומות העולם.
יצחק שיינפיין

חייו באוקראינה

שיינפיין נולד בעיר אוסטרוה שבווהלין, מערב אוקראינה. הוא למד בבית הספר הרוסי, ובשעות הפנאי קרא את התנ״ך בתרגום לרוסית. שיינפיין עבד זמן מה כלבלר בבית המשפט הממשלתי וכשהבין שאין סיכוי שיעלה דרגה בקרוב עבר לעבוד כפקיד מסחרי אצל סוכן ליד תחנת הרכבת. אחרי שגמר את שירותו בצבא בהצטיינות עסק בהוראת לימודים כלליים. הוא נבחן באודסה וקיבל תעודת גמר של בית הספר הריאלי.

עבודתו כשתלן

ב-1904 עלה שיינפיין לארץ ישראל ועבד בכרמי ראשון לציון. לאחר מכן, קנה אדמה בכפר סבא ונטע כרם שקדים. ייעור הסביבה היה לו חשוב מאוד. בשל כך, התיישב באורווה בשטחי כפר סבא עוד לפני שהייתה ליישוב והכין משתלה לעצי אקליפטוס. שיינפיין הביא מלוד אלפי עציצים בעזרת גמלים והכין עשרות חביות אשר היה ממלא במשך היום מים בעבודת פרך, בתנאי השאיבה הפרימיטיביים של אותה תקופה.

חיי משפחה

בקיץ 1906, התיישב עם משפחתו ברחובות ובשנת 1908 נשא לאישה את דובה ממשפחת פדובה מרחובות. יחד, עברו לגור בפתח תקווה. בשנת 1913, עברו יצחק ודובה לכפר סבא והיו לאחד משנים עשר הזוגות הראשונים שהתיישבו בכפר סבא. לזוג נולדו שני ילדים, ושמם פנינה ויוחנן, שמאוחר יותר התיישבו אף הם בכפר סבא.

פרעות תרפ"א

במהלך פרעות 1921, נחרבו חלק מהבתים בכפר סבא, והזוג שיינפיין נשאו בסבל חורבנה ושיקומה של כפר סבא. כשהסתיימו הפרעות שיינפיין התחיל לשקם את ביתם, אך לקה בזיהום ובעיות דם. יצחק נלקח על גמל לכיוון בית החולים ביפו, אך לאחר מספר ימים לאחר שהגיע לשם, נקבע מותו. שיינפיין נקבר בבית הקברות הישן בתל אביב.
בשנת 1953 נקרא על שמו גן ציבורי בכפר סבא, "גן יצחק".
אוניברסיטת האלה-ויטנברג

היסטוריה

אוניברסיטת ויטנברג נוסדה ב-1502 ביוזמתו של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר של סקסוניה ("פרידריך החכם"), לפי האידאולגיה של פיליפ מלנכתון. בעקבות הרפורמה של מרטין לותר, הפכה האוניברסיטה למרכז הרפורמציה הפרוטסטנטית בגרמניה. אחד ממורי האוניברסיטה היה המדען -פילוסוף האיטלקי-קתולי ג'ורדנו ברונו, שהוכרז ככופר במולדתו.
אוניברסיטת האלה נוסדה ב-1694 על ידי פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לימים פרידריך הראשון, מלך בפרוסיה. האוניברסיטה הפכה למרכז תנועת הפייטיזם, זרם דתי בלותרניות.
במאה ה-17 וה-18 היו האוניברסיטאות למרכז תנועת הנאורות הגרמנית, אחת הדמויות המרכזיות והמשפיעות בתנועה זו, כריסטיאן וולף, לימד בהאלה. כן החלו באותה תקופה לשאת לראשונה הרצאות באוניברסיטה בגרמנית במקום בלטינית. 
אוניברסיטת ויטנברג נסגרה ב-1813, בעקבות המלחמות הנפוליאוניות. בקונגרס וינה, 1815, הוענקה העיר ויטנברג לפרוסיה ושנתיים לאחר מכן אוחדה עם אוניברסיטת האלה הפרוסית לאוניברסיטה אחת.

בוגרים בדיוניים

הדמויות הבדיוניות המלט של ויליאם שייקספיר ודוקטור פאוסטוס של כריסטופר מרלו למדו באוניברסיטת ויטנברג.
מוזיאון החלל הרוסי

היסטוריה

הקמת האנדרטה החלה בשנת 1964 אולם מוזיאון החלל שבתוכו נפתח רק שבע שנים מאוחר יותר. בטקס הפתיחה שהתקיים ב-10 באפריל 1981 לציון 20 שנה לטיסתו של יורי גאגרין לחלל, שהפך להיות האדם הראשון שהגיע לחלל, הוכרז "יום יורי גאגרין" בטקס מיוחד.
במקור המוזיאון התמקד באופן כמעט בלעדי על תוכנית החלל הסובייטית עם נושאים מרכזיים כגון הקוסמונאוטים הסוביטיים: "יורי גגרין וסרגיי קורוליוב, והחלליות ספוטניק ו-סויוז.
ב-"יום הקוסמונאוטים" 2009 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שלוש שנים של שיפוץ ושל שיקום וגם שילש את שטחו והוסיף אגפים חדשים המוקדשים לתוכניות החלל ברחבי העולם, כולל ארצות הברית, אירופה, סין וגם של תחנת החלל הבינלאומית המוזיאון מציג כעת תערוכות פעילות, כמו כן שופצה גם שדרת הקוסמונאוטים המחברת את המוזיאון והאנדרטה עם תחנת הרכבת התחתית של מרכז התערוכה של כל רוסיה. המוזיאון הוא אחד האהובים על סטודנטים ברחבי העולם וגם אחד האטרקציות התיירותיות של העיר.
אוסקר בראייסון

קריירה

המדליה המשמעותית הראשונה של בראייסון הייתה באליפות הפאן-אמריקאית משנת 2006 בבואנוס איירס, אז התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד לקרלוס הונוראטו הברזילאי בגמר. כשנה לאחר מכן הוא התחרה במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו וזכה במדליית הזהב כשניצח בגמר את ז'ואאו שליטלר הברזילאי.
ב-15 באוגוסט 2008, בראייסון השתתף במשחקים האולימפיים בבייג'ינג, התחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג וזכה במדליית הארד. בשמינית הגמר ניצח את קרלוס זגארה הפרואני, ברבע הגמר ניצח באיפון את ז'ואאו שליטלר הברזילאי לאחר שהצליח לרתק אותו ובחצי הגמר הפסיד לעבדולו טנגרייב האוזבקי. הוא נשר לקרב על מדליית הארד שם גבר על מוחמד רזה רודקי האיראני. באותה שנה הספיק לזכות גם במדליית ארד מגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח את דייקי קאמיקווה היפני.
באליפות העולם 2009 שנערכה ברוטרדם, בראייסון זכה במדליית הכסף. בקרב הראשון ניצח את בארנה בור ההונגרי, בשמינית הגמר ניצח את שאבקט איקבולוב הטג'יקיסטני וברבע הגמר ניצח את דורג'פאלם גאנקהויג המונגולי. בחצי הגמר גבר על עבדולו טנגרייב האוזבקי ובגמר נכנע לצרפתי הצעיר טדי רינר.
בשנת 2011 השתתף במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה שבמקסיקו ושוב זכה במדליית הזהב. ברבע הגמר גבר על פאבלו פיגוארואה מפוארטו ריקו, בחצי הגמר ניצח באיפון את לואיס סלזאר הקולומביאני ובגמר ניצח בניקוד ווזארי את רפאל סילבה הברזילאי.
גרינהורן

גאוגרפיה

הגרינהורן הוא חלק מהרכס המפריד בין הקרחונים אלטש ופישר באזור אתר המורשת העולמית יונגפראו-אלטש-ביטשהורן, וממוקם בו בין ההרים פישר גבלהורן מדרום והקליין גרינהורן מצפון.
שלדג לבן-חזה

מאפיינים

אורכו הממוצע הוא של שלדג לבן-חזה כ-28 סנטימטרים. ראשו גדול, מקורו אדום וארוך, וזנבו קצר. לגבו, לזנבו ולרוב כנפיו גוון כחול-ירוק בוהק, חזהו וגרונו לבנים ושאר גופו חום.
שלדג לבן־חזה נפוץ מאזור הבלקן והמזרח התיכון במערב, עד לפיליפינים במזרח. בניגוד למיני שלדג אחרים, לבן-חזה מצוי גם באזורים שאינם בקרבת מקווי מים. ניתן למוצאו באזורי ברכות דגים וביצות, אך גם בקרבת שדות חקלאיים, באזורי חורשה ובשדות בור. בישראל לבן-חזה נפוץ ביותר בצפון הארץ ובמרכז, והחל משנות ה-80 נחזה גם באזורים חקלאיים בנגב.
השלדג ניזון ממגוון גדול של טרף. בין השאר ניזון ממיני רכיכות שונים, מחרקים, מדגים, לטאות ודו-חיים. ישנן עדויות כי הוא ניזון לעיתים גם מציפורים קטנות ומכרסמים (ראה תמונות בקישורים חיצוניים).
לבן-חזה הוא עוף טריטוריאלי, כשבדרך כלל הטריטוריה משותפת לזוג פרטים (זכר ונקבה). מקנן במחילות באורך של כ-50 סנטימטרים אותן הוא חופר בגדות מקווי מים או בתילי עפר. גודל התטולה נע בין ארבע לשבע ביצים כדוריות ולבנות. שני ההורים דוגרים לסירוגין במשך 19 יום בממוצע, ולאחר מכן הגוזלים בוקעים מן הביצים, כשהם עיוורים ועירומים. בין בקיעת ביצה אחת לאחרת ייתכנו הפרשי זמן גדולים ביותר. בין בקיעתם לפריחתם מהקן נפוץ מוות מתת-תזונה בקרב הגוזלים. הגוזלים פורחים מהקן כעשרים וארבעה ימים לאחר הבקיעה. ההורים ממשיכים להאכילם מספר שבועות לאחר פריחתם, בטרם יהיו בוגרים דיים לחיים עצמאיים.
לבן-חזה מאופיין בקולניותו הרבה. קולו חזק וצווחני והוא נוהג להשמיעו מנקודות גבוהות או בולטות בשטח, בעיקר בעת החיזור.
תירה, נסיכת דנמרק

ביוגרפיה

תירה נולדה בקופנהגן לאביה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואמה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל. למרות שהיא באה ממשפחת מלוכה ואבותיה כללו את המלכים ג'ורג' השני ופרדריק החמישי, משפחתה חיה חיים נורמלים יחסית ולא החזיקה בעושר רב. בילדותה נהג הסופר האנס כריסטיאן אנדרסן להגיע לביתם ולהקריא לילדים סיפורים לפני השינה.
בשנת 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ואביה עלה לשלטון ככריסטיאן התשיעי, מוקדם יותר באותה שנה נבחר אחיה וילהלם למלך יוון, ואחותה אלכסנדרה התחתנה עם אלברט אדוארד, נסיך וויילס.
אמה רצתה שתירה תתחתן עם וילם השלישי, מלך הולנד, אולם היא סירבה, משום שהיה מבוגר ממנה. ב-1875, בעת ביקור שערך ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר בבית סאנדרינגהאם אצל בן דודו מדרגה שנייה, אלברט אדוארד, הנסיך מויילס, נפגשה עמו תירה, ובדצמבר 1878 נישאו השניים בארמון כריסטיאנבורג בקופנהגן.
ב-26 בפברואר 1933 מתה תירה בגמונדן שבאוסטריה, 10 שנים לאחר מות בעלה.
סוזן גריפין

חייה

גריפין נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה. היא למדה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם קיבלה תואר B.A בשנת 1965, ו-M. A. ב-1973. היא לימדה כפרופסורית גם באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה והמכון האינטגרלי למחקרים בקליפורניה. כיום היא גרה בברקלי, קליפורניה.

עבודתה

גריפין כתבה 21 ספרים, כולל יצירות סיפורת, שירה, מחזות ותסריטים. כתביה תורגמו ל-12 שפות. גריפין ידועה בביקורת שלה נגד הפורנוגרפיה בין השאר בספרה "פורנוגרפיה, שתיקה: תרבות של נקמה נגד הטבע". בעבודה זו, היא מעמתת בין "חופש פוליטי", במיוחד חופש הביטוי לבין שחרור המין האנושי, כולל שחרור של נשים.
גריפין לימדה באוניברסיטת קליפורניה המכון האינטגרלי למחקרים בקליפורניה, מכון רייט ועוד.
קתדרלת יעקב הקדוש בשיבניק

היסטוריה

ב-1298 הפכה שיבניק למושב דיוקסיה מכוח בולה של האפיפיור בוניפקיוס השמיני. בשנת 1412 נכבשה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה ובניית הקתדרלה החלה ב-9 באפריל 1431, ונמשכה בשלושה שלבים עד אמצע המאה ה-16.
המבנה נבנה בסגנון גותי צפון איטלקי על ידי בעלי מקצוע ונציינים ומקומיים בפיקוחו של פרנצ'סקו די ג'קומו. ב-1441 הפקידה מועצת העיר את ביצוע העבודות בידיו של האדריכל והפסל בן זאדר יוריי מטווייב דאלמטינץ (Juraj Matvejev Dalmatinac), וזה הרחיב את המבנה והוסיף לו שדרה מרכזית ואפסיס. כמו כן התאים דאלמטינץ את המבנה להוספת כיפה והוסיף לו כיור הטבלה ופסלים. בין אלה הוסיף דלאמטינץ את 72 פסלי הראשי המעטרים את צידו החיצוני של המבנה, והנחשבים למאפיין הידוע ביותר שלו. דאלמטינץ עסק בבנית הקתדרלה עד סמוך לפני מותו ב-1473.
לאחריו, מ-1475 ועד 1505, פיקח ניקולו פיורנטינו על עבודת הבניה, אשר המשיכה בסגנון הרנסאנס. פיורנטינו החליט על שימוש באבן בלבד וזו הובאה ממחצבה באי בראץ' הפועלת גם כיום. לקתדרלה נוספו כיפה, פסלים של מיכאל הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר, יעקב הקדוש ומרקוס הקדוש, גלריות משני צדדי השדרה המרכזית, הגג וחלקה העליון של החזית. לאחר מותו של פיורנטינו ב-1505, סיימה קבוצה של בעלי מקצוע מקומיים וונצייניים את הבניה ב-1536, וב-1555 הוקדשה הקתדרלה. כיפת המבנה ניזוקה בהפצצה סרבית ב-1991, אך היא תוקנה בתוך זמן קצר. בשנת 2000 הייתה הקתדרלה לאתר מורשת עולמית.

המבנה

הקתדרלה שוכנת סמוך לחוף הים, בין ארמון הבישוף לכיכר בה ניצבים גם בית העירייה והלוג'יה. הקתדרלה נחשבת לכנסייה הגדולה בעולם הבנויה כולה מאבן ללא תמיכה של לבנים או עץ. היא בנויה מספינה ושני סטווים, כשבקצה כל אחד מהם אפסיס. מעליה כיפה וגובהו המרבי של חלל המבנה בנקודה זו הוא 32 מטר. מצידה הדרומי צמוד לה חדר מלבושים רבוע ומתחתיו מעבר המוביל אל הבפטיסטריום בצורת קואטרפויל (Quatrefoil), מבנה סימטרי שכולל ארבעה "עלים". שלושת המעברים מופרדים בשתי שורות של עמודים גותיים שכותרותיהם מעוטרות בעיטורים מעולם הצומח. העמודים תומכים בשתי ארקדות מעוטרות במוטיב של עלים ומעליהם שורת פתחים שביניהם עמודים קטנים. אלה תומכים בתורם בקיר אבן פשוט שבו קבועים חלונות, ומעל לקירות אלה מותקנת תקרת המבנה שבנויה כקמרון חבית. בקצה המזרחי של הספינה נמצא בית מקהלה השוכן על בימה מורמת, וגרם מדרגות בצורת חצי עיגול מוביל אליה. המזבח ניצב באפסיס המרכזי מאחורי בית המקהלה.
חזית המבנה הפונה לכיוון מערב מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלושת המעברים שבחלל הפנימי. הדלת מעוטרת בעיטורים העוסקים בנושא יום הדין, ומשני צדדיה חלונות גותיים. מעליה מקובע חלון פרח גותי שהותקן עם הקדשת המבנה ב-1555. משני צדדיה של הדלת הצפונית הפונה אל הכיכר ניצבים שני פסלי אריות הנושאים שני עמודים. על אלה ניצבים בתורם פסליהם של אדם וחוה. לאפסיס המרכזי הקבוע בחזית המזרחית, חמש צלעות בצורת חצי עיגול. 72 פסלי ראשי האדם המעטרים את האפסיס מצידו החיצוני פוסלו לפי פורטרטים של תושבי העיר הבולטים בתקופה, והם ממחישים מצבי רוח שונים. הכיפה המתומנת ניצבת על תוף שבכל אחת משמונה צלעותיו קבוע חלון ביפורי.
ג'ון קארי

ביוגרפיה

קארי נולד בבירמינגהם. כילד רצה להיות רקדן, אך אביו סירב לאפשר לו לרקוד כפעילות לבנים ולכן החל להתאמן בגיל 7 בהחלקה אמנותית. לאחר מותו של אביו בגיל 16 עבר לגור בלונדון והתאמן בהדרכתו של ארנולד גרשווילר שהוביל אותו לזכייה באליפות בריטניה בשנים 1971. בשנת 1972 עבר להתאמן בהדרכתו של גוסטב לוסי האמריקאי ואחר כך בהדרכתו של קארלו פאסי האיטלקי שהוביל אותו לזכייה בתארים האירופי, העולמי והאולימפי בשנת 1976.
באולימפיאדת סאפורו (1972) סיים קארי במקום 10 בהחלקה אמנותית בתחרות לגברים יחידים.

1974

באליפות אירופה בהחלקה אמנותית שנערכה בזאגרב, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1974 זכה קארי במדליית ארד אחרי יאן הופמן ממזרח גרמניה וסרגיי וולקוב מברית המועצות. אותה שנה, הוא סיים במקום שביעי באליפות העולם שנערכה במינכן, מערב גרמניה.

1975

באליפות אירופה בהחלקה אמנותית שנערכה בקופנהגן, דנמרק בשנת 1975 זכה קארי במדליית כסף אחרי ולדימיר קובלב ולפני יורי אובצ'יניקוב שניהם מברית המועצות. אותה שנה, הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בקולורדו ספרינגס, ארצות הברית אחרי וולקוב וקובלב הסובייטים.

1976, שנת השיא

באליפות אירופה בהחלה אמנותית שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1976 זכה קארי במדליית זהב לפני קובלב והופמן. לאחר מכן, הוא זכה באולימפיאדת אינסברוק (1976) במדליית זהב לפני קובלב וטולר קרנסטון מקנדה ובמדליית זהב באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה לפני קובלב והופמן. 
לאחר אליפות העולם פרש קארי מתחרויות והקים חברה שבה עבד כמחליק מקצועי. הוא נודע כאדם שקשה להסתדר איתו, ומחלוקת עם מנהלי העסקים שלו אילצו אותו להפסיק את פעילות החברה שלו באמצע שנות ה-80. אחרי זה הוא הופיע בציבור לעיתים נדירות.

חייו האישיים

עיתון ה"בילד" הגרמני חשף (אאוטינג) בשנת 1976 לפני אליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה את עובדת היותו של קארי הומוסקסואל. תקופה קצרה הדבר עורר התעניינות באירופה, אך לאחר מכן, התקשורת בחרה להתעלם מנטייתו המינית במשך שנים. 
בשנת 1987 אובחן קארי כנשא HIV, בשנת 1991 חלה באיידס ולפני מותו בחר לספר בתקשורת על מחלתו ועל נטייתו המינית. הוא העביר את שנתו האחרונה בבית אמו ונפטר ב-15 באפריל 1994 לאחר התקף לב על רקע מחלתו, בזרועות מי שהיה מאהבו במשך שנתיים השחקן הבריטי אלן בייטס.
מרווין קומפר

קריירה

נולד בטיבינגן שבגרמניה המערבית לאם גרמנייה ולאב צרפתי ממוצא גוואדלופי. עקב כך, הוא מחזיק גם באזרחות צרפתית.
בצעירותו, התאמן קומפר בקבוצת הנוער של שטוטגרט. בשנת 2002 עבר לשחק בקבוצת הנוער של בורוסיה מנשנגלאדבך ובשנת 2003 החל לשחק בקבוצת המילואים. בשנת 2005 ערך קומפר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של בורוסיה מנשנגלאדבך, וקיבל חוזה בקבוצה בשל פציעותיהם של פיליפ דאמס ומרסל ינסן. בשנת 2006 הפך קומפר לשחקן הרכב בקבוצה. בעונת 2007/2008 פחת מעמדו של קומפר בקבוצה, והוא עבר בפגרת החורף להופנהיים ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו, עלה קומפר עם הופנהיים לבונדסליגה לראשונה בתולדות הקבוצה, והפך לעוגן משמעותי בהגנת הקבוצה בחמש העונות הבאות, כאשר את עונת 2008/2009 סיימה הופנהיים כאלופת החורף של הבונדסליגה, ובשאר העונות סיימה במרכז הטבלה. קומפר החל את עונת 2012/2013 בהופנהיים, אך בפגרת החורף של אותה עונה עזב את הקבוצה לאחר שצבר 156 הופעות ליגה בהן הבקיע שישה שערים, ועבר לפיורנטינה מהסרייה א'. בינואר 2014 הבקיע קומפר שער ניצחון יוקרתי עבור פיורנטינה ברבע גמר הגביע האיטלקי מול סיינה בתוספת הזמן. קומפר לא השתלב בפיורנטינה, וצבר בה רק 15 הופעות ליגה בעונה וחצי.
באוגוסט 2014 חתם קומפר בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה השנייה, קבוצה ששמה לעצמה מטרה להגיע לצמרת הגרמנית תוך זמן קצר, והחתימה לשם כך שחקנים עם ניסיון בבונדסליגה כדוגמת קומפר ודייבי זלקה. בעונת 2014/2015 כשלו קומפר והקבוצה לעלות לבונדסליגה, אך הצליחו במשימה זו בעונת 2015/2016. בעונת 2016/17 קומפר רשם עונת שיא יחד עם לייפציג, כאשר הקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה כבר בעונת הבכורה שלה, והבטיחה מקום בליגת האלופות. 
את עונת 2017/18 החל קומפר בלייפציג, אך איבד את מקומו בהרכב, ובפגרת החורף של העונה חתם בסלטיק הסקוטית. בקיץ 2019 חתם בדיסבורג מהליגה הגרמנית השלישית.

קריירה בינלאומית

קומפר שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, ולו הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה, במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה בשנת 2008. במשחק זה הוחלף על ידי מרסל שפר.
יעקב זוסמן

ביוגרפיה

זוסמן נולד בבודפשט שבהונגריה. הוריו היו צאצאי שושלות רבנים, ואבי אביו כיהן כרבה הראשי של בודפשט. מצד אמו זוסמן הוא דור חמישי לחת"ם סופר. בעקבות פלישת הנאצים להונגריה נמלטו הוא ומשפחתו ברכבת קסטנר, דרך ברגן בלזן, לשווייץ, בה המשיך את לימודיו בישיבות. בשנת 1949 עלה לישראל ולמד בישיבת חברון.
שנים ספורות לאחר עלייתו לישראל פנה זוסמן להוראה. לאחר הסמכתו בבגרות הוא הצטרף לאוניברסיטה העברית והחל להרצות בנושאי תלמוד והיסטוריה של עם ישראל. לאחר סיום שני תאריו בהצטיינות הוא סיים בשנת תשכ"ט (1970) לימודי דוקטורט עם דיסרטציה שכותרתה "סוגיות בבליות לסדרים זרעים וטהרות". בשנת 1975 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1980 לפרופסור מן המניין. במהלך השנים עמד זוסמן בראש החוג לתלמוד ובראש המכון למדעי היהדות.
תחומי מחקריו של זוסמן מתפרשים על פני יריעה רחבה בסוגי התלמוד השונים (תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי ומדרשים). משנת תשנ"ז הוא חבר האקדמיה ללשון העברית.
מתגורר בשכונת רמת דניה שבירושלים.
אנדריי מרקוב

ביוגרפיה

מרקוב נולד ב-1856 בריאזן, רוסיה. בילדותו סבל ממגבלות בריאותיות שחייבו אותו להלך בקביים עד לגיל 10. ב-1874 התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג לפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה, שם השלים תואר ראשון (1878), תואר שני (1880) ודוקטורט בשנת 1884. בשנת 1883 נשא לאישה את אהובת נעוריו. ב-1886 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג וב-1896 לחבר באקדמיה הרוסית למדעים. ב-1903 נולד אנדריי מרקוב הבן שהיה גם הוא מתמטיקאי נודע כשלעצמו. ב-1905 פרש מהוראה אקדמית באופן רשמי, אולם המשיך ללמד קורסים בתורת ההסתברות כמעט עד ליום מותו.

תרומתו

ראשית מחקרו של מרקוב הוקדש לתורת המספרים ולאנליזה נומרית. לאחר שנת 1900 עסק בעיקר בתורת ההסתברות. ב 1909 ניסח הרחבה של משפט הגבול המרכזי בעזרת שיטת צ'בישב (Chebyshev) שהיה גם מורהו עבור רצפים המורכבים ממשתנים מקריים תלויים - מה שנודע לימים בתור "שרשראות מרקוב" ולהן שימושים בפיזיקה המודרנית ובמודלים כלכליים לחיזוי. אחד השימושים הראשונים של שרשראות מרקוב היה לנסח באופן מתמטי תנועה רנדומלית של חלקיקים בתמיסה מימית (תנועה בראונית), מאוחר יותר נעשה במודל זה שימוש לחיזוי מגמות בשוק המניות.
בשנות החמישים של המאה ה-20 הורחב המודל של שרשראות מרקוב לתהליכי החלטה מרקוביים אשר מהווים מודל מרכזי בתורת הבקרה האופטימלית.
ארטילריה

ארטילריה היא כינוי לכלל אמצעי הנשק המשמשים לירי או שיגור תלול מסלול של תחמושת לטווחים בינוניים וארוכים. בשונה מרוב אמצעי הלחימה של חילות השדה, לרוב לזכות כלי הנשק הארטילריים עומדת היכולת לפגוע בעוצמה רבה במטרות אויב המצויות במרחק רב אך לא פעם גם ברמת דיוק מוגבלת. עוצמתה והשפעתה של הארטילריה על שדה הקרב המודרני נרחבת ומעריכים כי בין 50% ל-80% מכלל ההרוגים במלחמות המאה ה-20 מצאו את מותם כתוצאה מפגיעת אש ארטילרית. תפקידיה של הארטילריה בשדה הקרב מגוונים וככללו של דבר מהווה הארטילריה יחד עם חיל האוויר את עיקר מאמץ האש במלחמה.
תולדות הארטילריה ארוכים בשנים ודוגמאות לנשק ארטילרי קדום אפשר למצוא בקטפולטה על סוגיה השונים. מאוחר יותר, במהלך שלהי ימי הביניים וראשית העת החדשה, החלו ברחבי העולם להופיע דגמים מוקדמים של תותחים בעלי יכולת לירי ארטילרי. כיום, ברשות צבאות מודרניים עומדים מגוון של כלי נשק ארטילריים, החל ממרגמות המיועדות לטווח קצר, עבור בתותחי שדה אשר לעיתים מונעים באופן גלגלי או על גבי זחל"ם, וכלה במשגרי רקטות.

מינוח

מקורו של המונח ארטילריה הוא ככל הנראה בשפה הצרפתית, ושימוש במונח נעשה לראשונה כבר במהלך המאה ה-13. באותה התקופה המילה הצרפתית הקדומה "artillier", אשר משמעותה המילולית היא "חרש-נשק", היוותה לדעת רבים את הבסיס למילה ארטילריה השגורה בשפות מודרניות רבות על פני הטיותיה השונות. בתקופות מוקדמות שימש המונח לתיאור שורה ארוכה של אמצעי נשק שונים, אך מאוחר יותר הוא קיבל משמעות צרה יותר הקשורה בתיאור הכוח המתפעל את התותח.]
בניגוד לטעות המקובלת, הארטילריה על סוגיה השונים איננה זהה לתותח (כלי ירייה כבד המיועד לירי פגזים), ובנמצא כלי נשק ארטילריים שאינם תותחים אל מול תותחים שאינם ארטילריים. לרבים מהתותחים צורת השימוש העיקרית היא ירי בכינון ישיר (כדוגמת תותחים נגד טנקים, תותחים נגד מטוסים ותותחים נגד כלי שיט), ועל כן הם אינם ארטילריה. לעומת זאת דרך הפעולה של המרגמות ומשגרי הרקטות היא ארטילרית, כלומר בעלת צורת ירי תלול מסלול, על אף שכלים אלו אינם נחשבים לתותחים.
בימינו בדרך כלל כוח התותחנים הצבאי איננו כולל כלים ארטילריים קלים למדי או כאלו המיועדים לפגיעה בטווח רחוק במיוחד. באופן זה כלים קלים כדוגמת המרגמות מוצבים לרוב בקו החזית ומפוזרים בקרב כוחות הרגלים והשריון המתמרנים ומופעלים על ידיהם. בדומה לכך גם טילי קרקע-קרקע, אשר אופיים דומה לזה של הארטילריה (אך בדרך כלל אמצעי לחימה אלו משוגרים הרחק מעורף האויב), לא ימצאו את מקומם בשורה אחת עם כוחות התותחנים (לרוב יהיה מקומם בחיל האוויר או בחיל ייעודי משלו, כגון חיל החלל או חיל הטילים). יתר על כן, בניגוד לרקטות, טילי קרקע-קרקע אף אינם נחשבים בדרך כלל לכלי נשק ארטילריים.