google/wiki40b huggingface dataset:
אלזה אהריך

אלזה לישן פרידה אהריך (בגרמנית: Else Lieschen Frida Ehrich;‏ 8 במרץ 1914 - 26 באוקטובר 1948) הייתה שומרת אס אס במחנות הריכוז של הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה. שירתה במחנה פלאשוב ובמחנה מיידנק. הועמדה לדין בעיר לובלין במסגרת משפטי מיידנק, ונידונה למוות בגין פשעי מלחמה. גזר דינה בוצע ב-26 באוקטובר 1948. היא הייתה בדרגת אס-אס אובר-אאופזהרין (בגרמנית, שומרת בכירה) במיידנק, ולקחה חלק פעיל בכל הסלקציות הגדולות לתאי הגזים ובהוצאות להורג. היא אף התעללה באסירים, ולא ריחמה אפילו על הילדים שבהם. יד ימינה הנאמנה הייתה הרמינה בראונשטיינר.

ביוגרפיה

אלזה אהריך נולדה בעיירה ברדרייך בגרמניה, אחת משמונה בנותיו של אלברט שווייגר ופריידי אוונגליקה.
ב-15 באוגוסט 1940 היא התנדבה לשרת במחנה ראוונסבריק כשומרת אס אס. משנת 1941 ואילך, אהריך החזיקה בדרגה הזוטרה ביותר שניתנה לנשים שומרות במחנות הנאצים, דרגת אס-אס רפורט-פיהררין. באוקטובר 1942 היא שובצה במחנה מיידנק ושם קודמה לאחר זמן מה לדרגת אובר-אאופזהרין (שומרת בכירה). הייתה כפופה לאנשי אס אס אחרים במחנה. 
היא אחראית למותן של אלפי אסירות (כולל אלה שנשלחו לתאי הגזים) ממחנה הנשים במיידנק ולמות ילדיהן. 
במהלך 34 חודשי פעילות המחנה, יותר מ-79,000 אסירים נרצחו במחנה הראשי של מיידנק (מהם 59,000 יהודים מפולין), וסך כולל שנע בין 95,000 עד 130,000 נפשות מכלל מערכת המחנות של מיידנק. ב-3 בנובמבר 1943, קרוב ל-18,000 יהודים נרצחו במיידנק במהלך מבצע מיוחד שהתנהל ביום זה ורק במיידנק, וכונה "פסטיבל הקציר" (43,000 נפשות נרצחו ביום זה אם סופרים גם את מחנות המשנה של מיידנק).
בפברואר 1943 חלתה בטיפוס הבטן. ב-5 באפריל 1944 החלה לשרת במחנה פלאשוב, ומיוני 1944 עד אפריל 1945 שובצה במחנה נוינגמה.

לאחר המלחמה

בסיום המלחמה, במאי 1945, היא נעצרה בהמבורג על ידי כוחות בעלות הברית, ונלקחה למחנה מעצר בדכאו שם חלקה תא עם מריה מנדל. לאחר מכן נמסרה לרשויות פולין. בשנת 1948 ניצבה לפני בית המשפט בלובלין במהלך משפט מיידנק השני, והואשמה בביצוע פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות. ב-10 ביוני היא הורשעה בכל סעיפי המשפט ונידונה למוות בתלייה. לאחר ההכרזה על פסק הדין בגינה, היא ביקשה מנשיא פולין בזמנו חנינה וציינה את העובדה שהיא אם לילד קטן, ושברצונה לכפר על מעשיה. הנשיא דחה את בקשתה, ואלזה אהריך הוצאה להורג ב-26 באוקטובר 1948 בכלא לובלין.
פטימה רושדי

ביוגרפיה

פאטמה רושדי נולדה באלכסנדריה ועברה לקהיר בגיל ארבע עשרה כדי להיות שחקנית. ב-1926, ללא כל הכשרה פורמלית, כשהשפה היחידה בפיה הייתה ערבית מדוברת, היא ייסדה להקת תיאטרון , במסגרתה הייתה במסע הופעות ברחבי צפון אפריקה. מנכ"ל התיאטרון עזיז עיד התאהב בה ועודד אותה ללמוד לקרוא ולכתוב. היא נודעה בכינוי "שרה ברנאר של המזרח" בזכות תפקידיה המפורסמים כשכיכבה בגרסה המצרית לסרטים בהם שיחקה השחקנית המפורסמת.
הסרט הראשון בו הופיעה היה בסרטו השני של אבראהים לאמא, "אסון על הפירמידות" (فاجعة فوق الهرم, 1928). בשנת 1933 היא ביימה את סרטה "החתונה" (الزواج) אשר יצא לאקרנים בפריז. לא נותרו עותקים מהסרט, ובאוטוביוגרפיה שלה מ-1970 העידה רושדי כי היא בעצמה מחקה כל זכר לגרסה הסופית של הסרט.
בסרט גילמה רושדי אישה אשר אביה דוחף אותה לנישואים לא מאושרים, ובסופו היא מתה באופן טרגי.
היא שיחקה במגוון סרטים של כמאל סלים, ביניהם הסרט "ההחלטה" (العزيمة) משנת 1939, בו היא גילמה בחורה צעירה ממעמד הפועלים המתאהבת בבנו של השכן.
ב-1943 השתתפה בסרט "דרך הישר" (الطريق المستقيم) בבימויו של תוגו מזרחי. היא גילמה את דמותה של ת'ריא, זמרת צעירה שגיבור הסרט הנשוי נשבה בקסמיה.
הופעתה האחרונה הייתה כשכיכבה בתפקיד הראשי בסרט "תן לי לחיות" (دعوني أعيش), סרטו של אחמד דיא א-דין (أحمد ضياء الدين).
בשנות ה-60 רושדי יזמה וניהלה חוגי סלון של במאים ותלמידים במוסד האקדמי ללימודים גבוהים לקולנוע בקהיר (Cairo Higher Institute of Cinema).
רושדי פירסמה את האוטוביוגרפיה שלה, זכרונות פאטמה רשדי: שרה ברנאר של המזרח והשחקנית הראשונה בתיאטרון הערבי (مذكرات فاطمة رشدي: سارة برنار الشرق وممثلة المسرح العربي الأولى), בשיתוף עם מוחמד רפעת רושדי בהוצאת "דאר א-ת'קאפה".
זרון סוף

מבנה

ארכו של הזרון כ-55 סנטימטר, מהראש עד לזנב, צבעו לרוב חום. אצל הזכר, . מוטת כנפיו של זרון בוגר היא כ-130 סנטימטר. ומשקלו כ־700 גרם. הזרון הוא עוף דורס בינוני בגודלו.
זרוני סוף הם עופות דורסים דקי גזרה, בעלי גוון כללי חום. לזרון הזכר ראש וצוואר בהירים - תכולים או לבנים - ולבטנם גוון ערמוני בהיר. קצות הכנפיים אצל הזכר עשויים להיות בצבע שחור. הנקבה כהה יותר, בעלת כיפה וסנטר בצבע בז' או קרם. הזרון הצעיר דומה מאוד לנקבה, אך קל להבחין ביניהם בשעת המעוף. רגליהם חשופות (מכוסות נוצות מעטות בלבד), צהובות וארוכות. הן דקות ומותאמות ללכידת הטרף ותפיסתו. כשהם עומדים, קל להבחין במבנה ראשם המיוחד. מיקום העיניים בחזית הראש מזכיר את מבנה ראשו של הינשוף.

תפוצה וקינון

אפשר למצוא את זרון הסוף בכל רחבי אירופה, מרכז אסיה, במזרח התיכון (בכלל זה בישראל) ועד צפון מערב אפריקה. זרון סוף מקנן עיקר באזורי מים וביצה. כל פרט חי לבדו רוב השנה, אך בעונת הרבייה חיים הזרונים בזוגות. הנקבה דוגרת והזכר מביא אוכל לגוזלים. במאה ה-18 וה-19 קרסה אוכלוסייתם עקב ייבוש בתי גידול, ציד והרעלות עופרת. זרונים שאכלו בשר שועלים שנורו בידי אדם, אכלו גם את הקליעים העשויים עופרת והורעלו. כיום, אוכלוסייתם יציבה ואין חשש לעתיד המין.
זרון הסוף בישראל הוא חולף מצוי, אך נצפו בעבר זוגות מקננים בארץ באזור עמק החולה. זהו הזרון הגדול ביותר בארץ, והוא מצוי בעיקר ליד מאגרי מים ובריכות דגים בצפון הארץ ובשפלה. שלושה רבעים מכלל זרוני הסוף שנראים בארץ הם נקבות או צעירים. בעת שהוא צד מזון הזרון עף בשקט וצולל אל טרפו. בעונת הרבייה, כאשר יש גוזלים, הזכר מביא לגוזלים אוכל והנקבה דוגרת.

חיזור

זרוני סוף זכרים מציגים מעופי חיזור יפהפיים - הם עפים במעגלים בגובה עצום מעל אזור הרבייה. אם הזכר מוצא חן בעיני הנקבה, היא מצטרפת אליו. הם משלבים את רגליהם יחד (אחד תופס את שוק השני), ושניהם צונחים יחד תוך כדי סחרור מהיר לעבר הקרקע. הפרדה מתרחשת בשנייה האחרונה, ממש לפני שהם פוגעים בקרקע.

תזונה

הזרון ניזון בדרך כלל מטרף שצד בעצמו, ולא מפגרי בעלי חיים. הזכר והנקבה מעדיפים תזונה שונה. הנקבה מעדיפה עופות ביצה ומים, והזכר מעדיף ציפורי שיר. גם הזכר וגם הנקבה ניזונים ממכרסמים. תעופתו השקטה של הזרון מאפשרת לו להתקרב אל טרפו בשקט, ואז לצלול מהאוויר ולתפוס אותו. כמו רוב הדורסים, בעת שהוא צד מזון מעדיף הזרון לדאות באוויר ולא לעוף, מלבד נפנופי כנפיים קלים מפעם לפעם, כדי להחזיק את עצמו באוויר.
וולוו 145

וולוו 145, (Volvo 145) היא מכונית סלון בתצורת סטיישן, 5 דלתות, יוצרה בשוודיה על ידי חברת וולוו בין השנים 1967–1974. יוצרו 268,317 יחידות.

בישראל

מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע”מ הוקמה בשנת 1967 ע”י מאיר קז כיבואנית בלעדית של מוצרי חברת וולוו השוודית. בתחילה ייבאה מכוניות ובהמשך משאיות, אוטובוסים, מנועים וציוד מכני כבד.
בישראל שווקה הוולוו 145, מסוף שנות הששים, בנוסף לוולוו 144 ולוולוו 164.
פועל עזר


פועל עזר הוא פועל המתלווה לפועל העיקרי במשפט, במבנה תחבירי מוגדר, כדי ליצור לו משמעות דקדוקית מסוימת, כגון זמן, אספקט, אופן, תנאי, יכולת, מצב, וכדומה. מכיוון שהפועל העיקרי מביע את המשמעות הסמנטית במשפט פועל העזר מאבד למעשה את משמעותו הסמנטית. במשפט "הוא עמד ללכת" פועל העזר לעמוד אינו מביע עמידה אלא כוונה, כך שמשפט זה מתפרש כ"הוא התכוון ללכת".

פועלי עזר בעברית

בעברית קיימים כמה פועלי עזר. הפעלים לעמוד וללכת משמשים כפעלי עזר המביעים זמן דקדוקי עתיד: האירוע עומד להתרחש מחר. זה עומד לקרות כל רגע. הם הולכים להציג את הממצאים בקרוב. היא כמעט הלכה לעשות את הטעות הזאת.
פועל העזר ללכת מביע גם הדרגתיות: הזרם הלך והתגבר. השמים הולכים ומתבהרים. הפער ילך ויצטמצם עם הזמן.
פועל העזר לעמוד מביע גם כוונה, כאמור: הוא עמד ללכת. הפקידה עומדת לשלוח להם מייל.
פועל העזר להיות מביע שני אספקטים: תנאי בטל: לו הייתי יודע הייתי בא.
הרגל, או פעולה חוזרת ונשנית בעבר: פעם היינו הולכים ברגל כל יום.

פועלי עזר בשפות שונות

באנגלית קיימים פועלי עזר רבים במקרים שונים, כגון הפעלים המודלים can, could, may, might, will, would, shall, should, ought. למשל, פועל העזר can מביע יכולת: he can do it. פועל העזר be מביע פעולה מתמשכת: she is listening או עוזר ליצור את צורת הסביל: it was done quickly. פועל העזר have יוצר יחד עם הפועל העיקרי זמן מושלם (כלומר פעולה שהושלמה או בעלת תוצאה): they have done it. פועל העזר do משמש ליצירת שאלה: do you think that?, ליצירת שלילה (יחד עם מילת השלילה not): I do not agree, ליצירת הדגשה: he does realise that, או כהחלפה לחלק ממשפט מושמט: dogs bark but cats don’t. הפועל get גם משמש כפועל עזר המביע מצב או סבילות: I got it fixed.
לא רק do תומך ביצירת שאלה אלא כל פועל עזר על ידי חילוף מקומו התחבירי והבאתו לפני הנושא: can he understand it?, is she listening?
באנגלית יש אפשרות תחבירית לצרף שני פועלי עזר יחד: I have been working, אך בכל מקרה פועל העזר הראשון הוא הפועל המוטה היחיד במשפט (לפי גוף ומספר).
הפעלים המודלים והפעלים be ו-have קיימים בשימוש בשפות הודו-אירופיות רבות, אך כפי שהפועל do ו-get ייחודיים לאנגלית כפעלי עזר כך גם קיימים פועלי עזר ייחודיים בשפות שונות. באיטלקית למשל הפועל fare (לעשות) משמש כפועל עזר במשמעות של גרימה או נתינת אפשרות, למשל: fammi vedere cosa hai fatto (תראה לי מה עשית). בהולנדית הפועל worden (להפוך ל) משמש כפועל עזר במשמעות של פעולה סבילה מתמשכת, למשל: De muur werd geschilderd (הקיר נצבע – צבעו את הקיר). בפינית קיים פועל העזר ei המביע שלילה, למשל: en ymmärrä (אני לא מבין).
ארץ אואטס

גילוי האזור

אזור ארץ אואטס נצפתה לראשונה בפברואר 1911, על ידי סגן הארי פנל, מהצי המלכותי הבריטי, מפקד ה"טרה נובה" - ספינת המחקר של משלחת טרה נובה, שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913–1910.
האזור מופה על ידי המשלחת האנטארקטית הלאומית הבריטית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1913 - 1910), ולאחר מכן אזור חוף ארץ אואטס צולם על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע קפיצה לגובה בין השנים 1947–1946, וכן על ידי המשלחת האנטארקטית הסובייטית (בשנת 1958), משלחת החקר האנטארקטית הלאומית האוסטרלית (בשנים 1959, 1961, 1962), על ידי צי ארצות הברית בשנים 1962–1960 ולבסוף על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנים 1964–1963.

מקור השם

ארץ אואטס נקראת על שמו של אדגר אואטס.
קבוצתו של רוברט סקוט נתקלה בתנאים קשים באופן קיצוני במסעם חזרה מהקוטב הדרומי, בעיקר עקב מזג אוויר גרוע במידה בלתי מצויה, אספקת מזון ירודה, חבלות שנגרמו בנפילות, והשפעות הצפדינה וכוויות הקור, שחברו יחד להאט את התקדמותם. ב-17 בפברואר 1912, סמוך לרגלי קרחון בירדמור, מת אדגר אוונס (חבר המשלחת), כנראה, לדעת חבריו, כתוצאה מפגיעת ראש בנפילה אל תוך בקע כמה ימים קודם לכן. רגליו של אואטס נפגעו מכוויות קור קשות וייתכן (אם כי לא הוכח) שפצע המלחמה שלו נפתח מחדש בגלל השפעות הצפדינה. אין ספק שהוא נחלש והלך בקצב מהיר יותר מחבריו. ברישום ביומנו מיום 5 במרץ כתב סקוט "רגליו של אוטס במצב נורא... החייל המסכן כמעט גמור." התקדמותו האיטית יותר של אואטס, שיתר השלושה מיאנו להפקירו מאחור, גרמה לקבוצה לפגר בלוח הזמנים. בממוצע של 105 ק"מ בין תחנות המזון שהונחו מראש ומלאי של שבוע בלבד של מזון ודלק שסיפקה כל תחנה, נדרשה הקבוצה לקיים מכסת צעידה של למעלה מ-14 ק"מ ביום כדי להצטייד במנות מספיקות למסע 640 הק"מ האחרונים של מסעם חזרה על פני חומת הקרח רוס. אלא שמספר זה היה המיטב שהצליחו להגיע אליו בכל יום נתון והוא הלך והצטמצם לעיתים לכ- 4.8 ק"מ ביום בגלל מצבו המחמיר של אואטס. ב-15 במרץ אמר אואטס לחבריו, שאיננו יכול להמשיך והציע להם להניחו בשק השינה שלו. הם סירבו. הוא הצליח לגרור את עצמו עוד כמה קילומטרים אותו יום אבל מצבו החריף במשך לילה.
בבוקר ה-16 במרץ הקיץ אואטס משנתו וידע, כי עליו להקריב את עצמו כדי לתת לאחרים סיכוי להינצל. סקוט כתב, שאואטס אמר להם, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב זמן מה", ויצא, חוסך מעצמו את הכאב והמאמץ של נעילת מגפיו. הוא יצא מן האוהל אל תוך סופת השלג בקור של 40°- צלזיוס, אל מותו.
אריסימון

תיאור הסוג

על סוג זה נמנים עשבים חד או רב שנתיים, וכן בני-שיח. גובהם נמוך-בינוני- 10-130 ס"מ. עלי האריסימון דמויי סרגל או צורה דומה. העלים אינם מחולקים, ובכך נבדלים מהסוג הקרוב תודרה, שלו פירות דומים. צבע כותרת הפרח לרוב צהוב, ולעיתים בצבעים אחרים כדוגמת סגול הפריחה אביבית או קיצית. פרי האריסימון הוא מטיפוס תרמיל, והוא מוארך בדרך-כלל.
סוג זה קרוב לסוג Ceiranthus, שלעיתים נכלל בו. בשל מספר תכונות, נחשב הסוג אריסימון, על-פי אחת ההשקפות הסיסטמטיות לשבט נפרד במשפחת המצליבים.
תפוצת הסוג היא בעיקר באזור האירנו-טורני, האזור הים-תיכוני, אירופה, וצפון אמריקה. בארץ ישראל מצויים 7 מינים מסוג זה, שמספרם עולה כלפי צפון הארץ.
מינים רבים של אריסימון משמשים כצמחי נוי פופולריים, בעיקר באזורים בעלי אקלים ממוזג. הם מגודלים בשל פרחיהם היפים, ונשתלים פעמים רבות במסלעות ובכתלים, משום דרישתם הצנועות לגידול. מכאן השם האנגלי העממי לסוג זה, Wallflower ('פרח קיר'). בישראל, שימוש זה אינו נפוץ, ושני מינים עיקריים של אריסימון משמשים כצמחי נוי.
פוצ'פ

היסטוריה

המקור של פוצ'פ אינו ידוע, אך העיירה הוזכרה כבר במאה ה-15 כעיירה חשובה של הדוכסות הגדולה של ליטא. 
העיר נפלה לידי נסיכות מוסקבה בשנת 1503. פוצ'פ הוחזרה ב-1619 לאיחוד הפולני-ליטאי לאחר מלחמת רוסיה-פולין. פוצ'פ נותרה בעלת חשיבות מועטה עד שנת 1709, כשההטמן איוואן סקורופדסקי , קוזאק ששלט באדמות האזור, העניק אותה לאציל אלכסנדר מנשיקוב. זה האחרון ייסד את המצודה של אלכסנדרופוליס באזור והקים בעיירה בית חרושת לייצור של מפרשים עבור ספינות רוסיות.
התעשייה ירדה בעקבות נפילתו של מנשיקוב והעיירה קפאה על עומדה עד שנת 1750. באותה שנה היא עברה לידי הטמן אחר, קיריל רזומובסקי , שתכנן להקים בה את בית הקיץ שלו. השריד היחיד לתוכניות אלה הוא "כנסיית תחיית המתים" שנבנתה בשנות באותה תקופה בסגנון בארוק ולעיתים קרובות מיוחסת לאדריכל אנטוניו רינלדי . הכנסייה היא המבנה העתיק ביותר בעיירה.
ב-21 באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, פוצ'פ נכבשה על ידי קורפוס הפאנצר ה-47 של הוורמאכט. הגרמנים החזיקו בעיירה עד 21 בספטמבר 1943.

יהדות פוצ'פ

היישוב היהודי בעיירה התחיל במאה ה-17, אך הוא נפגע במהלך פרעות ת"ח-ת"ט שהחלו ב-1648. בהמשך היא נכללה בתחום המושב.
בשנת 1882, נשלח על ידי חב"ד הרב יהושע נתן גנסין לפוצ'פ על מנת להקים את ישיבת פוצ'פ יחד עם שליחי חב"ד נוספים והם ניהלו את הישיבה בפתיחות רבה והיא צברה חשיבות. בניו של הרב היו אורי ניסן גנסין ואחד ממייסדי הבימה מנחם גנסין.
במפקד אוכלוסין ב-1897 נמנו בעיירה 3,172 יהודים, כשליש מכלל תושביה. בין השנים 1903–1907 התבצעו בעיירה פוגרומים כנגד היהודים, בין היתר של המאות השחורות ב-1905.
מלבד ישיבת חב"ד פעלו בעיירה גם חמישה בתי כנסת, בית דין רבני ובית קברות. בשנות ה-20 של המאה ה-20 האוכלוסייה היהודית גדלה ל-3,616 נפשות, כשמרביתם היו סוחרים ובעלי מלאכה.

תקופת השואה

ערב מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה היהודית הצטמצמה ל-2,314 נפשות, כ-15% מהאוכלוסייה הכללית, ועליהם נוספו כ-270 יהודים בכפרים הסמוכים. מתחילת הלחימה ועד הכיבוש הגרמני באוגוסט 1941 כמה יהודים נמלטו וכמה גויסו לצבא האדום אך רוב היהודים נותרו בעיירה. זמן קצר לאחר הכיבוש הגרמני בוצע רישום וסימון של היהודים בעיירה, ועל חלקם הוטלו עבודות כפייה. בסוף 1941 או בתחילת 1942 היהודים הוכנסו לגטו שנשמר על ידי כוחות משטרת עזר מקומית.
במרץ 1942 הגטו חוסל על ידי יחידת אס אס שהגיעה מבסיס בקלינצי. היהודים הובלו בעזרת משתפי פעולה מקומיים לשוחה מחוץ לעיר, וכעבור כמה שעות חוסלו למעלה מ-1,800 יושבי הגטו.
אתאיזם שלילי וחיובי

שימוש

בגלל הגמישות של המושג אל, ייתכן שאדם כלשהו יהיה אתאיסט חיובי במובנים של תפיסות אלוהות מסוימות, בזמן שהוא יהיה אתאיסט שלילי במובנים של תפיסות אלוהות אחרות. לדוגמה, האלוהים של תאיזם קלאסי נחשב לישות עליונה כל־יכולה, יודעת־כל, נמצאת בכל מקום ודואגת לרווחת האנושות. אדם יכול להיות אתאיסט חיובי עבור דמות כזו (בגלל, נניח, בעיית הרוע) בזמן שהוא אתאיסט שלילי המכבד את תפיסת האלוהות הדאיסטית, על ידי כך שהוא דוחה אמונה באל שכזה אך לא טוען באופן מפורש שהוא בהכרח אינו קיים.
אתאיזם חיובי ושלילי שונים מהחלוקה לקטגוריות הפחות ידועות של הפילוסוף ג'ורג' המילטון סמית', אתאיזם מפורש ומרומז, שגם הן קשורות לדעותיו של האדם על קיומה של האלוהות. אתאיסטים המחזיקים בתפיסה של "אתאיזם חיובי מפורש" הם אתאיסטים שטוענים שלא קיימת אלוהות משום סוג. אתאיסטים המחזיקים בתפיסה של "אתאיזם שלילי מפורש" הם אתאיסטים שטוענים שאינם מאמינים באלוהות, אך לא טוענים שבהכרח לא קיימת ישות אלוהית. אלו שלא מאמינים באף ישות אלוהית אך לא טוענים שהם אינם מאמינים בישות כזו, מחזיקים בדעה שנקראת אתאיזם מרומז. בקרב האתאיסטים המרומזים ניתן לכלול גם ילדים ומבוגרים שמעולם לא שמעו על ישות אלוהית, אנשים ששמעו על אלוהות ומעולם לא חשבו על הרעיון לעומק, ואגנוסטיקנים שאינם דוחים את הרעיון של אמונה באלוהים. אתאיזם מרומז מוכל בקטגוריית אתאיזם שלילי.
תחת חלוקה זו לחיובי ולשלילי, אגנוסטיקנים מסוימים יסווגו כאתאיסטים שליליים. למרות זאת, תקפות החלוקה הזו נמצאת תחת מחלוקת, ומספר אתאיסטים מוכרים כמו ריצ'רד דוקינס נמנעים ממנה. בספרו "יש אלוהים?" מתאר דוקינס אנשים עבורם הסיכוי שאלוהים קיים הוא בין "גבוה מאוד" ל"נמוך מאוד" כ"אגנוסטיקנים" ושומר את הביטוי "אתאיזם חזק" לאלו שטוענים שהם יודעים שאין אלוהים. הוא מתאר את עצמו כ"אתאיסט דה־פקטו" ולא כ"אתאיסט חזק".‏ הפילוסוף אנתוני קני נוהג לחלק את גישת האתאיזם השלילי, ומבדיל בין אגנוסטיקנים, שלדעתם הטענה "אלוהים קיים" אינה ודאית, לבין תאולוגים נון-קוגניטיביים, שמחשיבים כל שיחה בנושאי אלוהות כחסרת משמעות.‏

משמעויות נוספות

ז'אק מריטיין השתמש במונחים שלילי וחיובי עוד ב־1949, אך עם כוונה אחרת ובהקשר לאפולוגטיקה קתולית.‏
גופרג'ו רמצ'נדרה ראו (1902–1975) ההודי, הידוע בכינויו "גורה", היה מהפכן חברתי, פעיל נגד כתות ואתאיסט. הוא הציע גישה בשם "אתאיזם חיובי" שמתייחסת לאתאיזם כדרך חיים בספרו "אתאיזם חיובי" מ־1972.‏
קהילת האתאיזם של אוסטין (ACA) משתמשת בביטוי אתאיזם חיובי כצורך במתן יחס חיובי לאתאיזם, והפגת התדמית השלילית והשקרית המצוירת על ידי אנשים דתיים, במיוחד במקומות פולחן.
מפרץ טוקיו

מפרץ טוקיו (ביפנית: 東京湾) שוכן בדרום אזור קאנטו ביפן. בעבר נקרא המפרץ מפרץ אדו (江戸湾).

גאוגרפיה

את מפרץ טוקיו מקיפים חצי האי בוסו (מחוז צ'יבה) ממזרח, וחצי האי מיאורה (מחוז קנאגווה) ממערב. שטחו של המפרץ הוא 922 קילומטר רבוע. בנוסף כולל מפרץ טוקיו שטח ימי שהוסב ליבשה בשטח של 249 קילומטר רבוע. 
האי הטבעי היחיד במפרץ הוא אי הקוף (猿島), הסמוך ליוקוסוקה, קנאגווה. עם זאת, במפרץ איים מלאכותיים רבים ששימשו ביצורים ימיים בתקופות מייג'י וטאישו.

פיתוח

נמלי טוקיו, צ'יבה, קווסאקי ויוקוסוקה שוכנים כולם במפרץ טוקיו, והאחרון הוא מקום מושבם של הזרוע הימית של כוחות ההגנה העצמית של יפן ובסיס ימי של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ביפן.
בחופו המערבי של המפרץ, בין טוקיו ליוקוהמה, שוכן מאז תקופת מייג'י אזור התעשייה קייהין. לאחר מלחמת העולם השנייה התרחב האזור לצפון המפרץ ולמזרחו.

היסטוריה

המגעים הראשונים בין קומודור מת'יו פרי לשוגונות טוקוגאווה נערכו במפרץ טוקיו בשנות ה-50 של המאה ה-19, וכמו כן גם הקשרים הראשונים בין יפן למעצמות המערביות לפני רסטורציית מייג'י. 
מעט לפני כניעת יפן במלחמת העולם השנייה התרחש במפרץ קרב שטח קטן היקף.] טקס החתימה על הסכם הכניעה במלחמה נערך על סיפון אוניית המערכה "מיזורי" שעגנה במפרץ טוקיו ב-2 בספטמבר 1945. במהלך הטקס התנוסס דגל מאחת מספינותיו של פרי.
גאיוס אנטוניוס

גאיוס אנטוניוס (בלטינית: Gaius Antonius;‏ ? - 42 לפנה"ס), פוליטיקאי רומאי.

תולדות חייו

אנטוניוס נולד ברומא. אביו, מרקוס אנטוניוס קרטיקוס, היה בנו של הנואם הגדול מרקוס אנטוניוס אוראטור, אשר הוצא להורג בידי אנשי גאיוס מריוס בשנת 86 לפנה"ס. דרך אמו היה קרוב רחוק של יוליוס קיסר. אביו מת בעודו בגיל רך, ואנטוניוס ואחיו לוקיוס ומרקוס נותרו בהשגחת אמם יוליה. יוליה נישאה לפובליוס קורנליוס לנטולוס סורה, אשר הוצא להורג בשל השתתפותו בקשר קטילינה להפלת הרפובליקה הרומית בשנת 63 לפנה"ס.
נעוריו של אנטוניוס התאפיינו בהיעדרה של השגחה הורית. על פי היסטוריונים כפלוטארכוס הוא בילה את שנות נעוריו בהשתוללות ברומא עם אחיו, ועם ידידים כפובליוס קלודיוס פולכר (שנודע לשמצה בשל כך שחילל את טקס "האלה הטובה", אליו היו מוזמנות רק נשים, והוא הסתנן אליו בלבוש אישה). רעים אלו פיתחו אורח חיים פרוע, הימרו, שתו לשוכרה, וקיימו מערכות יחסים לא נאותות עם נשים.
כמו יתר אחיו גם אנטוניוס היה מתומכיו של יוליוס קיסר ועם פרוץ מלחמת האזרחים כנגד פומפיוס הוא שירת כלגאטוס בצבאו של קיסר, הוא נלחם בצי הפומפיני ליד קוריקטה (כיום קרק שבקרואטיה) שהביסו ואילצו להיכנע להם.
כאשר אחיו מרקוס כיהן כקונסול בשנת 44 לפנה"ס אנטוניוס כיהן כפראיטור, לאחר כהונתו הוא מונה למושל מוקדון אולם מינויו בוטל לאחר מכן על ידי הסנאט. אנטוניוס סירב לוותר על הפרובינקיה שלו והוא נלחם כנגד מרקוס יוניוס ברוטוס, אחד מרוצחיו של קיסר שיחד עם יתר הקושרים נמלטו לפרובינקיות המזרחיות, ברוטוס הבין את הסכנה שנשקפת למעמדו מצידו של אנטוניוס ולכן שינע את צבאו ופלש לאיליריה, חלק מצבאו של אנטוניוס ערק לצידו ואנטוניוס עצמו הובס במספר קרבות ונפל בשבי. למרות שיעצו לו להוציא את אנטוניוס להורג ברוטוס שמר עליו בחיים ונתן לו יחס נאות, ייתכן שהסיבה לכך היא שעדיין הייתה לו תקווה להגיע להסדר עם אחיו אולם כשאנטוניוס ניסה לעורר מרד בקרב צבאו של ברוטוס הוא נתפס והוצא להורג.
מיר-חוסיין מוסאווי

קורות חיים

מוצאה של משפחת מוסאווי מח'אמֵנֵה, כפר אזרי באיראן שממנו הגיעה גם משפחתו של המנהיג הרוחני, עלי ח'אמנאי. משפחתו רואה בעצמה נצר למוסא אבן ג'עפר, האימאם השביעי באסלאם השיעי, ומוצא זה מזכה את מוסאווי בתואר הכבוד "סייד", בו הוא נוהג להשתמש לעיתים. רעייתו של מוסאווי היא זהרה ראהנאווארד, האישה הראשונה שהייתה נשיאת אוניברסיטה באיראן מאז המהפכה ב-1979, ולהם שלוש בנות.
לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979 ובזכות יחסיו הקרובים עם האייתוללה ח'ומייני, מונה מוסאווי ב-1980 לשר, ושנה לאחר מכן מונה לראש ממשלה, תואר בו החזיק עד לשנת 1989. תפקודו כראש ממשלה נותר שנוי במחלוקת. תומכיו טוענים כי הציל את הכלכלה האיראנית מקריסה, בעוד מבקריו סבורים כי סגנונו המרקסיסטי, במסגרתו פעל לצמצום סחר החוץ והישענות על הייצור האיראני, פגע בצמיחת הכלכלה.
לאחר סיום כהונתו כראש הממשלה, בשנת 1989, בוטלה משרת ראש הממשלה באיראן. בשנת 1999 סירב מוסאווי להתמודד על נשיאות איראן, ותמך במועמדותו של מוחמד ח'אתמי.
מוסאווי נשואי לזהרה ראהנאווארד, כיהנה כנשיאת אוניברסיטת אלזהרא, אוניברסיטה ממלכתית לנשים בלבד, בטהראן בין השנים 1998 ל-2006, וכיועצת פוליטית לנשיא איראן לשעבר,מוחמד ח'אתמי. לזוג שלוש בנות.

עמדותיו הפוליטיות

מוסאווי מזוהה עם המחנה המתון במפה הפוליטית האיראנית. הוא מציע הרחבת חופש הביטוי במדינה ומתן אפשרות לתחנות טלוויזיה פרטיות שאינן בשליטת הממשלה לפעול. הוא תומך בשיפור מעמדה של האישה האיראנית ומתנגד לפעולותיה של "משטרת המוסר". בתחום יחסי החוץ הוא מביע את תמיכתו בכינון משא ומתן עם נשיא ארצות-הברית ברק אובמה והביע את התנגדותו למדיניותו התוקפנית של אחמדינז'אד.
במסיבת עיתונאים שערך בטהראן באפריל 2009, אמר מוסאווי כי בכוונתו לאמץ מדיניות חוץ פייסנית כלפי המערב וכי איראן "נפגעה מהעמדות הקיצוניות שננקטו בשלוש השנים האחרונות". כמו כן הודיע כי הוא מאמין בחירות המחשבה, בחופש העיתונות ובחופש הביטוי.
מוסאווי גינה את דבריו של אחמדינז'אד על אודות השואה ואמר כי "רצח של חפים מפשע הוא דבר שראוי לגנאי. האופן שבו הנושא הובלט (על ידי אחמדינז'אד) היה שגוי".
הומו סאקר

הומו סאקר (בלטינית: Homo sacer - "האיש הקדוש" או "האיש הארור") היא דמות של המשפט הרומי: אדם שהוצא מחוץ לחוק וכל אחד יכול להרוג אותו, אך אסור להקריב אותו בטקסים דתיים.
משמעות המונח sacer בדת הרומית העתיקה אינה חופפת באופן מלא עם משמעות המונח לאחר ביסוס הנצרות, ואושר אומצה לאנגלית כ-sacred (קדוש). בדת הרומית העתיקה sacer, בדומה למילה קָדוֹש בעברית, מציינת משמעות של "הפרדה" משאר החברה וכוללת תחושה של "מקודש" או "מקולל". ה-homo sacer  יכול להתפרש פשוט כאדם ש"נמחק" מהחברה ונשללו ממנו כל הזכויות וכל הדת אזרחית. homo sacer מוגדר במונחים משפטיים כמישהו שיכול לההרג מבלי שההורג יוכר כרוצח, וכאדם שלא ניתן להעלותו כקורבן אדם. האדם המקודש יכול להיות מפורש כאדם שמחוץ לחוק, או מעליו. במקרה של מלכים מסוימים במסורות משפטיות מערביות, הריבון וההומו סאקר התאחדו.
מעמדו של ההומו סאקר יכול להשתנות כתוצאה משבירת שבועה. שבועה בעת העתיקה הייתה למעשה קללה עצמית מותנה, לדוגמה: פנייה לאלים ובקשת עונש מהם במקרה של שבירת השבועה. שובר שבועה נחשב לרכוש האלים שכלפיהם השבועה נשברה. אם שובר השבועה נהרג, הדבר היה מתפרש כנקמת האלים. מאחר ששובר השבועה כבר היה שייך לאלים עקב הפרת השבועה, הוא לא היה יכול להשתייך לחברה אנושית, או להיות שייך לאלים אחרים.
התייחסות ישירה למעמד זה נמצאת בחוקי שנים-עשר הלוחות, חוקים של הרפובליקה הרומית שנכתבו במאה ה-5. אחת הפסקאות מציינת כי פטרון אשר היה מרמה את לקוחותיו נחשב ל-sacer.
הרעיון של המעמד של פורע חוק, פושע שהוכרז כבלתי מוגן על ידי החוק וכתוצאה מכך יכול להיות להיהרג על ידי כל אחד ללא עונש, נמשך לאורך כל ימי הביניים, ובוטל לראשונה באנגליה על ידי חוק הביאס קורפוס משנת 1679, שקובע כי כל פושע חייב לעמוד בפני משפט לפני שנענש.
וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל

ביוגרפיה

וילהלם נולד ב-23 במאי 1629 בקאסל לוילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ולאמליה אליזבת מהנאו-מינצברג, בתו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג.
לאחר מותו של אביו וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל בשנת 1637, הייתה אמו אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג עוצרת בשם וילהלם, ובסיוע צרפתי ושוודי, השתלטה מחדש על שטחים שהשתייכו בעבר לרוזנות. בשנת 1650 הגיע וילהלם לבגרות, ונטל לידיו את השליטה ברוזנות. וילהלם ייסד אוניברסיטה ברוזנות, ועל מנת לפתור את הסכסוך עם רוזנות הסן-דרמשטאדט, מסר לידי גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט את אזור העיר גיסן. בשנת 1658 הצטרף וילהלם להקמת "ליגת הריין", וניסה בכל יכולתו להפחית את חילוקי הדעות הדתיים ברוזנות.
ב-16 ביולי 1663 מת וילהלם, ובמקומו עלה לשלטון בנו וילהלם השביעי, רוזן הסן-קאסל.