google/wiki40b huggingface dataset:
קונסטנטינוס הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית

חייו

קונסטנטינוס הרביעי מונה לקיסר זוטר יחד עם אביו קונסטנס השני בשנת 654 והפך לקיסר יחיד לאחר ההתנקשות בחיי אביו בשנת 668. 
הסכנה המיידית לאימפריה הביזנטית תחת שלטונו היו ערבים, ששלחו צי במטרה לתקוף את קונסטנטינופול בשנת 674. כאשר דעתו הופנתה לנושא זה, סלוניקי הותקפה על ידי הסלאבים. קונסטנטינופול שרדה תחת המצור הערבי עד שנת 678, בה הביזנטים השתמשו באש היוונית כנגד הצי הערבי בקרב סילאיום. הקרב היה אחת מהפעמים הראשונות בהן השתמשו הביזנטים באש היוונית. הערבים פרשו משדה הקרב, וסמוך לכך הובסו על היבשה באנטוליה.
בשנת 680 זימן קונסטנטינוס את ועידת קונסטנטינופוליס השלישית. באספה עמל לאשר מחדש את הדוקטרינות של ועידת כלקדון בשנת 451. עניין זה פתר את הפולמוס לגבי המונותליטיזם; לנוחות האימפריה, מרבית המונותליטיסטים היו דאז תחת שלטון הח'ליפות. 
בשנת 681 הוכרח קונסטנטינוס להכיר באימפריה הבולגרית החדשה בבלקן, אחר שסבל מהפסד נורא בשנת 680. קונסטנטינוס חתך את לשונות אחיו, טיבריוס והרקליוס, כדי שלא יוכלו לשמש כשליטים. עניין זה הבטיח את ירושת בנו, יוסטיניאנוס השני, כאשר מת מדיזנטריה.
דראוויצר גליידר

דראוויצר גליידר (בגרמנית: Derwitzer Glider) היה כלי טיס למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני ממוצא יהודי אוטו ליליינטל בשנת 1891.
ליליינטל היה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשן אוויר שיכול היה לשאת אדם. בשל תרומתו הרבה בתחום זה והמידע הרב שצבר בחקירות שניהל, ליליינטל נחשב לאחד האישים המוכרים והמשפעים ביותר מבין החלוצים בתחום התעופה. כלי התעופה אותו המציא מוכר כיום כגלשון אוויר. 
את טיסותיו הראשונות ביצע ליליינטל ב-ברלין באזור שהיה קרוי "Windmühlenberg" ממרומי גבעה מלאכותית, שבנה. ליליינטל נעזר בכיסי אוויר שהגיעו למהירות של 10 מטר בשנייה. טווחי הטיסה הגיעו ל-25 מטר.
במהלך הניסוי צעק אל צלם שמוקם על הקרקע כדי לתמרן לתוך המיקום הטוב ביותר עבור הצילום
בשנת 1893 הגיע ליליינטל לטווחי טיסה של 250 מטר.
As I Came of Age

רקע והוצאה

האלבום הופק על ידי ואל גרי. חלק מהשירים אשר נכללים באלבום הם שירים ידועים אותם ביצעה שרה ברייטמן מחדש, כדוגמת השירים: "Love Changes Everything", "Good Morning Starshine", ו-"Alone Again Or".
פרק זמן מסוים לאחר צאתו, הועלה האלבום לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
השריר פושט האצבעות הארוך

השריר פושט האצבעות הארוך (TA: Musculus extensor digitorum longus) הוא אחד מהשרירים במדור הקדמי של השוק. השריר פועל להנעת ארבע אצבעות כף הרגל הצידיות (כולן למעט האצבע הראשונה) לכיוון פשיטה ולהנעת כף הרגל לכיוון כפיפה גבית.

תיאור

השריר פושט האצבעות הארוך הוא שריר נוצתי הממוקם צידית לשריר השוקתי הקדמי. תחילתו של השריר בעלי הצידי של השוקה, בפני השטח הקדמיים של השוקית ובקרום הבין גרמי של השוק. חלקו המרוחק של השריר מורכב מארבעה גידים הנאחזים כל אחד בחלקה הגבי של אחת מארבע האצבעות הצידיות של כף הרגל.
חלקו התחתון של תחילת השריר, הסמוך לחלקה התחתון של השוק, מחובר לתחילתו של השריר השוקיתי השלישי.

עצבוב

השריר פושט האצבעות הארוך מעוצבב על ידי שורש העצב המותני החמישי ועל ידי שורש העצב הראשון של העצה (L5, S1) דרך העצב השוקיתי העמוק (Nervus fibularis profundus; Nervus peroneus profundus).
בטי סגל

ביוגרפיה

בטי בת ישראל נולדה בשנת 1916 בעיר וילנה, שבילדותה הייתה לחלק מפולין (כיום בירת ליטא). למדה משחק בסטודיו הדרמטי בווילנה בהדרכתו של איבוֹ גאל . שיחקה בווילנה בתיאטרון הבובות "מידים".
לאחר מלחמת העולם השנייה והשחרור מן המחנות, הגיעה למחנות העקורים במינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ושם שיחקה בתיאטרון שארית הפליטה – "התיאטרון היהודי של מינכן" (ביידיש: מינכענער ייִדישער טעאַטער, ובראשי תיבות: מיט). זמן לא רב לאחר המלחמה נישאה לשחקן והבמאי ישראל סגל, מי שהיה המנהל האמנותי של התיאטרון בגטו וילנה ולאחר מכן ממייסדי תיאטרון שארית הפליטה בגרמניה. בקיץ 1949 עלו השניים לישראל בעלייה ההמונית שלאחר קום המדינה והתיישבו בתל אביב.
בארץ שיחקה בתיאטרון המטאטא, התיאטרון העירוני באר שבע, תיאטרון יידי ועוד. בשנת 1958 הצטרפה לתיאטרון אֹהל (5 שנים אחרי בעלה), ושיחקה בו עד לסגירתו בשנת 1969. השתתפה בכעשרים הצגות, בהן: "החולה המדומה", "חשמלית ושמה תשוקה", "הקמצן" ו"הכתובה".
בשנים 1961–1976 שיחקה במספר סרטים ישראליים, בהם "ניני" (1963), "הילד מעבר לרחוב" (1965) ו"טוביה ושבע בנותיו" (1968).
הייתה נשואה כ-40 שנה לישראל סגל, והתגוררה עמו ברחוב גורדון בתל אביב. במשך שנים רבות סעדה את בן-זוגה, שחלה בפרקינסון.
סגל טבעה בקיץ 1985 בחוף תל אביב, לאחר שהים היה סוער והמצילים נעדרו מעבודתם; גופתה נמשתה בבוקר מחוף גורדון. בת 69 במותה. אלמנהּ, ישראל, נפטר מספר שבועות אחריה. השניים נקברו זה לצד זה בבית העלמין הדרום.
אולונוקרה בנשי

תיאור

מגיע לגודל של 13–15 ס"מ, בעל עיניים גדולות וראש מעוגל. הזכרים גדולים וססגוניים יותר מהנקבות ובעלי סנפיר גב וסנפיר שת ארוכים יותר. לזכרים לוקח כשנתיים עד שמקבלים את מופע הצבע המלא.

מידע טקסונומי

המין תואר לראשונה ב-1985 על ידי הזואולוגים הגרמנים מנפרד ק' מאייר (Meyer) ורידיגר ריהל (Riehl). משמעות שמו: Aulonocara הוא הלחם מילים ביוונית שפירושו "ראש חליל", ו-Baenschi על-שם מייסד חברת טטרה  אולריך בנש (Ulrich Baensch).

התנהגות

מאכלס אזורים חוליים ואזורים המסולעים בדלילות בעומקים של בדרך-כלל 4–6 ולעיתים עד ל-16 מטר. הזכרים טריטוריאליים ושומרים על טריטוריה באזור חולי סמוך לסלע, נקבות נוהגות להתקבץ ללהקות. ניזון בעיקר מחסרי חוליות ויצורים זעירים, הדג "מרחף" ללא תנועה מעל אזור חולי, כאשר הוא חש בתנועה הוא מזנק אל החול ומסנן את טרפו.

רבייה

הזכר מציג את צבעיו וגודלו לנקבה חולפת, אם הנקבה לא נענית לחיזוריו הזכר יגרש אותה באגרסיביות. הנקבה מטילה 20–40 ביצים אותם היא אוספת אל פיה. הפריית הביצים מתבצעת בפי הנקבה, לזכר כתמים בצורת ביצים על-גבי הסנפיר האנאלי, וכאשר הנקבה מנסה לאסוף אותם אל פיה הוא משחרר את זרעו. הנקבה מדגירה את הביצים בפיה ושומרת על הדגיגים למשך של כשלושה שבועות בהם היא לא אוכלת.
אלכסנדר לוי

קורות חיים

נולד בברלין למשפחת תעשייני טקסטיל. עם סיום לימודיו התיכוניים גמר בליבו להיות אדריכל ולשם כך השתלם תחילה, במשך שלוש שנים, בנגרות, ולאחר מכן למד אדריכלות בעיר הולדתו. חמש שנים לאחר תחילת עבודתו כאדריכל, בשנת 1912, הפך למתכנן ראשי במשרד בו עבד בברלין. 
כבר מראשית דרכו המקצועית תרם מכוחו למאמץ הציוני: בשנת 1908 הציע לארתור רופין את שירותיו, ובשנת 1912 תיכנן לוי ארבע תוכניות לדיור עולים בארץ ישראל, הציע הצעות לפיתוח נמל יפו, אבות-טיפוס לבתי מגורים ובית מלון. הוא התמודד על מספר משרות שהלמו את כישוריו במשרד הארץ ישראלי, אך לא זכה בהן. בשנת 1919 ייסד את "אגודת בוני ארץ ישראל" (Palastina-Baugesellschaft), אשר קידמה רעיונות של אדריכלים יהודים במערב אירופה לבנייה בארץ ישראל לקראת גם ההגירה לו ציפו. בו בזמן ניסתה האגודה לעניין אדריכלים יהודים מרחבי העולם בפרויקטים שונים בארץ ישראל. לוי יזם פרויקטים עתידיים רבים, כגון שכונה לפקידים בחיפה ובניה מודולרית, המונית ומהירה למעוטי יכולת.
לאחר מאמצים ממושכים עלה לוי לארץ ישראל בשנת 1920 והקים משרד קטן לתכנון ובניה. לוי תכנן, בין השאר, את ביתו של מנחם אוסישקין (רחוב אלנבי פינת רחוב הירקון) ואת בית הפגודה. (יש הטועים ומשייכים לו את הקמת חברת 'קדם' ששכנה בבנין 'בלה ויסטה', אך את 'קדם' ניהל, ופירק, המהנדס יוסף לוי]). בדומה לאדריכלים אחרים בני זמנו, בטרם פרץ הסגנון הבינלאומי, התאפיינו תכנוניו של לוי בסגנון אקלקטי, שכלל, בין השאר, קשתות מחודדות ומעקות משוננים. לוי גם כתב כנגד העדר חוקי בנייה בתל אביב וכנגד הבירוקרטיה של המוסדות המיישבים.
בעקבות קשיי קליטה, מחסור בעבודה וחילוקי דעות מקצועיים, עזב לוי את ארץ ישראל בשנת 1927 ושב לברלין, שם הצטרף לחברה קבלנית גדולה, בה עבד עד לשנת 1931. במהלך תקופה זו תיכנן מבני מגורים, מבני תעשייה ומסחר. בעקבות עליית הנאציזם עזב לוי את גרמניה בשנת 1932 וקבע את מקום מגוריו בפריז, צרפת. בפריז המשיך בעבודתו כאדריכל וכן המשיך לבקר את התנועה הציונית על מדיניות יישוב ארץ ישראל. לוי גם מתח ביקורת על יהדות מערב אירופה, שלדבריו לא תרמה דיה לפרויקט הציוני בפלשתינה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלח לוי, בהיותו נתין גרמני, למחנה הסגר. הוא הגיש בקשה לקבלת ויזה לארצות הברית, אולם זו נדחתה. ב-28 באוגוסט 1942 נשלח לוי למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נספה.
בריגדה-גנרל

בריגדה-גנרל (בגרמנית: Brigadegeneral, בקצרה: BrigGen) היא דרגת הגנרל הנמוכה בחשיבותה בצבא הגרמני (הר) ובחיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה), והיא מקבילה לדרגת בריגדיר גנרל.

דרגה

הדרגה היא מקבילה לדרגת OF-6 בנאט"ו, וכן לפלוטילן-אדמירל בדויטשה מרינה, או גנרל-ארזאץ, גנרל-אפותקר, ואדמירל-ארזאץ בשירותי הרפואה של הבונדסוור.
גולד קוסט

היסטוריה

ההיסטוריה של גולד קוסט מתחילה בהתיישבותם של האבוריג'ינים לפני כ-23,000 שנים. באזור ישבו כמה שבטים שהתפרנסו מציד, מדיג ומלקט. עם הגעתם של המתיישבים האירופאים השתלבו האבוריג'ינים במרקם הכלכלי של האזור כשהם עובדים בענפי החקלאות, הדיג, שליית הצדפים, היערנות, וגידול הסוכר. חלק מהאבוריג'ינים הועסקו בעבודות משק בית באחוזותיהם של המתיישבים העשירים.

ראשית ההתיישבות האירופאית

האירופאי הראשון שפקד את גולד קוסט היה ג'יימס קוק שחלף במקום ב-16 במאי 1770. החוקר הבא שהפליג במימי האזור היה מתיו פלינדרס ב-1802 וב-1823 נחת במקום ג'ון אוקסלי (John Oxley). רק ב-1840 החל האזור לעורר את תשומת לבם של המתיישבים והמודדים של ממשלת ניו סאות' ויילס ביצעו מדידות באזור. באמצע המאה ה-19 החלו לפעול באזורי הארץ הפנימיים חוטבי עצים וב-1865 נבנתה נארנג (Nerang), כיום אחד מפרברי גולד קוסט. אזורי המישור בסביבה פותחו כשטחים חקלאיים לגידול בקר, קנה סוכר וכותנה. ב-1875 הוקמה סאות'פורט.

אזור נופש

בשנת 1885 בנה מושל קווינסלנד בית קיט על גבעה מצפון לסאות'פורט ואזור החוף הפך להיות אתר נופש פופולרי בקרב עשירי בריזבן. הדרך בין בריזבן לסאות'פורט הייתה משובשת ורצופה במעברי נחלים וההגעה לאזור הייתה קלה יותר בדרך הים. בשנת 1889 נסללה למקום מסילת ברזל והוקמו לאורך החוף בתי הארחה ובתי מלון רבים.
במהלך המאה ה-19 עלו ספינות רבות באזור על שירטון. הידועה מבניהן הייתה הספינה "הנסיך הסקוטי" (The Scottish Prince) שנשאה מטען של ויסקי, פשתן וסחורות שונות וטבעה ב-1887. כיום הספינה מכוסה אלמוגים והיא מהווה מקום מקלט לאוכלוסיית בעלי חיים ימיים מגוונת.
עד אמצע שנות העשרים של המאה העשרים גדלה האוכלוסייה הקבועה של האזור בהדרגה, אז נסלל כביש החוף בין בריזבן לבין סאות'פורט ונבנו בתי מלון נוספים. הקפיצה הגדולה של ענף התיירות באזור החלה.
ככול שהאנשים החלו להסתמך על כלי רכבם, גדל מספר הנופשים שהשתמשו בכביש החוף בדרכם לסאות'פורט. בשנות השלושים המשיכה רצועת החוף להתפתח ונבנו בתי מלון ואתרי נופש נוספים. ב-1933 ביקשו תושבי העיירה אלסון (Elston) לשנות את שמה לסרפרז פרדייז. המלון בעיירה נשרף כליל ב-1936, אך מבנה גדול יותר בסגנון אר דקו הוקם מחדש עד מהרה ובמקום הוקם גם גן חיות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בנה הצבא האמריקני באזור כמה מתקני נופש עבור החיילים ובתי חולים צבאיים. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי השתמש באזור החוף כמשטח נחיתה למטוסים ימיים.
קבוצת IMC

מכירת החברה

בשנת 2006 רכשה חברת ברקשייר האת'וויי, בבעלותו של וורן באפט, 80% ממניות החברה מידי משפחת וורטהיימר בסכום של 4 מיליארד דולרים. חמש שנים לאחר מכן מימשה את האופציה לרכישת האחוזים הנותרים תמורת 2.05 מיליארד דולרים.
לחברה יש כ-130 מפעלים ונציגיות ב-65 מדינות ברחבי העולם.
חור לבן

חור לבן באסטרופיזיקה הוא גרם שמים היפותטי שמהווה היפוך הזמן של חור שחור, בכך שהוא פולט חומר ואנרגיה למרחב הסובב אותו. בעוד החור השחור סופח אליו כל חומר או קרינה המגיעים אל מעבר לאופק האירועים שלו, החור הלבן פולט אותם אל מעבר לאופק שלו.
עד היום לא נמצאו עדויות לקיומו של חור לבן כלשהו, אולם יש חוקרים המשערים כי המפץ הגדול הוא דוגמה לפעילותו של חור לבן.
דרך נוחה להסביר את מהותו של חור לבן היא להמחיש את בליעתו של חומר על ידי חור שחור ולאחר מכן להפוך את כיוון הזמן, כך שנראה כי מתוך אזור נובעים אל היקום החיצוני חומר ואנרגיה.
בעבר נעשו ניסיונות להסביר את הקוואזרים המרוחקים כחורים לבנים, אולם רעיון זה נזנח לאחר שהוסברה הפעילות המתרחשת באזורי הקוואזרים כמקום הפולט קרינה רבה עקב החיכוך ועליית החום הרבה העוברת על החומר הרב מסביבו בהתקרבו למרכז הקווזאר (שהוא למעשה חור שחור).
לפי חלק מהמודלים הבעיה העיקרית במושג החור הלבן היא שהמקום שממנו נובעים החומר והאנרגיה אמור להיות ייחודיות שהאזור העוטף אותה אמור להיות בעל שדה כבידה כה גדול שיגרום לכל עצם הנופל לתוך החור הלבן להפוך אותו למעשה לחור שחור.
לחורים לבנים מייחסים תכונות פיזיקליות שלא נצפו בשום מקום והם זוכים להתייחסות במדע בדיוני: חורים לבנים מתקשרים בדרך כלל לחורי תולעת. בנוסף, לעיתים מציגים חורים לבנים כ"פתח ליקום אחר" ו"לזמן ומרחב אחרים". החור השחור הוא הפתח ששואב את החומר לתוכו, והחור הלבן הוא המוצא שפולט את אותו חומר מתוכו.
ג'ף טוטואנה

קריירה

טוטואנה התחיל בקריירה המקצוענית שלו בגיל 17 במועדון הקונגולזי גאפטרה, ולאחר שנתיים חתם בויטה קלאב, מהמועדונים הגדולים בקונגו, ושיחק שם במשך שנתיים. לאחר תקופה זו, ניסו טוטואנה וחברו מהקבוצה מזואה אנסומבו להתקבל לקבוצות כדורגל מבלגיה, אך השניים לא עברו את המבדקים ונאלצו להסתפק באופציה שהוצעה להם מישראל.
השניים חתמו יחד עם חלוץ קונגולזי נוסף בשם פטי נימבה בקבוצת הפועל חיפה ששיחקה בליגה הלאומית. טוטואנה הציג בהפועל חיפה יכולת משחק טובה, כבש 16 שערים בעונת 2003/2004 ועזר להפועל חיפה לעלות לליגת העל. בסוף העונה נבחר לשחקן העונה בליגה הלאומית והוצע לקבוצות מליגת העל.
בעונת 2004/2005 שיחק טוטואנה ביכולת חלשה מזו של העונה הקודמת, וסיים את העונה עם 9 שערים ב-29 משחקים בהם שותף. שחקני הקבוצה האחרים לא הרשימו גם הם, והפועל חיפה ירדה חזרה לליגה הלאומית.
בעונת 2005/2006 שיחק במדי בית"ר ירושלים לצד חברו הקשר הקונגולזי מזואה אנסומבו, אך ב-19 משחקים שבהם שותף במהלך העונה, 3 מתוכם כמחליף, לא הרשים. הוא כבש רק 4 שערים, ששלושה מהם הובקעו ב-20 דקות, במשחק נגד הפועל נצרת עילית. במחזור ה-19 של העונה נפצע טוטואנה קשה בגבו במהלך משחק נגד הפועל נצרת עילית לאחר תיקול לא מוצלח של השוער, ובעקבותיה הובהל לבית החולים. לאחר הפציעה היה טוטואנה מושבת ממשחק פעיל לזמן קצר, אך בית"ר החליטה להחליפו בדויד אגאנסו, והוא שוחרר לאחר כמה ימים.
לאחר שיחרורו חזר טוטואנה לצרפת לרגל הולדת בתו, ולמרות שלא שיחק מספר חודשים המשיך לשמור על כושר, בעזרת אימונים שערך עם קבוצת סנט אטיין מצרפת. בסופו של דבר חתם טוטואנה במכבי נתניה אך לאור העובדה שלא זכה לדקות משחק רבות מהמאמן אלי גוטמן, שוחרר מהקבוצה בדצמבר 2006 ועבר לקבוצת פראלימני שבקפריסין, שם שיחק במשך שתי עונות תחת הדרכתו של המאמן ניר קלינגר.
בשנת 2009 עבר לאיה נאפה מהליגה השנייה בקפריסין, ולאחר מכן לאולימפיאקוס ניקוסיה. בשנת 2010 חתם בקבוצת א.א.ק. קוקליה מליגה נמוכה בקפריסין, ובמדיה שיחק שנתיים עד שפרש ממשחק פעיל.
בנימין

בתנ"ך, בִּנְיָמִין הוא הבן הצעיר ביותר של יעקב ורחל. השם בנימין משמעו "בן היד החזקה" או "בן הדרום". על פי המקרא, צאצאיו של בנימין הפכו לשבט בנימין.

תולדותיו

לפי ספר היובלים בנימין נולד ב-י"א בחשוון, לפי מדרש פסיקתא רבתי נולד בין פסח לשבועות, לפי מדרש תדשא שהועתק גם לילקוט שמעוני נולד בי"א בחשוון. בנימין נולד בדרך שבין בית אל ואפרת, והסברה היא שמדובר במקום הנמצא סמוך לבית לחם, שכן שנים מאוחר יותר הנביא מיכה התייחס ל"בית לחם אפרתה". לפי הסיפור המקראי, אימו רחל מתה בלידתו, ובנשימתה האחרונה קראה לו בֶּן-אוֹנִי - שם דו-משמעי: בן כאבי - שם מבשר רעות; ובן חוזקי - הדומה במשמעו לשם שניתן לו מאביו יעקב על פניו - בִנְיָמִין. בנימין הוא היחיד מבין בני יעקב שנולד בארץ ישראל.
בנימין הוא אחיו (גם מצד אמו) של יוסף. על פי המסופר בספר בראשית, כאשר ירדו בני יעקב למצרים כדי לבקש מזון, ביקש מהם יוסף (אותו לא זיהו) שיביאו את אחיהם, שעליו העידו שנשאר עם אביהם בכנען שכן הוא הבן היחיד שנותר לו מאשתו האהובה רחל. לאחר ששבו והביאו עמם את בנימין, הוא מורה לאנשיו להטמין בחפציו של בנימין את גביע הכסף שלו, ואחר כך לרדוף אחריהם, לעצרם, ו"למצוא" את הגביע ה"גנוב" בכליו של בנימין, תוך הצהרה שמי מהאחים שבכליו ימצא הגביע יהפוך לעבדו של יוסף.
כאשר מתאר הסיפור המקראי את בני ישראל היורדים מצרימה, הוא מונה את בניו של בנימין: 
וּבְנֵי בִנְיָמִן, בֶּלַע וָבֶכֶר וְאַשְׁבֵּל, גֵּרָא וְנַעֲמָן, אֵחִי וָרֹאשׁ; מֻפִּים וְחֻפִּים, וָאָרְדְּ.
— ספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק כ"א
בברכת יעקב לבניו, מברך יעקב את בנימין:
בִּנְיָמִין זְאֵב יִטְרָף, בַּבֹּקֶר יֹאכַל עַד; וְלָעֶרֶב, יְחַלֵּק שָׁלָל.
— ספר בראשית, פרק מ"ט, פסוק כ"ז
על פי המדרש בתלמוד הבבלי, בנימין הוא אחד מארבעת האנשים שלא חטאו כל ימיהם, יחד עם ישי, עמרם וכלאב (אחד מבני דוד).
במסכת בבא בתרא (יז, א) מוזכר כי בנימין הוא אחד משבעה שבהם לא שלטה רימה ותולעה, והיה אחד מארבעה שמתו בעטיו של נחש.

מקום קבורתו

ישנן כמה מסורות באשר למיקום קברו של בנימין. ב"ספר הישר" (פרשת שמות, עמ' רכז) מצויה מסורת כי בנימין נקבר באזור ירושלים בנחלת שבטו: "...וישימו אותו בארון ויותן ביד בניו... ואת בנימין קברו בירושלים נגד היבוסי אשר ניתן לבני בנימין". כיום לא ידוע על קבר בנימין באזור זה.
מסורת נוספת ממקמת את קברו במבנה נבי ימין השוכן במושב נווה ימין הנקרא על שמו והוא חלק ממתחם ציבורי מעת השלטון הממלוכי שנבנה בהוראת המושל הצבאי של ארץ ישראל באותה תקופה (המאה ה-14), האמיר תנכז אלחוסאמי. מסורת נוספת ממקמת את קברו ב"רומי זעירתא", היא ח'רבת א-רומה, בשולי בקעת בית נטופה שבגליל התחתון.

הקשר לבני ימין

קיימת תאוריה המקשרת בין בנימין לשבטים נודדים שחיו במאה ה-18 לפנה"ס בצפון מסופוטמיה שנקראו "בני ימין". מרכזם של בני ימין הייתה העיר חרן, מקום מוצאם של האבות. על פי השערה זאת שבטים אלה נהדפו דרומה מאזור מארי בעקבות התפשטות השבטים החורים ונספחו אל בני עבר. 
תאוריה זו נוגדת את המסורת המקראית, לפיה בנימין נולד בכנען, כשהוא היחיד מבני יעקב שלא נולד במסופוטמיה.
מדינה מתפתחת

המונח מדינה מתפתחת מציין, באופן כללי, מדינה שבה קיימת רמה נמוכה של רווחה חומרית לתושביה, כגון של תשתיות, טכנולוגיה, השכלה, כלכלה, בריאות, ושירותים. עם זאת, אין הגדרה יחידה המקובלת בכל העולם למונח מדינה מתפתחת, ולפיכך - קיימות מדינות מתפתחות שבהן רמת הרווחה החומרית נמוכה ביותר - לעומת אחרות בהן רמה זו גבוהה עד מאד.
מדינות אלה שוכנות בעיקר באמריקה הדרומית והמרכזית, באפריקה, ובמרבית אסיה. תושביה סובלים לרוב ממצוקות רבות כגון אבטלה, מצוקת דיור, תנאי תברואה ירודים, עוני ורעב. רוב התושבים הם כפריים אשר מקור פרנסתם העיקרי הוא חקלאות. שיטות העבודה במדינות אלו הן לרוב מסורתיות (לא מודרניות וללא מכונות תעשייתיות) ומספקות תוצרת מועטה.
מדינות אלה מהוות כחמש-שישיות ממדינות העולם.
נהוג להגדיר את מדינות העולם השלישי כמדינות מתפתחות. לעומת זאת, נהוג להגדיר כמדינות מפותחות את אלה החברות למשל בארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), אשר קבע קריטריונים כלכליים, משפטיים וחברתיים, שבהם חייבות לעמוד מדינות המעוניינות להצטרף לשורותיו. מדינות שכלכלתן מתקדמת יותר מאשר כלכלת מדינות מתפתחות אך שאינן עומדות במלוא הקריטריונים של מדינה בעלת כלכלה מפותחת, נכללות לרוב תחת ההגדרה של "מדינות שנעשו-מתועשות לאחרונה".

הגירה

הפערים בין המדינות המתפתחות למדינות המפותחות יוצרים גלי הגירה. מהגרים רבים עוזבים את המדינות הפחות מפותחות ועוברים למדינות המפותחות כדי למצוא פרנסה ולשפר את רמת חייהם. בדרך כלל מהגרים אלה הם אנשים צעירים ומשכילים, שאילו היו נשארים במדינות המוצא שלהם היו יכולים לחזק אותן ולסייע במעבר ממדינה מתפתחת למדינה מפותחת.
ויסמבור

גאוגרפיה

ויסמבור נמצאת בצפון אלזס בגבול עם מדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה. את העיר חוצה נהר הלותר שנשפך לריין. העיר נמצאת בפאתי הרי הווז' הצפוניים, כך שחלקה המערבי נמצא בהרי הווז'; מחלקה המזרחי יוצא מסלול הליכה שעולה להרי הווז' ועובר בדרכו במספר טירות בהרים. החלק המזרחי של העיר נמצא במישור ובו עוברת דרך סנטיאגו שמגיעה מכיוון גרמניה.

היסטוריה

מנזר סן-פייר וסן-פול מוקם על אי על נהר לותר במאה השביעי על ידי אצילים אוסטרים. מספר שנים לאחר ייסוד המנזר, סן פירמין מכניס למנזר את תקנון בנדיקטוס. העיר שמוקמת בסמוך למנזר מתרחבת ובמאה העשירית משתרעת על פני מעל 200 קמ"ר כך שבשנת 923 היא מגיעה לגודל של נסיכות. גם המנזר מתרחב והוא הופך להיות המנזר הגדול באלזס.
במאה ה-14 העיר מתנתקת מהמנזר ומצטרפת לדקאפול בשנת 1354. בשנת 1469 לאחר מותו של אב המנזר התגלה כי המנזר נמצא בגרעון גדול. אב המנזר החדש ניסה לשקם את המנזר אולם פרידריך ה-1, רוזן פפאלץ שעל הריין, אויבם של הדקאפול, ניסה להשתלט על המנזר ובכך להשתלט על העיר כולה. הוא שלח למנזר נזירים ומפקחים אך אב המנזר הצליח לברוח ולהסתתר בארמון דראקנפל. האיכרים של העיר החליטו להתמרד נגד הנזירים והרגו חלק מאנשיו של רוזן פפאלץ וביקשו מאב המנזר לחזור למנזר. פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שם קץ לסכסוך זה ובעקבות הסדר שנעשה ב-1471 חזר אב המנזר לתפקידו אך חלק מהנזירים החדשים נשארו במנזר.
למרות שלום זה מחליט רוזן פפאלץ לתקוף את העיר, אך לא את המנזר, והוא מפציץ את העיר וגורם להרס רב. גם המאה ה-16 טמנה בחובה מלחמות רבות מרד האיכרים של אלזס, מלחמת שלושים השנים והצבאות הרבים שבאו בעקבותיו גרמו להרס רב בעיר וב-1648 נותרו בעיר רק 140 תושבים. שלום וסטפליה שהיה אמור לסיים את הסכסוכים, תוך סיפוח אלזס לצרפת, היה התחלה של לחימה של אלזס, בהובלת הדקאפול, בצרפת והם לא הכירו בלואי הארבעה עשר כמלכם. רק ב-1677 נכנעה ויסמבור וסופחה סופית יחד עם הדקאפול לצרפת ב-1679.
ערים אלו נפגעו מאוד במהלך מלחמת שלושים השנים, שבסיומה ניתנה הרשות ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת, לכבוש את האזור בהתאם לשלום וסטפליה ב-1648. הברית שרדה ולחמה בכיבוש של צרפת עד הסכמי ניימכן ב-1679 שסיפחה את אלזס כולה לצרפת, מה ששם קץ לדקאפול. רק מילוז עוד נשארה בקונפדרציה ההלווטית עד שהיא סופחה ב-1789 לרפובליקה הצרפתית הראשונה. לנדאו כחלק מרוזנות פפאלץ שעל הריין ניתנה לבוואריה בשנת 1815 בעקבות קונגרס וינה.
בחלק מהשנים בהן היה סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין, בגלות באלזס הוא התיישב בעיר. בשנת 1725, בעודו שוהה בעיר, הגיעה ההודעה כי בתו מריה לשצ'ינסקה, נסיכת פולין, תתחתן עם לואי החמישה עשר, חתונה שנערכה בקתדרלת שטרסבורג.
במהלך המהפכה הצרפתית נערכו מספר קרבות בעיר. בעיר נערך ב-1870 הקרב הראשון בין צרפת לגרמניה במסגרת מלחמת צרפת-פרוסיה. ההפסד בקרב הזה, כמו גם במלחמה כולה, העביר את העיר ואת חבל אלזס כולו לשליטת הגרמנים. ההיסטוריה של העיר זהה להיסטוריה של אלזס: בתום מלחמת העולם השנייה שוחררה העיר פעם ראשונה בדצמבר 1944, אך נכבשה שנית על ידי הגרמנים, ורק במרץ 1945 היא שוחררה סופית בעקבות מבצע אנדרטון (Operation Undertone).
שמואל קרקובסקי

ד"ר שמואל קרקובסקי (1926 - ספטמבר 2018) היה ניצול השואה, חוקר במכון ההיסטורי היהודי, היסטוריון בכיר של תולדות השואה, ומנהל ארכיון יד ושם.

קורות חייו

קרקובסקי נולד בוורשה שבפולין והתגורר מילדותו בלודז', שם נכלא בגטו לודז' ב-1940. ב-1941 הצטרף קרקובסקי לתנועת "השומר הצעיר" והיה מדריך בתנועה. באוגוסט 1944, עם חיסול הגטו, גורש קרקובסקי למחנה ההשמדה אושוויץ. משם הועבר למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה וגורש בצעדת מוות ממחנה הריכוז ריימסדורף שבגרמניה, תת-מחנה של בוכנוולד, למחנה טרזין, שם שוחרר על ידי הצבא האדום.
לאחר השואה היה קרקובסקי קצין בצבא פולין. לאחר מכן עבד במכון ההיסטורי היהודי בוורשה וכיהן במשרת הארכיונאי הראשי של המכון.
בשנת 1968 הוא פוטר, כחלק מהמערכה האנטישמית של ממשלת פולין. הוא עלה לישראל, עבד בארכיון יד ושם, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים. על מחקרו לתואר דוקטור, בנושא "ההתנגדות היהודית המזוינת בגנרלגוברנמן", זכה בשנת 1975 בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
קרקובסקי היה מנהל ארכיון יד ושם משנת 1978 עד 1993. בתקופתו גדלה כמות החומר הארכיוני פי שלושה, ונקלטו ארכיונים חשובים, כגון ארכיונו של איליה ארנבורג. עבדו תחתיו חוקרים וניצולי שואה כגון ברוניה קליבנסקי, והצטרפו ארכיונאים שעלו מברית המועצות. קרקובסקי היה חוקר במכון הבין-לאומי לחקר השואה ביד ושם וכן חבר הוועדה לחסידי אומות העולם.
נפטר בעינת בספטמבר 2018.

מחקריו

קרקובסקי חקר את שואת יהדות פולין, תוך התמקדות בהיבטים שונים ברדיפת היהודים בתחילת הכיבוש הנאצי בפולין, במחנה חלמנו, ובהתנגדות היהודית. הוא כתב מחקר חלוצי ומקיף על מחנה ההשמדה חלמנו והיה עורך שותף של האנציקלופדיה של חסידי אומות העולם מפולין.
חטיבה 278

היסטוריה

החטיבה הוקמה בשנת 1975 כחטיבת מילואים של אוגדה 220, והרק"ם שלה נועד לצורך אימון יחידות השריון בבסיס צאלים. במהלך השנים הוסבה החטיבה לטנקי מרכבה סימן 2.
בשנת 2014 פורקה חטיבה 14 במסגרת צמצום מערך השריון, ולצורך שימור שמה ומורשתה הם הועברו לחטיבה 278 שקיבלה את השם חטיבה 14.
באשי באזוק

באשי באזוק (בטורקית: başıbozuk ["חסרי הנהגה"]) היו כוחות לא סדירים של שכירי חרב מכל רחבי האימפריה העות'מאנית ששירתו את הסולטאן. מקורם ככל הנראה בשבטים באפגניסטן. הם לא קיבלו שכר, וחיו מרווחי השלל אותו היו לוקחים. כוחות אלו לא לבשו מדים, ונעו בדרך כלל רכובים על סוסים. הבאשי באזוק נודעו באכזריותם, והשתתפו בטבח בבולגריה ב-1876, ובמלחמת קרים.
קלאופטרה השלישית

קורות חיים

קלאופטרה השלישית הייתה בתם של מלכי מצרים תלמי השישי וקלאופטרה השנייה. דודה של קלאופטרה, תלמי השמיני מלך על מצרים לצד הוריה בין השנים 170 לפנה"ס - 164 לפנה"ס. בשנת 164 לפנה"ס גירש ממצרים את הוריה, אולם אולץ לוותר על כיסאו זמן קצר לאחר מכן. הוריה של קלאופטרה השלישית שבו למלוך ומלכו על מצרים עד שנת 145 לפנה"ס. בתקופת כהונה שנייה זו נולדה קלאופטרה השלישית, בשנת 161 לפנה"ס. לקלאופטרה השלישית היוו שלושה אחים - תלמי אאופטור, קלאופטרה תאה וברניקה. 
לאחר מות אביה, תלמי השישי, דודה, תלמי השמיני שב למלוך על מצרים, ונשא לאישה את אמהּ של קלאופטרה השלישית בשנת 145 לפנה"ס. בשנת 142 לפנה"ס נשא תלמי השמיני את קלאופטרה השלישית לאישה.
בשנת 131 לפנה"ס מרדה קלאופטרה השנייה (האם) נגד שלטון תלמי השמיני, וקלאופטרה השלישית נמלטה לקפריסין יחד עם בעלה. הם שבו לאלכסנדריה בשנת 127 לפנה"ס, ובשנת 124 לפנה"ס שבו לשלוט במצרים לצד אמהּ.
לאחר מות תלמי השמיני בשנת 116 לפנה"ס, שלטה קלאופטרה השלישית לצד אמהּ ולצד בנה תלמי התשיעי.
בשנת 107 לפנה"ס גירשה קלאופטרה השלישית את תלמי  התשיעי מאלכסנדריה, והעניקה את כיסאו לאחיו הצעיר - תלמי העשירי. 
כאשר תלמי התשיעי מושל קיפרוס, פלש לארץ ישראל בשנת 103 וניסה לכבוש את עכו, וערים אחרות כמו ציפורי ושיחין,  שלחה קלאופטרה השלישית, כוח צבאי בראשות שני מצביאים יהודיים לסייע לאלכסנדר ינאי, וגם בשל החשש שבנה ירחיב את שלטונו על חשבונה. לאחר שהביסה אותו, היה נראה שהיא נמלכה בדעתה להעביר את ארץ ישראל לתחום שלטונה. בסופו של דבר השכנוע של מצביאה היהודי, וגם הקשיים הצבאיים והמדיניים שהיו עלולים להתעורר בכיבוש זה, שכנעו אותה לוותר על כך.
האם שלטה לצד בנה שש שנים נוספות, עד שתלמי העשירי הורה על רציחתה של קלאופטרה השלישית, בשנת 101 לפנה"ס.