google/wiki40b huggingface dataset:
שמואל סלבין

ביוגרפיה

סלבין קיבל חינוך חרדי במוסדות חב"ד עד הגיעו לגיל 17. ערך בחינות בגרות באופן אקסטרני והתגייס לצה"ל. נפצע במהלך שירותו בחטיבת גולני ולאחר מכן שימש מדריך לידיעת הארץ ועבר הסבה לחיל תותחנים. בשנים 1977–1979 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים. שנה לאחר מכן סיים לימודי תואר שני במינהל עסקים, ובשנה שלאחריה (1982/3) החל בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה. 
בשנת לימודיו לתואר שני עבד ככלכלן במשרד הפנים ובשנה שלאחריה שימש יועץ כלכלי לשר האנרגיה. בשנים 1983–1986 היה מנהל הכספים של החברה למפעלי תיירות ושרותי תעופה. לאחר מכן עבר לשמש יועץ כלכלי לראש הממשלה יצחק שמיר (1986–1989) ומנכ"ל משרד העבודה והרווחה בראשות שמיר, בהיותו ראש הממשלה. בין השנים 1989 - 1992 שימש גם סגן יו"ר המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין. בשנים 1991 - 1992 חזר לשמש יועץ כלכלי לראש הממשלה.
בסיום תפקידיו בשירות המדינה שימש סלבין משנה למנכ"ל קבוצת ידיעות אחרונות והיה נציג הקבוצה בדירקטוריון ערוצי זהב ובהכנות למכרז קבוצת רשת על זיכיון הערוץ השני. בתפקידו היומיומי היה אחראי על רשת מקומוני הקבוצה. בין השנים 1994–1997 שימש מנכ"ל מפעל הפיס.
בשנת 1997 מונה למנכ"ל משרד האוצר ושימש בתפקיד זה כשנה.
בסיום תפקידו במשרד האוצר פנה למגזר הפרטי ושימש דירקטור ויו"ר מועצות מנהלים בחברות שונות. בין תפקידי הניהול בהם החזיק שימש מנכ"ל חברת הנדל"ן "מהדרין" (1998 - 2001), יו"ר חברת נכסי ההסתדרות (2001 - 2004), יו"ר חברת "חדשות ישראל" (2001 - 2003) ויו"ר קרן הפנסיה "מבטחים" (2002 - 2004). בשנת 2007 מונה סלבין ליו"ר ועדת ההשקעות יניר, ובשנת 2009 ליו"ר חברת סלע קפיטל נדל"ן.
סלבין כיהן בתפקידים ציבוריים שונים, ובהם יו"ר הנהלת תיאטרון ירושלים (1994 - 1995), יו"ר המועצה הציבורית לשלום הילד (2000 - 2003) ויו"ר תיאטרון החאן (2001 - 2002). משנת 2005 משמש בראש ועדה ליישום אמנת גביזון-מדן. בשנים 1987 - 1990 היה נציג ציבור בבית הדין לעבודה. בשנת 2009 מונה לחבר הוועדה לתכנון ולתקצוב של המועצה להשכלה גבוהה. בשנת 2018 הצטרף סלבין כחבר במועצה הציבורית של המכון החרדי למחקרי מדיניות. 
בבחירות לכנסת החמש עשרה, שהתקיימו ב-1999, התמודד סלבין ברשימת מפלגת המרכז, בה הוצב במקום ה-15. העמיד עצמו לבחירה בפריימריז של מפלגת "הליכוד" לכנסת ה-17 וה-18. בבחירות לכנסת ה-17 מוקם במקום ה-30 ברשימת מועמדי המפלגה.
סלבין תושב ירושלים, נשוי לטליה (לבית פרידמן) ואב לחמישה: מוריה, אפרת, שלומית, רעות ושלום שלמה.
ברנדן פרייזר

ביוגרפיה

פרייזר נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה לקרול, יועצת מכירות, ולפיטר, עיתונאי, שניהם ילידי קנדה. לפרייזר 3 אחים.
ב-27 בספטמבר 1998 נישא פרייזר לשחקנית אפטון סמית', ולזוג נולדו 3 בנים. ב-27 בדצמבר 2007 התגרשו בני הזוג.

קריירה

הסרט הראשון שבו השתתף היה "זר במגרש", בשנת 1992. ב-1994 הוא כיכב בסרט הקומדיה "רוק'נרול באוויר". שנה לאחר מכן הוא שיחק בסרט "The Passion of Darkly Noon". ב-1997 גילם פרייזר את ג'ורג' בסרט "הג'ונגל מת מצחוק". לאחר סרט זה הופיע פרייזר בעוד כמה סרטי קומדיה, כגון: "פגז מן העבר" (1999) ו"הרי את מכושפת לי" (2000). פרייזר הופיע בדרמה "אלים ומפלצות". בשנת 1999 גילם את ריק אוקונל בשובר הקופות "המומיה", ובסרט ההמשך, "המומיה חוזרת" (2002). ב-2008 השתתף פרייזר בסרט ההרפתקאות "מסע אל בטן האדמה" ובסרט השלישי בסדרת סרטי "המומיה": "המומיה: שובו של קיסר הדרקון". ב-2009, שיחק בתפקיד אורח בסרט הפעולה "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ".
כמו כן, הוא השתתף בכמה פרקים בסדרה סקראבס כאחיה של ג'ורדן.
בשנת 2010 שיחק בקומדיה השחורה "פראי ועצבני" בכיכובה של ברוק שילדס. בשנת 2013 שיחק בקומדיה "שיעור מוחות" של בילי קנט. ב-2016 השתתף בעונה השלישית של סדרת הדרמה "הרומן".
דמות דראג

דמות דראג היא דמות בידורית המגולמת על ידי בדרן בלבוש דראג. דמות הדראג היא בעלת מגדר גברי או נשי באופן "מובהק", ובהקשר זה היא בדרך כלל מוחצנת מאד, מצועצעת, ומבוססת על סטריאוטיפים נשיים או גבריים, לשם מטרות שונות הנעות בין לעג והצגתם כגרוטסקיים, ועד להעצמה של זהויות מגדריות לא בינאריות או לא-נורמטיביות]. קיימים שני סוגים עיקרים של דמויות דראג; האחד, דראג קווין המגולם בעיקר על ידי גברים, והשני דראג קינג המגולם בעיקר על ידי נשים. לעיתים מגולמות הדמויות גם על ידי אנשים שזהותם המגדרית גמישה (ג'נדרקוויר או gender fluid).
רעיון הנזילות המגדרית המתבטא באימוץ דמות דראג הוא מטפורה מרכזית בכתיבתה של ג'ודית באטלר, אחת ההוגות החשובות של התאוריה הקווירית.

בעלי הדמויות

המפעל התרבותי של פיתוח דמות דראג נפוץ ברובו בקרב להט"ב. הסיבתיות לכך איננה ברורה מאד וזהו נושא למחקר תרבותי פולמוסי מאד. חלק מהעוסקים בכך מדווחים כי דמות הדראג משקפת את תחושתם המגדרית ותחושת האני שלהם יותר מאשר זו עימה גדלו; כמו כן חלקם טוענים כי זו דרך אפשרית בשבילם להחצין את עצמם, כלומר את המגדר השני ה"מדוכא" שלהם. חלק מבעלי דמויות אלה מגדירים עצמם, או מוגדרים על ידי אחרים כטרנסג'נדרים. תחומי המחקר העיקריים האוספים מידע על זהות העוסקים בכך ומניעיהם הם הפסיכולוגיה והסוציולוגיה; השיטות לאיסוף ידע כזה הן למשל שאלונים, ראיונות, וניתוח סטטיסטי של שכיחות הופעתם של פריטים ומצבים הנוגעים לדמויות השונות.
קיימת גם תופעה של נשים המאמצות את האסתטיקה המזוהה עם מלכות הדראג. דמויות דראג כאלה מכונות פואו קווין (faux queen).

דמויות דראג והפייסבוק

עד לשנת 2014 רשת פייסבוק מנעה מאמנים אשר להם דמות דראג, לפתוח את חשבונם המקורי בשם של הדמות אותה הם מגלמים, והתיר להם להחזיק בו רק אם ישנו את שמם לזה המופיע בתעודת הזהות שלהם. ההצדקה של חברת פייסבוק לכלל זה הייתה בעיקר הצורך באבטחת מידע ומניעת שימוש פיקטיבי. לאחר מחאה ציבורית מצד אמנים שונו הכללים בקשר זה, וניתן לבעלי דמויות דראג להחזיק בחשבונות המשקפים את דמות הדראג שלהם, ולא את זהותם החברתית.
TV3 (דנמרק)

היסטוריה

TV3 החל לשדר ב-31 בדצמבר 1987 כערוץ טלוויזיה סקנדינבי משותף, ובכך הפך לערוץ הלוויני הראשון שמכוון לקהל סקנדינבי. הערוץ נתן לסקנדינבים רבים אפשרות לצפות בערוץ בשפתם. ב-30 בספטמבר 1990 פוצל הערוץ לשלושה ערוצים, דני, נורווגי ושוודי. 
ב-15 באפריל 1996 הוקם ערוץ TV3+ והפך במהרה לערוץ חזק כתוצאה מכך שהוא רכש את זכויות השידור לליגת העל. ב-23 במרץ 2009 הושק ערוץ טלוויזיה שלישי, TV3 Pulse בגלל ששני הערוצים איבדו צופים לערוצים אחרים. 
הכנסות הערוץ הן בעיקר מפרסומות ותשלום של הצופים על הערוץ, אם כי בעבר הצהירו בערוץ כי ברצונם לשדר בטלוויזיה החינמית בדנמרק, באמצעות אנטנה. ההצהרה הזו מעולם לא התגשמה.
פלאקפאנצר 4

מובלוואגון

3.7cm FlaK auf Fahrgestell Panzerkampfwagen IV (מספר הדגם: Sd.Kfz. 161/3) היה רק"מ נ"מ אשר היה מוכר יותר בשם הכינוי שלו מובלוואגון (בגרמנית: Möbelwagen; 'רכב הובלת רהיטים'). פיתוח המובלוואגון החל לקראת סוף 1943 כאשר התגבר הצורך בנשקי נ"מ ניידים בשדה הקרב בחזית המזרח, הדגם הראשוני שהוצע כלל עמדה שהורכבה על תובת פאנצר סימן 4 אשר כלל ארבעה תותחי 20 מ"מ מסוג 30 FlaK ‏ cm ‏2. הדגם הראשוני בוטל משום שתותחי 20 מ"מ נחשבו חלשים מידי, לכן הם הוחלפו בתותח נ"מ 37 מ"מ מסוג 43 FlaK ‏ cm ‏3.7. סך הכל יוצרו כ-300 כלים מסוג זה, מה שהפך אותו לנפוץ מבין הדגמים.

וירבלוינד

וריבלוינד (בגרמנית: Wirbelwind; 'מערבולת רוח') היה רק"ם הנ"מ השני בסדרת הפיתוח המבוססת על תובת הפאנצר 4. הוירלוינד בדומה לקודמו אותו הוא החליף, הורכב מתובה של טנק הפאנצר סימן 4 ועליו צריח בעל 9 דפנות אשר הכיל ארבעה תותחי נ"מ 20 מ"מ מסוג 30 FlaK ‏ cm ‏2. צריח הוירבלוינד נשאר פתוח כלפי מעלה, מה שהעניק לצוות הגנה קלה לצדדים בלבד והם נותרו חשופים לפגעי מזג האוויר, הפגזות ורסיסים.
תותחי הנ"מ בעלי קוטר 20 מ"מ נמצאו כחלשים מידי כנגד מטרות אוויריות רבות, לכן לבסוף הוחלף הוירבלוינד באוסטוינד. למרות נחיתות הכלי אל מול מטרות אוויריות, קצב האש הגבוה והניידות של הכלי הפכו אותו לכלי מוצלח גם כנגד מטרות יבשתיות כגון חיל רגלים ורכבים קלים.
משום סתירה בין הוורמאכט לבין המפעל המייצר של הכלי, המידע אודות מספר הכלים אשר יוצר אינו ברור ונע בין 87 או 105 כלים.

אוסטוינד

אוסטוינד (בגרמנית: Ostwind; 'רוח המזרח') היה רק"ם הנ"מ השלישי בסדרה המבוססת על תובת הפאנצר 4. עיצובו דומה לקודמו הוירלוינד והוא נבדל בעיקר בחימוש שלו. האוסטוינד כלל בצריך משושה תותח נ"מ 37 מ"מ יחיד מסוג 43 FlaK ‏ cm ‏3.7. בדומה לויבלוינד, גם צריח האוסטוינד היה פתוח כלפי מעלה מה שהיה חיסרון לכוח השרידות של צוות הכלי. הבדל נוסף על פני קודמו היה מיגון מעט טוב יותר בצריח ומקלע MG34 נוסף.
סך הכל יוצרו בין 43 ל-45 כלים מסוג זה.

קוגלבליץ

קוגלבליץ (בגרמנית: Kugelblitz; 'כדור ברק') היה רק"ם הנ"מ הרביעי והאחרון בסדרה המבוססת על הפאנצר 4. הקוגלבליץ היה פיתוח משמעותי אל מול קודמיו, הוא כלל צריח סגור בעל יכולת צידוד מלאה (יכולת להסתובב 360 מעלות), אשר הרכיב זוג תותחי נ"מ 37 מ"מ מסוג 43 FlaK ‏ cm ‏3.7 המורכבים זה לצד זה. הרעיון ליצור כלי רק"ם בעל זוג תותחי נ"מ 37 מ"מ בצריח סגור עלה כבר בשנת 1943, אך פיתוחו הסתיים רק בשנת 1945. רק כחמישה כלים מסוג זה נוצרו והם היו עוד בשלב הניסויים כאשר המלחמה נגמרה. ישנם עדויות לכך שכלי אחד או שניים השתתפו בקרבות האחרונים באירופה בקרבת ברלין.
בית יעקב (כתב עת)

בית יעקב: ירחון לענייני חנוך ספרות ומחשבה היה כתב העת של תנועת בית יעקב בישראל. הירחון ראה אור מאז סוף שנות ה-50 ועד ראשית שנות ה-80 של המאה ה-20.
עורך העיתון היה משה פראגר, ובין הכותבים היו דוד זריצקי, פנינה ליכטשיין ("א. מרגלית"), אהרן סורסקי וסופרים חרדים נוספים.
בין כותבי הטורים בירחון במשך השנים נמנו גם רבנים וראשי ישיבות, כמו: הרב שלמה וולבה, הרב מרדכי גיפטר ואחרים.

רקע

תנועת בית יעקב בפולין הדפיסה במשך חמש עשרה שנה עד השואה את הירחון "בית יעקב ז'ורנאל" בעריכת אליעזר גרשון פרידנזון, שהיה במה ספרותית חרדית מרכזית ורבים מן הסופרים והוגי הדעות החרדים פרסמו בו את מאמריהם.
עם התבססות בתי הספר של בית יעקב בישראל, לאחר עשרים וחמש שנות פעילות (מסוף שנות ה-30), נוצר מקום לחידוש הבמה הספרותית שהיווה הירחון היידי, והוא הודפס בעברית.

מטרות

עורכי כתב העת קיוו לעשות בו שימוש כדי לשמור קשר עם בוגרות מוסדות הלימוד של התנועה, עדכון על הנעשה במוסדות ובחיי הבוגרות, והעברת מסרים חינוכיים ברוח התנועה.
בהתאם לכך פורסמו בו מאמרי זיכרון וסקירות על חיי גדולי תורה, מייסדי בית יעקב ומנהיגי "אגודת ישראל", שנספו בשואה. לצד דפי עדכון וחדשות מהנעשה בחיים הציבוריים החרדיים בישראל ובעולם, בתנועת אגודת ישראל ונשי אגודת ישראל.
בין המדורים הקבועים נקבעו מדורים למחשבת ישראל, חינוך, מוסר יהודי, פרשת השבוע, אמרות חסידיות, ספרות חרדית ובקורת ספרים של ספרות זו.
כן פורסמו בגליונות כתב העת מאמרי תעמולה שקראו להורים לשלוח את בנותיהם ללמוד במוסדות התנועה.
כסרא-סמיע

היסטוריה

במהלך מלחמת העצמאות הם היו באזור שבשליטת צבא ההצלה, אולם נטייתם הייתה שלא לשתף פעולה עם צבא ההצלה בהתאם למדיניות הדרוזית שהותוותה מג'וליס שהיה תחת השפעה ישראלית.
הכפרים עלו לתודעה הציבורית בינואר 1964 כאשר מגפת חצבת תקפה מאות ילדים בכסרא והביאה למותם של מספר תינוקות בכסרא וביאנוח, אשר בגלל מזג האוויר והעדר כבישי גישה לא הצליחו להגיע אליהם צוותים רפואיים. בעקבות זאת שלח משרד הבריאות ציוד חירום ורופאים והוחל בסלילת כביש גישה בסיוע חיילי יחידת המיעוטים. הכביש הסלול נקרא בידי התושבים "כביש החצבת" ובמקביל אליו הותקנו עמודי טלפון שחיברו את הכפר לראשונה לרשת הטלפון. בשנת 1971 נסתיימה סלילת כבישים פנימיים בתוך הכפרים והחל תכנון של חיבור הכפרים לרשת החשמל הארצית. 
במשך שנים רבות התנהלו הכפרים ללא רשות מוניציפלית. משרד הפנים סירב להקים בכפרים מועצות מקומיות בגלל מיעוט התושבים. הצעה לכלול את הכפרים במועצה אזורית מעלה הגליל נדחתה על ידי התושבים בגלל שלא רצו להיות מיעוט במועצה יהודית. בשנת 1968 הוקמה מועצה אזורית מרכז הגליל והכפרים כסרא וסמיע צורפו אליה. בשנת 1990 פורקה המועצה האזורית וכסרא וסמיע היו יחד למועצה מקומית. 
בגלל המיסוי הכבד שהונהג בימי השלטון העות'מאני, כשליש מאדמות כסרא היה רשום על שמות של אנשים עם קשרים שלטוניים שדאגו לתשלום המס. מכיוון שהאזור הררי, חלקים נכבדים מהקרקעות סביב הכפר עובדו רק לעיתים או שימשו למרעה. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלה מדינת ישראל ברישום הקרקעות וחלק נכבד מהקרקעות שאנשי כסרא טענו לבעלות עליו נרשם כאדמות מדינה. בשנת 1975 יצאו תושבי הכפר בהמוניהם למנוע עיבוד האדמות על ידי יהודים. לטענת הדרוזים, מתוך 11,200 דונם של הכפר, 5005 הוגדרו אדמות טרשים, 4260 דונם הוגדרו אדמות נפקדים ו-1209 הוגדרו אדמות מדינה, כך שלתושבים נותרו רק 365 דונם. פניות התושבים הביאו להתערבות של ראש הממשלה יצחק רבין, ובעקבות זאת נרשמו כל האדמות המעובדות כאדמות הכפר והבעלות על שאר האדמות נקבעה למשא ומתן עתידי.

אוכלוסייה

לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס) נכון לסוף 2017, מתגוררים בכסרא-סמיע 8,515 תושבים (מקום 178 בדירוג רשויות מקומיות בישראל). האוכלוסייה גדלה בקצב גידול שנתי של ‎2.1%‏.   לפי נתוני הלמ"ס נכון לסוף 2017, לכסרא-סמיע דירוג של 3 מתוך 10, במדד חברתי-כלכלי - אשכול לשנת 2015. אחוז הזכאים לתעודת בגרות מבין תלמידי כיתות י"ב בשנת ה'תשע"ז (2016-‏2017) היה 86.7%. השכר החודשי הממוצע של שכיר במשך שנת סוף 2016 היה 6,831 ש"ח (ממוצע ארצי: 8,913 ש"ח).
בלו נוט

בלו נוט (מאנגלית: Blue Note בתרגום מילולי תו עצוב) מתייחס לרוב לתו המתווסף לסולם פנטטוני, בבלוז, ג'אז ורוק. התו הוא הנמכה של כל אחת הדרגות, בכל סולם, אך ברוב המוחלט של המקרים השם בלו נוט מתייחס לדרגה החמישית המונמכת של סולם מינורי, שהיא הדרגה הרביעית המונמכת בסולם מינור פנטטוני.

הרמוניה

כאמור, עקרונית בלו נוט הוא רק הנמכה של חצי טון, אך השם מתייחס לרוב לדרגה הרביעית של סולם פנטטוני מינורי, שהיא הדרגה החמישית של סולם מינורי טבעי. למשל בדו מינור פנטטוני, הבלו נוט הוא סול במול וגם בדו מינור טבעי, הבלו נוט הוא סול במול. הבלו נוט הוא מה שמבדיל בין סולם מינור פנטטוני לבין סולם הבלוז (סולם המשמש גם לג'אז ורוק).
מבחינה הרמונית הבלו נוט הוא טון דיסוננטי, שכן המרווח בינו לבין טון הבסיס של הסולם הוא טריטון. נוסף על כן, בסולם פנטטוני אין אף מרווח של חצי טון, ואילו בסולם בלוז, המרווח בין הבלו נוט לשתי הדרגות הסמוכות לו הוא חצי טון (הדרגה השלישית והרביעית). תכונה זו היא המאפשרת את הבלוז, שדיסהרמוניה היא ממאפייניו הבולטים.

הבלו נוט כתו רפאים

הבלו נוט הוא תוספת לא רשמית לסולם, כלומר לעיתים רבות הוא לא לחלוטין שייך לסולם, והשימוש בו ספונטני יותר (ראו פרק שימוש). כיוון שכך יש לו מעמד מיוחד של תו רפאים, או דרגת רפאים, דרגה שאינה באמת חלק מן הסולם אך היא חשובה מאוד בו.

שימוש

השימוש המקורי של הבלו נוט הוא בבלוז, אך יש בו שימוש גם בג'אז, ברוק ולעיתים בסגנונות נוספים. לבלו נוט יש חשיבות אדירה בבלוז, כיוון שכאמור הוא התו היחיד בסולם המאפשר דיסוננסים. כמו כן, ברצף האקורדים של הבלוז (שבנוי על הסולם הטבעי, ולא על סולם הבלוז), יש חשיבות לשלוש דרגות מרכזיות, שהן תו הבס בשלושת האקורדים, הראשונה הרביעית וההחמישית. המרווח בין הבלו נוט לכל אחת מהדרגות הללו הוא דיסוננסי, על כן כשהוא מנוגן על כל אחד מן האקורדים, הוא מודגש.
בגלל אופיו הייחודי, ומשום שהוא מה שהופך מלודיה לבלוזית, יש בו שימוש רב מאוד בעיקר בבלוז ובג'אז. הבלו נוט מככב לרוב באלתורים, אך מופיע לפעמים גם ביצירה כתובה. בגלל היותו "תו רפאים" שאינו לחלוטין חלק מהסולם הוא מנוגן הרבה באופ ביט, ומשתמשים בו באלתור בקטע סולו ומחוץ לו.

מקור השם

מקור שמו של הבלו נוט, הוא מהבלוז (בלו = עצוב באנגלית), בו הוא מרכזי מאד. כמו כן כיוון שהתו העצוב הוא שמאפשר דיסהרמוניות, והוא שמבדיל בין סולם פנטטוני לסולם בלוז, הוא התו הכי "בלוזי" בסולם.
יהודי גלותי

יהודי גלותי הוא מושג שמקורו באנטיתזה שהציגה הציונות ליהדות של הגלות, בעיקר באירופה במסגרת התפיסה של שלילת הגלות. היהודי הגלותי מתואר כיהודי פסיבי, חלש, העוסק ב"עסקי אוויר" (ביידיש: "לופט גשעפט" (Luftgeschäft), כלומר עיסוקים שאין בהם עבודה ממשית או יושר, אלא תיווך או פנקסנות, כעריכת דין וניהול חשבונות. (כל זה היה נכון לתקופת החלוצים שייבשו ביצות טרם פרוץ המדינה, הייחס לעיסוקים שאין בהם עבודה ממשית השתנה לטובה בתחילת שנות השמונים, הבנקים היו החמצן של המדינה, הבנקאים היו בראש טבלת השכר, מקצוע עריכת דין הוא מהמבוקשים ומכללות חדשות נוסדו כדי לספק את הביקוש ללימודי משפטים), וסובל מנחת ידם של הגויים מבלי להגיב. הציונות ביקשה ליצור אנטיתזה לדימוי זה ולבנות בארץ ישראל יהודי חדש: אקטיבי, חזק, העוסק בעבודת האדמה ומגן על עצמו מפני התקפות הגויים.
שימוש בביטוי זה מופיע בראשית ימי הציונות במאמרו של יוסף ויתקין, "כיבוש הקרקע וכיבוש העבודה" שפורסם בשנת 1908:
והאיכרים, השקועים ביותר ב"חיי שעה", שכחו את "חיי העולם" – את עתידות בנינם ועתידות בניהם...  הפועל הנכרי נוח להם מכמה טעמים: הוא בריא ומסוגל לעבודה, יותר זול ופחות תובעני; לפעמים ישמש לאיכרינו לא רק כפועל, אלא גם כמורה בעבודות רבות שהם עוד טירונים בהן, ויחד עם זה הוא כמעט תמיד משרת נכנע, משרת, שאפשר לנצל אותו באין מפריע, ושמקבל באהבה מיד בעליו את התגלוּת כוחו ואדנותו...  והכנעה כזו מצד הפועל היא, עלינו להודות, חביבה מאוד על יהודי גלותי, שהוא בעצמו היה כל ימיו בבחינת "ונפשי כעפר לכּל תהיה.
הצגת האנטיתזה שביסוד הביטוי מופיעה בתיאור שנתן המו"ל לספרו של ישראל זמיר, "אבי, יצחק בשביס-זינגר":
במשך 20 שנה, מאז היות הילד ישראל בן חמש, לא התראה איתו אביו, הסופר וחתן פרס נובל לספרות, יצחק בשביס-זינגר. כאשר חזרו השניים ונפגשו בניו יורק, בשנת 1955, עמדו זה מול זה זרים ושונים. האב, יהודי גלותי, מיסטיקן המאמין בשדים, ברוחות ובהשגחה העליונה, והבן, חבר קיבוץ סוציאליסט ומטריאליסט, הבז לאמונותיו הטפלות של אביו.
לימוזינה

לימוזינה (מכונה גם מכונית סלון) היא מכונית פאר ארוכה. את הלימוזינה מסיע לרוב נהג שכיר שזו עבודתו, ובחלק האחורי, הכולל בדרך כלל מושבי עור מפוארים, בר משקאות ופינוקים נוספים, יושבים הנוסעים. הלימוזינה, שמגיעה כמעט תמיד בצבעים שחור או לבן, נחשבת לרכב יוקרתי במיוחד. היא נמצאת בבעלותן של חברות פרטיות (לצורך הסעת מנהלים בכירים), מדינות וארגונים (לצורך הסעת פוליטיקאים ואורחים חשובים), וכן חברות להשכרה המיועדות לקהל הרחב, ומציעות נסיעה ברכב הפאר תמורת תשלום עבור שעות או ימים. לימוזינות נמצאות גם בבעלותם של אנשים פרטיים, לצרכיהם האישיים.
המילה Limousine באנגלית שימשה במקורה ככינוי לסוג מסוים של מכונית בתחילת המאה ה-20, שבה תא הנוסעים מופרד ומקורה, אך תא הנהג פתוח, בדומה לכרכרות ישנות; היא נקראה על שם מחוז לימוזן (Limousin) בצרפת, שבירתו היא העיר לימוז', על שום דמיונן של אותן מכוניות לכובעים שחבשו המקומיים (גלימות מקומיות, על פי גרסאות אחרות). בשנות ה-30 של המאה העשרים כבר מופיעה המשמעות של "מכונית מפוארת" באופן כללי, והחל משנות השישים הצטמצמה המשמעות למשמעות של רכב פאר, ארוך מן הרגיל.
כיום משרד התחבורה אינו מאשר יבוא של רכבי לימוזינה לישראל.]
ניהיל נובי

אין כל חדש ללא הסכמה משותפת (בלטינית: Nihil novi nisi commune consensu) היא הכותרת של החוקה משנת 1505 אשר אומצה בידי הסיים הפולני במהלך מפגש בטירה המלכותית בראדום, ונחתמה בידי המלך אלכסנדר יגיילו ב-3 במאי של אותה שנה.
"חוקת ראדום" קבעה ש"החוקים הכללי והמעשים הציבוריים אינם נוגעים ליחיד, אלא לכלל האומה", ולפיכך "אין כל חדש ללא הסכמה משותפת". היינו נאסר על המלך להוציא חוקים חדשים ללא הסכמת כל בני האצולה החברים בסיים, למעט החוקים המסדירים את ערי המלוכה, אדמות הכתר, המכרות, הממלכות, האיכרים המלכותיים והיהודים. החלטה זו של הסיים יצרה את מה שכונה לימים "דמוקרטיית האצילים", כיוון שהיא העניקה כוח רב לבני האצולה הפולנים הרבים (אשר היוו עשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה). כל בני האצולה ללא קשר למעמדם הכלכלי, נחשבו לבני מעמד שווה ונהנו מזכויות רבות. מעמד האצולה שלט בסיים ובמלך הנבחר של פולין. כוחם של בני האצולה בממלכת פולין ובהמשך בהאיחוד הפולני-ליטאי רק הלך וגדל, עד שכעבור שתי מאות אף הוגדל הם יכלו להטיל ליברום וטו.
המילים "אין כל חדש" נלקחו בהשראת מגילת קהלת, פרק א', פסוק ט': "אֵין כָּל חָדָשׁ תַּחַת הַשָּׁמֶשׁ" (בתרגום ללטינית: nihil novi sub sole).
גיורא זינגר

ביוגרפיה

גיורא זינגר נולד בעיר טרנופול שבאוקראינה, ברית המועצות, לאמא ז'אנה, רופאה במקצועה, ואבא בוריס, דוקטור להיסטוריה.
בשנת 1990 עלה לארץ עם משפחתו והם השתכנו בכפר-סבא בה גדל והתחנך מגיל 6.
זינגר למד בתיכון אורט שפירא בעיר במגמת מחשבים ולאחר לימודיו שירת במשך 6 שנים בשירות חובה וקבע ביחידות התוכנה של צה"ל בתפקיד תוכניתן. במהלך שירות הקבע סיים תואר ראשון במדעי המחשב במכללה למנהל בראשון לציון.
בשנת 2009 עם סיום לימודי התואר ושירותו בצה"ל השתלב זינגר בתעשיית ההייטק בישראל בתפקיד מתכנת.
ב-2010 עשה שנת מכינה בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין וב-2011 התקבל למסלול לימודי משחק תלת שנתי בבית הספר לאמנויות הבמה של מכללת סמינר הקיבוצים בה למד בין השנים 2011–2014. לאחר סיום לימודיו עזב סופית את עולם התוכנה והחל להתמקד בעולם הבמה בלבד.

סטנדאפ

זינגר החל את דרכו כאמן סטנד אפ עוד במהלך שירותו בצה"ל בשנת 2005 במסגרת ערבי הבמה הפתוחה של מועדוני הסטנדאפ קאמל קומדי קלאב וקומדי בר בתל אביב בהם גדל והתפתח בתור סטנדאפיסט ובהם השתלב והופיע באופן קבוע בתור אמן בית,
בשנת 2015, לאחר שסיים את לימודי המשחק, יצא במופע סטנדאפ יחיד בשם "הקומי-ניסט" בו הוא מספר בין היתר על חייו כישראלי ממוצא רוסי.
בינואר 2015 במקביל לקריירת הסולו הקים זינגר ביחד עם 2 סטנדאפיסטים נוספים, יוסי גבני ועומר בורשטיין, את שלישיית בערך, במסגרתה הם החלו ליצור מערכוני רשת הומוריסטיים וסאטיריים אותם העלו ליוטיוב ולפייסבוק. המערכון הראשון שלהם - מאחורי הקלעים של דאעש היה להצלחה מסחררת והגיע למיליוני צפיות ברחבי העולם בתוך זמן קצר וזיכה אותם בין היתר בראיון לעיתון "ניו יורק טיימס".
בתחילת 2016, במקביל לקריירת הסולו שלהם, יצאו והשלושה גם במופע משותף של שלישיית בערך שהיה מבוסס על קטעי סטנדאפ ומערכונים והעלו לרשת עשרות מערכונים ויראליים במסגרת ערוצי היוטיוב והפייסבוק שלהם.

טלוויזיה

בשנת 2009 השתתף בתוכנית הסטנדאפ קומדי בר בהנחיית יעקב כהן ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2010 השתתף בסדרה הקומית דובדבני וקובץ' ששודרה בערוץ 2
בשנת 2011 השתתף בתוכנית הסטנדאפ ביפ קומדי בר בהנחיית נטלי דדון ששודרה גם היא בערוץ 2.
בשנת 2012 השתתף בעונה השנייה בסדרת הדרמה בלו נטלי ששודרה ביס בתפקיד אנדריי.
בשנת 2014 השתתף בתפקיד אורח בסדרה זגורי אימפריה.
בשנת 2018 השתתף בתפקיד ראשי, ביחד עם חבריו לשלישיית בערך ואסף אטדגי, בסדרת הדוקו-דרמה קיסריה אקספרס בהוט, התוכנית עוסקת בשלישיית בערך, אותה החליט האמרגן אסף אטדגי להביא כל הדרך להופעה באמפיתיאטרון קיסריה. וביחד איתו הם עוברים חויות מצחיקות ומטלטלות המפגישות את עולם הזמר המזרחי ביחד עם עולם הסטנדאפ.

חיים אישיים

בשנת 2016 התחתן זינגר עם אשתו שלי, הזוג מתגורר בתל אביב.
מאמס מייבלי

חיים מוקדמים

מייבלי נולדה ב-1894 במחוז ברברד בדרום קרוליינה, לג'יימס אייקין ומרי סמית. היא הייתה אחת מ-16 ילדים. אביה, שהיה כבאי מתנדב, נהרג בתאונת כבאית כשמייבלי הייתה ילדה צעירה, ואמה - שהייתה עד אז עקרת בית - לקחה על עצמה את ניהול עסקיו. אך גם אמה נדרסה למוות זמן לא רב לאחר מכן. כשמייבלי הייתה בת 11 היא נאנסה על ידי גבר שחור מבוגר, וכתוצאה נכנסה להריון. בגיל 13 אנס אותה השריף הלבן של העיר, וגם הפעם נכנסה להריון. שני התינוקות שנולדו לה בעקבות מקרי האונס נמסרו לאימוץ.
בגיל 14 ברחה מייבלי לקליבלנד, שם החלה להופיע במופעי מינסטרל, ומשם התפתחה הקריירה הארוכה שלה.

קריירה

את השם מייבלי היא אמצה בעקבות מערכת יחסים עם ג'ק מייבלי, עליו אמרה "הבחור הזה לקח ממני כל כך הרבה, זה רק הוגן שאקח ממנו את שמו". מאוחר יותר הוסיפה את הכינוי "Moms", גם בגין הדמות הסבתית האהובה שלה, וגם כי הייתה סוג של אמא לקומיקאים ובדרנים אחרים בחוגי הוודוויל.
בגיל 20 התחילה להופיע בדמות אישה זקנה שמספרת בדיחות מיניות ורודפת אחרי גברים צעירים. אחת הבדיחות האהובות עליה הייתה ש"כל מה שגבר זקן יכול לעשות עבורי זה למסור לי הודעות מגבר צעיר". אך בדמויותיה האחרות, נהגה מייבלי להופיע בבגדים אנדרוגניים, והיא עצמה יצאה כלסבית בגיל 27. היא נחשבת לקומיקאית השחורה הראשונה - והייתה מהמובילות בזמנה מכל המגזרים.
בשיא הקריירה שלה הייתה מייבלי מרוויחה $10,000 לשבוע בתיאטרון אפולו בהארלם, והייתה האישה הראשונה שהופיע שם במופע קומי. כשקהלים לבנים החלו להיוודע אליה, הוזמנה גם להופיע בקרנגי הול. היו לה הופעות אורח בתוכניות טלוויזיה, והיא התארחה באופן קבוע בתוכניות בידור.
בין צחוק לצחוק, מייבלי התעמתה במופעיה עם עניינים רציניים ושנויים במחלוקת, כולל גזענות, סקס, אלימות, שחיתות בממשלה, ועוד. בסרט "Amazing Grace" היא שיחקה את הדמות של גרייס טיזדייל גריימס, אישה פשוטה שמתוך היושרה הבלתי מתפשרת שלה מפילה את הרשות המקומית המושחתת. בראיונות היא התייחסה לגזענות הרצחנית של הדרום, אך גם ביקרה בחריפות את המשתתפים במהומות שהתחוללו במהלך המאבק השחור לזכויות בשנות ה-60.
מייבלי שם הייתה שרה שירים סאטיריים במופעיה, והוציאה אותם בהקלטות לצד שירים רציניים יותר, ואלו היו לעיתים מוצאים את עצמם מובילים במצעדי הפזמונים. בגיל 75 נהייתה מייבלי לאדם המבוגר ביותר עם שיר במצעד ה-Top 40.

חיים אישיים

למייבלי היו ארבעה ילדים נוספים לשניים שנמסרו לאימוץ, ובזקנתה חיה עם בתה בוני בהארטסדייל, ניו יורק, שם נפטרה מדום לב ב-1975.

מורשת

ב-2013 יצא ב-HBO סרט דוקומנטרי על מאמס מייבלי בהפקתה של וופי גולדברג. הסרט היה מועמד לשני פרסי אמי.
לתקליטה של מייבלי מ-1960 - The Funniest Woman in the World - הוענק תקליט זהב.
מייבלי נחשבת לחלק מתחיית התרבות השחורה של הרנסאנס של הארלם.
האוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB)

האוניברסיטה החופשית של בריסל (VUB) [(בהולנדית (פלמית): Vrije Universiteit Brussel] היא אוניברסיטה פרטית חילונית בעיר בריסל, בירת בלגיה, עם הוראה בשפה ההולנדית (פלמית). המוסד, המקבל סבסוד ציבורי, הוקם בשנת 1969 והוכר רשמית במאי 1970 כשנפרד מתוך האוניברסיטה החופשית של בריסל.
אוניברסיטה זו, ששמה הרשמי הוא השם בהולנדית Vrije Universiteit Brussel, היא אחת מחמש האוניברסיטאות המוכרות רשמית על ידי הקהיליה הפלמית. הקמפוסים שלה נמצאים באטרבק (Etterbeek) וביטה (Jette) (ז'ט).

הסמל

סמל האוניברסיטה כולל מגן עם רקע בשלושה צבעים - מלמעלה למטה:כתום - לבן - כחול, צבעי בית אוראניה-נסאו ומעליו "ארנק קבצנים" ולחיצת ידיים, המסמלים את מאבקם של ה-Geux הפרוטסטנטים ושל וילם מאוראניה נגד הכובשים הספרדים והאינקוויזיציה במאה ה-16.
שש - אמנון לוי

תוכן

התוכנית משודרת בשידור חי, כאשר חלק מהראיונות מוקלטים מראש, בימי חול בשעה 18:00. התוכנית מכילה כתבות וראיונות בנושאי אקטואליה. אמנון לוי מנחה את התוכנית 4 פעמים בשבוע וביום הנותר מחליפה אותו אורלי וילנאי או חן ליברמן (כאשר התוכנית משודרת תחת השם "שש - אורלי וילנאי" או "שש - חן ליברמן" בהתאמה).

היסטוריה

כחלק ממיזוג רשת וערוץ עשר ובניית לוח השידורים של הערוץ הממוזג הוחלט לעלות רצועת אקטואליה חדשה בשעות הערב. בחלק מרצועה זאת (המכונה "חמש שמונה") נותרה התוכנית "שש - אמנון לוי".
התוכנית החליפה את התוכנית הוותיקה "לונדון את קירשנבאום" של ערוץ עשר ששודרה באותה שעה. ההחלטה להחליף את התוכנית "לונדון את קירשנבאום" בתוכניתו של אמנון לוי יצרה מהומה רבה וזכתה לביקורות שליליות רבות.
ב-16 בינואר 2019 שודרה התוכנית הראשונה.