מחצית השקל

מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל הוא שמו של מס שכל יהודי, בתקופת המשכן והמקדש, היה צריך לשלם פעם בשנה לקראת תחילת השנה המקראית בחודש ניסן. כספי מחצית השקל שימשו לרכישת קרבן התמיד וקורבנות ציבור נוספים שהוקרבו על גבי המזבח באותה שנה.

מקור המצווה

מצווה זו מופיעה בתורה בפרשת כי תשא שבספר שמות: "זֶה יִתְּנוּ כָּל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים: מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ, עֶשְׂרִים גֵּרָה הַשֶּׁקֶל, מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל תְּרוּמָה לַה'" (שמות ל', י"ג).

פרטי המצווה

התורה מצווה כל זכר מבני ישראל  מעל גיל 20 לתת מטבע של  "מחצית השקל" עבור השתתפות  בהוצאות השוטפות של הקרבנות, במשכן ובבית המקדש.
משקל "מחצית השקל" בזמן משה רבנו והמשכן, היה 160 שעורות כסף, שהוא מחצית ממטבע השקל ששקל 320 שעורות כסף. לאחר הקמת בית המקדש חכמי ישראל הוסיפו 20% למשקל השקל, והוא שקל 384 שעורות, ומחצית השקל עמד על 192 שעורות כסף. מאחר שהרומאים היו מדללים את המטבעות שלהם בנחושת, היו משתמשים בכסף צורי שהוא כסף בתכולה גבוהה  הגמרא כותבת מסכת קידושין דף יא עמוד א :"כדרב יהודה אמר רב אסי, דאמר רב יהודה אמר רב אסי: כל כסף האמור בתורה - כסף צורי"

ההכרזה

בא' באדר שבכל שנה היה בית דין שולח שליחים להזכיר כי הגיע זמן מצות מחצית השקל. תאריך זה נקבע, מפני שמא' ניסן צריך לקנות את הקרבנות מכסף חדש שנתרם לשנה זו דווקא. ושלושים יום קודם זמן זה, התחילו להכריז, (30 יום קודם החג). בטו' באדר היו מעמידים גובים בכל קהילות ישראל כפי שהמשנה כותבת בשקלים: "בחמישה עשר בו, שולחנות היו יושבין במדינה"

השימוש במחצית השקל

כספי מחצית השקל שימשו לקניית קורבנות ציבור, כגון קרבנות התמיד ומוספין עם הנסכים, וכן מנחת העומר, שתי הלחם, ולחם הפנים, וכן קטורת הסמים, שהיו מקטירים בכל יום וביום הכיפורים. 
מאחר שקורבנות אלו נחשבים קורבנות ציבור, חייבה התורה לכל אחד מישראל שישתתף בקרבנות אלו.
בזמן משה רבינו שם השקל השלם היו שמו שקל, ובזמן בית המקדש המטבע השלם היה שמו סלע. והשקל, היה המטבע שנתנו למחצית השקל, שהוא היה מחצית הסלע.

נשים וכהנים

נשים פטורות ממצות מחצית השקל.
במשנה בשקלים מובא שהכוהנים רצו לפטור עצמם ממצות מחצית השקל, לאחר שהצביעו על סתירה בין הדין שקרבן מנחה המובא על ידי כהן איננו נאכל, והעובדה שקורבן העומר, הנקנה בדמי מחצית השקל נאכל, לפיכך ביקשו לפטור את עצמם מתשלום מחצית השקל.
ואכן דעת רבי יהודה כך היא שהכוהנים פטורים, אמנם דעתו שכהן שרוצה להשתתף במצווה, הרשות בידו.
אמנם לדעת רבן יוחנן בן זכאי, חז"ל לא הסכימו עם פטור זה, בטענה שאינו דומה קרבן ששותפיו כוללים כהנים, לבין קרבן ציבור, המהווה ישות בפני עצמו. אמנם מפני דרכי שלום, לא כפו את התשלום על כהנים שלא שילמו (משנה, שקלים פרק א', משנה ד').

בימי הבית השני

בתקופת בית שני התקבל המס רק כמטבע מיוחד, שנטבע בעיר צור (כסף צורי ככתוב במסכת בכורות נ' ע"ב: "אמר רב אסי כל כסף האמור בתורה סתם כסף צורי"). ולכן רבו באזור המקדש חלפנים שהמירו את מטבעות עולי הרגל מכספם בארץ מוצאם למחצית שקל צורית. בחפירות הכותל נמצאו מטבעות כסף צורי ששימשו למס מחצית השקל.

ערך המטבע

מחצית השקל למקדש הייתה כ־2.3 אחוז מהשכר החודשי הממוצע בתקופת התלמוד. החישוב מבוסס על כך ששכר יומי ממוצע של פועל חקלאי היה בין 3 ל-4 דינרים, שהם בממוצע 672 פרוטות (בבא מציעא עז א). בחישוב חודשי, משכורת ממוצעת הייתה כ־87.5 דינרים (25 ימי עבודה בחודש, 6 ימי עבודה בשבוע) נמצא לפי זה שמחצית השקל השווה ל־384 פרוטות הייתה כ־ 2.3 אחוז מהשכר החודשי הממוצע בתקופת התלמוד.]

המקור למנהג

אף שמצווה זו נהגה רק בזמן שבית המקדש היה קיים, ומיום שחרב בית המקדש בטלה מצוות מחצית השקל, בספר המרדכי הביא שאף בזמן הזה המנהג לתת מחצית השקל 'זכר למחצית השקל' של התורה.

זמן הנתינה

הרב משה איסרליש (הרמ"א, בהגהותיו לשולחן ערוך) הביא אף הוא מנהג זה, והוסיף שהזמן שיש לתת את מחצית השקל בכל שנה הוא ביום תענית אסתר קודם תפילת המנחה.
בערים מוקפות חומה כגון ירושלים שפורים נחוג בה ביום ט"ו אדר, נהוג לקיים מנהג זה בתפילת מנחה של יום י"ד באדר.

החייבים במנהג

בספרי אחרונים נחלקו מאיזה גיל יש לנהוג במנהג זה, יש שסוברים שרק מגיל כ' שנה, ויש אומרים מגיל י"ג.
בחיוב הנשים במנהג הנשים, יש שכתבו שאף שהיו פטרות מהמצווה בזמן בית המקדש, מכל מקום בזמן הזה יתנו, וטעמו שהרי אף בזמן בית המקדש נשים נותנות את הזכר למחצית השקל משום שיש בזה כפרה לנפש.

לאן תורמים

בזמן בית המקדש מחצית השקל הייתה ניתנת על מנת לקנות בה קרבנות ציבור. את כספי "זכר למחצית השקל", נפסק במשנה ברורה שיש ליתן כצדקה לעניים (אך מעות אלו לכתחילה אין ליתנם ממעות מעשר כספים).
גופים שונים, ביניהם מכון המקדש, מוכרים מטבעות מכסף בעלי משקל של מטבע מחצית השקל. הרווחים ממכירת המטבעות על ידי מכון המקדש הולכים למטרות המכון, ובכך נתינה זו מזכירה את מצוות נתינת מחצית השקל המקורית. לדעת הרב ישראל אריאל (סידור המקדש עמ' 511-509), יש מקום לראות בתרומת מחצית השקל לצורך הכנת כלי המקדש והתכוננות לחידוש עבודת המקדש, קיום מצווה דאורייתא של מחצית השקל.

אזכורים נוספים

בתלמוד במסכת מגילה, דף י"ג, עמוד ב', הוזכרה מצוות זו כחלק מנס הפורים. הפסוק במגילת אסתר אומר "אם על המלך טוב יכתב לאבדם ועשרת אלפים ככר כסף וגו'". אמר ריש לקיש גלוי וידוע לפני מי שאמר והיה העולם שעתיד המן לשקול שקלים על ישראל, לפיכך הקדים שקליהן לשקליו, והיינו דתנן "באחד באדר משמיעין על השקלים ועל הכלאים".