היסטוריה של קוריאה הצפונית

ההיסטוריה של קוריאה הצפונית החלה לאחר חלוקת חצי האי הקוריאני בסוף מלחמת העולם השנייה. כניעת האימפריה היפנית לבעלות הברית בספטמבר 1945 הובילה לסיומו של השלטון היפני בחצי האי הקוריאני, ולחלוקת חצי האי בין שני אזורי כיבוש - דרום חצי האי בשליטת ארצות הברית, וצפון חצי האי בשליטת ברית המועצות. הגבול בין שני אזורי הכיבוש עבר בקו הרוחב 38 צפון. 
הסובייטים והאמריקאים לא הצליחו להגיע להסכמה בדבר ניהול משותף של שני אזורי הכיבוש. חוסר הסכמה זה, יחד עם חוסר אמון בסיסי בין שתי מעצמות העל באותה התקופה, הוביל, בשנת 1948, להקמתן של שתי ממשלות נפרדות – בצפון חצי האי הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה, שפעלה תחת חסות סובייטית, ובדרום הוקמה הרפובליקה של קוריאה, שפעלה תחת חסות ארצות הברית. כל אחת משתי הממשלות טענה כי היא לבדה הממשלה הלגיטימית של קוריאה השלמה.
בשנת 1950, פתחה קוריאה הצפונית במבצע צבאי לכיבוש החלק הדרומי של חצי האי, מה שהוביל לפרוץ מלחמת קוריאה. לאחר התערבותן של מעצמות העל, ולאחר הרס נרחב ומאות אלפי הרוגים משני הצדדים, הסתיימה המלחמה עם השבת הסטטוס קוו, כאשר האזור המפורז הקוריאני החליף את קו הרוחב 38 צפון כגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית.
חרף תום הקרבות, המתח והעוינות בין שני הצדדים נותרו בעינם. קים איל-סונג, מייסד ומנהיג קוריאה הצפונית נותר בשלטון עד מותו בשנת 1994. שלטונו של איל-סונג התבסס על פולחן אישיות בהיקף נרחב, וכן על אימוץ אידאולוגיית ג'וצ'ה, שקראה להסתמכות עצמית ולאי-תלות בגורמים חיצוניים, ועל עשרת העקרונות להקמתה של מערכת אידאולוגית מרכזית, שנועדו "להתוות" את דרך התנהלותם של תושבי המדינה.
בעקבות התפרקות ברית המועצות, התומכת הגדולה של המשטר הצפון-קוריאני ומשענתו הכלכלית, בסוף שנות ה-80 ובמהלך שנות ה-90 התדרדרה קוריאה הצפונית למשבר כלכלי קשה, אשר הוביל בתורו למגפת רעב חסרת תקדים במדינה. בשנת 1994 נפטר קים איל-סונג, מייסד המדינה והמנהיג העליון של קוריאה הצפונית, ובנו קים ג'ונג-איל ירש אותו עד לפטירתו בשנת 2010. בשלב זה, השלטון בקוריאה הצפונית עבר לבנו קים ג'ונג-און. 
לאחר שנים ארוכות של מדיניות בדלנית ועוינת כלפי קוריאה הדרומית ומדינות המערב, במסגרתה קוריאה הצפונית אף פיתחה בחשאי נשק גרעיני, במהלך שנת 2018, יותר משנה לאחר השבעת דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, חלה הפשרה פתאומית ביחסים בין המדינות, מה שהוביל למפגש הפסגה בין ארצות הברית לקוריאה הצפונית, שהתקיים ביוני 2018 בסינגפור.

חלוקת קוריאה והקמת קוריאה הצפונית

במסגרת ועידת טהראן שהתקיימה בנובמבר 1943, וועידת יאלטה שהתקיימה בפברואר 1945, ברית המועצות התחייבה להצטרף לבעלות הברית בלחימה כנגד האימפריה היפנית באזור האוקיינוס השקט בתוך שלושה חודשים מהשגת ניצחון בזירה האירופית. כתוצאה מכך, ב-8 באוגוסט 1945, שלושה חודשים לאחר כניעת גרמניה הנאצית, ברית המועצות הכריזה מלחמה על יפן.
הצבא הסובייטי התקדם במהירות כזו, עד שממשלת ארצות הברית החלה לחשוש כי הכוחות הסובייטים בדרכם לכבוש את כל חצי האי הקוריאני. בשל כך, ב-10 באוגוסט ממשלת ארצות הברית הציעה את קו הרוחב 38 צפון להתווית הגבול בין שטח הכיבוש הסובייטי בצפון חצי האי, לשטח הכיבוש האמריקאי בדרום חצי האי. חלוקה מלאכותית זו, שכן לאורך ההיסטוריה לא היה הבדל היסטורי או תרבותי כלשהו בין תושבי חצי האי בצפון ובדרום, נקבעה באופן שרירותי, בין היתר מאחר שהותירה את בירת קוריאה, סיאול, תחת שליטה אמריקאית. ההחלטה הובילה לראשונה בהיסטוריה הקוריאנית לפיצול תושבי חצי האי לשתי מדינות, כאשר 16 מיליון קוריאנים חיו באזור האמריקני ותשעה מיליון חיו באזור הסובייטי. להפתעת האמריקאים, ברית המועצות הסכימה לחלוקה באופן מיידי.
ב-14 באוגוסט הסובייטים החלו בהחדרת כוחות צבאיים דרך הים, והשתלטו במהירות על צפון-מזרח המדינה, כאשר ב-16 באוגוסט נכבשה וונסן, וב-24 באוגוסט הצבא האדום הגיע לפיונגיאנג. לעומת זאת, כוחות צבא ארצות הברית לא הגיעו לאזור הדרומי לפני ה-8 בספטמבר באותה שנה.
במהלך חודש אוגוסט, ״ועדות עממיות״ החלו לצוץ ברחבי קוריאה, כאשר פעילותן זוהתה ועדת המעבר שפעלה בצפון המדינה, בשיתוף פעולה עם שלטונות הכיבוש הסובייטים. בניגוד לעמיתיהם האמריקאים, הרשויות הסובייטיות בחרו לשתף פעולה מול אותן הוועדות.
ב-19 בספטמבר, קים איל-סונג ו-36 קצינים בצבא האדם ממוצא קוריאני הגיעו לוונסן. קבוצה זו לחמה בכוחות הכיבוש היפנים במנצ'וריה במהלך שנות ה-30, והחל משנת 1941 התגוררו בברית המועצות ועברו אימונים צבאיים. ב-14 באוקטובר, השלטונות הסובייטים הציגו את קים באופן רשמי בפני הציבור הצפון-קוריאני כלוחם גרילה וכסמל לגבורה.
במהלך דצמבר 1945, שלטונות ברית המועצות הסכימו להצעת ארצות הברית לקיום משטר נאמנות משותף בחצי האי הקוריאני לתקופה של עד חמש שנים, אשר בהמשך תוביל לעצמאות מלאה. בעוד שמרבית תושבי קוריאה דרשו עצמאות באופן מיידי, קים ושאר תומכיו הקומוניסטים תמכו במשטר הנאמנות המוצע, בעקבות לחץ מצד הממשלה הסובייטית. גורמים פנימיים בקרב הקומוניסטים הקוריאנים שהתנגדו לכך טופלו באופן נקודתי. מייד לאחר הקמתו, המשטר החדש הכריז על יישום מדיניות פופולרית של חלוקת אדמות, הלאמת תעשיות, רפורמה בדיני עבודה, והנחלת שוויון מלא לנשים.
במקביל, הוועדות המקומיות בצפון אורגנו מחדש על בסיס הכרה בהנהגתו הבלתי-מעורערת של קים איל-סונג. ב-18 בדצמבר, כלל הוועדות העממיות בצפון שולבו באופן מלא במפלגה הקומוניסטית תחת הנהגתו של קים, כאשר ב-1949, כלל הכוחות הפוליטיים הקומוניסטים במדינה התאחדו למפלגה אחת, מפלגת הפועלים של קוריאה, כאשר מנהיגה היה קים איל-סונג.
זמן קצר לאחר הקמת המפלגה החדשה, קים ייסד את צבא העם הקוריאני, אשר התבסס על לוחמי הגרילה לשעבר כנגד הכיבוש היפני והמפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) (במסגרת מלחמת האזרחים הסינית), ובסיוע ותמיכה מצד ברית המועצות. השלטון הסובייטי סיפק לצבא החדש טנקים בינוניים, משאיות, ארטילריה ונשק קל. קים גם הקים את חיל האוויר של קוריאה הצפונית, שהתבסס בימיו הראשונים על מטוסי קרב מצוידים במדחף מתוצרת סובייטית. בהמשך, טייסים צפון-קוריאנים נשלחו לבסיסי צבא סודיים בברית המועצות ובסין לשם אימון על מטוסי מיג-15.
במהלך שנת 1946 ואילך, מהלך חקיקה אינטנסיבי הפך את קוריאה הצפונית למדינה קומוניסטית בעלת אוריינטציה סטליניסטית. רפורמת קרקעות חדשה חילקה שטחי אדמה נרחבים לעניים, מה שהוביל לאובדן כוחו של מעמד הבורגנות ובעלי הקרקעות המסורתי, וחיזק את התמיכה בקים מצד העניים ובני המעמד הנמוך, שהיוו מרבית האוכלוסייה בקוריאה הצפונית.
בעקבות כישלון המגעים בין ארצות הברית וברית המועצות ביחס לאיחוד העתידי של שתי המדינות הקוריאניות למדינה אחת, ארצות הברית העבירה את הטיפול בנושא לידי האו"ם בספטמבר 1947. בעקבות זאת, האו"ם הקים ועדת בחירות זמנית, שמטרתה הייתה לקיים בחירות בחצי האי הקוריאני כולו, לשם קביעת אופי ומהות המשטר החדש, שנועד להחליף את שתי המדינות הקיימות. בעקבות התנגדותה של ברית המועצות למהלך, וסירובה לשתף פעולה עם הוועדה, הוחלט באו"ם לקיים בחירות מפוקחות באזור הדרומי בלבד. באפריל 1948, ועידה של ארגונים פוליטיים מהצפון והדרום התקיימה בפיונגיאנג, אבל ועידה זו לא הובילה לתוצאות כלשהן. הבחירות נערכו בסופו של דבר בקוריאה הדרומית ב-10 במאי 1948, מה שהוביל להקמתה הרשמית של הרפובליקה של קוריאה. זמן קצר לאחר מכן, באוגוסט 1948, התקיימו בקוריאה הצפונית בחירות לאספת העם העליונה, וחוקה חדשה למדינה הוכרזה.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (קוריאה הצפונית) הוכרזה באופן רשמי ב-9 בספטמבר, כאשר קים איל-סונג הפך באופן רשמי לראש הממשלה. ב-12 בדצמבר 1948, העצרת הכללית של האומות המאוחדות, בעקבות דו"ח מטעם ועדת הבחירות הזמנית של האו״ם, אשר פירט על חוסר שיתוף הפעולה מצד ברית המועצות, הכריזה כי הממשלה החוקית היחידה בחצי האי הקוריאני היא הרפובליקה של קוריאה.
עד לשנת 1949, קוריאה הצפונית השלימה את הפיכתה למדינה קומוניסטית-סטליניסטית מן המניין. מפלגת הפועלים של קוריאה החזיקה בשליטה בלתי מעורערת במדינה החדשה, במסגרת משטר חד-מפלגתי .

פוליטיקה פנימית

לאחר שוך הקרבות, קים איל-סונג התפנה לביצור מעמדו הפנימי ושליטתו הבלתי-מעורערת בקוריאה הצפונית.ֿעד אז, המערכת הפוליטית בקוריאה הצפונית, שהתבססה על מעמדה הריבוני של מפלגת הפועלים הקוריאנית, הורכבה למעשה מארבע סיעות מתחרות: פלג יאן-יאן, שהתבסס על הפליטים שהגיעו מסין; הקוריאנים הסובייטים, שהורכבו מקוריאנים אתנים שמקורם בברית המועצות; הילידים הקומוניסטים הקוריאנים בהנהגת פאק הון-יונג, ששימוש כסגן יו״ר המפלגה ושר החוץ של קוריאה הצפונית; וסיעת קאפסאן, קבוצה של לוחמי גרילה לשעבר נגד כוחות הכיבוש היפנים במהלך שנות ה-30, בהנהגת קים איל-סונג עצמו.
בעת פתיחת כינוס הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הקוריאנית ב-30 באוגוסט 1953, קים הצליח לשכנע את רוב חברי הוועד המרכזי של המפלגה לתמוך בו כמנהיג היחיד של המפלגה. הוועד החליט גם על גירוש פאק הון-יונג מהוועד המרכזי, ומתנגדים נוספים לשלטונו של קים הורשעו במשפטי ראווה בגין ״בגידה במפלגה״. קים החל גם במסע טיהור פנימי לאורך המפלגה, כאשר חברי מפלגה רבים שמוצאם מקוריאה הדרומית גורשו מהמפלגה בשלב זה.
פאק הון-יונג עצמו, סגן יו"ר המפלגה ושר החוץ לשעבר, הואשם במסגרת משפט ראווה בכישלונה של קוריאה הצפונית במהלך מלחמת קוריאה לשכנע את תושבי קוריאה הדרומית להצטרף ללחימה, ולהפיל את שלטונו הפרו-אמריקאי של סיגמן רי. פאק נושל מכל תפקידיו מטעם המפלגה בשנת 1953, והוצא להורג ב-1955.
כינוס הוועד המרכזי של המפלגה בשנת 1956 המחיש את השינוי המקיף שהמפלגה עברה תחת הנהגתו של קים. מרבית חברי הוועד הוותיקים שהשתייכו לסיעות היריבות איבדו עמדת השפעה, ולמעלה ממחצית נציגי הוועד הצטרפו לאחר שנת 1950. רובם היו מתחת לגיל 40, ללא רקע של חינוך פורמלי, מפלח האוכלוסייה שנודע כתומך מסורתי בקים ובסיעתו.
בחודש פברואר 1956, המנהיג הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב גינה באופן פומבי את פועלו של סטלין, מהלך אשר יצר תדהמה ברחבי העולם, וזעזע את העולם הקומוניסטי. בהשראת מהלך זה, מספר חברי הנהגה בקוריאה הצפונית החלו אף הם למתוח ביקורת על שלטונו הדיקטטורי של קים, ועל פולחן האישיות הסטליניסטי והמדיניות הכלכלית שאפיינו את הנהגתו. קים הצליח לדכא גם ניסיון זה לערעור על מנהיגותו במהלך כינוס הוועד המרכזי באוגוסט של אותה השנה. עד לשנת 1960, כ-70% מחברי הוועד המרכזי של שנת 1956 נעלמו מהאקלים הפוליטי הצפון-קוריאני.
במהלך ביקורו הרשמי במוסקבה בשנת 1955, קים איל-סונג ספג ביקורת שלילית בגין מדיניותו הסטליניסטית ופולחן האישיות הנרחב בו עשה שימוש. שגריר קוריאה הצפונית לברית המועצות, לי סאנגג'ו, חבר בפלג יאן-אן, דיווח למארחים הסובייטים כי אפילו פרסום תמונתו של קים בעיתון הפכה לעבירה פלילית, וכן כי המשטר הצפון-קוריאני העלה את דמותו של קים לדרגת הערצה חסרי תקדים, תוך השוואה לדמויותיהם של מרקס, לנין, מאו וסטלין, חברי הפנתיאון הקומוניסטי. לי גם טען שקים משכתב את ההיסטוריה הקוריאנית, בין היתר בטענה שכוחות הגרילה בהנהגתו שיחררו בכוחות עצמם את קוריאה מהכיבוש היפני, תוך התעלמות מהסיוע הניכר מצד מתנדבים מצבא העם הסיני. בנוסף, לי ציין כי במסגרת התהליך של הקולקטיבציה החקלאית בקוריאה הצפונית בהובלתו של קים, דגן הופקע מאיכרים בהיקפים נרחבים, מה שהוביל למספר רב של התאבדויות בקרב חקלאים.
בשנת 1968, קים הוביל מסע טיהור נוסף כנגד יריבים פנימיים במפלגת הפועלים של קוריאה, שהתנגדו לעקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה. במסגרת הטיהור, גורמים בכירים בפוליטיקה הצפון-קוריאנית הוקעו כאנטי-מהפכנים וסולקו מהמפלגה ומהחיים הפוליטיים, ביניהם גם לוחמי גרילה לשעבר כנגד היפנים.
במקור, פולחן האישיות של קים עוצב על פי הדגם הסטליניסטי, כאשר קים תואר תדיר כ״מנהיג העליון״. עם זאת, לאחר מותו של סטלין בשנת 1953, תיאורו של קים השתנה ל"מנהיג הגדול" - ״סוריונג״. במקביל להתפתחות ולהתפשטות פולחן האישיות של קים, גם עקרונותיה של אידאולוגיית ג'וצ'ה החלו להשתנות, כאשר האזכורים לעקרונות המרקסיזם-לניניזם צומצמו, והאזכורים לפועלו ולחשיבותו של קים עצמו התרחבו. במקביל, פולחן האישיות החל לכלול, בנוסף לקים עצמו, את בני משפחתו, בראש ובראשונה את בנו ויורשו, קים ג'ונג-איל.
ב-1972, לרגל חגיגות יום ההולדת של קים, נחנכה אנדרטת ברונזה בגובה 22 מטר בדמות פסלו.

יחסים בינלאומיים

בדומה למאו בסין, גם קים איל-סונג סירב לקבל את מדיניותו השלילית של ניקיטה חרושצ'וב ביחס לסטלין, והמשיך לאמץ את עקרונותיו של המודל הסטליניסטי בקוריאה הצפונית. במקביל, החל לשים יותר דגש על השאיפה לעצמאות צפון-קוריאנית מוחלטת, שאיפה המגולמת בעקרונות הג'וצ'ה. במהלך שנת 1965, במסגרת שיחה בין השניים, קים הדגיש בפני אלכסיי קוסיגין, ראש ממשלת ברית המועצות, שהוא לא בובה של אף אחד. קים גם טען כי "אנו (קוריאה הצפונית) מיישמים את המרקסיזם הטהור, ומגנים בו זמנית את השינויים מצד הסינים ואת השגיאות של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות״.
על פי מספר פרשנים, אחת מהסיבות לכך שקים איל-סונג נותר בשלטון במהלך שנות ה-50, חרף הניכור הגובר בינו ובין השלטונות הסובייטים, היא שהסובייטים נאלצו להפנות את תשומת לבם לדיכוי המהפכה ההונגרית של 1956. במקביל, היחסים בין קוריאה הצפונית ובין סין העממית התדרדרו באופן הדרגתי, בין היתר בשל סירובה העיקש של קוריאה הצפונית להכיר בתרומתה של סין לתום הכיבוש היפני של קוריאה, או בסיוע היפני במהלך מלחמת קוריאה. במהלך שנות ה-60, הן הסובייטים והן הסינים לא הצליחו לעצור או למתן את מסע הטיהור של קים כנגד יריביו, או את צעדיו להפיכת קוריאה הצפונית לאוטוקרטיה בסגנון סטליניסטי.
במקביל, המתיחות בין קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית החמירה בשנות ה-60 המאוחרות, מה שבא לידי ביטוי בסדרה של עימותי גבול מזוינים באזור המפורז הקוריאני. ב-1966, קים הכריז על ״שחרור הדרום" כחובה לאומית. ב-1968, כוח קומנדו צפון-קוריאני ביצע ניסיון כושל לתקוף את הבית הכחול, מעונו ומשרדו הרשמי של נשיא קוריאה הדרומית, ולרצוח את הנשיא פאק צ'ונג-הי. זמן קצר לאחר מכן, צוות הספינה פואבלו נתפס על ידי חיל הים הצפון-קוריאני. אנשי הצוות נותרו בשבי למשך כשנה, חרף מחאה אמריקאית בדבר תפיסה לא-חוקית של כלי שיט במים בינלאומיים, ושוחררו רק בדצמבר 1968 לאחר התנצלות אמריקאית רשמית. באפריל 1969, מטוס קרב צפון-קוריאני הפיל מטוס ביון אמריקאי מסוג לוקהיד EC-121, כאשר 31 אנשי הצוות על המטוס נהרגו כולם. הממשל האמריקאי בראשות הנשיא ניקסון בחר שלא הגיב, מאחר שבתקופה זו כוחות צבא ארצות הברית היו שקועים בוייטנאם, ולא היה באפשרותם לשגר כוחות צבא נוספים לקוריאה באם המשבר יחמיר. עם זאת, הן לכידת הפואבלו והן יירוט ה-EC-121 לא זכו לתמיכה מצד ברית המועצות, אשר שאפה בתקופה זו להימנע מפתיחת חזית לוחמה נוספת באסיה. לעומת זאת, תגובתה של סין לצעדיה של קוריאה הצפונית בתקופה זו אינה ברורה.
לאחר החלפתו של חרושצ'וב בליאוניד ברז'נייב ב-1964, היחסים בין קוריאה הצפונית וברית המועצות החלו להתחמם, כאשר היקף הסיוע מברית המועצות לקוריאה הצפונית החל אף הוא להתגבר. לעומת זאת, היחסים בין קוריאה הצפונית וסין המשיכו להתדרדר, כאשר הגינוי מצד קים למהפכת התרבות בסין, בתור ״טמטום שלא ייאמן״, נענתה על ידי סין בכינוי קים ״רוויזיוניסט שמן״.
בשנת 1972, ובניסיון להפשיר את היחסים בין קוריאה הצפונית והדרומית, התקיים מפגש פסגה ראשון בין פיונגיאנג בסיאול. עם זאת, החשדנות ההדדית סיכלה כל אפשרות לשינוי כלשהו במצב העניינים בשטח.
נפילתה של דרום וייטנאם ב-30 באפריל 1975 ואיחוד וייטנאם כולה תחת המשטר הקומוניסטי של הצפון, הוביל את קים לסברה כי חולשת ארצות הברית מהווה הזדמנות להשלמת האיחוד של קוריאה כולה תחת שלטונו. קים ביקר בבייג'ינג בחודש מאי 1975, בתקווה להסדיר את היחסים בין שתי המדינות ולהשיג תמיכה פוליטית וצבאית סינית לתוכניתו לכבוש את קוריאה הדרומית, אבל מאו צה-טונג סירב. חרף תמיכה פומבית סינית בקוריאה הצפונית, מאו אמר בפרטיות לקים כי סין לא תוכל לסייע לקוריאה הצפונית, הן עקב השפעותיה ההרסניות של מהפכת התרבות ברחבי סין, והן עקב רצונו של מאו לשקם את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית. בעקבות זאת, קים חזר לקוריאה הצפונית בידיים ריקות, ונאלץ לוותר על שאיפתו לאיחוד בטווח המיידי.
במקביל, קוריאה הצפונית הדגישה את תפיסת עולמה העצמאית בהצטרפותה לארגון מדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1975. צעד זה נועד גם לקדם את אידאולוגיית ג'וצ'ה כמודל לחיקוי עבור מדינות מתפתחות. בתקופה זו, קוריאה הצפונית יצרה קשרים חזקים עם המשטרים של בוקאסה ברפובליקה המרכז אפריקאית, מסיאס נגוומה בגינאה המשוונית, אידי אמין באוגנדה, פול פוט בקמבודיה, קדאפי בלוב, וצ'אושסקו ברומניה.

פיתוח כלכלי

המאמץ לבנייתה מחדש של קוריאה הצפונית לאחר השלכותיה ההרסניות של מלחמת קוריאה הסתייע בסיוע סיני וסובייטי נרחב. גם לקוריאנים שמוצאם מיפן שנהנו מניסיון בתעשייה היפנית היה חלק משמעותי במאמץ זה.
חרף חילוקי דעות ושורה של דיונים בקרב מפלגת הפועלים של קוריאה לאורך שנות ה-50, קוריאה הצפונית, בדומה ליתר מדינות הגוש הקומוניסטי, התמקדה בהשקעות בתעשייה בכבדה, בניית תשתיות וחיזוק העוצמה הצבאית, תוך הזנחת הייצור של מוצרי צריכה. בדומה ליתר המדינות הקומוניסטיות, גם קוריאה הצפונית עשתה שימוש ב״תוכניות חומש״ כלכליות מרוכזות לתקופות של מספר שנים.
תוכנית החומש הראשונה (1956-1954) העלתה על נס את השאיפה להסתמכות עצמית, לאור עקרונות הג'וצ'ה. תוכנית החומש הבאה (1961-1957) שמה לה למטרה לבצע הליך קולקטיבציה בענף החקלאות. התוכנית אמנם קיבלה השראה מהקפיצה הגדולה קדימה בסין באותן השנים, אך לא הובילה לאותן תוצאות הרסניות. כלל התעשיות בקוריאה הצפונית הולאמו באופן מלא בשנת 1959, והמיסוי על הכנסה חקלאית בוטל ב-1966.
לאורך כמעט כל שנות קיומה, קוריאה הצפונית פעלה במצב כוננות צבאית לקראת מלחמה, בדגש על שעבוד צורכי המשק הכלכלי לצורכי הצבא. תפיסה זו באה לידי ביטוי מספר רב של פעמים לאורך קיומה של המדינה, בין היתר בשנת 1962, כאשר המדינה השיקה קמפיין פרסומי חדש, תחת הסיסמה "נשק ביד אחת, ופטיש ומגל בשניה!" במסגרת ועידה מיוחדת של מפלגת הפועלים ב-1966, מי מחברי ההנהגה שהתנגדו למתן קדימות לצורכי הצבא הודחו מתפקידם.
על רקע חורבותיה של כלכלת צפון קוריאה לאחר מלחמת קוריאה, קוריאה הצפונית בנתה את הכלכלה מחדש על בסיס מודל הכלכלה המתוכננת. צ'ה גווארה, אז שר בממשלה הקובנית, ביקר בקוריאה הצפונית ב-1960, והכריז כי זהו מודל אותו קובה נדרשת לאמץ. בשנת 1965, הכלכלנית הבריטית ג'ואן רובינסון תיארה את הפיתוח הכלכלי של קוריאה הצפונית כ"נס". בהתאם להערכות, עד לסוף שנות ה-70, התמ״ג לנפש של קוריאה הצפונית, היה שווה, או עלה על זה של קוריאה הדרומית, זאת במידה רבה הודות לריכוז ההיסטורי של התעשייה הכבדה בצפון קוריאה. נכון לשנת 1968, כל הבתים בקוריאה הצפונית היו מחוברים לחשמל, אף שאספקת החשמל הייתה לא סדירה. נכון לשנת 1972, כל הילדים מגיל 5 עד 16 היו רשומים לבתי הספר, וכ-200 אוניברסיטאות ומכללות מקומיות הוקמו ברחבי המדינה. נכון לשנות ה-80 המוקדמות, כ-60-70% מהאוכלוסייה הצפון קוריאנית התגוררה ביישובים עירוניים.

לקראת משבר

במהלך שנות ה-70, הקפיצה המרשימה בכלכלתה של קוריאה הצפונית, יחד עם העלייה ההדרגתית ברמת החיים של תושבי המדינה, הגיעו לסיומן. בין הגורמים לשינוי זה הייתה החלטה להרחיב באופן ניכר את היקף ההשקעות בתעשייה הצבאית במדינה, במטרה להפחית את התלות של קוריאה הצפונית בסיוע הצבאי מצד ברית המועצות וסין. בתקופה זו, הממשלה הצפון-קוריאנית האמינה שהוצאות אלו יוכלו להיות מכוסות על ידי הלוואות מגורמי חוץ, והרחבת היקף המכירות של משאבי טבע בשוק הבינלאומי. קוריאה הצפונית השקיעה סכומים ניכרים בתעשיית הכרייה המקומית, לרבות רכישת ציוד כרייה ותשתיות מתאימות מחו"ל. המדינה גם רכשה מוצרים פטרוכימיים, טקסטיל, בטון, מתכת, ועיסת נייר לייצור צמחים מהמדינות המפותחות, לרבות אספקת מלט ממיזם יפני-דני בהיקף הגבוה בעולם. בעקבות משבר האנרגיה העולמי שהחל לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, מחיריהם של משאבי טבע רבים בקוריאה הצפונית, ששווקו בשוק החופשי, צנחו באופן דרסטי, מה שהותיר את המדינה עם חובות גדולים וחוסר יכולת לפרוע אותם ובמקביל להמשיך ולספק רמה גבוהה של שירותי רווחה לאזרחי המדינה. בעקבות זאת, תשלומי פירעון החובות של קוריאה הצפונית לגורמי חוץ החלו להתדלדל משנת 1974, כאשר התשלומים נפסקו באופן כמעט מלא החל משנת 1985. כתוצאה מכך, קוריאה הצפונית לא יכלה עוד לרכוש מוצרים שונים שמקורם בגורמי חוץ.
המצב החמיר עוד בשעה שהכלכלה המתוכננת של קוריאה הצפונית, אשר שמה דגש על ענפי תעשייה כבדה, הגיעה לגבול יכולת-הייצור שלה. עיקרון אידאולוגיית ג'וצ'ה, שהנחה את הממשלה להתמקד בייצור עצמי במקום בסחר חוץ, מיצה את עצמו, כמו גם היכולת של המדינה לעמוד במירוץ השינויים הטכנולוגיים עם מדינות מתועשות אחרות. לקראת אמצע שנות ה-70, מדינות שונות בעולם הקפיטליסטי, ביניהן קוריאה הדרומית, מיסדו תעשיות ייצור חדשות על בסיס מחשבים, אלקטרוניקה, ומוצרי טכנולוגיה מתקדמת נוספים, וזאת בשעה שהכלכלה הריכוזית-סטליניסטית של קוריאה הצפונית נותרה מבוססת על תעשיית מכרות וייצור פלדה. משבר זה הוביל גם לירידת קצב ההגירה לאזורים העירוניים, בהיעדר עבודה מתאימה.
בתקופה זו, וחרף הסימנים המתגברים למשבר כלכלי באופן, המשטר הצפון-קוריאני המשיך להשקיע בפרויקטים גרנדיוזים שקידמו את יוקרת המשטר, כגון מגדל ג'וצ'ה, מלון ריוגיונג ועוד. בשנת 1989, בתגובה לאולימפיאדת סיאול שהתקיימה ב-1988, המשטר אירח את ״פסטיבל הצעירים והסטודנטים העולמי״ בפיונגיאנג, כאשר לכבודו גם נבנה אצטדיון האחד במאי שהושק ביום פתיחת הפסטיבל. השקעות אלו, חרף המצב הכלכלי ההולך ומחמיר, שימשו אף הן כגורם להתדרדרות הכלכלית של המדינה.
בעקבות הקשיים הכלכליים הגוברים, קים נסע בשנת 1984 למוסקבה, שם פגש את המנהיג הסובייטי קונסטנטין צ'רניינקו. בתקופה זו, הסחר ההדדי בין קוריאה הצפונית לברית המועצות גבר, עד לשיא בשנת 1988 כאשר הסחר בין שתי המדינות הגיע להיקף שנתי של $2.8 מיליארד דולר. כתוצאה מכך, קוריאה הצפונית הסתמכה במידה גוברת והולכת על הסחר מול ברית המועצות, כאשר גם בשנת 1986, קים נפגש עם המנהיג הסובייטי החדש מיכאיל גורבצ'וב במוסקבה, וקיבל פעם נוספת התחייבות לתמיכה בכלכלה הצפון-קוריאנית.
עם זאת, ובשל המשבר החמור לו נקלעה כלכלת ברית המועצות עצמה, גורבצ'וב עצמו החל בשורה של רפורמות כלכליות ופוליטיות, אשר הובילו בסופו של דבר להתמוטטות הדרגתית של מדינות הגוש המזרחי בין השנים 1989 ל-1991, לרבות ברית המועצות עצמה. בעוד שבאופן פומבי, ההנהגה הצפון-קוריאנית הדגישה כי אירועים אלו מוכיחים את ״צדקת דרכה״ של קוריאה הצפונית ושל אידאולוגיית ג'וצ'ה, בניגוד ליתר המדינות הקומוניסטיות ש״סטו מהדרך״ כביכול, הדבר הותיר את קוריאה הצפונית מבודדת יותר מאי פעם מבחינה פוליטית.
מבחינה כלכלית, קריסתה של ברית המועצות ב-1991 שללה מקוריאה הצפונית את המקור העיקרי של סיוע כלכלי, והותיר את סין כבעלת הברית היחידה של המשטר. בהיעדר הסיוע הסובייטי, עליו קוריאה הצפונית הסתמכה בתקופה זו באופן מובהק, כלכלת המדינה התדרדרה ממצב של משבר מתמשך למצב של נפילה חופשית. בערך באותה התקופה (תחילת שנות ה-90), המנהיג העליון של קוריאה הצפונית מזה 45 שנה, קים איל סונג, היה על ערש דווי, כאשר בנו והיורש המיועד, קים ג'ונג-איל, השתלט בהדרגה על עוד ועוד תחומי ניהול של משק המדינה.