google/wiki40b huggingface dataset:
עפרה בנג'ו

קורות חיים

נולדה בעיר חלב שבסוריה. אביה, אברהם כאמל בסול, עבד כמורה עד שנאלץ להתפטר מעבודתו לאחר שפרצה מלחמת העצמאות. אמה, עדינה לטיפה בסול, נשאה בעול גידולם של שמונה ילדים. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1954, התגוררה שנה במעברת "מחנה ישראל" ואחר כך עברה לתל אביב שם למדה פרופ' בנג'ו בבית הספר העממי, בתיכון ובאוניברסיטה.
פרופ' בנג'ו עוסקת בחקר המזרח התיכון המודרני. עיקר מחקרה הוא בנושא המיעוט הכורדי, בהיסטוריה ובפוליטיקה של עיראק, ובטורקיה המודרנית. בנג'ו חיברה ספרים ומאמרים רבים בנושאים אלו, וכן ספרים ומאמרים העוסקים ביחסי המדינות והעמים הללו עם ישראל. כמה ממחקריה תורגמו לטורקית, ערבית וכורדית. מאמריה תורגמו גם לפרסית, ספרדית וסינית. 
את עבודת הדוקטורט שלה כתבה פרופ' בנג'ו באוניברסיטת תל אביב, בנושא השיח הפוליטי של שלטון מפלגת הבעת' בעיראק. עבודת הדוקטורט ראתה אור כספר "עיראק של צדאם".
פרופ' בנג'ו משמשת כראש התוכנית ללימודים כורדים וכחוקרת בכירה במרכז משה דיין ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, וכמרצה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. 
היא פרסמה מספר תרגומים לעברית לכתביהם של משוררים טורקים וערבים בהם נאזים חכמת ואורהאן ולי קניק (Orhan Veli Kanik) (תרגומים מטורקית) ומחמוד דרוויש ואבו נוואס (תרגומים מערבית). 
שמשה כמרצה אורחת באוניברסיטת אמורי בארצות הברית, באוניברסיטת בייג'ינג, באוניברסיטת בועזיצ'י (Boğaziçi) בטורקיה ובמכון הוושינגטוני למדיניות המזרח התיכון (The Washington Institute for Near East Policy). 
פרופ' בנג'ו מרבה לדבר על נושאי התמחותה בתקשורת העולמית והישראלית.
חורחה ואלדיביה

קריירת מועדונים

ואלדיביה נולד להורים צ'יליאנים במרקאי, ונצואלה. בגיל צעיר חזרה משפחתו לצ'ילה, והתיישבה בעיר סנטיאגו. שם החל ואלדיביה לפתח את כשרון הכדורגל שלו, ונרשם כבר בגיל 7 לקבוצת הילדים של קולו-קולו. ביוני 2002 הועלה ואלדיביה לקבוצת הבוגרים של המועדון, אך מיד הושאל לאוניברסידד דה קונספסיון, בעיקר בשביל לקבל דקות משחק. בעונתו הראשונה בקונספסיון עזר למועדון להעפיל לגביע סודאמריקנה בפעם הראשונה בתולדותיו. לאחר עונת הפתיחה המצוינת שלו במדי קונספסיון, הושאל ואלדיביה לראיו ואיקאנו, ולאחר מכן לסרבט ז'נבה השווייצרית. לאחר 3 עונות כשחקן מושאל, חזר ואלדיביה לקולו-קולו, ועונתו הראשונה כשחקן הקבוצה הבוגרת של קולו-קולו, כבש 9 שערים ב-16 הופעות. בעונה לאחר מכן, עונת 2006, הפך לשחקן מפתח בהרכב הקבוצה, ותופקד כפליימייקר.
ב-5 באוגוסט 2006 חתם ואלדיביה בפלמיירס, ששילמה עבורו 3.5 מיליון דולר דמי העברה, הסכום הגבוה ביותר ששילם המועדון עד אז תמורת שחקן זר. השחקן חתם על חוזה ל-3 עונות, בו ירוויח 400 אלף דולר לשנה. ב-16 ביוני 2007 כבש ואלדיביה את שערו הראשון במדי פלמיירס, בניצחון קבוצתו 1-2 את ריו ברנקו. בסיום עונתו הראשונה במועדון, עונת 2007, נבחר ואלדיביה לנבחרת העונה בליגה הברזילאית הראשונה. בעונת 2008 המשיך ואלדיביה להיות חלק משמעותי בהרכב פלמיירס. בסיום העונה החלו להגיע שמועות על מעברו של ואלדיביה לקבוצות באירופה, בין היתר ורדר ברמן, הרטה ברלין ואספניול, אך למרות זאת ניהל השחקן משא ומתן עם אל-עין, מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-15 באוגוסט 2008 עבר ואלדיביה לאל-עין, ששילמה עבורו 8 מיליון דולר. ואלדיביה חתם על חוזה ל-4 עונות, בו ישתכר ב-10 מיליון דולר בשנה. בתוך פחות מעונה בקבוצה, הפך ואלדיביה לשחקן המוכר ביותר בקבוצה ולסמל המסחרי שלה. בסקר שנערך בין אוהדי אל-עין, נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בתולדות המועדון. בעקבות זאת, נשיא המועדון, מוחמד בין זייד אל נחיין, הציע לואלדיביה חוזה לכל החיים במועדון, אך השחקן סירב לחתום. ב-15 בספטמבר 2009 נבחר ואלדיביה לשחקן הטוב ביותר בגביע המפרץ הערבי. ב-2010 קיבל ואלדיביה את סרט הקפטן בקבוצה. לאחר מונדיאל 2010 החל השחקן במשא ומתן לשחרורו מהקבוצה.
ב-26 ביולי 2010 הודיעה הנהלת פלמיירס על רכישתו של ואלדיביה, תמורת 16 מיליון דולר. בעונת 2012 סייע לפלמיירס לזכות בגביע הברזילאי, ובעונת 2013 סייע לקבוצה לחזור לליגת העל הברזילאית לאחר שנת היעדרות. ב-25 ביולי 2016 חתם באל-וואחדה מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. ב-23 ביוני 2017 חזר לאחר 11 שנה לקבוצת נעוריו קולו-קולו.

נבחרת צ'ילה

בעקבות כך שואלדיביה נולד בוונצואלה להורים צ'יליאנים, הוא היה זכאי לשחק בשתי הנבחרות של שתי המדינות, נבחרת ונצואלה ונבחרת צ'ילה. לבסוף בחר בנבחרת צ'ילה. ב-18 בפברואר 2004 הופיע לראשונה במדי צ'ילה, במשחק נגד מקסיקו. ב-16 בנובמבר 2006 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-2 לפרגוואי. ואלדיביה הפך במהרה לשחקן הרכב בצ'ילה, ואף קיבל את חולצה מספר 10. ואלדיביה זומן לסגל צ'ילה לקופה אמריקה 2007, מונדיאל 2010, קופה אמריקה 2011 ומונדיאל 2014, בו כבש שער בניצחון צ'ילה 1-3 את אוסטרליה.
בקופה אמריקה 2011 נכלל ואלדיביה בקבוצת הטורניר.
טורקהיים

גאוגרפיה

טורקהיים ממוקמת ברגלי הרי הווז' בכניסה לעמק הפשט, כשני קילומטרים ממערב לקולמר, בירת המחוז. העיירה נמצאת על דרך היין של אלזס (Route des vins d'Alsace).
העיר נבנתה בצורת משולש מוקף חומה בו שלוש שערים בהם ניתן להיכנס לעיר. הכניסה הראשית נמצאת מדרום לעיר ונקראת שער צרפת (Porte de France). הכניסה המזרחית נקראת שער בראן (Porte du Brand), על שם הגבעה המשקיפה על השער. השער המערבי נקרא שער מונסטר, על שם העיר מונסטר שהשער פונה לכיוונה.

היסטוריה

לפי הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בעיר, משערים כי העיר נוסדה בתקופה הרומית. כשהשבטים הגרמאניים פלשו לאימפריה הרומית וחצו את הריין, הטורינגים התיישבו באזור זה. משארים כי שם העיר נובע משם השבט כאשר בתחילה נקראה העיר Thorencohaime ולאחר מכן Thuringheim. לקראת סוף ימי הביניים העיר הייתה בשליטת מנזר מונסטר.
ב-1312 קיבלה העיר מעמד של עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, וב-1354 הצטרפה לדקאפול (Décapole), קואליציית הערים הקיסריות החופשיות של אלזס.
בעקבות שלום וסטפליה, שסיים את מלחמת שלושים השנים, ב-1648, העיר איבדה את תוארה כעיר קיסרית חופשית ועברה לשליטתה של צרפת, שקיבלה את אלזס מידי בית הבסבורג. יחד עם שאר ערי הדקאפול, העיר לא הסכימה להשלכות חוזה זה שהסיר את החופש היחסי שהיה לה והחזיר את העיר לשלטון האצילים. העיר עמדה בסירובה להצטרף לצרפת עד להסכמי ניימכן בשנת 1678. במסגרת הסירוב הזה נערך קרב טורקהיים ב-1675 בו הובסו כוחותם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ופרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, בידי כוחותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
בעת החדשה עברה העיר את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי הגרמנים במלחמת פרוסיה-צרפת וסופחה לגרמניה ב-1871 עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51). בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה סופחה אלזס שוב לצרפת.
טורקהיים היא אחת הערים הבודדות בצרפת שגם היום יש בה שומר לילה היוצא לסיבוב שלו כל יום ב-10 בלילה בין 1 במאי ל-31 באוקטובר וכן בחצות של ה-31 בדצמבר.
ג'ון בארי

חייו

ג'ון בארי פרנדרגאסט נולד ב-1933 ביורק אשר בבריטניה למשפחה אשר עסקה בתחום הקולנוע. בזמן שירותו בצבא גילה את אהבתו למוזיקה ועם שחרורו למד בהתכתבות הלחנה וחיבור מוזיקה והקים מספר להקות קטנות. עבודתו עם הזמר אדם פיית' בחיבור שירים לסרטי קולנוע תפסה את עינם של מפיקי הסרט "ד"ר נו", הראשון בסדרת ג'יימס בונד.
בארי נשכר כדי להלחין את הפסקול שליווה את הסרט, אך לא זכה להכרה על גולת הכותרת - הנעימה שהפכה לסימן ההיכר של הסדרה לאורך כל סרטיה. על אף שהיה מעורב במוזיקה אשר ליוותה את הסרט אך זהות מחברה של הנעימה הייתה למחלוקת ארוכת שנים בינו ובין המלחין המוכר מונטי נורמן, אשר נשכר במקור כדי לחבר את הפסקול השלם לסרט. בארי נשכר כדי לשפר את עבודתו של נורמן, ואף ציין כי הגיעה לידיו טיוטה של הנעימה אותה שיפר והפכה, לטענתו, לזו המוכרת כיום. עם זאת, נורמן זכה בתביעת דמי נזיקין כנגד העיתון לוס אנג'לס טיימס כאשר זה טען במאמר שפרסם שבארי הוא היוצר.
בארי הלחין את הפסקולים ושירי הנושא עבור 11 סרטי בונד נוספים בהם היה לפורץ דרך, כאשר היה הראשון להשתמש בסינתיסייזר ובאמני מוזיקת פופ בפסקול קולנועי. מלבד סרטי קולנוע בארי הלחין את המוזיקה עבור מספר סדרות והצגות שוליות.
בארי נישא ארבע פעמים. שלושת נישואיו הראשונים עם: ברברה פיקארד (1959–1963), השחקנית ג'יין בירקין (1965-1968) וג'יין סידי (1969–1971) הסתיימו בגירושין. ב-1978 נישא ללורי לה היה נשוי עד מותו. לבארי היו ארבעה ילדים; מנישואים מספר 2,1 ו-4 (אחד מכל אישה) וילד אחד מאולה לרסון איתה חי תקופה מסוימת בשנות ה-60.
ניב רסקין

ביוגרפיה

רסקין הוא בוגר תואר ראשון במשפטים וממשל מהמרכז הבינתחומי הרצליה ומוסמך בתקשורת מאוניברסיטת תל אביב.

קריירה

רסקין שירת ועבד בגלי צה"ל כמפיק במחלקת החדשות, שדרן ועורך הספורט של התחנה. ב-1995 חשף פרשה של הימורים בליגת העל בכדורסל. במקביל הצטרף גם לערוץ הספורט כשדר כדורסל, לאחר שנה בה שידר חדשות מקומיות. ב-28 בנובמבר 2001 חשף בגלי צה"ל את פרשת שופטים באדום, פרשת מכירת משחקים בכדורגל שלוותה באיומים על חייו.
עד תחילת 2009 המשיך רסקין בתפקידו כעורך הספורט של רשת גלי צה"ל, במסגרת תפקיד זה הגיש את התוכנית "עושים ספורט" ובנוסף הגיש את פינת הספורט בתוכנית "נכון להבוקר" בהנחייתו של רפי רשף. בספטמבר 2008 הוכרז על ידי רשף כי הוא רואה את רסקין כיורשו בהגשת התוכנית, והוא אכן מונה למגיש הראשי לאחר פרישתו של רשף, בדצמבר באותה שנה סיים את תפקידו כעורך הספורט.
החל מעונת 2008/2009 משדר רסקין את משחקי מכבי תל אביב ביורוליג (למעט עונת 2013/14, בה שידר יורם ארבל). בנוסף לכך משדר רסקין את משחקי ליגת העל בכדורסל. רסקין מנחה את התוכנית "יציע העיתונות" מראשיתה, לצד העיתונאי רון קופמן, הפרשן שלמה שרף ופרשנים נוספים.
רסקין הנחה גם את התוכנית "המושכים בחוטים" בערוץ HOT בידור ישראלי ובטלוויזיה החינוכית (2010-2012), תוכנית ראיונות עם אנשים מעולם התקשורת הישראלי. לאחר מכן הנחה את התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית בשנים 2013–2014, ושוב בין החודשים ינואר-אוקטובר 2016.
ביולי 2017 פורסם כי רסקין צפוי להגיש את "חדשות הבוקר", תוכנית הבוקר של הזכיינית "קשת" לאחר עזיבתו של יואב לימור, ולטובת תפקיד זה יעזוב את גלי צה"ל. כחודשיים לאחר מכן, תשע שנים לאחר שהחליף את רפי רשף בהנחיית תוכנית הבוקר של גל"צ, "נכון להבוקר", הגיש רסקין את התוכנית בפעם האחרונה. את הגשת תוכנית הבוקר של "קשת" החל ב-22 באוקטובר אותה שנה.
בקיץ 2018 שידר יחד עם רותם ישראל את התוכנית "נינג'ה ישראל", בקשת 12.

חיים אישיים

רסקין נשוי ואב לשתיים.
אליס גי בלאשה

חייה המוקדמים

בשנת 1873 גרה אמה של גי בסנטיאגו דה צ'ילה, וכשהייתה בהריון היגרה לפריז, שם ילדה את גי שגודלה בידי סביה עד גיל 4. בשנת 1877 חזרו גי ואמה לצ'ילה, של פגשה גי את אביה לראשונה. בשנת 1879 שבה גי יחד עם אביה לצרפת שם למדה בפנימיה יחד עם שתיים מאחיותיה. בשנים בהן למדה גי בפנימיה רשת חנויות הספרים שהייתה בבעלות אביה פשטה את הרגל. עקב כך נאלץ אביה להעבירה לפנימיה זולה יותר. בזמן שלמדה בפנימייה החדשה נפטרו אביה ואחיה. לאחר מות אביה למדה גי הקלדה ובשנת 1893 החלה לעבוד כמזכירה בחברת לכה.

חברת גומון

בשנת 1894 נשכרה גי כמזכירה על ידי המהנדס והממציא לאון גומון בחברת הצילום וציוד האופטיקה של פליקס רישאר, "לה קונטואר ז'נרל דה פוטוגרפי". החברה התפרקה במהרה ונרכשה על ידי גומון שהקים חברה חדשה משלו שהפכה במהרה לכוח מרכזי בתעשיית הקולנוע החדשה בצרפת. גי החליטה להצטרף לחברה של גומון ועבדה בה במשך יותר מ-10 שנים, במהלכן יצרה מאות סרטים.
גי נחשבת לאחת הראשונות שיצרו קולנוע נרטיבי. בשנים 1902-1906 יצרה סרטי סאונד מסונכרן רבים עבור מערכת הכרונופון של גומון. הסרטים נוצרו בתהליך בן שני שלבים: בראשון הוקלט הקול ובשני צולמו שחקנים בעודם מקשיבים לקולות שהושמעו מגלילי שעווה. בהצגה עצמה סונכרנו שתי ההקלטות השונות ויצרו אשליה כאילו היו אלה באמת "סרטים מדברים".

חברת סולקס

בשנת 1907 נישאה גי להרברט בלאשה, עובד נוסף בחברת גומון, והיגרה יחד איתו לקליבלנד, שם ניסה בלאשה לקדם זכיין אמריקאי של מערכת הכרונופון של גומון. בשנת 1910 הקימה חברת הפקה משלה בשם "סולקס", שהייתה חברת ההפקה הגדולה ביותר באמריקה שלפני הוליווד. היא הייתה המנהלת האומנותית של החברה, וביימה רבים מסרטיה. בתוך שנתיים חברת סולקס נהייתה כה משגשגת שגי בנתה אולפן משלה בפורט לי שבניו ג'רזי. מחירו של האולפן נאמד אז בכ-100,000 דולר, סכום המקביל ליותר מ-2 מיליון דולר כיום.

פרסים

בשנת 1953 קיבלה גי את אות ליגיון הכבוד, העיטור הלא-צבאי הבכיר ביותר שמוענק בצרפת. ב-16 במרץ 1957 קיבלה את אות הסינמטק הצרפתי.
קז'ימייש ברטל

קז'ימייש ולדיסלב ברטל (בפולנית: Kazimierz Władysław Bartel;‏ 3 במרץ 1882 - 26 ביולי 1941) היה מתמטיקאי ופוליטיקאי פולני, שכיהן כראש ממשלת פולין שלוש פעמים בשנים 1926-1930.

חייו

נולד בלבוב (אז למברג באוסטרו-הונגריה, כיום באוקראינה), סיים לימודי הנדסת מכונות במכון הטכנולוגי של לבוב בשנת 1907 ומונה לפרופסור בשנת 1914. במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא אוסטרו-הונגריה, בשנת 1919 מונה לשר לענייני תחבורה מסילתית ומשנת 1922 היה חבר הסיים. בעקבות הפיכת מאי שהוביל יוזף פילסודסקי בשנת 1926 מונה לראש הממשלה, ובשנים 1926-1928 היה סגן ראש הממשלה ושר לענייני דתות ול"הארה ציבורית", אך למעשה היה ראש הממשלה בפועל. 
בשנת 1930 פרש מהפוליטיקה וחזר לאקדמיה. הוא מונה לרקטור המכון הטכנולוגי של לבוב, קיבל תואר דוקטור כבוד ונעשה חבר באגודת המתמטיקאים הפולנית. בשנת 1937 מונה לסנאטור. בעקבות פלישת ברית המועצות לפולין במלחמת העולם השנייה, סירב להצעה לכהן בפרלמנט הסובייטי בשנת 1940. בעקבות פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות נעצר בלבוב בידי הגרמנים, סירב לשתף איתם פעולה ונרצח בירי ב-26 ביולי 1941, במקביל לרצח עשרות אנשי אקדמיה אחרים מלבוב - פשע שנידון במהלך משפטי נירנברג. מקום קבורתו לא נודע.
ע.ז.ר.ה - איגוד דוברי אנגלית

עמותת ע.ז.ר.ה (אנגלית: E.S.R.A. English Speaking Residents Association) היא עמותה התנדבותית של דוברי אנגלית המפעילה פרויקטים בתחום החינוך והרווחה למען הקהילה ומספקת חיי קהילה לדוברי אנגלית. העמותה נוסדה על ידי מרל גוטמן בשנת 1979.
מצוק פורבס (אנטארקטיקה)

מקור השם

שמו של הרכס ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים והוא נקרא על שם רוברט ב. פורבס (Robert B. Forbes) מאוניברסיטת אלסקה, אשר ערך מחקרים גאולוגיים במצר מקמרדו, עבור צי ארצות הברית, במסגרת מבצע קיפאון עמוק, בין השנים 1955–1956, וכן בין השנים 1962–1963.
מנהרה

מנהרות בעולם

המנהרה הפעילה הארוכה בעולם היא  מנהרת בסיס הגוטהארד שבשווייץ. היא משמשת רכבת מהירה ואורכה כ-57 קילומטר.
השנייה באורכה היא  מנהרת סייקן ביפן שאורכה 53 קילומטר. היא משמשת מסילת רכבת המקשרת בין שני איים במדינה. מנהרת רכבת ארוכה נוספת היא מנהרת התעלה שאורכה מגיע ל-50 קילומטר.
מנהרת אייקסונד היא המנהרה התת-ימית העמוקה בעולם. היא מגיעה לעומק של 287- מטר.

מנהרות היסטוריות

במשך שנים הייתה מדינת ישראל דלה יחסית במנהרות, ומספר פרויקטים מרכזיים המצריכים חפירתן של מנהרות נמצאו שנים רבות בשלב התכנון. שתי המנהרות הבולטות שהוקמו בה במאה ה-20 הן מנהרת רמין בשומרון ומנהרת הרכבת בראש הנקרה שהוקמו שתיהן לפני קום המדינה. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה תנופת בנייה הכוללת מנהרות רבות בעיקר באזור העיר ירושלים.
אילנה גומל

אילנה גומל (נולדה ב-1961) היא פרופסור חבר בחוג לאנגלית ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב. מתמחה בסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה. חוקרת נרטולוגיה, דיקנס, תרבות ויקטוריאנית ופוסטהומניזם. כתבה שישה ספרים ומספר מאמרים אקדמיים. פרסמה עשרות סיפורי מדע בדיוני ופנטזיה באנגלית, ורומן פנטזיה אחד, "A Tale of Three Cities" (סיפור על שלוש ערים), שיצר לאור ב-2013 בהוצאת "Dark Quest Books". גומל היא בתה של הסופרת מאיה קגנסקיה.

ביוגרפיה

ילנה רוסילובסקה נולדה בקייב שבאוקראינה, למשפחה עם שורשים סובייטים עמוקים. סבה מצד אמה נעלם וכנראה נהרג ב-1941 בתחילת המלחמה עם הנאצים, והיא גדלה אצל סבתה, גם היא קומוניסטית אדוקה. הצד היהודי של משפחתה חווה מקרים רבים של אנטישמיות, כולל רציחתם של אחי סבתה, דבר שהביא את גומל להחליט לעלות לארץ בשנת 1978 כדי למנוע מילדיה חוויות דומות. זמן קצר לאחר מכן עברתה את שמה.
גומל סיימה תואר ראשון ותואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב, ב-1984 וב-1990 בהתאמה. את הדוקטורט סיימה ב-1996, והמשיכה לעבודת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון ב-1996. היא הצטרפה לסגל של אוניברסיטת תל אביב ב-1997, ושימשה כיו"ר החוג לאנגלית שם בין השנים 2004–2006.
המוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה

היסטוריה

המוזיאון נוסד בשנת 1887 כמוזיאון אוניברסיטאי. במהלך ראשית שנות ה-20 שלח המוזיאון משלחות ארכאולוגיות ואנתרופולוגיות למצרים, לעיראק, לאפריקה, למזרח אסיה ולדרום אמריקה, ומוצגים שאספו המשלחות מוצגים במוזיאון.
המוזיאון שוכן במבנה בסגנון אדריכלות בוז-אר, שנחשב לאחד היפים בבנייני האוניברסיטה. במהלך השנים הורחב המוזיאון מספר פעמים, אולם גם המבנה המורחב מהווה רק שליש ממבנה המוזיאון על פי תוכניתו המקורית השאפתנית, שנועדה להקים את המוזיאון הגדול ביותר בארצות הברית. המבנה תוכנן על ידי צוות אדריכלים שלימדו בפקולטה לאדריכלות של האוניברסיטה, ובהם וילסום אייר ופרנק מיילס דיי. המבנה הושלם בשנת 1899, ובו הוצגו הממצאים מהמשלחת הראשונה של המוזיאון שחפרה באזור ניפור. בשנת 1915 הוקם מבנה הרטונדה ובו האודיטריום של המוזיאון, וכן אוספי הפפירוסים. בשנת 1926 נחנך אגף קוקס בתכנונו של האדריכל צ'ארלס קלאודר ובו מוצגים כיום האוספים המצריים של המוזיאון, ובשנת 1929 הוקף אגף שארפ.

אוספי המוזיאון

במוזיאון אוספים נרחבים ממצרים העתיקה (ובהם פסלים, תגליפים ומומיות, ואף ספינקס שלם מארמונו של פרעה מרנפתח), סין (בין היתר מוצגים פסלים, ציורים, וכן כדור בדולח שהיה שייך לקיסרית קישי) והמזרח התיכון (ובהם פסלים מאור, כתרים, כלי מוזיקה ותכשיטים שומרים), וכן יצירות אמנות מיוון העתיקה ורומא העתיקה, אמנות פרה-קולומביאנית, אמנות של תרבות המאיה (מחפירות שנערכו בעיר טיקל שבגוואטמלה בין השנים 1956 -1970 על ידי צוותי האוניברסיטה) ואמנות בודהיסטית. אוספים קטנים נוספים הם אוספי האמנות האפריקאית.
משפחת דפיסא

דפיסא (קריא: דה פיזה) הייתה משפחה יהודית חשובה מפירנצה שבאיטליה.
משפחת דפיסא פעלה במאות ה-15 וה-16 ועסקה בבנקאות, ארגנה קליטת פליטים מספרד, צורכי ציבור וגם נודעה בפעילותה הספרותית והתרבותית. בן המשפחה הראשון המוזכר בכתובים הוא יחיאל בן מתתיהו דפיסא, אשר בשנת 1400 הקים בנק ובית מסחר בעיר פיזה. הוא גם עסק בעסקי ציבור ודאג לביסוס הקהילה היהודית. הוא נמנה עם הקרואים ב-"אסיפות שלוחי קהילות איטליה" בשנת 1415 בבולוניה ובשנת 1418 בעיר פורלי (Forli) שבמחוז אמיליה-רומאניה.
על בני המשפחה נמנים: המשורר שמואל כהן דפיסא, הבנקאי יחיאל דפיסא, הגאון יצחק דפיסא, הגאון אברהם דפיסא, רבי יחיאל נסים - מחבר "מנחת קנאות" ודניאל מפיזה - מראשי יהדות רומא.

יחיאל דפיסא

יחיאל דפיסא היה נכדו של יחיאל בן מתתיהו דפיסא. צאצאיו היו: רבי אברהם בן החכם רבי יצחק בן החכם רבי יחיאל דפיסא - מת בבולנייא שנת שי"ד.
וקבלתי מזקני הדור כי בהיות ר' יחיאל דפיסא, הנזכר בפיסא אשר בטוסקנה, חוף הים הגדול, בהיותו כגלות ספרד, שנת רנ"ב, ברחו משם יהודים רבים ובאים לאיטלאה כדי לעבור אל הוגרמה (טורקיה) הי' זה זקן מקבל כלם עניים ועשירים ומכלכלם ומלוה אותם על יד עם הספקות ומזונות בכל המצטרך. ואומרים שבזבז בזה סך רב.
— חיבור הכתוב על פועלו
]
יחיאל דפיסא תמך ב-"חכמים, משוררים ומליצים בלשון עבר" (אוצר ישראל). הוא היה גם ידידו של דון יצחק אברבנאל שהיה קרוב לשלטון בעיר נאפולי.

יצחק דפיסא

יצחק (איזאקו) דפיסא, נדיב יהודי תושב העיר פיזה. כמו אביו יחיאל דפיסא, סייע לפליטים יהודים מספרד להשתקע בטוסקנה. הוא הקים את הבנק "מונטה די פייטה", אשר סייע בין היתר לנזקקים בפיזה, והיה בכך לאחד ממוסדות הרווחה הראשונים באיטליה. יכולתו של איזאקו לפתוח את ידו לנזקקים נבעה גם מהצלחותיו העסקיות. הבנק שבבעלותו היה מוסד מוביל בתחום ההלוואות בטוסקנה, ואולי אף באיטליה כולה. איזאקו, שפתח סניפים ("שולחנות") בכל רחבי איטליה, נכנס כשותף בעסקים מסחריים, וכאשר הגיע למעמד נכבד בעירו, התפרסם בתור אדם התומך בסופרים ובאומנים.

אברהם דפיסא

אברהם דפיסא היה בעל עסק בנקאי גדול, משורר ו-"חכם מלומד בתחום התלמוד". בחכמתו הרחבה והעמוקה בדברי חז"ל, על שכונה בקהילתו בתואר "גאון". באוסף התשובות של רבי מנחם עזריה מפאנו נמצאו שתי תשובות שלו בענייני הלכה, אשר נכתבו בשנת 1544. 
הוא מת בעיר בולוניה בשנת שי"ד (1554).
ר' אברהם דפיסא גבר בגוברין ככל המושכלות ומת בחצי ימיו והניח בנים ועושר וכבוד וחיבר חבורים.
— על גורלו מסופר
]

יחיאל ניסים דפיסא

יחיאל ניסים דפיסא (1574-1507) היה דודנו של אברהם ועבד עשרים שנה במוסד הבנקאי של אביו, עד אשר נסגר. אז עבר ללימודי תרבות כללית וללימודי רבנות ובהמשך התמקד רק בלימודי קודש.
יחיאל נסים בהעתקת כתבים פילוסופיים ותאולוגיים, כמו הפירוש הגדול של אבו רשיד לחיבור "מטאפיזיקה" של אריסטו. יחיאל נסים נתן ביטוי לידענותו הרחבה בכתבים רבים ומגוונים, ובחיבורו המפורסם, "מנחת קנאות", הוא ניסה להוכיח כי לדת יש עליונות בלתי מעוררת על הפילוסופיה. כן, יחיאל ניסים עסק גם בנושאי הקבלה ובחכמת התלמוד, ובהקשר זה נודע בחיבורו הגדול על הוראות המשפט התלמודי המסדירות את הבעיות הכרוכות במתן ההלוואה בריבית בתחילתו של עידן הבנקאות המודרנית.
דניאל דפיסא סייע לדוד הראובני בשנת 1525 בדרכו מרומא צפונה.
גריבען

גריבען או גריוולעך (מיידיש), ובעברית גלדי שומן, הוא מאכל מהמטבח האשכנזי, העשוי מעור עוף או אווז ובצל מטוגנים עד פריכות ושחומים, שנותרים לאחר הכנת שמאלץ. מאכל זה שימש כתחליף כשר לבייקון. הוא נאכל כפי שהוא ומשמש גם כמילוי לעוף, לעיתים כחלק מתערובת קוגל אטריות וכן כתוספת שמעטרת מאכלים שונים כגון כבד קצוץ וכוסמת.

אזכורים תרבותיים

חיים נחמן ביאליק הזכיר את גלדי השומן בסיפוריו "החצוצרה נתבישה": 
סעודת "מלוה מלכה", שתחלתה משקה – יי"ש ומִשרת פירות בתוספת גלדי שומן, קורקבנים וכבדים מרוסקים של האווזים השחוטים, אמצעיתה – שוב משקה בצירוף תחמיץ רותח ומעלה הבל ולביבות ממולאות, וסופה – עוד הפעם משקה עם זמירות בפה ונגינת אחי בכנור וברקודים של התלהבות עד עלות השחר.
— החצוצרה נתבישה, מתוך פרויקט בן יהודה

ו"מאחורי הגדר": 
בימי שחיטת אַוָּזים ציפא-לאה שולחת בשכר זה "לרבי" תוספת חִנם: מנה יפה של גלדי שומן.
— מאחורי הגדר, מתוך פרויקט בן יהודה
עותר ציבורי

עותר ציבורי הוא אדם או גוף הפונה לבית המשפט למען מטרה ציבורית כללית. בפני העותר הציבורי עומדת במערכות משפט רבות המגבלה של העדר זכות עמידה המגבילה את היכולת של העותר הציבורי להעלות נושאים בפני בית המשפט. מצד שני, במערכות משפט מסוימות, כמו בישראל, זוכה העותר הציבורי לעיתים בהתחשבות, למשל בהשתת הוצאות משפט נמוכות.

בישראל

בישראל היה גידול ניכר בפניות של עותרים ציבוריים לבית המשפט החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, לאחר שבג"ץ הרחיב מאוד את זכות העמידה. עם זאת, נקבע באופן כללי שבית המשפט לא ייענה לעתירה של עותר ציבורי כאשר קיים נפגע פרטני הנמנע מפנייה לבית המשפט. אולם היו מקרים בהם בג"ץ נתן זכות עמידה לעותר ציבורי גם במקרים מעין אלו. המגמה בישראל בשנים האחרונות היא להרחיב את זכות העמידה של העותר הציבורי. מגמה זאת מופיעה גם אצל בית הדין הארצי לעבודה ובעקבות זאת ניתן להסתדרות החדשה להצטרף להליך משפטי פרטי של עובד, כאשר העניין הנדון הוא בעל השלכה ציבורית. 
על הבעיות הנלווית למתן זכות עמידה לעותר הציבורי נכתב בפסק הדין בג"ץ 2148/94:
"עם זאת, הניסיון מלמד כי דרך השער של העתירה הציבורית נחפזים להיכנס אל בית המשפט,  מפעם לפעם, גם עותרים שאינם ראויים: עותרים שאינם מתמצאים  די הצורך בנושא העתירה, ולפיכך אינם מסוגלים או אינם טורחים להכין תשתית עובדתית לעתירה ... עותרים המחפשים בעיקר את אור הזרקורים הנלווה לא פעם לעתירות ציבוריות הנשמעות בבית משפט זה."
באופן כללי, גם עותר ציבורי צריך לשלם הוצאות משפט לצד שכנגד וכשהדבר נדרש עליו להפקיד ערבון להבטחת התשלום. עם זאת, נקבע שיש למנוע תוצאה לפיה "עותר ציבורי", הפועל בשם אינטרס הציבורי, יורתע הרתעת יתר מנקיטת הליך בשל חובת הפקדת עירבון והחשש מפסיקת הוצאות לחובתו. במקרים רבים שיעור ההוצאות המושת על עותר ציבורי נמוך מן המקובל בשים לב למעמדו, לחשיבות האינטרס הציבורי שבשמו יזם את ההליך ולהיעדר עניין אישי בהליך.
הנסיך נפוליאון בונפרטה

ביוגרפיה

נפוליאון נולד ב-9 בספטמבר 1822 בטרייסטה, לז'רום בונפרטה ולקתרינה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך הראשון, מלך וירטמברג ואוגוסטה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל. בצעירותו הוא התיידד עם בן דודו לואי נפוליאון, ולאחר מכן שירת בצבא ממלכת וירטמברג. בשנת 1848 הוא נבחר לאספה המכוננת, והיה החבר הכי צעיר בה, ולאחר ההפיכה הצרפתית של 1851 סייע לבן דודו לדכא את התנגדות הרפובליקנים. נפוליאון היה יועץ קרוב של בן דודו נפוליאון השלישי, והיה תומך מרכזי של התערבות צרפתית באיטליה, כפי דרישת קמילו בנסו די קאבור והלאומנים האיטלקים.
נפוליאון שימש כמפקד דיוויזיה במהלך מלחמת קרים, ולאחר מכן שימש כמושל אלג'יריה. כחלק ממדיניות הברית של דודנו עם ממלכת סרדיניה, התחתן נפוליאון ב-30 בינואר 1859 עם מריה קלוטילדה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואדליידה מאוסטריה, ונולדו להם 3 ילדים. במהלך מלחמת אוסטריה-סרדיניה פיקד נפוליאון על קורפוס צרפתי, אולם הוא לא השתתף בקרב סולפרינו.
בשנת 1870 התפטר נפוליאון השלישי בעקבות המפלה במלחמת צרפת-פרוסיה, והוקמה הרפובליקה הצרפתית השלישית. בשנת 1879 נהרג נפוליאון הרביעי, ובצוואתו הוא מינה את בנו של נפוליאון - ויקטור, נסיך נפוליאון ליורשו. בעקבות כך פרצה מחלוקת בין תומכי בית בונפרטה בשאלה מי ראוי לעמוד בראש הבית, ונוצר קרע בין ויקטור לאביו. ב-16 בינואר 1883 הוא נעצר על שפרסם מנשר בונפרטיסטי בפריז, אולם הוא שוחרר במהירות. במאי 1886 גירשה הרפובליקה הצרפתית את הנסיכים של השושלות השלטוניות הקודמות, ובעקבות כך יצא נפוליאון לגלות בשווייץ. ב-3 במאי 1926 מת נפוליאון ברומא, והוא בן 68 שנים.
דניס סיאמה

קורות חיים

למרות שאביו נולד במנצ'סטר ואמו במצרים, שורשי משפחתו של סיאמה משני צדיה הם מן הקהילה היהודית העיר חלב שבסוריה.
הוא ותלמידיו תרמו תרומה משמעותית להתפתחות הפיזיקה בבריטניה אחרי מלחמת העולם השנייה. הוא נחשב אחד מאבות הקוסמולוגיה המודרנית.