אליטה

אֵלִיטָה (מצרפתית: élite (במלרע), נבחרים. על פי האקדמיה ללשון העברית: "עִלִּית") הוא מונח בסוציולוגיה המתאר קבוצת אנשים מצומצמת בחברה, אשר זוכה ליחס מועדף על פני יתר הקבוצות בחברה, מחזיקה בעוצמה חברתית המאפשרת לה שליטה או השפעה מכריעה על החברה או על חלקים ממנה. ההמון, לעומת האליטה, מהווה מספרית את רוב החברה ואינו מאורגן, נעדר עוצמה ומגויס מלמעלה על ידי האליטות.
מאפייניה הייחודיים של קבוצת האליטה מזכים אותה ביחס מועדף על פני יתר החברה, בין מאפיינים אלו נמנים: מעמד חברתי, מעמד כלכלי, מוצא אתני, בעלות על משאבים, כישורים ותפקידים מיוחדים. למרות עוצמתה, האליטה זקוקה לתמיכה מההמון.

כיצד נוצרת ונשמרת אליטה

חברות נוצרות ומתקיימות כדי לסייע לפרטים שבתוכן להשיג גישה קלה ונוחה יותר למשאבים שבחסר. בזכות עליונות מסוימת, בכוח, מבנה פיזי, תבונה, ערמה, מיקום פיזי או תכונות אחרות, מצליחה קבוצה מסוימת בחברה לרכוש לה גישה נוחה יותר משל אחרות למשאבים בחסר. בחברות פשוטות, שמספר חבריהן קטן או שאין בהן חלוקה מורכבת של עבודה, יתרון גישה זה אינו מאריך ימים, בדרך כלל. בחברות גדולות יותר, שמקום מושבן קבוע ושיש בהן חלוקה מורכבת של עבודה, מצליחה לרוב קבוצה מסוימת בתוך האוכלוסייה להפוך את יתרון הגישה הנוחה יותר למשאבים בחסר לקבוע ואף להורישו מדור לדור בתוכה. 
כדי לשמר את האבחנה בין הקבוצות השונות באוכלוסייה לתועלתה, יוצרת אליטת קבע מוסדות חברתיים שמטרתם לשמר את עליונותה לאורך זמן. מוסדות חברתיים אלו עשויים להיות דת, מסורת, חינוך, משפט, וכדומה והם מכוונים לשמר את האליטה הקיימת, ולהנציח את יתרונותיה באופן שיהיה תלוי פחות בנגישות למשאבים. 
שימור האליטה הקיימת מתבצע במיוחד באמצעות מוסדות משפט, מסורת ודת. אלו, קובעים כי הנגישות המועדפת של האליטה למקורות מעוגנת בחוקים או בצווים אלוהיים, שאדם אינו יכול לשנותם. החוקים והצווים האלוהיים נועדו לשמש חסמים פיזיים ומוסכמתיים למעבר של אדם שאינו נמנה עם האליטה אל האליטה. מעבר כזה אינו רצוי לאליטה מהסיבה הפשוטה שכל מצטרף חדש מדלל את יתרון הגישה המועדפת למשאבים ממנו היא נהנית. כך, לדוגמה, טוענות אליטות אצולה כי יתרון הגישה שלהן (לדוגמה, הון כספי או קרקע) מבוסס על קביעות החוק או הדת או על מסורת מתמשכת. במלים אחרות, הטענה היא כי הגישה המועדפת מוצדקת בכך שהיא קיימת. אם לאדם מסוים יש מעמד אליטה, זו גם ההצדקה העיקרית למעמד האליטה שלו. 
הנצחת האליטה מתבצעת באמצעות מוסדות מסורת ודת, אך בעיקר באמצעות חינוך. לחינוך האליטה שלוש מטרות עיקריות: האחת היא להעניק לגם לדור הבא של האליטה יתרון גישה כפי שהיה לקודמו; השנייה היא לאפשר לבני האליטה לזהות זה את זה על נקלה, כדי שיוכלו להעניק יתרונות זה לזה; השלישית, להוות חסם יעיל בפני חדירת אנשים או קבוצות שאינם מבני האליטה אל הקבוצה השלטת. הענקת יתרונות לדור הבא של האליטה דורשת לימוד מיומנויות שתהיה בהן תועלת לבני האליטה בניהול ובשליטה בקבוצות אחרות בחברה. דרישה זו אינה קיימת כדי לקיים את הצורך בזיהוי הדדי של בני אליטה והצבת חסמי הצטרפות אליה. לכן, כולל חינוכה של האליטה לימוד מיומנויות רבות שאין בהן תועלת לצורך גישה למשאבים, אך הקושי שבלימודן מציב חסם עקיף בפני המבקשים להצטרף לאליטה, משום שהוא מציב דרישה נוספת לגישה למשאבים. לדוגמה, לימוד משפטים בלטינית אינו מקנה יתרון מהותי לבני אליטה, אך הזמן והכסף הנדרשים מאחרים ללימודם דורש החזקה בהון שאינו נגיש למי שאינם בני האליטה.

אליטות כוזבות

בחברות מודרניות שונות התפתחה לעיתים הגדרת אליטה כוזבת, המבקשת לעגן את ההבדל בין קבוצת האליטה לקבוצות אחרות בנימוקים אובייקטיביים, כביכול. כך, לדוגמה, טענו קבוצות דתיות שונות שאחזו באמונה הקלוויניסטית כי האליטה מונה "קדושים" שהם אנשים שנבחרו מראש על–ידי האל (פרדסטינציה). דוגמה אחרת היא האידאולוגיה הגזענית של הנאצים, שטענה כי אנשים ממוצא ארי הם אליטה, משום שהם נהנים מעליונות גזעית על פני גזעים אחרים; וקבוצות שונות טענו וטוענות לעקרון מריטוקרטי, לפיו השלטון צריך להיות מסור בידי אנשים בעלי כשרון רב בתחום מסוים. 
אליטות אלו כוזבות בדרך כלל משום שאינן עומדות בתנאי היסוד של אליטה: הן טוענות כי התפישה העצמית שלהן מיוסדת על טעמים אובייקטיביים (ולא כוזבים או סובייקטיביים בהגדרה, כנדרש); אין להן בהכרח גישה מועדפת למשאבים; ואין לטענת העליונות שלהן בדרך כלל הכרה כללית מצד רוב האוכלוסייה. חמור מכל אלו, פעמים רבות הקבוצה המוגדרת כאליטה רחבה מאוד, הכניסה אליה פשוטה והיכולת להבחין בין חברי האליטה לאחרים מוגבלת עד מאוד.