google/wiki40b huggingface dataset:
ליל ההלקאות

ליל ההלקאות הוא שמה של פעולה של האצ"ל שנערכה ב-29 בדצמבר 1946, אור לז' בטבת תש"ז, ובה הולקו קצינים וחיילים בריטיים כפעולת תגמול על עונש דומה שהטילו שלטונות המנדט על לוחמי האצ"ל.

הפעולה

ביום ראשון בערב יצאו לפעולה חוליות לוחמי האצ"ל כדי "לתפוס בעלי דרגה בריטיים ולהוכיח להם כי גם לשוט שני קצוות". בנתניה נכנסה חוליית אצ"ל חמושה למלון "מטרופול", ופקדה על קצין בריטי בדרגת רב-סרן שיגיע עמה. הקצין הובל לחורשת אקליפטוסים, שם הוסבר לו עונשו והוא ספג 18 מלקות. לאחר שעה חזר הקצין בתחתוניו למלון. בראשון לציון נתפס סרג'נט מהדיוויזיה המוטסת והולקה ברחוב.
בתל אביב נחטפו שני סמלים בריטיים ברחוב הירקון, והובלו לגן הדסה. שם ספג כל אחד מהם 18 מלקות. באותו זמן נתפסו גם שני סמלים ליד מלון "ארמון" ובצפון העיר הולקו גם הם כל אחד 18 מלקות.
משעה 22:00 עד 01:00 עברו ברחובות תל אביב מכוניות צבאיות ופקדו על כל החיילים המסתובבים ברחובות לחזור אל בתיהם. באזורים מלוד ועד נתניה הודיעו ברמקולים כי על כל אנשי הדיוויזיה המוטסת לעזוב את ישוביהם ולחזור למחנותיהם.
במחסום שהוקם באזור וילהלמה נתפסה מכונית ובה חמישה לוחמי אצ"ל חמושים אשר היו בדרך לביצוע עונש המלקות. החמישה היו: אברהם מזרחי, שנפצע מהאש שנפתחה בצומת וילהלמה ונהרג בכלא עכו לאחר עינויים, אליעזר קשאני, מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר (שנתפס בשם הבדוי דב רוזנבאום) וחיים גולובסקי. משפטם של הארבעה נערך ב-10 בפברואר 1947 והארבעה סירבו להכיר בסמכות בית המשפט. יחיאל דרזנר וחיים גולובסקי קראו הצהרות פוליטיות, ובית המשפט גזר עונש מוות על אלקחי, דרזנר וקשאני, ומאסר עולם נגזר על גולובסקי מפאת גילו.
אלקחי, דרזנר וקשאני הועלו לגרדום יחד עם דב גרונר ב-16 באפריל 1947 בכלא עכו.

תוצאת ההלקאות

פעולת ההלקאות יצרה זעזוע בבריטניה. היה מדובר בהשפלה ראשונה מסוגה לצבא ולקצונה הבריטית בתולדות האימפריה.  בפריז פורסמה באחד העיתונים קריקטורה שבה נראה חייל בריטי המגן בכובע הפלדה שלו על עכוזו. לאחר ההלקאות פרסם האצ"ל אזהרה נוספת שנועדה למנוע את הלקאתו של אהרון כהן.
עונש המלקות על אהרון כהן בוטל, משום שמיד אחרי אירועי התגמול שונה החוק הבריטי ועונש המלקות הוגבל לצעירים שטרם מלאו להם 16 שנים. מאוחר יותר הורה מפקד הצבא הבריטי בארץ ישראל לא להטיל עוד את עונש ההלקאה. צ'רצ'יל, שחרד לכבוד הבריטי, כעס על עניין ה"התקפלות", ואמר כי מדובר בדרך "למפלה מחפירה" ("abject defeat"). עונש המלקות אכן לא הוטל עוד בימי המנדט הבריטי אחרי כן.
בכרוז שפרסם בגין לאחר מכן נכתב "בתולדות האמפריה הבריטית לא הייתה פגיעה כזאת במשך מאות שנים. בתולדות ישראל לא הייתה תגובה כזאת במשך אלפיים שנה. היו אף יהודים שנשקו את השוט, ישנם עוד כאלה בישראל, אפילו בארץ ישראל."
שאטו מוסר

שאטו מוסר (בצרפתית: Château Musar) הוא שמו של יקב לבנוני בג'זיר, לבנון, 25 ק"מ צפונית לביירות. ענבי היקב גדלים בבקאע, עמק פורה ושטוף שמש ברום של כ-1,000 מטרים, הממוקם כ-40 ק"מ מזרחית לביירות.

היסטוריה

היקב נוסד בידי גסטון הוסאר ב-1930. הבעלים הנוכחיים הם בניו, רונלד וסרז' הוסאר, מנהלה הנוכחי של האחוזה החל משנת 1959, כשרונלד הוסאר ממונה על השיווק והכספים החל משנת 1962.
ההכרה הבינלאומית באיכותו של מוסר אירעה בתערוכת היין של בריסטול ב-1979 כשהכרוז במכירה הפומבית, טועם היין מייקל ברודבנט, והעתונאי רוג'ר ווס, בחרו את מוסר בציר 1967 כ"תגלית התערוכה".
חרף מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990) והמתח המתמיד, הרי שפרט לשנים 1976 ו-1984, השאטו הוציא לשוק יין מדי שנה, כשעובדיו עובדים לעיתים בתנאי מסוכנים מאוד. היין שהפיק שאטו מוסר בבציר 1992 לא קיבל את שמו של השאטו, מכיוון שהבציר היה חלש.
למרות שמשווים אותו לפעמים עם יין בורדו, יין בורגונדי, או יין עמק הרון, הרי שהדעה המקובלת היא ששאטו מוסר הוא בעל אופי מיוחד. בגלל פילוסופיית עשיית היין של סרז' הוסאר, כל בציר שונה ממשנהו.
סרז' הוסאר היה האדם הראשון בו בחר כתב העת הבריטי דקנטר לאיש השנה שלו, ב-1984.

התפוקה

היין האדום, יינו הידוע יותר של היקב, נעשה מענבי קברנה סוביניון, סנסו, קריניאן, גרנאש ומורבדר ומיוצר בכמויות שונות כל שנה. היין האדום מיוצר מענבי עובדיה, קרוב של שרדונה ומרווה (קרוב של סמיון). שני היינות מכילים ענבי בורדו קלאסיים, אולם הם שונים מאוד, מכיוון שהם נעשים בסגנון ביודינמי, כשכל חבית מבוקבקת בנפרד. היינות בדרך-כלל משתפרים עם הגיל, הן האדומים והן הלבנים.
היקב גם מפיק יין שני בשם "הוסאר פרה אט פילס" (Hochar Père et Fils), שהוא דומה למוסר האדום אך אינו מיושן בחביות, וניתן לשתות אותו מוקדם יותר, וגם מייצרים את "קיווי מוסר" (Cuvée Musar); משתי הסדרות מופקים יין אדום, לבן ורוזה. "הוסאר פרה אט פילס" משווק מוקדם יותר ואם טועמים אותו ניתן לחזות כיצד יתפתח שאטו מוסר בעתיד. בדרך-כלל הוא עולה חצי מיין שאטו מוסר הרגיל. היקב התחיל בשיווק יין למסעדות, "מוסר מוזאיק" (Musar Mosaic) ויין מהענבים הצעירים יותר שלו, "מוסר ג'ון" (Musar Jeune).
הטיית ירי (גזענות)

הטיית ירי (מכונה גם "הטיית היורה") הוא מונח המתייחס לסוג של הטיה גזענית מרומזת המתבטאת בנטייה של אנשי משטרה לירות באזרחים שחורים ולא באזרחים לבנים, גם כאשר הראשונים אינם חמושים.
מחקרים שנערכו בארצות הברית מלמדים כי ההסתברות לירי על ידי המשטרה אינה נייטרלית, אלא תלויה בגורמים כגון מוצא אתני, מיקום, ממוצע ההכנסות בשכונה בה בוצע הירי, והשאלה האם האדם נושא נשק. כמו כן, ההסתברות לירי תלויה בשאלה האם הקרבן הפגין רגשות.
המחקרים בנושא הוכיחו שההטייה קיימת בארצות הברית, אף שלטענת רבים ההטייה מתרחשת גם מחוצה לה.

הסבירות שיירו בחשוד לבן מול חשוד שחור

מחקר שנערך באוניברסיטת קליפורניה מצא "ראיות להטיה משמעותית בהריגתם של אמריקנים שחורים לא חמושים בהשוואה לאמריקאים לבנים לא חמושים".  ממחקר זה עולה כי ההסתברות לירי על ידי המשטרה כאדם שחור, בלתי חמוש לעומת אדם לבן וחמוש הייתה גבוהה פי 3.49.  במקביל, סיכויי אנשים בלתי חמושים ממוצא היספני להיירות היו גבוהים פי 1.67 מזו של לבנים לא חמושים.

הטיית ירי בישראל

בישראל נטען שתופעת הטיית הירי קיימת בידי שוטרים כלפי צעירים יוצאי אתיופיה. מקרים אלו כוללים את הירי ביהודה ביאדגה, אילן טפרה בהטה, וסלומון טקה. תקריות אלו הובילו להפגנות יוצאי אתיופיה ברחבי הארץ נגד שיטור יתר, אלימות משטרתית, אפליה וגזענות המופגנים כלפיהם. קיימת תחושת פחד וחוסר ביטחון בקרב יוצאי העדה, כפי שעולה מדבריה של אחותו של יוסף סלמסה: "כל עוד אתה שחור, אתה תלך מפוחד ברחוב... אצל הבנים זה יותר נפוץ, אבל החשש לחיינו קיים אצל כולנו".
מאידך, חקירת המחלקה לחקירות שוטרים העלתה כי השוטר אשר ירה ביהודה ביאדגה כאשר זה רץ לעברו עם סכין שלופה, נבעה "מתחושה של סכנת חיים קרובה ומיידית".
בעבר, התופעה נקשרה גם במקרי ירי כלפי יוצאי ארצות האסלאם, כך למשל הירי בשמעון יהושע בדצמבר 1982, בזמן שניסה להגן על ביתו בכפר-שלם מפני הריסה. גם במקרה זה, שמעון יהושע, שלא היה חמוש, נורה למוות בידי שוטר.
אגם אדוארד

גאוגרפיה

האגם מצוי על הבקע הסורי-אפריקני, על הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואוגנדה וגדתו הצפונית של האגם נמצאת כמה ק"מ דרומית לקו המשווה. הנרי מורטון סטנלי ביקר באגם ב-1888 והעניק לו את שמו, על שם אלברט אדוארד, נסיך ויילס. האגם קיבל מאוחר יותר את השם אגם אידי אמין או אגם אידי אמין דאדא על שם הדיקטטור האוגנדי אידי אמין, אך כיום קרוי האגם שוב אגם אדוארד.
אגם אדוארד מוזן על ידי הנהרות ניאמוגסני, איששה, רוטשורו ורווינדי. הוא מנוקז בצפון דרך נהר סמליקי לאגם אלברט. אגם אדוארד מחובר באמצעות ערוץ קזינגה לאגם ג'ורג' שמצפון מזרח אליו. האגם שוכן בגובה של 920 מטר, אורכו 77 ק"מ ורוחבו 40 ק"מ בנקודות השיא שלו. האגם משתרע שטח כולל של 2,150 קמ"ר (ה-15 בגודלו ביבשת).
חברת בעלי החיים החיים על גדות הנהר מוגנת על ידי הפארק הלאומי וירונגה (קונגו) ופארק לאומי המלכה אליזבת (אוגנדה). האגם משמש כבית גידול למיני עופות ודגים רבים. דיג היא פעילות חשובה בקרב התושבים המקומיים.
שדמות מחולה

הקמת היישוב

בשנת 1979 הוקמה במקום היאחזות נח"ל שלח, על שם הצמח שלח הגדל באזור. בשנת 1978 החליטו חברי מחולה להפוך למושב עובדים, ותשע משפחות מוותיקי מחולה (שהיוו כשליש מחברי מחולה) שרצו להמשיך ולחיות חיי שיתוף, החליטו להקים יישוב חדש. בשנת 1984 הם אזרחו את שלח, תחת השם שדמות מחולה. בשנות ה-90 עבר המושב שיתופי תהליך של הפרטה וקליטה של תושבים נוספים כחלק מאגודה קהילתית.
בהמשך להקמת ישיבת הסדר ביישוב בשנת 1996, עבר היישוב שינויים ארגוניים שתרמו לתנופת בנייה ופיתוח במקום. חברי היישוב עודדו קליטה של משפחות חדשות, מבלי לחייב אותן להתקבל כחברים באגודה השיתופית. 
בשנת 2016 הוקמה שכונה חדשה ביישוב, בת כ-20 יחידות דיור.

תעסוקה

נכון לשנת ה'תשע"ה (2015), התושבים מתפרנסים מחקלאות, חינוך ומקצועות חופשיים. במקום רפת חלב גדולה (כ-600 פרות חולבות) ומחלבה. ביישוב ישנו בית הארחה וכן צימרים לאירוח. 
ענף החקלאות מהווה ענף עיסוק מרכזי ביישוב. בין היתר מגדל המושב מטעי זיתים, מטעי בננות, פרדס תפוזים וקלמנטינות ומטעי תמרים מזן מג'הול ודרי המיועדים ליצוא לרחבי אירופה ואמריקה הצפונית.
במושב אף חממות לגידול פרחים מזן אמריליס יפהפה ונץ החלב הגדלים בתנאי אקלים מבוקרים. עם השנים גדל חלקו של תחום זה בחקלאות המושב וכמויות הייצוא הוכפלו.
בשנת 2015 הוקמה תחנת כוח פוטו-וולטאית להפקת חשמל.

חינוך ותרבות

ביישוב מדרשה ליהדות וישיבת הסדר בשם "שדמות נריה", כולל "בני אלישע", פעוטון לגיל הרך, גנון וגן, רוב הילדים בגילאי בית הספר היסודי לומדים בבית הספר המשותף של הקיבוץ הדתי בשדה אליהו, ואחרים לומדים במסגרת תלמוד תורה בבית שאן ובבית ספר "תמר" שבבקעה.
ביישוב פועל מועדון, בו מתקיימים אירועים חברתיים של היישוב ואירועים פרטיים. ביישוב גם בריכה, ספריה ובית מדרש אחר הצהרים לילדים "תלמי יואב". בשנת 2014 הוחל בהקמת מבנה עבור השלוחה הצפונית של מתנ"ס בקעת הירדן ביישוב.

שירותים קהילתיים

ביישוב צרכנייה, בית כנסת, מקווה, מרפאה כללית, מרפאה לבריאות השן, מגרשי ספורט ובריכת שחיה.
ביישוב מכהן רב - הרב אלישע פיקסלר. בקהילת שדמות מחולה כיהנו עד כה (2013) הרבנים איתן איזמן, ראובן הילר, אליעזר וייל.
יעקב דוד אברמסקי

יעקב דוד אברמסקי (י"ד אברמסקי; ה' באדר תרע"ד, מרץ 1914, סמוליאני, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – כ"ד באב תשל"ט, אוגוסט 1979, ירושלים) היה סופר עברי, מתרגם, ביבליוגרף, בלשן ופולמוסן.

ביוגרפיה

יעקב דוד אברמסקי נולד בסמוליאני שבפלך מוהילב ברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), בנו השני של הרב יחזקאל אברמסקי, בעל "חזון יחזקאל" על התוספתא. בגיל שמונה-עשרה נאסר בעוון ציונות וגורש על ידי השלטון הסובייטי לאלמה-אטה, צ'ימקנט, טורקיסטן, סוזק, טשקנט, טורטקול, וקרטאו. הוא הצליח לצאת מברית המועצות ולעלות לארץ ישראל בשנת 1937 עם אשתו ועם בנו הבכור.
יעקב דוד אברמסקי התגורר תחילה בתל אביב, ולאחר שנתיים, בשנת 1939, עלה לירושלים, ועבד שנים רבות בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בעיר, עד שנת 1963. הוא תרגם, ועסק גם בעריכה. פרסם חוברות, מחקרים, מסות ומאמרים רבים בכתבי עת ובעיתונות היומית בארץ ובארצות הברית בנושאי ספרות עברית בתקופותיה השונות, לשון, מקרא, ציונות, יהדות ותרבות העולם. הוא היה פולמוסן ודעתן, והייתה לו השקפה ייחודית משלו על היהדות בעידן המודרני, על ימין ועל שמאל בארץ, על ברית המועצות ושנאתה ליהודים ועוד. על מאמריו הרבים חתם בכ-30 שמות עט, בהם: יד"א, אביד, דאיב, עקיבא אביון, אבי יאיר, אבי יהושע, אבי שולה. את דעותיו הייחודיות הביע גם באגרותיו הרבות. לאחר מותו כונסו חלק מכתביו וכן חלק מאיגרותיו בספרים שערכה בתו.

משפחתו

היה נשוי לצרטה הורוויץ (גנטיקאית). ונולדו להם ארבעה ילדים: יונתן (יוני), יאיר, יהושע (יוש) ושולמית (שולה).
בנו הבכור, יונתן (יוני) אברמסקי (1935–1948), שנולד בהיות הוריו בגלות בטשקנט, אוזבקיסטן, נהרג מכדור צלף ירדני, בהיותו בן 13, במהלך ההפוגה השנייה בעת המצור על ירושלים במלחמת העצמאות. המשורר אורי צבי גרינברג צייר את דמותו במלאת שנה למותו תחת הכותרת "לזכר הנער הקדוש יונתן הי"ד".
אחיו הצעיר שמעון אברמסקי (Chimen Abramsky;‏ 1916–2010) היה היסטוריון ופרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
ארכיונו של אברמסקי נמצא במכון גנזים בספריית בית אריאלה תל אביב-יפו
נבחרת רוסיה בכדורגל חופים

היסטוריה

הנבחרת התמודדה לראשונה ב-2007 באליפות אירופה בכדורגל חופים וכבר בהופעת הבכורה העפילה לגמר הטורניר, מה שהעניק לה זכות העפלה אוטומטית לגביע העולם בכדורגל חופים. בגביע העולם עצמו היא סיימה במקום השלישי בבית ובמקום התשיעי הכולל.
בשנת 2008 נבחרת רוסיה שוב העפילה לגמר אליפות אירופה בכדורגל חופים (EBSL), ובאליפות העולם התקדמה למקום השישי. בנוסף, רוסיה גם קיבלה את פרס המשחק ההוגן. בשנת 2010, בגביע אירופה, נבחרת רוסיה גברה בגמר האליפות על פורטוגל בתוצאה 6-4, ובפעם הראשונה בהיסטוריה שלה, זכתה בגביע אירופה.
ב-2011 שוב זכתה באליפות אירופה, הפעם של שווייץ וב-11 בספטמבר 2011 העפילה למשחק הגמר מול נבחרת ברזיל (אחרי ניצחון 8-4 על ספרד), היא ניצחה בתוצאה 12-8 ובפעם הראשונה בתולדותיה הפכה לאלופת העולם. את הניצחון היא הקדישה לשחקני לוקומוטיב יארוסלבל שנספו בהתרסקות טיסת RA-42434.
ב-2012 הנבחרת זכתה בגביע אירופה, אחרי ניצחון 4-2 בגמר על פורטוגל, בגמר שהתקיים במוסקבה. ב-2011 וב-2013 זכתה בגביע העולם בכדורגל חופים. ב-2017 שוב זכתה באליפות אירופה, לאחר שגברה על פורטוגל בגמר בתוצאה 3-1.
גשר בן-אליעזר

גשר בן-אליעזר הוא גשר על נחל הירקון בתחומי העיר תל אביב המחבר את שדרות רוקח דרך רחוב התערוכה עם רחוב דיזנגוף ורחוב הירקון.
ב-23 בפברואר 1938, תקופה של שגשוג והתרחבות של העיר תל אביב, הונחה אבן פינה לגשר, בטקס רב רושם בנוכחות ראש העיר ישראל רוקח והנציב העליון סר ארתור ווקופ שהיה אז ביום סיור ופרידה מתל אביב עם סיום תפקידו. פרנסי תל אביב הבטיחו לווקופ שהגשר ייקרא על שמו, בשל תרומתו לפיתוח תל אביב ואהדתו לנושא הציוני. על אבן הפינה שהונחה באותו טקס נכתב: "מי ייתן והגשר ירחיב את גבולות תל אביב צפונה לירקון, וחולות השממה יהפכו ליישוב פורח".]
אולם בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ומחסור בכספים, הגשר לא הוקם. דיונים על הצורך לבנות גשר במקום התקיימו החל מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. בשלב מסוים הוצע להעביר את גשר הביילי ששימש את רחוב אבן גבירול עד השלמת גשר בר-יהודה, כחלופה זמנית, אולם גם כוונה זאת לא יצאה אל הפועל. בסופו של דבר הגשר נחנך בשנת 1977 ונקרא על שם אריה בן-אליעזר. 
בתודעה הציבורית, שמו של ווקופ שוייך לגשר רדינג שהוקם על ידי חברת החשמל עוד באמצע שנת 1937.
באוגוסט 1987 נסגר זמנית חלק הגשר המאפשר נסיעה דרומה לצורך עבודות תחזוקה דחופות.
מריו רוי

קריירת מועדונים

מריו רוי התחיל את לשחק כדורגל כאשר הצטרף בגיל 10 לוואסקו גמה סינס. אחרי שנתיים הצטרף לספורטינג ליסבון, ממנה עבר לולנסיה וכעבור שנה חזר לפורטוגל והצטרף לאקדמיה של בנפיקה ליסבון. בקיץ 2010 הושאל לפאטימה עד לסויום העונה. בקיץ 2011 חתם בפארמה מהסרייה א' והושאל לאחר מכן לגוביו מהסרייה ב'.
ביוני 2012 רוי חתם לחמש עונות בפארמה, ובמהלך הקיץ הושאל לספציה. ב-28 ביוני 2013 חתם רוי באמפולי תמור 550 אלף אירו. רוי היה שותף לחזרה של אמפולי לסרייה א', אחרי שש עונות.
ב-31 באוגוסט 2014 רוי ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 2-0 לאודינזה.
ב-8 ביולי 2016 רוי חתם ברומא תמורת 3 מיליון אירו. עקב פציעה בתחילת העונה, ב-19 בינואר 2017 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-3 נגד סמפדוריה בקופה איטליה.
ב-13 ביולי 2017 הושאל לנאפולי תמורת 3.75 מיליון אירו. ב-10 בפברואר 2018 רוי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד לאציו.

קריירה בינלאומית

רוי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל ואף השתתף עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת 2011.
במרץ 2018 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת לקראת משחקי הידידות נגד מצרים והולנד. ב-26 במרץ 2018 רוי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 3-0 להולנד. רוי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
פרידריך פון ויזר

ביוגרפיה

ויזר נולד בווינה ולמד סוציולוגיה באוניברסיטת וינה. באותה עת, הפך אחד מהתלמידים הבולטים של קרל מנגר, לצד אויגן פון בוהם-באוורק, עמיתו, ידידו מילדות וגיסו. השניים שימשו בתפקיד חשוב של הכשרת הדור הבא של חניכי האסכולה האוסטרית, כמו לודוויג פון מיזס ופרידריך האייק. ויזר הרצה באוניברסיטה של וינה ובאוניברסיטת קארל בפראג, עד שנקרא לשמש כמחליפו של מנגר שפרש בווינה, בשנת 1903. בשלהי חייו, בשנת 1917 הפך לשר האוצר באוסטרו-הונגריה המתמוטטת. 
תרומותיו העיקריות של ויזר הם תיאורית ה"השלכה" הקובעת, בהתאם לתאוריית הערך השולי כי מחירם של גורמי הייצור נקבע על ידי מחירי התפוקה, ולא להפך, כפי שגרסו הכלכלנים הקלסיים. תרומה נוספת של ויזר הייתה תאוריית "עלות ההזדמנות", שלפיה עלות ייצורו של מוצר שווה לעלויות המוצר שניתן היה לייצר במקומו. 
תרומתו העיקרית של ויזר ברעיונותיו הייתה הרחבה של עקרון הערך השולי שהעלה מנגר קודם לכן גם לתחום הייצור וגורמי הייצור ואפשרה השמה של עקרון אחד לכל אורך השרשרת, ממוצרי הביניים ועד למוצר השלישי. 
עבודותיו המוכרות ביותר של ויזר הן "ערך טבעי" משנת 1889 שפרטה את תורת העלות החלופית שלו ואת תאוריית ההשלכה ו"כלכלה חברתית" משנת 1914 שהייתה ניסיון שאפתני להחיל את הכללים בעולם האמיתי.
הר תסאוס

מקור השם

שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה ולינגטון, מוולינגטון שבניו זילנד, אשר חקרה את האזור בשנים 1959–1958.
ההר נקרא על שם תסאוס - דמות מהמיתולוגיה היוונית.

לקריאה נוספת

• International Symposium on Antarctic Earth, Geological Evolution of Antarctica, Sciences 5th : 1987 : Cambridge, England, P. 129
תיאטרון מינאק

תיאטרון מינאק (באנגלית: Minack Theatre) הוא תיאטרון פתוח, הממוקם על צוק תלול בחוף הים של מחוז קורנוול שבדרום מערב בריטניה. התיאטרון, בעל 750 מקומות ישיבה, צופה אל נוף דרמטי ומשקיף אל האוקיינוס האטלנטי.
מאז נפתח בשנת 1931 וברציפות משנת 1951 הועלו בתיאטרון מאות הצגות ומופעים מבריטניה ומחוץ לה במגוון של ז'אנרים, בעונה הנמשכת מחודש מאי ועד לסוף חודש ספטמבר (סיורים בתיאטרון מתקיימים בכל ימות השנה). בשנת 2012 צפו במופעים בתיאטרון 80 אלף איש ו-100 אלף סיירו בו.
התיאטרון נוסד על ידי רוונה קייד (Rowena Cade‏, 1893–1983), מעצבת תלבושות, שהיגרה לקורנוול לאחר מלחמת העולם הראשונה וגרה בקרבת הצוק שעליו הוקם התיאטרון. היא ייסדה אותו כשחיפשה אתר מתאים להעלאת המחזה הסערה מאת שייקספיר בהפקת להקת תיאטרון מקומית. הצלחת ההפקה באתר דרבנה אותה לפתח אותו. מראשית שנות השלושים ועד לאמצע שנות החמישים (למעט בשנות מלחמת העולם השנייה, שבהן נאסר השימוש באתר) נבנה התיאטרון בעבודת כפיים בלבד על ידה ועל ידי עוזרים ספורים עמה. בשנת 1976 העבירה קייד את ניהול התיאטרון לידי קרן פרטית שנוסדה לשם כך.
מאז היווסדו של התיאטרון ניתן דגש על העלאת מחזות שייקספיריים בו. מאז 2004 מועלים בו מופעים במסגרת פסטיבל הפרומס. בשנת 2007 צוינו 75 שנים לייסוד התיאטרון בהפקה חדשה של המחזה "הסערה".
בשנת 1998 ניטע גן על פני הצוק וסביב התיאטרון.
קלמנטין, נסיכת אורליאן

ביוגרפיה

קלמנטין נולדה ב-6 במרץ 1817 בשאטו דה נייאיל, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה. קלמנטין הייתה נערה יפה, וקיבלה חינוך מעולה כראוי לנסיכה הקרובה למשפחת המלוכה.
במהלך מהפכת יולי 1830 הוכתר אביה כלואי פיליפ, מלך הצרפתים, וקלמנטין קיבלה את התואר "נסיכת אורליאן". ב-20 באפריל 1843 התחתנה קלמנטין עם אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, בנישואים שארגן לאופולד הראשון, מלך בלגיה. אוגוסט פרש מהשירות בצבא האוסטרי, והשתקע יחד עם קלמנטין בצרפת, ונולדו להם 5 ילדים.
בשנת 1848 פרצו בצרפת הפגנות נגד אביה לואי פיליפ, מלך הצרפתים, כחלק ממהפכות אביב העמים, וכתוצאה מכך התפטר אביה מהשלטון, וקלמנטין ומשפחתה ברחו לקובורג ומשם לווינה, שם חזר אוגוסט למשרתו בצבא האוסטרי. בשנת 1881 מת בעלה אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, וקלמנטין נשארה באלמנותה עד מותה.
בשנת 1887 נבחר בנה פרדיננד לנסיך בולגריה, וקלמנטין עברה להתגורר עמו, ובשנת 1893 חיתנה אותו עם מריה לואיזה, נסיכת בורבון-פארמה. בשנת 1896 הטביל פרדיננד את בנו בוריס לכנסייה האורתודוקסית הבולגרית, וכתוצאה מכך ניתקה עמו קלמנטין את היחסים, אולם מאוחר יותר הם השלימו, וקלמנטין זכתה לראותו מתקבל בביקור רשמי בפריז, שממנה גורש אביה בשנת 1848. בשנת 1899 מתה כלתה מריה לואיזה, נסיכת בורבון-פארמה, וקלמנטין נטלה על עצמה את הטיפול בילדים.
בשנת 1903 פרץ מרד איילינדן-פרוברז'ני, וכתוצאה מכך נוצרו המוני פליטים, וקלמנטין ניהלה את איסוף התרומות, ואף השיגה תרומה מוילהלם השני, קיסר גרמניה של 2,000 פרנקים. באוקטובר אותה שנה נסעה קלמנטין עם נכדה בוריס, נסיך בולגריה ברכבת אוריינט אקספרס, והרכבת נתקעה ברכבת משא על יד גבול סרביה, אולם קלמנטין ובוריס לא נפגעו.
ב-16 בפברואר 1907 מתה קלמנטין בווינה, ובשנת 1908 הוכתר בנה פרדיננד למלך בולגריה.
ילדי התירס (סרט)

עלילת הסרט

עלילת הסרט מתרחשת בעיירה החקלאית גאטלין שבנברסקה. בתחילת הסרט, מקריין ילד בשם ג'וב ואומר שאייזיק, אחד מילדי העיירה, שכנע את שאר הילדים בגאטלין לרצוח את כול מי שמעל לגיל 19. הוא גם מספר על כוח של אחותו הקטנה, לצייר ציורים של דברים שעוד לא קרו.
אחרי שלוש שנים, הזוג הצעיר בארט (מגולם על ידי פיטר הורטון) וויקי (מגולמת על ידי לינדה המילטון), אשר נוסעים ברכבם למקום עבודתו החדש של בארט בוושינגטון, עוברים בקרבת העיירה ודורסים בטעות ילד שברח מכת ילדי התירס. לאחר שעות של חיפושים אחר טלפון הם מגיעים לעיירה ומאבק מתפתח בינם לחבורת הילדים. הם מצליחים להציל את הילדים ג'וב ואחותו שרה. ויקי נתפסת על ידי מלאכי ומאבק מתפתח בינו לאייזק על מנהיגות הכת. ג'וב מראה לבארט קטע מספר תנ"ך שאומר כי הם חייבים להרוס את שדה התירס כדי שהכאוס יפסק. לבסוף בארט מצליח להבעיר את השדה ולהשמיד את השד. בארט, ויקי, ג'וב ושרה ניצלים ומנסים לצאת מהעיר עד שנערה, חברת כת, קופצת על בארט ומנסה להרוג אותו. בארט מביס אותה ולבסוף הרביעייה מצליחה להימלט מהמקום.
רפובליקת באדן

היסטוריה

ב-22 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך השני, הדוכס הגדול מבאדן מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הממלכה, הפכה המדינה לרפובליקה. המדינה התקיימה במהלך רפובליקת ויימאר ובמהלך שלטון גרמניה הנאצית.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה, חולקה באדן לדרום באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש הצרפתי, ווירטמברג-באדן שהייתה תחת אזור הכיבוש האמריקני. בשנת 1952 התאחדו דרום באדן ווירטמברג-באדן עם וירטמברג-הוהנצולרן, ויצרו את מדינת באדן-וירטמברג, שהיא אחת מ-16 המדינות הפדרליות שמרכיבות את גרמניה המודרנית.
ויליאם דאווננט

חייו

דאווננט נולד בפברואר 1606 באוקספורד, בנם של ג'יין שפרד דאווננט וג'ון דאווננט, בעליו של פונדק הכתר וראש העיר אוקספורד. הוא היה בן הסנדקאות של ויליאם שייקספיר, שהתאכסן לעיתים קרובות בפונדק הכתר במסעותיו בין לונדון לסטרטפורד על האייבון. נפוצה אף שמועה, לפיה היה למעשה בנו הביולוגי של שייקספיר. שמועה זו נבעה, כנראה, מהערה שסמיואל באטלר ייחס לדאווננט: "נדמה היה לו (לדאווננט) שהוא כותב ברוחו של שייקספיר, וכנראה היה מרוצה דיו להיחשב לבנו."
דאווננט למד זמן מה בלינקולן קולג' באוקספורד, בסביבות 1620, אך עזב לפני שסיים תואר כלשהו.
לאחר מותו של בן ג'ונסון ב-1637, ניתן לדאווננט תואר משורר החצר בשנת 1638. הוא היה בין התומכים במלך צ'ארלס הראשון במלחמת האזרחים האנגלית. ב-1641 נמצא אשם בבגידה במלכות, אך כעבור שנתיים קיבל תואר אבירות לאחר הקרב על גלוסטר. אז התמנה לציר לצרפת ב-1645 ולגזבר מושבת וירג'יניה ב-1649 מטעם המלך צ'ארלס השני. שנה לאחר מכן מונה לסגן מושל מרילנד, אך נפל בשבי בעת הפלגה, נכלא ונידון למוות. את כל שנת 1651 עשה כאסיר במצודת לונדון, שוחרר מכלאו בשנת 1652, אך חנינה קיבל רק ב-1654. כדי לעקוף את חוקי הצנזורה המחמירים שחלו על כל המקומות הציבוריים בזמן ההוא, הפך את אחד החדרים בביתו, "בית ראטלנד", לתיאטרון פרטי, שם יכול היה להעלות את יצירותיו ויצירות אחרות שעלולות היו להיחשב לממרידות. מחזהו "המצור על רודוס" שעלה בבית ראטלנד בשנת 1656 נחשב לביצוע הראשון של אופרה אנגלית, בו השתתפה גם מי שנודעה כשחקנית המקצועית הראשונה באנגליה, הגב' קולמן.
דאווננט שוב הסתבך עם החוק בשנת 1659, כשנכלא על חלקו בהתקוממות של סר ג'ורג' בות' בצ'שייר. הוא שוחרר עוד באותה שנה, נמלט לצרפת, אך חזר לאנגליה לפני ההפקה הראשונית של עיבודו למחזה "הסערה" של שייקספיר, שכתב יחד עם ג'ון דריידן, מחליפו משנת 1670 במעמד משורר החצר. 
דאווננט מת בלונדון ב-7 באפריל 1668 ממחלת העגבת ממנה סבל במשך קרוב לארבעה עשורים, זמן קצר אחרי שהמחזה האחרון שלו, "הגבר הוא האדון", עלה לראשונה על הבימה. הוא קבור בפינת המשוררים בווסטמינסטר אבי ועל מצבתו חרות "או סר ויליאם דאווננט היחיד והמיוחד". (הכתובת המקורית על לוח הזיכרון של בן ג'ונסון, שהוסר כבר במועד מותו של דאווננט, הייתה "בן היחיד והמיוחד", השם שבו כינה שייקספיר, כמשוער, את ג'ונסון.)
תשע מיצירותיו, אף כי קיבלו היתר או הופקו בלונדון במהלך חייו כמו כל מחזותיו, יצאו לדפוס רק לאחר מותו. כמה מאלה נכללו בקטלוג יצירותיו של סר ויליאם דאווננט מאת הנרי הרינגמן ב-1673, שהועתק מכתבי היד המקוריים של דאווננט עצמו.
כולל ווהלין

כולל ווהלין הוא כולל שנוסד על ידי אדמו"רי פולין, רבי מרדכי מנשכיז, יחד עם האדמו"רים רבי יעקב יצחק מלובלין ("החוזה מלובלין"), המגיד מקוז'ניץ והאוהב ישראל מאפטא על מנת לאסוף כספים לטובת קהילת החסידים יוצאי פולין אשר החלו לעלות לארץ ישראל
בהמשך התפצלו ממנו כוללים אחרים, וכוללים שונים ייחסו עצמם כממשיכיו. בולט במיוחד הוא כולל ווהלין-ירושלים אשר הוקם בה בשנת ה'תר"א, (1841).

כיום

כיום קיים כולל בשם כולל ווהלין וחברים בו כ-1800 איש בעלי זכות בחירה, בעלי זכות הבחירה לא מוגדרים בחסידות מסוימת.
בין הנכסים בהם מחזיק 'כולל וואהלין', ניתן למנות את בתי אורנשטיין ברחוב ישעיהו בירושלים, נכסי וכספי ה'כולל' מוגדרים כהקדשים.
בספטמבר 2011 התקיימו בו בחירות לראשותו לאחר 30 שנה בהן לא מונו אחראים חדשים.
הארמייה הרביעית (האימפריה היפנית)

היסטוריה

הארמייה הרביעית הוקמה לראשונה ב-24 ביוני 1904, במהלך מלחמת רוסיה-יפן, בפיקוד גנרל נוזו מיכאצורה, על בסיס כוחות מילואים שונים שנועדו לתגבר את הכוח היפני בשן-יאנג. ב-24 באוגוסט, לקחה הארמייה חלק בקרב ליאויאנג. ב-19 בפברואר 1905 בקרב מוקדן. לאחר שהמלחמה הסתיימה בניצחון יפני מוחץ, פורקה הארמייה ב-17 בינואר 1906.
הארמייה הרביעית הוקמה שוב ב-15 ביולי 1938, במנצ'וריה. ויחד עם הארמייה החמישית, הארמייה ה-30, הארמייה ה-44, הארמייה השלישית, והארמייה ה-34, שימשה כחיל מצב נגד פלישה אפשרית של הצבא האדום למנצ'וריה. ביולי 1942 נכללה בתוך צבא קוואנטונג. זירה זו התבררה בהדרגה כשקטה, הסובייטים כיבדו את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני. אולם זירות אחרות של מלחמת העולם השנייה החלו להתגלות כנוטות לרעת היפנים, ועל כן חלק מהיחידות של הארמייה הרביעית הועברו לזירות אחרות.
ב-9 באוגוסט 1945 פתחה ברית המועצות במבצע סערת אוגוסט, במהלכו פלש הצבא האדום למנצ'וריה, מונגוליה, סחלין, איי קוריל וקוריאה. הכוח היפני באזור כלל 1,217,000 חיילים, אך מרבית החיילים היו מגויסים חדשים, שחסרו ניסיון וציוד, והיו מאומנים בעיקר בלחימת אנטי-גרילה והגנה על הגבול, ולא עמדו בפני הפלישה המסיבית של כוחות השריון וחיל רגלים ממוכן של הסובייטים, שריכזו 1,577,225 לוחמים. הצבא היפני המאולתר התפרק תוך 3 שבועות מול הכוח הרוסי העדיף, הארמייה הרביעית נאלצה לסגת מעמדותיה במחוז באיאן אל חרבין. ב-16 באוגוסט 1945, יום לאחר הודעתו של הקיסר הירוהיטו על כניעת יפן, הורה מפקד הכוחות היפניים באזור אוטוזו יאמאדה לחייליו להיכנע. הצבא היפני הקיסרי פורק בידי בעלות הברית, ובכלל זה הארמייה הרביעית. מרבית חיילי הארמייה נלקחו לברית המועצות כשבויי מלחמה, ונוצלו לעבודת פרך.