תורתו אומנותו

מקור המונח

המונח תורתו אומנותו מתאר בתלמוד יחידי סגולה העוסקים אך ורק בלימוד תורה. כך מופיע במסכת שבת: "...דתניא חברים שהיו עוסקין בתורה מפסיקין לקריאת שמע ואין מפסיקין לתפלה. אמר רבי יוחנן לא שנו אלא כגון רבי שמעון בן יוחי וחביריו שתורתן אומנותן אבל כגון אנו מפסיקין לקריאת שמע ולתפלה".
בטור ובשולחן ערוך נפסק שמי ש"תורתו אומנותו" פטור מתשלומי מיסים ומחובות ביטחוניות, וכן פטור מעבודות חובה קהילתיות כמו חפירת בארות מים (אולם חייב לשלם לפועלים החופרים, אם שכרו כאלה). הרמב"ן מביא את דברי הר"י מיגאש בשם הרי"ף "תלמיד חכם שתורתו אומנותו כלומר שתורתו קבע ועסקו עראי אבל לא במי שעסקו קבוע ואין תורתו קבע." בעקבות זאת פסק הטור: "אם יש לו מעט אומנות או מעט משא ומתן להתפרנס בו כדי חייו ולא להתעשר ובכל שעה שהוא פנוי מעסקיו חוזר על דברי תורה ולומד תדיר נקרא תורתו אומנותו". דברים אלו נפסקו גם בשולחן ערוך.
מצב זה של "תורתו אומנותו" נחשב לאידיאל של לומדי התורה. בתפילה הנאמרת בסיום לימוד מסכת אומרים "יהי רצון מלפניך שתהא תורתך אומנותנו".

עיקרי ההסדר תורתו אומנותו

באופן פורמלי, על מנת להכלל בהסדר יש להיות צעיר יוצא צבא (גבר בגילאים 18–54 הכשיר לשירות צבאי) ולהיות תלמיד בישיבה גבוהה מגיל 16, או לסיים לימודים בישיבה תיכונית.
על פי החוק הקיים, על תלמיד ישיבה הרוצה להצטרף להסדר להתחייב להקדיש 45 שעות שבועיות ללימוד תורה, ואם הוא צעיר מ-23, לא לעסוק בכל עיסוק אחר שמקובל לקבל בגינו תמורה. צה"ל מאשר את המעמד לאחר חתימת ראש הישיבה ומזכיר ועד הישיבות. יש לחדש את האישור מדי שנה. בגיל 41 שבו ניתן פטור מלא משירות ביטחון. קודם לכן, בגיל 31, ניתן פטור לאבות לחמישה ילדים, ובגיל 35 מוענק פטור לאבות לארבעה ילדים.
שירות שלב ב' מתאפשר מגיל 27 לאבות לשני ילדים ומגיל 29 לשאר.
במסגרת התוכנית הכלכלית לשנת 2003 בוצע שינוי בהסדר ביוזמת משרד האוצר, וניתנה לתלמידים שהגיעו לגיל 23 הרשות לעבוד מחוץ לשעות הלימודים הנהוגות בכוללים תוך שמירה על הגדרתם כתלמידים בישיבה. לצד שינוי זה נקבע כי התמיכה באברך שעבר את גיל 23 תרד משמעותית. תיקון זה התאפשר לאחר שמפלגת שינוי נאותה לו, למרות חילוקי דעות פנימיים בתוכה. המפלגות החרדיות ברובן, לא היו בעד התיקון. היו שטענו שהשינוי חותר תחת הישגיה של ועדת טל, אחרים קיוו שתהיה בו תרומה ליציאת החרדים לשוק העבודה. בסופו של דבר, עם חזרת החרדים לקואליציה נשאר היתר העבודה על כנו, אך התמיכה בישיבות בגין כל אברך שעבר את גיל 23 הוחזרה לרמתה הקודמת (נכון לדצמבר 2012 - 900 ש"ח לחודש).

העומד מאחורי ההסדר

כחצי שנה לפני קום מדינת ישראל, עם הקמת "ועדת הביטחון" של הועד הלאומי וגיבוש מפקד העם שגייס את הלוחמים למלחמת השחרור, הורתה מועצת גדולי התורה לנציגי אגודת ישראל להצטרף לוועדה ולדרוש את שחרורם של בני הישיבות מחובת הגיוס, ובמקביל לפעול גם להקמת יחידות דתיות. במלחמת העצמאות קראה אגודת ישראל לגברים החרדים בגיל גיוס להתגייס במסגרת המפקד הכללי שעליו הוכרז אז ביישוב, ולהצטרף לגדודים הדתיים. עם התעצמות הקרבות התגייסו גם חלק גדול מבחורי הישיבות בירושלים לגדוד טוביה, לשירות חלקי במקביל ללימודיהם. הגדוד היה אמור להעניק לבני הישיבות אימונים בנשק, אולם בסופו של דבר תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, בשל התנגדות ראשי הישיבות וכן חשש של ראשי הצבא להעניק נשק לקבוצה חרדית, והגדוד עסק בעיקר בעבודות הביצורים.
כנימוק להסדר מביאים חרדים את דברי חז"ל שהתורה מגינה על לומדיה ושתלמידי חכמים פטורים מתשלום מסים לצורכי שמירה. הם טוענים כי לומדי התורה מגנים על כלל תושבי המדינה וזוהי "חובתם האזרחית". הם נוהגים לצטט בעניין זה גם את דברי הרמב"ם בסוף הלכות שמיטה ויובל: "ולא שבט לוי בלבד אלא כל איש ואיש מכל באי העולם אשר נדבה רוחו אותו והבינו מדעו להבדל לעמוד לפני יי לשרתו ולעובדו לדעה את יי והלך ישר כמו שעשהו האלהים ופרק מעל צוארו עול החשבונות הרבים אשר בקשו בני האדם הרי זה נתקדש קדש קדשים ויהיה י"י חלקו ונחלתו לעולם ולעולמי עולמים ויזכה לו בעה"ז דבר המספיק לו כמו שזכה לכהנים ללוים".
עם זאת, ההתנגדות החרדית לשירות בניהם בצה"ל נובעת גם האופי החילוני של המסגרת הצבאית, הן בשל העירוב הנוהג בצבא בין גברים לנשים והן בשל ההתערות במי שאינם שומרים תורה ומצוות. הדבר התבטא במכתבו של הרב שטיינמן על רקע גיבוש התיקון לחוק שירות ביטחון בוועדת פלסנר ולאחר מכן בוועדת פרי, שבו כתב כי "עצם השהות במסגרות הצבא גורם לסכנה רוחנית גדולה ה' ירחם, וזה הרי ההפך ממה שאנו מחנכים את בנינו". סיבה נוספת היא ההסתייגות החרדית מהמדינה ופקפוק בטוהר כוונותיהם של המנהיגים ומפקדי הצבא בהחלטות הנוגעות לענייני פיקוח נפש.
לעומת העמדה החרדית, אצל רבני הציבור הדתי לאומי רווחת הדעה שהשירות הצבאי הוא בגדר מלחמת מצווה מאחר שמטרתו "עזרת ישראל מיד צר" ומצוות יישוב ארץ ישראל, המחייבת לשמור את הארץ ביד ישראל ושלא להניחה ביד האומות. בעתות שגרה מצווה זו 'יכולה להיעשות בידי אחרים' ולפיכך אינה דוחה את מצוות תלמוד תורה, אך בעיתות מלחמה ישנו צורך בכוח אדם מקצועי רב לשירות ולפיכך גם תלמידי הישיבות אינם יכולים להיפטר משירות סדיר מקוצר ומשירות מילואים שיכשיר אותם למטרה זו.
עם זאת, סבר הרב צבי יהודה הכהן קוק, ותלמידיו אחריו, כי טרם השרות הצבאי יש ללמוד תחילה מספר שנים רצופות בישיבה, על מנת לרכוש מטען רוחני-תורני, ובכך לתרום הן לאדם עצמו, והן לאומה בכללה הזקוקה לאנשי רוח ותלמידי חכמים שישפיעו מרוחם על הכלל; וכדבריו "הצבא הוא קודש, והתורה היא קודש קודשים".
בנוסף, קיימים גם מקצת רבנים בציבור הדתי לאומי הסוברים כי מי שלומד תורה פטור משירות צבאי אך אם הוא מפסיק מלימודיו עליו להתגייס מיד.]

ראשית ההסדר במדינת ישראל

תחילתו הפורמלית של ההסדר בשלב הראשון של מלחמת העצמאות, טרם הקמת המדינה. ב-9 במרץ 1948, ראש המפקדה הארצית של ההגנה, ישראל גלילי, הוציא הוראה אל כל חטיבות צה"ל שהיו בהקמה, שלפיה בני הישיבות הרשומים פטורים משירות בצבא. במקומו, לתלמידים המסוגלים יינתן אימון להגנה עצמית במקום תלמודם, בפקודה של ההגנה ובתיאום עם ראשי הישיבות באופן שלא יערער את משטר הלימודים. תוקף ההחלטה המקורית הוגבל לשנת תש"ח. בשנת 1948 נכללו בהסדר כ-400 בחורי ישיבה ביחס ל-600,000 תושבים, כלומר 0.07% מהתושבים, הסכם ברוח זו נחתם בין הרבנים הראשיים דאז, גאב"ד העדה החרדית, וראשי ישיבות בירושלים לבין המפקד לשירות העם בירושלים 4 ימים לפני קום המדינה, בו התחייבו ראשי הישיבות מצידם שלא לרשום בישיבות תלמידים שלא מגיעים מתוך המסגרת הישיבתית ושלא יפגעו בזכויות בחורים שבחרו להתגייס. בתום המלחמה ולבקשת נציגי המפלגות הדתיות והמגזר החרדי, הורה ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון על הסדר קבוע. ב-9 בינואר 1951 כתב למנהל משרד הביטחון ולרמטכ"ל: "על יסוד סעיף 12 בחוק שירות בטחון, שחררתי בחורי הישיבה משירות סדיר. שחרור זה חל רק על בחורי הישיבה העוסקים בפועל בלימוד תורה בישיבות, וכל עוד הם עוסקים בלימוד תורה בישיבות."
בשנת 1954 הורה שר הביטחון, פנחס לבון לגייס תלמידי ישיבות לאחר שלמדו בישיבה ארבע שנים. בעקבות מחאה מצד ראשי הישיבות, הורה ראש הממשלה משה שרת על ביטול הוראה זו.
בסוף שנות ה-50 הונהג שירות צבאי מקוצר לבני ישיבה שהחליטו בגיל מבוגר להתגייס.
בשנת 1968, בהחלטה של ועדת שרים שדנה בנושא, הוחלט להגביל הצטרפות ישיבות חדשות להסדר ואת היקף המצטרפים אליו, מכסה שהועמדה ב-1975 על 800 בני ישיבות והוסרה במסגרת ההסכמים הקואליציוניים שנחתמו בשנת 1977.
מטרת דחיית השירות הייתה, ליצור סטטוס קוו (כחלק מהסטטוס קוו הכולל עם הדתיים) מסוים עם "היישוב הישן" שהיה קיים בארץ ולמנוע עימותים מבית. ברקע הייתה גם השאיפה לאפשר לתלמידי הישיבות החרדים, שהיו אז מעטים יחסית, להמשיך ולשאת את לפיד הישיבות הגדולות באירופה, שחרבו בשואה.

ההסדר החל מ-1977

בשנת 1977, כאשר הליכוד עלה לשלטון ומנחם בגין הקים קואליציה שבה השתתפה אגודת ישראל החרדית, הוסרה המכסה באופן רשמי למצטרפים להסדר "תורתו אומנותו", בהתאם להסכם הקואליציוני. אם כי גם קודם לכן לא נעשה שימוש מעשי במכסה כדי לחייב תלמידי ישיבה להתגייס.
בשנת 1970 הוגשה עתירה לבג"ץ נגד ההסדר, ונדחתה בנימוק שלעותר אין זכות עמידה. בשנת 1981 עתר עו"ד יהודה רסלר לבג"ץ נגד הסדר זה, אך עתירתו נדחתה, והשופט יצחק כהן ציין כי "בולטת בעתירה המגמה לגרור בית משפט זה לוויכוח ציבורי-פוליטי בנושא רגיש ומסעיר, שבו קיימים חילוקי דעות חריפים בציבור. בכך אין העותרים יכולים להצליח, בין משום שאין להם זכות עמידה ובין משום שהנושא אינו שפיט, ובין משום שהם לא גילו עילה להתערבות בית המשפט בשימוש בשיקול הדעת שניתן למשיב על ידי המחוקק". בשנת 1986 חזר רסלר ועתר לבג"ץ נגד ההסדר. בעתירה זו קבע השופט אהרן ברק שיש לרסלר זכות עמידה ושהנושא שפיט, אך דחה את עתירתו, "שכן לשר הביטחון סמכות ליתן דחיית שירות ביטחון לבחורי ישיבה, ולא הוכח כי השימוש בשיקול הדעת הינו, בנסיבות העניין בלתי סביר."
ב-1986 מונתה ועדת משנה של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, לבחינת מצב גיוס תלמידי ישיבות. בראש ועדת המשנה עמד חבר הכנסת הרב מנחם הכהן ממפלגת העבודה, וחברי הוועדה הנוספים היו חברי הכנסת בנימין בן אליעזר, שרה דורון, הרב חיים דרוקמן, מיכה חריש, רפאל פנחסי ויוסי שריד, בפני הוועדה הופיעו אף נציגי ועד הישיבות. דין וחשבון הוועדה הוגש ב-1988. ההמלצה הראשונה של הוועדה הייתה לחזור למצב שלפני שנת 1975, דהיינו שרק תלמידי ישיבות מוכרות וישיבות תיכוניות יוכלו להיכנס להסדר. בנוסף, המליצה הוועדה ליצור מסגרת של מעין "עתודה אקדמאית" לבוגרי ישיבות, בה יוכל כל תלמיד ישיבה ללמוד מגיל 18 ועד גיל 24. בתום תקופה זו, יעמדו התלמידים בבחינות, וסך של 200 התלמידים המצטיינים בכל שנה יקבלו פטור מלא משירות ביטחון ויורשו להמשיך בלימודיהם. יתרת התלמידים יגויסו לשירות מקוצר בן כשנה, ולאחריו ישובצו במערכי המילואים של צה"ל וישרתו שירות מילואים בכל שנה תוך תיאום מועדי השירות עם ראשי הישיבות. עוד המליצה הוועדה לקבוע מכסה של שלושה אחוזים משנתון הגיוס של תלמידי ישיבות שיוכלו להצטרף להסדר "תורתו אומנותו". המלצות הוועדה לא יושמו באופן גורף.
אחוז תלמידי הישיבות הכלולים בהסדר עלה משמעותית במהלך השנים. בשנת 1974 רק 2.4% משנתון הגיוס היו תחת ההסדר, מספר זה הגיע ל-9.2% בשנת 1999. באמצע 2005 נכללו בהסדר 41,450 איש, כ־0.6% מהתושבים. משרד האוצר הציג נתונים המצביעים על עלייה בלתי סבירה במספר האברכים הכלולים בהסדר - בעוד מספר התלמידים גדל בהיקף של 237% בין השנים 1985 – 1998, מספר האברכים גדל באותו פרק זמן בשיעור של 354%. על פי נתוני עמותת חדו"ש – לחופש דת ושוויון לשנת 2010, 16% מהגברים היהודים במחזור הגיוס נכנסים להסדר דחיית השירות בגיל 18, ו-13% מהמחזור נשארים בהסדר עד גיל 21.
הניצול הגורף של ההסדר על ידי הציבור החרדי עורר ביקורת בקרב האוכלוסייה הלא חרדית כלפי האברכים והחרדים. מפלגת "שינוי", שזכתה להצלחה רבה בבחירות בשנת 1999 ו-2003 ביססה את תעמולתה במידה רבה על הטינה בציבור הישראלי כלפי החרדים בנוגע לנקודה זו.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20, החלו להשמע קולות, גם בתוך הציבור החרדי, שקראו לצעירים חרדים, הכלולים בהסדר "תורתו אומנותו" ואינם מקדישים את כל זמנם ללימוד תורה, להתגייס. בנוסף, החלו להישמע קולות כנגד המצוקה הכלכלית שגורם ההסדר בקרב הציבור החרדי בשל כך שעל הרשומים במסגרת ההסדר נאסר לעבוד ונשמעה הטענה שהוא לאו דווקא מיטיב איתם. עם זאת, ההנהגה הרבנית החרדית מאוחדת בראייתה את ההסדר כחיובי וחיוני.

החוק כיום

במהלך 2004 נשמעו קולות מחאה חריפה בציבור החרדי כנגד החובה שהוטלה על אברך ללמוד 45 שעות שבועיות במסגרת הכלולה בהסדר. לדברי החרדים, מאחר שבערבים לומדים האברכים במוסדות שאינם מוכרים פורמלית, אין ביכולתם לעמוד בתנאי זה. בין המוחים היה המנהיג החרדי, הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
ביולי 2005 הודיעה המדינה לבית המשפט העליון כי הניסיון לשנות את ממדי ההתגייסות לצבא בקרב החרדים באמצעות חוק טל נכשל כליל. בשלוש השנים שמאז חקיקתו הוא הביא לגיוס עשרות בודדים של חרדים בלבד.
ביולי 2009 הודיע אגף כוח אדם בצה"ל לצוות המעקב הפרלמנטרי לישום חוק טל, כי מספר מקבלי דחיית השירות גדל על אף חוק טל, ובכך נכשל לחלוטין השילוב בצה"ל באמצעות חוק טל.
ב-1 באוגוסט 2012 פג תוקפו של חוק טל ולפי פסיקת בג"ץ הוא לא חודש. ב-12 במרץ 2014 אושר בכנסת תיקון 19 לחוק שירות ביטחון ("השוויון בנטל"), שבו נקבעו בחוק יעדים לגיוס חרדים. התיקון קבע שאם לא ימולאו היעדים עד לשנת 2017 יבוטל הסדר תורתו אומנותו ויופעל מתווה חדש שבמסגרתו יינתן פטור למכסה של 1800 בני ישיבות "עילויים" בלבד. בנובמבר 2015 שונה החוק, בוטל מתווה העילויים ותקופת המבחן בעניין מילוי היעדים הוארכה עד לשנת 2023. התיקון עבר ברוב של 49 מול 36 מתנגדים.

הסדר תורתו אומנותו אצל לא חרדים

על אף שהסדר "תורתו אומנותו" הוא הסדר שנבנה במקור עבור חרדים, ישנם צעירים מהמגזר הדתי לאומי משתמשים בהסדר בדרך מסוימת, לרוב על מנת לדחות את שירותם במשך מספר שנים כדי ללמוד תורה בישיבה גבוהה או במכינה קדם צבאית. לאחר מכן, בוגרי המכינות הקדם-צבאיות משרתים שירות מלא בצבא, ואילו בוגרי הישיבות הגבוהות מתגייסים במסגרות השונות משרות רגיל וקבע עד הסדר מרכז או שלב ב'.
הסדר דומה קיים גם עבור חילונים המבצעים שנת שירות או לימודים במכינה קדם צבאית לפני הצבא, אולם הסדרים אלו הם לשנה אחת בלבד וכמעט תמיד הצעירים משרתים אחריהם שירות מלא בצבא.
כעיקרון אין תלמידי ישיבות הסדר משתתפים בהסדר "תורתו אומנותו", אם כי כמה מהם מקדימים לתחילת השירות ללא תשלום שנה או יותר הכלולים בהסדר.