google/wiki40b huggingface dataset:
צ'ארלי פדוק

ביוגרפיה

לאחר שלחם במלחמת העולם הראשונה, פדוק שנולד בג'ונסוויל, טקסס, למד באוניברסיטת דרום קליפורניה. שם הוא הצטרף לנבחרת האתלטיקה והצטיין בעיקר בריצות למרחקים קצרים. הוא ניצח בריצת 100 מטר וריצת 200 מטר באירוע הספורט המשמעותי הראשון שלאחר המלחמה ב-1919 - המשחקים הבין מעצמתיים בו חיילים של מדינות בעלות הברית התחרו אחד נגד השני.

אלוף אולימפי

שנה לאחר מכן, פדוק נשלח לייצג את מדינתו באולימפיאדת אנטוורפן (1920) בה השיג את הצלחתו הגדולה ביותר. הוא ניצח בריצת 100 מטר, הגיע במקום השני בריצת 200 מטר וזכה עם נבחרת ארצות הברית בריצת שליחים 4X100 ובמדליית הזהב השנייה שלו באולימפיאדה זו. פדוק התפרסם בגלל סגנון הסיום המיוחד שלו כשהוא קופץ לקראת קו הסיום בסוף הריצה.
בשנה לאחר מכן, רץ 110 יארד (שהם קצת יותר ממאה מטר) ב-10.2 שניות. רק ב-1956 הצליחו לשבור את שיאו של פדוק ולרדת מתחת ל-10.2 שניות. נוסף לכך, הוא שבר והישווה שיאי עולם נוספים בריצות הקצרות.
במשחקי הסטודנטים העולמיים שנערכו בפריז, צרפת בשנת 1923 זכה פדוק בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר כשהשווה את שיאו העולמי בתוצאה של 10.40 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.00 שניות.
באולימפיאדת פריז (1924), הגיע שוב פדוק לשלב הגמר בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. אולם, לא נחל הצלחה דומה לזו שבאולימפיאדה ארבע שנים קודם לכן. הוא זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר וסיים במקום חמישי בריצת 100 מטר. הוא לא היה שותף לנבחרת השליחים באולימפיאדה זו. ארבע שנים מאוחר יותר, השתתף באולימפיאדת אמסטרדם (1928) שהייתה האולימפיאדה השלישית שלו, אך לא הצליח להגיע לשלב הגמר בריצות ה-100 וה-200 מטר.
בעת הקריירה האתלטית שלו, פדוק שימש בעמדת ניהול במספר עיתונים גדולים. בסוף שנות העשרים השתתף בכמה סרטים. נוסף לכך, היה גם חלק מהפמליה של המייג'ור גנרל (מקביל לאלוף) ויליאם אפשור מאז סיום מלחמת העולם הראשונה. ב-1943, בזמן מלחמת העולם השנייה, אפשור ופדוק נהרגו בהתרסקות מטוס ליד סיטקה, אלסקה. צ'ארלי פדוק היה בן 42 במותו.
טעות אנוש

טעות אנוש היא שגיאה שביצע אדם אחד או יותר עקב אי-ידיעה, שיפוט לקוי, היסח הדעת, שיקול דעת פגום, רשלנות וכדומה. טעות אנוש היא פעמים רבות הסיבה העיקרית או גורם תורם באסונות ותאונות בענפי תעשייה שונים ובהם: אנרגיה גרעינית (לדוגמה: תאונת אי שלושת המילין), תעופה ורפואה (רשלנות רפואית). מניעת טעות אנוש תורמת רבות לאמינות ובטיחות של הפעלת מערכות מורכבות.

ביצוע

טעות אנוש וביצוע הם שני צדדים לאותו מטבע: מנגנוני "טעות אנוש" הם זהים למנגנוני "ביצוע אנוש"; ביצועים מסווגים כ"טעות" רק במבט לאחור: לכן פעולות המוגדרות מאוחר יותר כ"טעות אנוש" הן למעשה חלק מהספקטרום הרגיל של התנהגות אנושית.

מחקרים

המחקר בתחום טעות אנוש הוא תחום מחקר פעיל מאוד, וכולל עבודות מחקר הקשורות למגבלות זיכרון וקשב, וכן לאסטרטגיית קבלת החלטות והתנהגויות הכרתיות אחרות. 
נושא אי ההבנות בתקשורת אנושית נחקר בניתוח שיחות, וכן נחקרו הפרות בנושא עקרון שיתוף הפעולה.

מחלוקות

ישנם חוקרים הטוענים כי הדיכוטומיה של פעולות אנושיות כ"נכונות" או "לא נכונות" היא פשטנות יתר מזיקה של תופעה מורכבת. גישה מועילה יותר יכולה להיות התמקדות בהשתנות של ביצועים אנושיים וכיצד האדם פועל (וארגונים). גישות חדשות יותר כמו הנדסת חוסן, מדגישות את התפקיד החיובי של האדם במערכות מורכבות.
רחל יהודית ספיר-וילצ'יק

רחל יהודית ספיר וילצ'יק (1901–1950) הייתה רופאת נשים, מנהלת מחלקת יולדות בבית החולים על שם שוויצר (1934–1948).

ביוגרפיה

ספיר-וילצ'יק נולדה   למתילדה (לבית פוריעס) ולד"ר יוסף ספיר. בשנת 1926 סיימה את לימודי הרפואה בבזל ועלתה לארץ ישראל. הוריה עלו לארץ-ישראל בשנת 1925.
ספיר-וילצ'יק עבדה כרופאה בבית החולים הדסה, ומשם עברה לבית החולים הדסה בצפת.
בין השנים 1930–1932 השתלמה  ספיר-וילצ'יק בגיניקולוגיה.
בין השנים 1934–1948 ניהלה ספיר-וילצ'יק את מחלקת היולדות בבית החולים ע"ש שוויצר בטבריה.
לאחר נישואיה לאנדרה וילצ'יק, נולד בנה הבכור דני, בשנת 1933, ובשנת 1936 נולדה בתה אילנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, התגייס בעלה לצבא הבריטי והילדים עברו לקבוצת כנרת. המשפחה שבה והתאחדה לאחר המלחמה. 
לאחר כיבוש טבריה במלחמת השחרור עברה המשפחה לקריית מוצקין. 
ספיר-וילצ'יק נפטרה ב-1950.

משפחתה

אביה הד"ר יוסף ספיר, (1869–1935) יליד קישינוב, היה יושב ראש של האגודות הציוניות באודסה, סיים למודי רפואה במונפלייה.
ספיר השתתף בקונגרס הציוני הרביעי, בקונגרס הציוני החמישי, בקונגרס הציוני השישי ועד הקונגרס הציוני ה-12. 
בשנת 1925 עלה ספיר לארץ ישראל וניהל את מחלקת היולדות בבית חולים ביקור חולים.
אמה מתילדה הייתה פסנתרנית.
אחיה ברוך ספיר (1909–1976) היה אדריכל וחוקר ארץ ישראל. על שמו רחוב ביפו "רח' האדריכל ברוך ספיר". 
בנה  הפרופ' דני גור,  היה כירורג לב, ובתה היא הפסלת אילנה גור.
אריה קרול

ביוגרפיה

קרול נולד בשנת 1923 בעיירה ליד מינסק בבלארוס. עלה לארץ כילד עם הוריו בשנת 1935 למושבה בת שלמה.
הוא היה חבר בגרעין "עלומים" של תנועת בני עקיבא ובמסגרת זו היה שותף להקמת קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן ולאחר מכן היה מרכז הסניף הירושלמי של בני עקיבא. ב-1946 פיקד על היאחזות ביריה בגליל, אשר פונתה שלוש פעמים בידי הבריטים. ב-1947 נמנה עם מייסדי קיבוץ סעד בנגב, שהוקם בן-לילה ב-1947 על ידי בוגרי תנועת בני עקיבא, ועמד בקרבות קשים על הגנת האזור בעת מלחמת העצמאות.
הוא שימש כמרכז המשק בקיבוץ, עם הפסקות קצרות, עד לשנת 1963. בשנת 1959 הוביל מערכה ציבורית למען התיישבות יהודית בנגב ובשנים 1963–1967 ניהל את מפעלי "שער הנגב".
בשנים 1968 -1987 היה קרול ממונה בארגון הממשלתי "נתיב" על הפעילות החשאית בברית המועצות ושליחת תיירים יהודים מתנדבים מרחבי העולם אל פעילי העלייה שם. אריה קרול יזם מערך ענף לקשר וסיוע ליהודים ולפעילות יהודית-ציונית ברחבי כל ברית המועצות. באופן זה סייע להעצמת הקשר של העם היהודי עם "יהדות הדממה" שמעבר למסך הברזל. במסגרת פעילות זו הועברו ליהודי ברית המועצות - למרות ניסיון החסימה שהעמיד השלטון הסובייטי - כמויות ניכרות של תשמישי קדושה, ספרים ללימודי עברית ויהדות, ספרות עברית, ספרי תולדות עם ישראל לרבות ברוסית, קלטות שירים עבריים וסיוע פרטני לעידוד הפעילות היהודית-ציונית ובין השאר לטובת אסירי ציון. במהלך למעלה משני עשורים, הביאו "התיירים" של קרול את זמרת הארץ ברחבי האימפריה הסובייטית. מבצע אדיר ממדים זה עבר למעשה ללא תקלות, נטע ביהודים הכלואים בברית המועצות תקווה ותרם תרומה מכרעת לחיזוק זהותם היהודית-ציונית של בודדים וגם קהילות בארצות המערב. משיאי הפעילות שיזם "נתיב" הייתה השתתפות משלחת מו"לים מישראל בירידי הספרים הבינלאומיים הדו-שנתי שנערכו במוסקבה ושאיפשרה הפצת תרבות ישראל להמונים אשר פקדו את הביתן הישראלי.
עם נפילת הקומוניזם ב-1989, עבר לסייע לפעילות בתחום קליטת העלייה מברית המועצות לשעבר בדמות מיזם "בית ראשון במולדת" לקליטה בתנועה הקיבוצית ושיגור שליחים ישראלים לפעילות גלויה של עידוד העלייה.
בשנים 1987–1991 כיהן כמזכיר תנועת הקיבוץ הדתי.
ביום העצמאות תש"ס - 2000 קיבל פרס ישראל על מפעל חיים, תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
אריה קרול היה נשוי לרחל לבית דרוזדובסקי (דור) שנפטרה ב-1988. לזוג נולדו חמש בנות. לאחר מכן נשא לאישה את ד"ר סילויה שנקולבסקי-קרול, מרצה באוניברסיטת בר-אילן והאוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית לארכיונאות.
קרול נפטר בכ"ח בתמוז ה'תשס"ח (27 ביולי 2008). נקבר בבית העלמין של קיבוץ סעד.
פביאן ג'ונסון

קריירת מועדונים

ג'ונסון נולד במינכן שבגרמניה, לאב אמריקאי שעבד כשחקן כדורסל בגרמניה, ולאם אמריקאית-גרמנית. הוא החל את הקריירה בשנת 2001, עם קבוצת Sportfreunde München. בקיץ 2006 הועבר ג'ונסון לקבוצת מינכן 1860, וכבר ביולי 2006 הוא החל לשחק בקבוצה כשחקן הרכב. הוא הופיע בכמעט 90 הופעות טרם שהועבר לוולפסבורג ב-14 ביולי 2009. הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במשחקה נגד פרייבורג, שהסתיים בתוצאה 2-2. ב-2011 הועבר לשחק בשורות הופנהיים. את שערו הראשון בקבוצה הבקיע ב-26 בספטמבר 2012, בניצחון 3-0 על שטוטגרט, ניצחונה הראשון של הקבוצה לעונה זו. ב-24 בפברואר 2014, אושר כי ג'ונסון יצטרף לבורוסיה מנשנגלדבאך בהעברה חופשית בסיום עונת 2013/2014.

קריירה בינלאומית

ג'ונסון שיחק בין השנים 2003-2009 בנבחרות הצעירות של גרמניה, ואף השתתף באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2009. ב-25 באוגוסט 2011, ג'ונסון זומן לנבחרת ארצות הברית, על ידי מאמנה יורגן קלינסמן, לקראת משחקיה נגד קוסטה ריקה ובלגיה. עם זאת, הוא לא השתתף עקב כך שטרם קיבל אישור מפיפ"א להעברת נבחרתו הלאומית מגרמניה לארצות הברית. לכן, הופעותיו הראשונות במסגרת הבינלאומית היו ב-11 וב-15 בנובמבר 2011 בהתאמה - בהפסד 1-0 נגד צרפת, ובניצחון 3-2 נגד סלובניה. כמו כן השתתף ג'ונסון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014, במשחק נגד גואטמלה. ג'ונסון השאיר חותם ב-25 ביוני 2012, כאשר בהפסד 4-1 נגד ברזיל בישל את שערה היחיד של נבחרתו. את שערו הראשון בנבחרת הלאומית הבקיע ב-1 ביוני 2014, במשחק נגד טורקיה. 
ג'ונסון השתתף גם במסגרת מונדיאל 2014.
נאסר אל-קודווה

חיים אישיים

אל-קודווה נולד בשנת 1953. הוא למד באוניברסיטת קהיר, ובשנת 1979 סיים לימודי תואר ראשון בלימודי רפואת שיניים. זמן קצר לאחר מכן נעשה חבר בסהר האדום הפלסטיני.
כיום אלקודווה מתגורר בניו יורק. הוא אחיינו של יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית בעבר, ויו"ר קרן יאסר ערפאת.

קריירה פוליטית

בשנת 1969 הצטרף אל-קודווה לפת"ח. בשנת 1974 מונה לנשיא ההתאחדות הכללית לסטודנטים פלסטינים. בנוסף, הפך אל-קודווה לחבר הוועד המרכזי של פת"ח. בשנת 1987 יצג אל-קודווה את הארגון לשחרור פלסטין, בראשו עמד יאסר ערפאת, דודו, כנציג לא רשמי באומות המאוחדות, והחל משנת 1991 כנציג רשמי. בשנת 2005 הוחלף אל-קודווה על ידי ריאד מנסור ומונה כשר החוץ הפלסטיני. בשנת 2012 כיהן אל-קודווה כסגן הנציג המיוחד של מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, במשלחת הסיוע של האו"ם לאפגניסטן, וכסגנו של קופי אנאן, השליח המיוחד לסוריה מטעם האו"ם והליגה הערבית דאז, כאחראי על המגעים עם קבוצות המורדים הסוריות. בשנת 2014 עזב אל-קודווה את תפקידו באו"ם. בחודש אוקטובר 2016 עלתה האפשרות כי אל-קודווה יהיה יורשו של מחמוד עבאס כיו"ר הרשות הפלסטינית.
כתר אוסטרי

הכתר האוסטרי (בגרמנית: Österreichisch-Ungarische Krone; בהונגרית: Osztrák-Magyar korona) היה המטבע הרשמי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, מ־1892 עת החליף את הגילדן ועד להתפרקותה של אוסטרו הונגריה ב־1918.
המטבע חולק ל־100 הלר (בהונגריה נקרא פילר) והיה שווה בערכו לחצי גילדן (ישן), וסומן באות K או Kr.
הכתר האוסטרי (קרונה) היה ההילך החוקי בכל מדינות הכתר שבקיסרות האוסטרו-הונגרית וגם בליכטנשטיין.

השם

הקרונה (עברית: כתר) היה מטבע נפוץ במונרכיות של אירופה. מקור השם בכתר, ובדיוקן המלכים על המטבע.
השם הרשמי של המטבע באוסטריה היה קרונה (Krone, ברבים: Kronen) ובהונגריה קורונה (korona), אולם על המטבע והשטרות הופיעו גם שמות המטבע שהיו שגורים בפי העמים האתניים שהרכיבו את האימפריה.
בצ'כית koruna, בפולנית והונגרית korona, באוקראינית корона, באיטלקית ולטינית corona, בסלובנית krona, בקרואטית krune, בסרבית круна וברומנית coroana.

היסטוריה

לאחר מספר כשלונות קודמים של אימוץ תקן הזהב (הצמדת המטבע למחיר הזהב) במדיניות המוניטורית של הבנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה, הצליח שר האוצר האוסטרי סנדור ווקרלה בשנת 1892 להחליף את "סטנדרט הכסף" (הצמדת המטבע למחיר מתכת הכסף).
עם החלפת השיטה הוחלף גם הגילדן האוסטרי במטבע החדש, הכתר האוסטרי (קרונה). הכתר הונפק בערך של: 1 גילדן = 2 כתרים, וחולק ל־100 הלר.
הודות לשיטה החדשה, שמר המטבע על יציבות, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נאלץ הבנק המרכזי להדפיס כמויות נכבדות של כסף ללא כיסוי, על מנת לממן את המלחמה. דבר שגרם לאינפלציה וירידה דראסטית בערך הכסף.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ולאחר התפרקות האימפריה, היו תקוות שהמטבע ימשיך להיות ההילך החוקי המשותף במדינות החדשות שהוקמו. תקוות אלה התבדו בינואר 1919 כאשר הממלכות של סרביה, קרואטיה וסלובניה, החליטו להטביע מחדש את שטרות הכסף שהיו במחזור, בהגבלת סחירות הכסף לטרטוריה שלהם בלבד, מה שיצר למעשה כסף חדש על גבי השטרות הישנים.

על המטבע

הבנק הלאומי של אוסטרו-הונגריה הנפיק את המטבעות והשטרות של הכתר האוסטרי במגוון ערכים רחב. המטבעות הוטבעו במקביל במטבעה של וינה ובמטבעה המפורסמת קרמנקה שבהונגריה, ואילו שטרות הכסף עוצבו והודפסו בווינה. המטבע הונפק במספר סדרות ואף הונפק אחר התפרקות הקיסרות, והתמוטטות המטבע בשטר בעל ערך שיא הנקוב ב־10,000 כתרים.

מטבעות

המטבעות שהונפקו באוסטריה היו בעלי ערך נקוב של 1, 2, 10 ו־20 הלר (Heller) ו־1, 2, 5, 10, 20 ו־100 כתרים (Krone).
המטבעות שהונפקו בהונגריה היו בעלי ערך נקוב של 1, 2, 10 ו־20 פילר (Fillér) ו־1, 2, 5, 10, 20 ו־100 כתרים (Korona).
המטבעות היו עשויים ממגוון מתכות רחב: ארד, ברזל, ניקל, אלפקה, כסף ו־זהב.

שטרות

כל שטרות הכסף הודפסו בצורה דו־לשונית (גרמנית והונגרית) וכן הופיעו על השטרות השמות בשפות האתניות המקומיות. עד למלחמת העולם הראשונה הודפסו השטרות בגרמנית בצד אחד ובהונגרית בצד השני. בזמן המלחמה הודפס הטקסט הדו־לשוני על צד אחד של השטרות. 
בסדרה 1900–1902 הונפקו השטרות בערך נקוב של 10, 20, 50, 100 ו־1000 כתרים.
בסדרה 1904–1910 הונפקו השטרות בערך נקוב של 10, 20 ו־100 כתרים.
בסדרה 1912–1915 הונפקו השטרות בערך נקוב של 10, 20, 50 ו־100 כתרים.
בסדרה של מלחמת העולם הראשונה, הונפקו השטרות בערך נקוב של 1 ו־2 כתרים.
בסדרה שלאחר מלחמת העולם, הונפקו השטרות בערך נקוב של 25, 200 ו־10,000 כתרים.
פאמיוט

היסטוריה

ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באזור פאמיוט, מעידים על התיישבות בני אדם במקום לפני כ-3,500 שנה.
בשנת 1742 הקים הסוחר הדני יאקוב סברין (Jacob Severin) באזור העיר תחנת מסחר, והוא קרא לה פרדריקסהוב, על שם פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
ההתיישבות במקום שגשגה הודות לסחר ענף בפרוות ובליוויתנים, העיר נודעה גם באמני הסטיאטיט שישבו בה. בשנת 1909 הוקמה בעיר כנסייה מעץ בסגנון נורווגי והכנסייה נחשבת לאחת היפות בגרינלנד.
כתוצאה מהתחממות העולמית החלו להגיע לחופים הסמוכים לעיר דגי הקוד (מין בקלה). משנות החמישים ועד לסוף שנות השמונים שגשגה תעשיית הדייג בעיר, דבר שהביא רבים להתגורר בעיר, ואת הרשויות לפתח את פאמיוט כעיר ראשית לאזורה. במסגרת תוכנית הפיתוח שכונתה G60, נבנו בעיר בית חולים, אולם ספורט הגדול בגרינלנד, ומבני תעשייה גדולים.
בסוף שנות השמונים הצטמצמה אוכלוסיית דגי הקוד, ותושבים רבים עזבו את פאמיוט.
במרכז העיר נמצא מוזיאון מקומי, השוכן בנגריה ומחסן מלח מהמאה ה-19.

תחבורה

קו המעבורת Arctic Umiaq המקשר בין נארסאק לאילוליסאט, עוצר בעיר. בשנת 2007 נפתח שדה התעופה של העיר, ובו מסלול טיסה שאורכו 799 מטרים. חברת התעופה אייר גרינלנד מפעילה טיסות סדירות באמצעות מטוסי ה-STOL שלה לנרסארסואק ולנואוק.

כלכלה

מרבית התושבים בעיר מתפרנסים מדייג. כשאר הערים במערב גרינלנד, גם חופה של העיר אינו קופא בחורף. זרם מערב גרינלנד הנגרם מזרם מזרח גרינלנד, סוחף עמו בעונת הסתיו דובי ים.

דמוגרפיה

בשנת 2013 התגוררו בעיר 1,515 תושבים, נתון המציב את העיר במקום השמיני במספר תושביה בגרינלנד. בשנת 2005 דורגה פאאמיוט במקום השביעי, בשני העשורים האחרונים אוכלוסיית העיר מדלדלת כמעט מדי שנה, משנת 1990 ירדה אוכלוסיית העיר בשיעור של 31 אחוזים.
ארתור פלפס

תחילת דרכו

פלפס נולד ב-29 בנובמבר 1881 בעיר ביירטאן בטרנסילבניה שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית. כיום נמצאת העיר בתחומי רומניה המודרנית. הוא היה בנם השלישי של גוסטב פלפס וסופי שטולץ. שתי המשפחות היו ממוצא סקסוני-טרנסילבני והתגוררו באזור מאות שנים. בשנת 1900 התגייס כצוער לצבא האוסטרו-הונגרי ולמד בבית הספר הקיסרי לצוערים בפרשבורג. ב-1 בנובמבר 1901 הוענק לו דרגת לויטננט, והוא הוצב ברגימנט ההררי הטירולי ה-3. ב-1905 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית ולאחר סיום לימודיו הועלה לדרגת אובר-לויטננט והוצב כקצין ברגימנט הרגלים ה-13. ב-1911 הוא קודם לדרגת האופטמן והוצב במטה הקורפוס ה-15.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 לחם פלפס כחלק מהדיוויזיה ה-32 במהלך המערכה המוקדמת כנגד סרביה. במהלך המערכה הועבר פלפס לצוות המבצעים של הארמייה השנייה בפיקודו של אדוארד פון בהם-ארמולי. בהמשך הועברה הארמייה מהחזית הסרבית לחזית המזרחית. פלפס השתתף בקרב גליציה ובמתקפת הקרפטים, וב-1915 הועבר לחזית האיטלקית ומונה לסגן ראש אגף האפסנאות של הארמייה ה-10. ב-1 באוגוסט 1916 פלפס קודם לדרגת מיור. באותה שנה הוא גם מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-72, ולחם בקרבות כנגד ממלכת רומניה שהצטרפה למלחמה נגד אוסטריה. ב-27 בינואר 1917 הוענק לו צלב הברזל דרגה שנייה מטעם הקיסרות הגרמנית. ב-1918 הוחזר לחזית האיטלקית, וסיים את המלחמה בדרגת אוברסט-לויטננט.

בין המלחמות

לאחר המלחמה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצבא האוסטרו-הונגרי פוזר. פלפס חזר למולדתו טרנסילבניה, אשר הפכה לחלק מרומניה במסגרת חוזה טריאנון. הוא התגייס לצבא רומניה, אשר כנגדו לחם במהלך המלחמה, ומונה למפקד "המשמר הסקסוני" - מיליציה של המיעוט דובר הגרמנית ברומניה. ב-1919 השתתף במלחמת הונגריה-רומניה כנגד הכוחות ההונגריים הקומוניסטים של בלה קון. בקרב על הנהר טיסה הוא הפר פקודה, והועמד למשפט צבאי. השופטים קבעו שפעולותיו של פלפס הצילו את המצב, ותחת להענישו הוא הועלה לדרגת קולונל. הוא פיקד לזמן מה על רגימנט הרגלים ה-84, ואז הצטרף למטכ"ל ולמד לוגיסטיקה באקדמיית המלחמה בבוקרשט. הוא פרסם ספר ברומנית בשם "לוגיסטיקה: יסודות של ארגון וביצוע", אשר הפך ב-1926 לספר ההדרכה הרשמי של הצבא הרומני בנושא לוגיסטיקה. למרבה האירוניה, זמן קצר לאחר מכן הוא נכשל בבחינות בלוגיסטיקה באקדמיית המלחמה. הוא פיקד על יחידות רומניות שונות, ובין היתר על הבריגדה ה-1 של הוונטורי די מונטי (חיילים הרריים רומנים, בדומה לגבירגסייגר בצבאות דוברי הגרמנית). הוא הגיע לדרגת לוטננט גנרל, וב-1930 מונה ליועצו הצבאי של קרול השני, מלך רומניה. הוא סלד מהתככים, השחיתות והצביעות של חצר המלוכה, ומתח עליה ביקורת ללא חשש. ב-1940 הוא כינה בפומפי את המלך קרול שקרן, ולפיכך הועבר למילואים. ב-1941 הוא עזב את הצבא הרומני.

מותו

ב-21 בספטמבר 1944, הוזמן פלפס לפגישה עם היינריך הימלר בברלין. הוא החליט לבקר בדרך במוצבים באזור ארד. לאחר שקיבל מידע על כוחות של הצבא האדום שהגיעו לאזור, החליט הנהג לסטות לכפר הסמוך סימאנד. אלא שגם שם כבר היו חיילים סובייטיים, ופלפס יחד עם שלישו ונהגו נעצרו והובאו לחקירה. עוד באותו היום, המבנה שבו הוחזקו הותקף על ידי מטוס גרמני אקראי, והאסירים ניסו לנצל את ההזדמנות כדי לברוח ונורו למוות. פלפס היה בן 62 במותו. משלא הגיע לפגישה עם הימלר, הוצא עליו למחרת היום צו מעצר. ב-29 בספטמבר חפציו האישיים נמצאו בידי חיילים הונגריים, אשר העבירו אותם לגרמנים. ב-24 בנובמבר של אותה שנה הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו, אשר נמסר לבנו ריינהרט אשר שרת באס אס בדרגת אוברשטורמבנפיהרר. הרגימנט ה-13 של דיוויזיית האס אס ה-7 נקרא מאז ואילך על שמו.
ג'יימס והאפרסק הענק

עלילה

ג'יימס הנרי טרוטר, ילד רגיל למדי בן 4, חי חיים מאושרים למדי עד שהתייתם כתוצאה מתאונה מוזרה ונוראית - הוריו נבלעו כביכול על ידי קרנף אוכל אדם. הוא נשלח לחיות עם שתי דודותיו, ספייקר וספונג' (בתרגום לשפה העברית שתרגם אוריאל אופק שמותיהן היו עצילה וגרומה), אשר מתעללות בו במגוון דרכים נפשיות ופיזיות.
יום אחד, בגיל שבע, בעודו חוטב עצים בגן, ג'יימס פוגש איש מוזר היודע באופן מסתורי את צרותיו, ומעניק לו שק מוזר המכיל רכיבים לשיקוי קסם, ששתייתו, כך מבטיח הזר, תביא לג'יימס עושר, שמחה והרפתקה גדולה. בעודו רץ חזרה הביתה להחביא את השק, ג'יימס מועד ומפיל את השק. השק נקרע ותוכנו מתפזר ושוקע באדמה ללא כל זכר - או כך נראה הדבר באותו הרגע. ג'יימס מזועזע מהאובדן של מה שנראה כהזדמנות היחידה שלו לברוח מדודותיו המרושעות. אבל הדברים מקבלים תפנית מוזרה כאשר עץ אפרסק שעמד זה זמן עירום בגן מניב לפתע פרי יחיד שמגיע לגודל פי שניים מהעץ עצמו. דודותיו של ג'יימס דורשות כסף מהציבור תמורת הזכות לראות את האפרסק הענק, ומעבידות את ג'יימס בפרך. הוא מגלה מאורה החפורה באפרסק, שם הוא מגלה חרגול, גחלילית, עכביש, תולעת משי, פרת משה רבנו, שלשול ומרבה רגלים, כולם בממדי ענק. הוא מגלה שכולם כה גדולים מכיוון שהם אכלו מהגרגרים שג'יימס שמט. האפרסק מתנתק ומוחץ למוות את דודותיו. משם מתגלגל האפרסק למסע ברחבי העולם, שמסתיים, לאחר תלאות רבות, כשהאפרסק נוחת על גג האמפייר סטייט בילדינג. כל יושבי האפרסק זוכים להוקרה, וילדי ניו יורק זוללים את האפרסק. גלעינו משמש, לאחר מכן, כבית לג'יימס.
ליטל טובגו

חי וצומח

באי גדל יער יבש המשמש כאתר קינון ורבייה לציפורים מקומיות רבות כגון ציפור טרופית אדומת מקור (Phaethon aethereus), יסעור אודובון (Puffinus lherminieri), סולה לבנת-בטן, שחפית כהה ושחפית רסן (Onychoprion anaethetus).
בשנת 1909 יזם סר ויליאם אינגרם תוכנית להפוך את האי לבית גידול לציפור גן עדן (Paradisaea apoda), שהייתה אז בסכנת הכחדה בשל הציד הרב של הציפור בעבור נוצותיה. במסגרת התוכנית נרכש האי על ידי אינגרם והובאו לאי 45 ציפורים. לאחר מותו של אינגרם בשנת 1924 הורישו צאצאיו של אינגרם את האי לממשלת טרינידד וטובגו והורו שהאי ישמש כשמורת טבע. צוות של המגזין נשיונל ג'אוגרפיק תיעד את הציפורים בשנת 1958 אולם ככל הנראה כל ציפורי גן העדן מתו במהלך הוריקן פלורה בשנת 1963.
פבראדה

תולדות היישוב

העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנים שלאחר מכן הייתה בבעלות משפחות אצולה פולניות. עם חיבור היישוב למסילת הברזל בקו סנקט פטרבורג-ורשה בשנת 1862, הואץ פיתוחו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובהתאם להסכם ריגה, נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

הקהילה היהודית

בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,000 יהודים, ופעלו בה בית ספר עברי ותנועות נוער יהודיות. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בספטמבר 1939, נאסרה בעיירה פעילות זו, והולאם בה המסחר הפרטי.
ב-29 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודיה, בסיוע הליטאים. ביום 15 ביולי בלבד נרצחו בעיירה כ-60 יהודים. בד בבד, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה מגיל 12 ומעלה. בהמשך רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם בה, בו הוטלו עליהם תשלומי כופר גבוהים.
בעקבות הגעת מידע ליודנרט המקומי על כוונת הגרמנים לחסל את הגטו שביישוב, הצליחו להימלט ממנו קרוב למחצית מיושביו. ביהודים הנותרים בוצעה סלקציה, ורובם הועברו למחנה הריכוז פוליגון, בו נרצחו ב-28 בספטמבר 1941.
דרכנו (ארגון)

דרכנו (השם המלא: "דרכנו - יוצאים לפעולה (חל"צ)") היא תנועה חוץ פרלמנטרית שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 כתוצאה מאיחוד בין "V15" ו"קול אחד" שיזם ומימן איש העסקים היהודי-אמריקאי דניאל לובצקי. מ"מ יו"ר התנועה הוא דוד שמחה וסגנו הוא ברוך שפיגל. התנועה מאוגדת כחברה לתועלת הציבור.
החברה מגדירה את עצמה כ"תנועת הרוב המתון". היא רואה את ישראל כמדינתו הדמוקרטית של הלאום היהודי ושואפת לכך שיתקיים בה שוויון בין כל אזרחיה. היא מאמינה בהיפרדות של ישראל מהפלסטינים באמצעות שתי מדינות לשני עמים ובצדק חברתי ומתנגדת לגזענות. החברה מצהירה על עצמה כארגון "פוליטי א-מפלגתי".
בנובמבר 2017 הפיקה התנועה, עם תנועת מפקדים למען ביטחון ישראל, את העצרת השנתית לציון רצח יצחק רבין. העצרת משכה כ-85,000 אנשים והייתה בסימן אחדות בעם למרות המחלוקות הפוליטיות. בנובמבר 2018 הפיקה שוב את העצרת בשיתוף התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות הארצית.
התנועה עודדה את המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה וגורמים נוספים בשנים 2017–2018.
ארבעה ימים לפני הבחירות לכנסת העשרים ואחת קיבל יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט חנן מלצר, את עתירת הליכוד וקבע כי הארגון פעל כגוף 'פעיל בבחירות', ועל כן עליו להירשם כך באתר מבקר המדינה ולפעול תחת ההגבלות בחוק.
המאגוצ'י אוסאצ'י

ראשית חייו

אינוקאי נולד בעיר קוצ'י שבמחוז קוצ'י, באי שיקוקו, בנו של פקיד ממשלתי במשרד היערנות. הוא סיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטת טוקיו, ופתח בקריירה ביורוקרטית במשרד האוצר. הוא התמנה למנהל האגף למונופול במשרד ב-1907, לסגן השר לתקשורת ב-1912 ולסגן שר האוצר ב-1914.

קריירה פוליטית

המאגוצ'י נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1915, כחבר מפלגת קנסייקאי. הוא כיהן בתפקיד שר האוצר בכהונותיו הראשונה והשנייה של קאטו טקאקי, ובתפקיד שר הפנים בממשלתו של ואקצוקי רייג'ירו.
המאגוצ'י הפך לנשיא מפלגת ריקן מינסייטו, לאחר שקנסייקאי התאחדה עם מפלגת סייו הונטו ב-1927.

ראש הממשלה

לאחר התמוטטות ממשלתו של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, החליפו המאגוצ'י בראשות הממשלה, והרכיב ממשלה שכלל בעיקר חברי מפלגת מינסייטו.
דעת הקהל הייתה בעד המאגוצ'י, ובראשית כהונתו הצליח לעמוד בפני הממסד הצבאי היפני, שבאותן שנים צבר כוח רב. עם זאת, הסכמתו לאמנת לונדון ב-1930, שהגבילה את מרוץ החימוש בין המעצמות, והותירה את יפן בעמדת נחיתות לעומת ארצות הברית ובריטניה, עוררה עליו גל ביקורת מצד חוגים שמרנים וגורמים צבאיים, שטענו שהוא מזלזל בביטחון המדינה. ביקורת זו גררה התעוררות לאומנית בקרב הציבור היפני, שהובילה בסופו של דבר להתפרקות ממשלתו.
במסגרת כהונתו ניסה המאגוצ'י לחזק את כלכלת יפן על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות. הוא הצמיד את הין לתקן הזהב ע מנת לעודד יצוא, אך הצעד התברר כטעות שרק החריפה את המצב הכלכלי במדינה, שהיה רעוע כתוצאה מהשפעות השפל הגדול. כשלונו הכלכלי של המאגוצ'י פעל לטובת מתנגדיו מהימין.
המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930 (במקום בו נרצח ראש הממשלה הארה טקאשי תשע שנים לפני כן.) המאגוצ'י שרד את ניסיון ההתנקשות, אך פציעתו הרחיקה אותו מהחיים הפוליטיים למשך מספר חודשים. הוא חזר, ואף ניצח בבחירות הכלליות ב-1931, אך התפטר חודש לאחר כניסתו לתפקיד לטובת ואקצוקי. מספר חודשים לאחר מכן נפטר המאגוצ'י.
אברהם פרימן

אברהם פרימן (פריימן; 1886 –1953), סופר עברי, חתן פרס ביאליק לשנת תרצ"ה.

ביוגרפיה

פרימן נולד בעיירה טרוסטיאנייץ שבפודוליה. קיבל חינוך עברי מסורתי. ישב באודסה, ולאחר מכן במוסקבה, שם עבד בבית מלאכה קואופרטיבי. ב-1935 (או 1936) נאסר בשל פעילותו בשדה התרבות העברית, והוגלה להרי אורל. ב-1946 שב מגלותו, כשהוא שבור בגופו וברוחו. בימיו האחרונים ישב בעיירה אוסיפאנקו.
הרומן פרי עטו, "1919", זכה בפרס ביאליק לשנת תרצ"ה. במרכז עלילת הרומן ניצב ארגון ההגנה העצמית של יהודי אוקראינה.
הארמייה ה-68 (ברית המועצות)

היסטוריה

הארמייה ה-68 הוקמה על בסיס מפקדת הארמייה ה-57, ב-1 בפברואר 1943 על בסיס הוראת הסטבקה מיום 30 בינואר. כמפקדה מונה פיודור טולבוחין והיא כללה את דיוויזיית הרובאים ה-37, דיוויזיות המשמר ה-1 ה-5 ה-7 וה-8, הדיוויזיה המוטסת של המשמר ה-10, הדיוויזיות ה-32 וה-33 ובריגדת הרובאים ה-137. הארמייה השתתפה במבצע פוליארנאיה דבידה, ובמסגרת המבצע לחמה בקרב דמיאנסק בניסיון להסיר את המצור על לנינגרד. ההתקפה הסובייטית נהדפה, והארמייה נסוגה מדמיאנסק אל הנהר לובט. ב-13 במרץ הוחלף טולבוחין ביבגני זאורבילי, והארמייה נכללה במסגרת החזית הצפון-מערבית. 
ב-5 במאי היא הועברה לעתודה, וב-12 ביולי נשלחה לקחת חלק בקרב סמולנסק. במהלך הקרב, הארמייה לחמה לצד כוחות נוספים מחזית קלינין ומהחזית המערבית והביסה את האגף השמאלי של קבוצת ארמיות מרכז. הארמייה שחררה עיירות וכפרים רבים במחוז סמולנסק, וב-25 בספטמבר שחררה את סמולנסק עצמה בשיתוף פעולה עם הארמייה החמישית והארמייה ה-31. הארמייה פורקה ב-5 בנובמבר ויחידותיה הועברו לארמייה החמישית.
הנעלולים

העלילה

בחנות לתיקון נעליים, בכל לילה לאחר שהסנדלר סוגר את החנות וטורק את הדלת, קורה דבר מוזר - ענן אבק גדול ממלא את החדר, וכאשר הוא מתפזר, הנעליים מקבלות חיים, הקיר האחורי נעלם ועיירת הנעלולים מופיעה בה חיים הנעלולים.