google/wiki40b huggingface dataset:
ברוניסלב גרמק

ברוניסלב גרמק (בפולנית: Bronisław Geremek‏ 6 במרץ 1932 - 13 ביולי 2008) היה היסטוריון פולני, מראשי ארגון סולידריות ושר החוץ של פולין. נולד כיהודי, חי בנעוריו כנוצרי קתולי, אך הצהיר על עצמו בבגרותו כאתאיסט  חסר דת.

שנים ראשונות

אביו היה סוחר פרוות יהודי, משפחתו גורשה מביתה בוורשה לגטו ורשה ואביו נרצח באושוויץ. אמו והוא הוברחו ב-1943 מחוץ לגדרות הגטו על ידי פולני נוצרי בשם סטפן גרמק, ששיכן אותם בביתו. לאחר מכן נשא גרמק את אמו של ברוניסלב לאשה והמשפחה חיה בהתאם לאמונה הקתולית של האב החורג.

פעילות אקדמית

בשנת 1954 בגר לימודי היסטוריה צרפתית באוניברסיטת ורשה ובין השנים 1956–1958 השלים את לימודי התואר השני באקול פראטיק דה אוטז אטיד בפריז. ב-1960 קיבל תואר דוקטור. תחומי עיסוקו היו חקר החברה והתרבות של ימי הביניים ועבודת הדוקטורט שלו עסקה בשוק העבודה בפריז בימי הביניים. גרמק כתב עשרה ספרים בתחום עיסוקו האקדמי ומאמרים רבים בכתבי עת מדעיים. בין 1972 ל-1985 כיהן כפרופסור במכון להיסטוריה פולנית באקדמיה הפולנית למדעים.  בין 1960 ל-1965 לימד גם בסורבון בפריז.

פעילות פוליטית

בשנת 1950 הצטרף למפלגת הפועלים המאוחדת הפולנית. בשנת 1968 פרש ממנה כמחאה על הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה. מאז היה לאחת הדמויות הבולטות באופוזיציה הדמוקרטית לשלטון ב"עידן גיירק (1970 - 1980)". ב-1980 היה ליועצו של מנהיג פועלי גדנסק, לך ולנסה ולאחד מראשי ארגון סולידריות. גרמק הטיף למעבר לא-מהפכני לדמוקרטיה. בין דצמבר 1981 לדצמבר 1982 הושם במעצר בגין הפרת חוקי המשטר הצבאי שהושת על המדינה. ב-1983 שב ונאסר. 
גרמק היה אחד המשתתפים בשיחות השולחן העגול שסללו את הדרך לתום השלטון הקומוניסטי והובילו לבחירות החופשיות הראשונות במדינה ב-1989.
מאז 1989 היה חבר הסיים. בשנת 1991 היה בין מייסדי תנועת "האיחוד הדמוקרטי", תנועה של איגודי פועלים דמוקרטיים, לאחר הבחירות הכלליות החופשיות באותה שנה הטיל עליו הנשיא הנבחר, לך ולנסה, להרכיב ממשלה, משנכשל במשימה קיבל אותה יאן אולז'בסקי והיה לראש הממשלה. גרמק כיהן כיו"ר ועדת החוץ של הסיים (1989-1997), יו"ר ועדת החוקה (1989-1991) ויו"ר ועדת החוק האירופי (2000-2001). בין השנים 1997 ל-2000 כיהן כשר החוץ ושנת 1999 חתם על ההסכם שצירף את ארצו לברית נאט"ו.
בשנת 2004 נבחר גרמק, שהאמין ברעיון האיחוד האירופי והטיף ליצירת זהות אירופית מאוחדת, לפרלמנט האירופי כנציג ברית הדמוקרטים והליברלים. 
ב-2008 נהרג בתאונת דרכים. הוא נקבר בהלוויה ממלכתית במעמד הנשיא לך קצ'ינסקי, ראש הממשלה דונלד טוסק והנשיאים לשעבר ריזרד קצ'ורובסקי, אלכסנדר קוושנייבסקי ולך ולנסה. עם מותו הוכרז יום אבל לאומי.

עיטורים והוקרה

גרמק זכה בהוקרה אירופית, בין היתר נבחר כחבר מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בעל אות לגיון הכבוד הצרפתי, ובעל אות מסדר העיט הלבן, העיטור הפולני הגבוה ביותר. 
לאחר מותו נקראה על שמו הקתדרה לתרבויות אירופה בקולג' אירופה. ב-2009 נקראה על שמו החצר הפנימית המרכזית של בניין הפרלמנט האירופי בשטרסבורג.
נפתלי הרץ ניימנוביץ'

תולדות חייו

נפתלי הרץ יהודה בן יצחק זאב הכהן ניימנוביץ' נולד בשנת 1843 ביוזפוב שבפלך לובלין, פולין הקונגרסאית. התחנך בעיירה זָוויחוסט תחת השגחתו של סבו, הרשקה ניימנוביץ', ממשכילי זמושץ'. למד גמרא, עברית ושפות, כהכנה ללימודים בבית המדרש לרבנים בברסלאו, אולם סבו מצד אמו, דוד דוידזון, שהיה אדוק מאוד, לא התיר זאת, והוא נשאר בסביבה החסידית עוד מספר שנים, עד חתונתו. בגיל 18 עבר לעיר הפלך לובלין והתעסק במסחר. בד בבד החל לשלוח את ידו בכתיבה – הוא כתב כמה מאמרים בעיתון היהודי בפולנית Izraelita (איזראליטה) וכמה מאמרים בעיתון המקומי ביידיש. לאחר שכשלו עסקיו נעתר להזמנתו של עורך עיתון "הצפירה", נחום סוקולוב, והגיע בשנת 1886 לוורשה כדי לקחת חלק בכתיבת מאמרים בעיתון העברי הפופולרי ביותר בתחום המושב. תוך זמן קצר זכה מדורו הפיליטוני, "בראש הומיות" (שעליו חתם בשם העט שאימץ: "הנ"ץ"), להצלחה גדולה; הסופר וחוקר "הצפירה" שמואל לב ציטרון מספר שכאשר המדור לא הופיע ביום ו', התקבלו במערכת מאות תלונות על היעדרותו של הנ"ץ מהגיליון בתוספת אזהרה לבל יישנה המקרה. המדור הופיע בעיתון "הצפירה" במשך כעשר שנים, בדרך כלל בגיליון של ערב שבת או חג, אך לעיתים גם התפרסם באמצע השבוע.
ניימנוביץ' המשיך לעסוק במסחר ספרים גם בתקופת ורשה, הוציא מספר ספרי לימוד, פרסם כמה סיפורים, ואף תרגם לעברית את ספרו של זמנהוף ללימוד שפת האספרנטו. פעל להקמת סניף של "שפה ברורה" מיסודו של אליעזר בן יהודה בפולין.
נפתלי הרץ יהודה ניימנוביץ נפטר בוורשה בשנת 1898, בגיל 55.

יצירתו

הנ"ץ סיגל לעצמו בפיליטונים של "בראש הומיות" סגנון בדחני מליצי קמעה, שהיה משופע במימרות השאובות מארון הספרים היהודי, והתאפיין בשיח תלמודי. הפיליטונים, שהשתייכו לז'אנר מאוד פופולרי בעיתוני התקופה, עסקו בקלילות ובעממיות בענייני דיומא שהעסיקו את היהודים בוורשה. היה בהם מיזוג מוצלח בין הסגנון הלמדני והבטלני, לבין ליצנות רכה ונטולת עוקץ דוקרני. חן צנוע מיוחד היה שפוך על מילותיו של הנ"ץ, כפי שהספיד אותו סוקולוב. "בראש הומיות", הופיע במשך כעשר שנים, ועד כדי כך היה פופולרי אצל קוראי העיתון, שכאשר פרש הנ"ץ מכתיבתו בעיתון זמן קצר לפני פטירתו, ניסה העורך, נחום סוקולוב, לכתוב בעצמו את המדור. סוקולוב עצמו מודה שניסיונו לחקות את סגנונו העממי ו"הבטלני" של הנ"ץ - לא צלח בסופו של דבר, אימץ עורך "הצפירה" סגנון משלו בכתיבת הפיליטונים, ומדורו "משבת לשבת" זכה להצלחה מסחררת שלא פיגרה, ואולי אף עלתה על זו של קודמו, הנ"ץ. עם כל זאת, תרומתו של ניימנוביץ לכתיבה עיתונאית קלילה ועממית בשפה העברית, בתקופה שהשפה המדוברת הייתה יידיש - עומדת בעינה.
בנוסף לפיליטונים, הוציא הנ"ץ ספרים לא מעטים, חלקם ביידיש וחלקם בעברית, בהם סיפורי מעשיות, תרגומים לעברית של סיפורים אחרים, אוספים ספרותיים שונים שאותם ערך וספרים ללימוד עצמי של רוסית, פולנית ועברית.
שמואל הוגו ברגמן

באירופה

בצעירותו למד פילוסופיה באוניברסיטאות של פראג ושל ברלין, והיה תלמידם של הפילוסופים אנטון מארטי ופרנץ ברנטנו. ברגמן היה פעיל בחוגים ציוניים-סוציאליסטיים כארגון הסטודנטים "בר כוכבא" ובמפלגת הפועל הצעיר יחד עם חברו הסופר פרנץ קפקא, שעקב מחלתו לא שעה לניסיונות השכנוע של ברגמן לעלות לארץ. כן היה מיודד עם הפילוסוף פליקס ולטש (Weltsch), שבהמשך עבד גם הוא כברגמן בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בירושלים, וכן עם מקס ברוד, שבעקבות ידידותו עם ברגמן התוודע לציונות. בצעירותו קיים ברגמן קשרים עם מרטין בובר, אשר השפיע על הגותו הפילוסופית. בין השנים 1907–1914 כיהן ברגמן כספרן ספריית האוניברסיטה בפראג. בשנת 1914, בימי מלחמת העולם הראשונה, שירת בצבא האוסטרי, ובשנת 1918 חזר לעבודתו בספרייה. בשנת 1919 עבר ברגמן ללונדון, שם כיהן כמזכיר הראשי של המחלקה לחינוך ולתרבות בהנהלה הציונית, והיה ממייסדיה של מפלגת "התאחדות".

דעותיו בשאלות דת ואמונה

בשאלות דת ואמונה התרחק ברגמן מן הרציונליזם והאנתרופוצנטריות, ודגל בהחייאת האמונה, כחוויה בלתי אמצעית ומפגש עם האל. ברגמן לא היה אדם דתי, אך הכיר בחשיבותם של התפילה, השבת והחגים, כחלק ממורשת העם היהודי. בנושא התפילה כתב, "אנו, בני ישראל, הבאנו לעולם רפואה גדולה וחזקה, את התפילה... ברחוב אומרים כיום: אוטוסוגסטיה (אשליה ושכנוע עצמי), אין אני רוצה להתווכח. רק על זה אני מעיד מחווייתי, שהתפילה פועלת. כמובן אין אני מדבר על התפילה השגרתית...". בנושא השבת, חתם הוגו ברגמן בשנת 1931 על כרוז הסופרים שמחה על קיום משחקי ספורט בשבת ובימי חג, ביחד עם: בן ציון דינור, יוסף קלוזנר, חיים נחמן ביאליק ואחרים. ברגמן הושפע רבות מתפיסת העולם האנתרופוסופית, והיה מיודד עם מייסדה ד"ר רודולף שטיינר.

מרכז ש. ה. ברגמן לעיון פילוסופי

"מרכז ש. ה. ברגמן לעיון פילוסופי" נוסד לזכרו של ברגמן בשנת 1977 על ידי פרופ' ירמיהו יובל לעידוד המחקר הפילוסופי באוניברסיטה.
המרכז מוציא לאור את הרבעון הפילוסופי "עיון", וכן מקיים ימי עיון וסימפוזיונים, בהם "מפגשי ירושלים בפילוסופיה" –כנסים בינלאומיים המוקדשים לנושאים שונים בפילוסופיה.
מנהלו של המרכז כיום  הוא פרופ' דוד הד.
השד מהשביעית

תקציר העלילה

פרופסור גונסובסקי המפוזר מכיר בכישרונו של תלמידו אדם ציסובסקי לפתור בעיות בהגיון פשוט. זה מרגיז אותו והוא מכנה אותו אשמדאי ושטן אולם כשאחייניתו ונדה מגיעה אליו ומבקשת אותו לפתור תעלומה בחווה של הוריה בכפר ביגולה שכל פעם פורצים לבית החווה וגונבים דלת. הפרופסור יודע שרק אדם מסוגל לפתור את התעלומה, מוחל על כבודו ומבקש את עזרתו.
כשאדם פוגש את ונדה ניצתת בו מיד אהבה והוא מסכים להגיע לביגולה ולנסות לפתור את התעלומה. לאחר חיפוש בעליה הוא מוצא מסמך ישן ובו סיפור על קצין וחייל צרפתיים שהגיעו לחווה ב-1813, לאחר נסיגת נפוליאון ממוסקבה. הקצין, שהיה פצוע קשה, הטמין מטמון יקר מהביזה בשטח החווה, ואת ההוראות למציאתו חרט בתוך דלת הביתן בגינה. הוא מסר מכתב לחייל שייתן זאת לקרוב משפחתו בצרפת, אבל החייל נהרג והמסמך נשמר בתוך ספר ישן עד שנתגלה כעבור למעלה ממאה שנה על ידי צרפתי אחד ששכר שלושה פושעים שיעזרו לו. אדם עוקב אחרי הפושעים אולם הם תופסים וכולאים אותו ביחד עם הצרפתי ששכר אותם.
חבריו של אדם משחררים אותו ואת הצרפתי. לאחר תלאות וכמעט טביעה, הוא מגיע לביתו של כומר שם הוא מוצא במקרה את דלת הביתן ששימשה כאלונקה להעברת פצוע בזמן המרד הפולני נגד השלטון הרוסי ב-1863 מהחווה לכנסייה הקטנה שלו. אדם מתקרב למציאת המטמון והפושעים עוקבים אחריו. כדי להיפטר מהם אדם לוקח ארגז מתכת מלא בגרוטאות, קובר אותו בחשאי ולבסוף בגלוי הוא הולך עם חבריו כדי למצוא את ה"מטמון". הפושעים עוקבים אחריהם ומחרימים את המטמון. כשמתברר להם שבארגז אין מטמון הם מתקוטטים ונעצרים.
בינתיים ממשיך אדם בפתרון תעלומת המטמון ומגלה אותו בגזע עץ מתחת לקן חסידה אבל אינו מתבונן ביהלומים ואבני האודם שבו אלא בעיני ונדה ועיניהם נפגשו במבט ממושך.
ריקוד על המים

ריקוד על המים הוא הרומן השלישי פרי עטה של לילי פרי. הרומן ראה אור בסדרת הספריה החדשה, בהוצאת הקיבוץ המאוחד וספרי סימן קריאה, בשנת התשנ"ה 1994.

תקציר העלילה

לני אבני היא אישה נשואה בת 37. לני נכנסת למצוקה אחרי שבתה האהובה בת השש וחצי נפטרה ממחלת ריאות. בעלה אלכס הוא קומוניסט השקוע במאמריו ובהרצאותיו ומתנכר אליה, ובנה מיכאל בן ה-17 עומד לצד אביו. 
לני עוזבת את ביתה ומשפחתה בשביל לשמש כאם-בית בבית האבות "צוקי ים", על חוף ימה של נתניה (במילותיה: "הלכתי למות בבית אבות"). בעל בית האבות, מוישה קושניר, היה עשרים שנה קודם לכן מורה של לני בבית הספר הגבוה לריקוד בלונדון והיה מאהבה אז וגם היום.
ציר העלילה המרכזי של הרומן מתרחש כשמונה שנים לאחר הגעתה של לני ל"צוקי ים". בית האבות נקלע לחובות ומוישה קושניר מנהלו מסבך את לני באחריות פלילית לדבר והיא עומדת למשפט בשל כך. העו"ד המגן עליה הוא בנה מיכאל.

תימות מרכזיות

המציאות הישראלית אינה משתקפת ב"ריקוד על המים", הסיפור חסר זמן ומקום ויכול להתרחש בכל מקום ובכל זמן. פרי מתנתקת ממסגרת נראטיבית, ובכך קולעת את הגיבורים למציאות תלושה וחסרת כיוון.   
לילי פרי בוחרת במספרת מופנמת, שאינה מתקשרת, דבר המאפשר מסירת סיפור בצורה איטית, אסוציאטיבית, שמפגינה סערה ומועקה רגשית.     
כל דמויות הגיבורים נמצאות ברקע ואנו חווים אותן דרך נגיעותיהן בעולמה של לני; אפילו בנה מכונה בספר "איש צעיר". הקשר העמוק 
והחם שלה הוא עם המתים: בתה שנפטרה, דודתה ודודה שגידלו אותה אחרי שאמה נרצחה בשואה. 
נושאו המרכזי של הספר הוא מצוקת האדם, חלוף הזמן והתפוררות החיים, ואנחנו מתוודעים אליו באמצעות מצוקתם של החולים הסיעודיים בבית האבות. 
הרומן מתאפיין ברובד פנטסטי: במקום שהיה אמור להיות מוות מתקיימים חיים. הקשישים בו אינם מתים – אלה שעוברים מאגף העצמאיים לאגף התשושים מתחזקים באופן מפתיע, וייתכן שכל זה בגלל תפילותיה של לני.    בדומה לכך לני אמנם מצהירה שהלכה לבית האבות בשביל למות, אבל היא מקסימה ומעוררת אהבה בכל רואיה, מטפלת במסירות בזקנים ורוקדת כדי לשלם את חובות בית האבות. בסופו של דבר לני נחלצת מכל צרותיה ונרפאת.   
הריקוד מסמל את החלום שלא התממש וממשיך ללוות את הגיבורים גם בבגרותם. לני חולמת על ריקוד עם בתה המתה ואילו קושניר מעיין במשרדו בכתבי עת העוסקים במחול; כשהוא מתבונן בים הסמוך לבית האבות הוא אומר: "לפעמים המראה הזה כל כך חלק ובטוח שאפשר לרקוד על המים."

מתוך הביקורות

אריה ניר, מעריב:
"ללילי פרי יש כישרון מופלא לשזור משפטים הזורמים להם על פי מקצב פנימי עצמאי, ורק אז, כבדרך אגב, הם חוברים לעלילה ולסיפור הספר. במסגרת סיפור מוגדר, מעוצב ונתמך היטב, מאפיינת פרי את דמויותיה לעומקן. עד לרבדים בעלי משמעויות פנימיות ואישיות ביותר... 'ריקוד על המים' הנו חוויית קריאה יוצאת דופן, הן במישור העלילתי-סיפורי והן מבחינת תשבץ המשמעויות הגלויות והחבויות-נסתרות שפרי טמנה בו."
מנחם בן, עיתון תל אביב:
"ספרה החדש של לילי פרי, 'ריקוד על המים', הוא מסוג הספרים המחזירים לנו את האמון בספרות הישראלית המודרניסטית וביכולתה לרגש אותנו באמת."
ענת שפיצן, על המשמר:
"יופיה של היצירה טמון בשלמות הנוצרת בהתאמה בין דמות המספרת לבין התוכן והמבנה. וכן בולט השילוב המקורי בין ניגודים: האמת המרה המתובלת ביסודות דמיוניים, החיוך המר המלווה את התיאורים הקשים. בייחוד מעניין האיפוק המבטא כאב עמוק – המשפטים הקצרים, הסגנון הדיווחי, הפרטים השגרתיים, שמהם עולה צעקה גדולה."
חיה הופמן, ידיעות אחרונות:
"לילי פרי כתבה רומן מורכב ומקורי, שאינו דומה לשום דבר אחר שקראתי בשנים האחרונות."
נחום קוק

תולדותיו

נולד בבית מנדלבאום בירושלים, בנם של הרב רפאל קוק ורחל, בת שמחה מנדלבוים. נקרא על שם זקנו רבי נחום מקוברין. למד בישיבת כפר הרא"ה, ולאחר מכן בישיבת חברון בירושלים ובסלובודקה בבני ברק. 
בשנת 1954 נישא לשושנה (נפטרה במרץ 2016), בת הרב שמואל אברמוביץ, רבה של רמת יצחק. מאז נישואיו התגורר בשכונת רמת יצחק. במשך מספר שנים למד בהיכל התלמוד בתל אביב. התמנה לרבה של שכונת תל גנים ברמת גן ושימש רב מחלקת הנישואין בעיר. 
במשך שנים רבות היה פעיל בתחומים שונים הקשורים לשמירה על הצביון הדתי וההלכתי בישראל. היה פעיל מרכזי בשמירה על כבוד המת ופעל רבות מול בתי משפט והמשטרה להשגת אישורים למניעת נתיחת מתים. כיהן בהתנדבות כרב בית החולים בילינסון והתמחה בתחום רפואה והלכה. היה חבר בוועדת ערעור מחוזית של משרד הביטחון בנושאי פטור משירות בצה"ל. כמו כן היה חבר בוועדה שעסקה במתן היתרי עבודה בשבת מטעם משרד העבודה. 
היה יו"ר ועד רבני רמת גן. ממייסדי הסתדרות עובדי המועצות הדתיות בישראל והיו"ר שלה, ולימים נשיאה. היה מרצה בנושאי יהדות.
בשנת 2008 קיבל אות יקיר רמת גן.
נפטר בשבת הגדול תש"ע והלוויתו התקיימה במוצאי השבת. נקבר בית הקברות פוניבז', בקרבת קברו של הרב שך. על מצבתו נכתב בין השאר: "מסר עצמו לחזק בדקי הדת, עמל ויגע במצוות כבוד המת וקנה בה קניין".

משפחתו

בנו הוא המקובל הרב דב קוק. אחיו הם הרבנים שלמה, שמחה ואברהם יצחק קוק. גיסיו הם הרבנים אברהם שרמן ויעקב כץ.
המכון לעבודות דת

המוסד לפעולות דת (באיטלקית: Istituto per le Opere di Religione; IOR) הידוע יותר כבנק הוותיקן (Banca del Vaticano) הוא מוסד פיננסי פרטי הממוקם בקריית הוותיקן. המטרה המוצהרת של המוסד היא "לשמור ולנהל מטלטלין ומקרקעין שהועברו, הופקדו או הוקדשו לוותיקן על ידי אישים או ישויות משפטיות ומיועדים לפעולות  של דת או צדקה". מנכ"ל הבנק מדווח למועצת מנהלים המורכבת כולה מקרדינלים שהיו"ר שלה הוא האפיפיור (או מנהל הנכסים של הוותיקן (ה-Camerlengo), כאשר אין אפיפיור מכהן). הבנק נוסד על ידי פיוס השנים עשר ב-27 ביוני 1942 על בסיס הוועדה לפעולות צדקה (Commissione ad pias causas) שהוקמה על ידי לאו השלושה עשר ב-1887. נכסי הבנק מופרדים מהמנהלה לנכסי הכס הקדוש (Amministrazione del Patrimonio della Sede Apostolica) ומנוהלים בנפרד. הבנק איננו הבנק המרכזי של הוותיקן ורשמית אינו מיועד לצבירת הון ורווחים אלא למימון פעולות צדקה וחסד.

תקופת השואה

ספרים שראו אור בשנות השמונים כ"הברית הלא-קדושה" ו"שואת הוותיקן" ("The Vatican's Holocaust") ביקרו באופן קשה את הבנק כדרך להלבנת כספים שנשדדו, בעיקר מיהודים ("הזהב הנאצי") ומימון מדינת-החסות הנאצית המדינה העצמאית של קרואטיה (מדינת האוסטאשה). מחלקת המדינה של ארצות הברית פתחה בחקירת הנושא, הוותיקן הכחיש נמרצות את ההאשמות, אך סירב לפתוח את התיקים הנוגעים בדבר.
ב-15 בנובמבר 1999 הוגשה בבית המשפט הפדרלי בסן פרנסיסקו תובענה ייצוגית על ידי ניצול שואה בשם הלפרין נגד בנק הוותיקן (Alperin v. Vatican Bank), לאחר מספר דיוניםסירב בית המשפט לדון בתיק וקבע ב-2009 שלא ניתן לתבוע את בנק הוותיקן כיוון שהוא נהנה מחסינות ריבונית.

הלבנת כספים וקשרים עם המאפיה

בשנת 1968 מונה מיקלה סינדונה (Michele Sindona), בנקאי שהיה מקורב למשפחת הפשע גמבינו ליועץ בכיר למנהל הבנק. ב-1972 השקיע סינדונה בבנק אמריקאי, גרף רווחי עתק וצבר מוניטין של מושיע, אולם שנתיים לאחר מכן התרסקו מניות הבנק שרכש ב-98% תוך מחיקת 40 מיליון דולר. סינדונה השתמש בבנק הוותיקן על מנת להלבין כספי מאפיה שנצברו במסגרת מסחר בהרואין. תאוריית קונספירציה מפורסמת (שמצוטטת בסרט הסנדק חלק שלישי) טוענת שיוחנן פאולוס הראשון נרצח ב-1978 זמן קצר לאחר בחירתו בהוראת המאפיה, כיוון שהורה לקרדינל ז'אן-מרי וילו (Jean-Marie Villot) לחקור את אי-הסדרים בבנק.
בנק הוותיקן היה בעל המניות העיקרי של בנק אמברוזיאנו (Banco Ambrosiano), שהיה הזרוע הפיננסית של ה"מדינה בתוך מדינה" שנוהלה על ידי המאפיה בשנות השבעים, ואשר קרס ב-1982, תוך שהוא מותיר חוב בסך 3.5 מיליארד דולר. ראש בנק הוותיקן, פול מרצינקוס, הואשם בקריסת הבנק, אך לא ניתן היה לשפוט אותו באיטליה עקב חסינות דיפלומטית ממנה נהנה כאזרח הוותיקן. בהסדר שנערך הכיר בנק הוותיקן ב"אחריות מוסרית" לקריסת בנק אמברוזיאנו, אם כי לא באחריות חוקית והסכים לפצות את נושיו ב-241 מיליון דולר. מרצינקוס הוגלה לאריזונה.
נגד הבנק ומנהליו נפתחו חקירות של הבנק המרכזי של איטליה והמשטרה הפיננסית בגין הלבנות כספים ב-2009 ‏(180 מיליון יורו) ו-2010 ‏(23 מיליון). ב-30 בדצמבר 2010 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר על יצירת סוכנות מודיעין פיננסי של הוותיקן. ב-24 במאי פוטר מנהל הבנק גוטי טדסקי (שזכה בתקשורת לכינוי "הבנקאי של אלוהים") עקב ניהול כושל. טדסקי טען מצידו שפוטר דווקא כיוון שחשף שחיתויות.
דינמו (אגודת ספורט)

אגודת הספורט "דינמו" (ברוסית: Спортивное общество «Динамо») הוא שמן של עמותות ספורט ממדינות סוציאליסטיות. במקור בברית המועצות האגודות השתייכו למערכת גופי ביטחון הפנים, המשטרה וגופי אכיפת החוק. כיום אלה אגודות ספורט פרטיות.
מייסד האגודה ומי שכיהן כיו"ר לשם כבוד בשנים הראשונות היה ראש המשטרה החשאית הסובייטית, פליקס דזרז'ינסקי (1877—1926).
משמעות השם הוא כדלהלן (מדברי ההסבר של המחבר מקסים גורקי): ”המילה היוונית "דינה" משמעותה כוח, "דינמיקה" — תנועה ו"דינמיט" — חומר נפץ. "דינמו" — זה כוח בתנועה, הקורא לפוצץ ולדרוס את כל הישן שמפריע לגדילה והתפתחות התרבות הסוציאליסטית.“

ברית המועצות

בשנת 1917 הוקמה "אגודת תרבות הגוף של הגפא"ו (בלוביאנקה)".
בשנת 1923 קבוצה עובדי חילות המינהל הפוליטי הממלכתי של מחוז מוסקבה, בראשות פאבל אוראלץ, הקימו את אגודת דינמו. השם הוצע על ידי נדוליי-גונצ'ארנקו, ראש המחלקה הפוליטית של GPU שעבד בעבר במפעל "דינמו", מפעל למכשור חשמלי שהיה קיים משנת 1897. 
החברה הוקמה על פי צו ראש המשטרה החשאית ב-18 באפריל 1923 במוסקבה. במקור שמה היה "החברה הפרולטרית המוסקבאית דינמו" (Московское пролетарское общество „Динамо“).  הסלוגן היה "הכוח בתנועה". לאורך ההיסטוריה של החברה השם רשמי השתנה מספר פעמים. ביוני 1934, תחת החלטה המועצה המרכזית של אגודת "דינמו" הוקמה חטיבת ספורט לילדים בשם "דינמו הצעיר".
בהחלטת נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות מה-22 ביולי 1937 עבור הישגים יוצאי דופן ותפקיד מוביל בתנועת הספורט, הוענק לאגודת "דינמו" עיטור לנין.

"דינמו" וצסק"א

ידוע היטב העימות ההיסטורי שבין מועדון הספורט המרכזי של הצבא (צסק"א) לבין אגודת "דינמו", שנמשך מאז הופעתם של ארגונים אלה, עד לקריסת ברית המועצות. שיא העימות התרחש בשנות השבעים והשמונים, כאשר שתי האגודות התמודדו ביניהן בענפי הספורט השונים בברית המועצות. בעוד דינמו ייצגה את המשטרה, צסק"א ייצגה את הכוחות המזוינים — שהקימו בשורותיהם יחידות ספורט שחייבו הכשרה קרבית גבוהה בקרב המגויסים. בתגובה, "דינמו" ניסתה באמצעות שכר גבוה, תוספות שכר ותנאים שונים על מנת לפתות את הספורטאים הצעירים המוכשרים ביותר והמאמנים המנוסים ביותר, אשר לא הצליחו לזכות בתמיכת אגודות ספורט חזקות ומשפיעות (כדוגמת "ספרטק", "זניט", "פישצ'ביק", "בורווסטניק" וכן הלאה). בשנת 1986 אגודת הספורט השונות בברית המועצות זכו לתקצוב הולך וגדל והתחרות ביניהן התבטאה במגוון ענפי ספורט.
עלויות החומרים והמשאבים שנדרשו כדי לתפקד בברית המועצות של כל הארגונים היה גדול אפילו על פי אמות מידה מודרניות.

ברוסיה

כיום האגודה נקראת בשם הרשמי האיגוד הממלכתי-חברתי לתרבות, חברת הספורט "דינמו" (Общественно-государственное объединение «Всероссийское физкультурно-спортивное общество „Динамо“»).
ב-18 אפריל 2013 בסימן 90 שנים להקמת "דינמו", הבנק המרכזי של רוסיה השיק סדרת מטבעות זיכרון שנקראו "יום השנה ה-90 לחברת דינמו"

באוקראינה ובבלארוס

באוקראינה ובבלארוס, ארגון "דינמו" מייצג את גופי אכיפת החוק כדוגמת משרד הפנים, קד"ב, שירות הביטחון, שירות האבטחה הממלכתי, שירות משמר הגבול הממלכתי, השירות הממלכתי לתקשורת מיוחדת וביטחון מידע וסוכנויות אחרות.
המועדונים המפורסמים ביותר הם: דינמו מינסק ודינמו קייב.

בגרמניה המזרחית

ברפובליקה הגרמנית הדמוקרטית חברת הספורט "דינמו" התקיימה משנת 1953 עד 1989 והיה ארגון הספורט הגדול ביותר במדינה.
כיום, השם "דינמו" ממשיך לשמש כשמן של מספר קבוצות ספורט בגרמניה, המפורסמים שבהם הם — דינמו דרזדן ומועדון הכדורגל דינמו ברלין.
משה יטבת

חייו

יטבת נולד ברומניה לצבי ואירנה לנצט, שעלו לישראל איתו ועם אחותו בתיה לנצט ב-1924, והיו מהמתיישבים הראשונים בהרצליה.
בגיל צעיר הצטרף להגנה, שימש מפקד גדוד השרון בגדנ"ע. במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה וכסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, הגדוד סופח לחטיבה 7 והפלוגה לחמה בקרבות לטרון, בהן נהרגו עשרות מחייליה, ויטבת עצמו נפצע. בהמשך מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 32, והיה בראש הכוח שכבש את אזור עין גדי. 
לאחר המלחמה עלה בדרגות הפיקוד, סיים את המכללה לביטחון לאומי, שירת כראש ענף תורת לחימה במחלקת ההדרכה ובמלחמת סיני הצטרף כקצין מטה לחטיבה 27. אחרי המלחמה היה חבר במשלחת צה"ל לאלג'יריה, במטרה ללמוד את דרכי הפעלת המסוקים בצבא הצרפתי.
לפני מלחמת ששת הימים מונה למפקד חטיבה 4. במלחמה פעלה חטיבה זו כחטיבה מרחבית בגזרה הירדנית, גדודי החי"ר של החטיבה היו מפוזרים במוצבים שונים באזור השפלה. עם פרוץ הקרבות קיבלה החטיבה פיקוד על שתי פלוגות חי"ר על זחל"מים, פלוגת טנקי AMX-13, יחידת סיור חטיבתית ויחידת סיור פיקודית (סיירת חרוב) מוגברת במחלקת שריוניות, בהמשך חבר אליה גדוד צנחנים מחטיבה 80, ושני הגדודים האורגנים שלה שנאספו מהמוצבים. החטיבה כבשה את מובלעת לטרון, אזור בית חורון והרי גופנא, והגיעה עד פאתי העיר רמאללה. במהלך הקרבות נפצע משה יטבת, ואת מקומו מילא מפקדה לשעבר יוסף הרפז.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כנספח הצבאי הראשון בטוקיו. השתחרר בדרגת אלוף-משנה באפריל 1975 ומונה לראש שליחי הסוכנות היהודית בבריטניה.
נישא לחוה לבית פולק ולזוג נולדו שתי בנות. אחת מהן היא איריס יוטבת ששיחקה לצידו של אסי דיין בסרט הוא הלך בשדות. אחותו בתיה לנצט, שנפטרה ב-2019, הייתה שחקנית של התיאטרון הקאמרי.
שפרה אלון

ביוגרפיה

אלון נולדה בווינה בירת אוסטריה. הייתה חברה בגורדוניה. למדה פסיכולוגיה ואמנות דרמטית באוניברסיטת וינה. למדה ציור אצל האמן ישראל פלדי, וגרפולוגיה אצל ד"ר רפאל פוקורני, מגדולי הגרפולוגים באוסטריה. 
עלתה לארץ ישראל ב-1932, והתגוררה בקיבוץ חולדה ולאחר מכן ברמת גן. משך תקופה קצרה שיחקה בתיאטרון המטאטא. הציגה בתערוכות יחיד בגלריה לאמנות כץ ובתערוכות קבוצתיות בארץ ובחו"ל. לפרנסתה עבדה בבית החרושת עסיס להכנת רסק עגבניות. 
פרסמה בגרמנית ובעברית, כמה משיריה תורגמו מעברית לאנגלית. ספרה "בפינות" תורגם מגרמנית לעברית (1935). בשנותיה האחרונות חזרה בתשובה וניהלה סדרת התכתבויות עם הרבי מלובביץ.
נפטרה בבית החולים תל השומר ב-8 באוקטובר 1996. 
אלון הייתה דודתו של המשורר פסח מילין.

פרסומיה

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו.
פובליוס קווינקטיליוס וארוס

פּוּבְּלִיוּס קְווִינְקְטִילִיוּס וַארוּס (46 לפנה"ס – 9 לספירה) היה פוליטיקאי ומצביא רומאי, בימי אוגוסטוס קיסר. ידוע בעיקר עקב תבוסתו בקרב יער טויטובורג לארמיניוס, מנהיג שבט הכרוסקים הגרמני. התבוסה עלתה לו בחייו ובחיי חיילי הלגיונות ה־17, ה־18 וה־19.

רקע

וארוס היה בן למעמד הפאטריקי, ונולד למשפחה אריסטוקרטית שהתרוששה ואיבדה מחשיבותה.
אביו של וארוס, סקסטוס קוינקטיליוס וארוס, היה סנאטור שבחר לתמוך בעמדת האופטימאטים השמרנים בימי מלחמת האזרחים עם יוליוס קיסר. אין זה ידוע האם וארוס האב היה מעורב ברצח קיסר, אך הוא התאבד לאחר הפסד גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס בקרב פיליפי.
חרף דעות אביו, וארוס הבן בחר לתמוך ביורשו של קיסר, הוא אוגוסטוס קיסר. הוא נשא את ויפסניה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה מצביאו הראשי של אוגוסטוס, והתיידד עם אגריפה ואוגוסטוס. עקב כך הואצה הקריירה הפוליטית שלו, והוא הגיע לפסגת הקורסוס הונורום בשנת 13 לפנה"ס שבה כיהן כקונסול יחד עם טיבריוס שהיה בנו החורג של הקיסר.

קריירה מוקדמת

בין 8 ל־9 לפנה"ס, עם תום התקופה כקונסול, וארוס מונה למושלה של הפרובינקיה אפריקה (שטחה של תוניס ורצועת החוף של לוב, בנות ימינו). מאוחר יותר מונה למושל הפרובינקיה הסוריה, שם פיקד על 4 לגיונות. ההיסטוריון היהודי, יוספוס פלביוס, ציין כי וארוס פעל במהירות כדי לדכא את המרידות שהחלו ביהודה עם מותו של הורודוס בשנת 4 לפנה"ס ועם סיומה ענש את המורדים בצליבה של 2,000 איש.
כאשר תמה תקופתו כמושל סוריה חזר לרומא, שם נשא את אחייניתו הרחוקה של אוגוסטוס, קלאודיה פולכרה. בשנים הראשונות של המאה הראשונה לספירה רוכזו מיטב מאמציה הצבאיים של רומא באזור מצפון לגאליה ומזרחית לנהר הריין. שם מצביאים רומיים כדוגמת טיבריוס ודרוסוס לחמו בשבטים המקומיים, כשבט הכרוסקים. ב־7 לספירה מונה וארוס לשליט הפרוביניקיה.
גרשון גליל

גרשון גליל הוא פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה, ולשעבר היה ראש המחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטה.

ביוגרפיה

גרשון גליל קיבל את התואר הראשון שלו מן האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1977, ובשנת 1983 קיבל את הדוקטורט שלו שם. התזה שלו, הכרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה, מציעה כרונולוגיה חלופית למלכי ישראל ויהודה, כנגד כרונולוגיות מסורתיות יותר, כפי שהוצעו על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט ועל ידי אדווין ר' תילה (Edwin R. Thiele). התזה פורסמה בהוצאת בריל ב-1996.