google/wiki40b huggingface dataset:
בית היולדות הקריה

בית חולים הקריה היה שמו העממי של בית החולים לנשים (בית יולדות ומחלקות גינקולוגיות) אשר שכן בין השנים 1951–1997 בקריה בתל אביב, בצידו המזרחי של המתחם לצד דרך בגין, במקום בו ניצב כיום מגדל המטכ"ל של משרד הביטחון. שמו הרשמי היה "בית היולדות ע"ש יוסף סרלין" והוא שימש במשך 46 שנים מקום משכנן של מחלקות הנשים והיולדות של העיר תל אביב.

היסטוריה

תחילתו של בית היולדות בשנת 1951 כאשר הוחלט שעד שתושלם בניית בית החולים העירוני החדש ברחוב ויצמן (לימים המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי) וכפתרון ביניים למצוקת המיטות, יעברו מחלקות הנשים אשר שכנו בבית החולים הדסה ברחוב בלפור, לבניין בית הספר של המושבה הגרמנית.
בניין בית הספר היסודי של המושבה הגרמנית שרונה שימש באותה תקופה מחסן ממשלתי לאחר שהמושבה החקלאית של תנועת הטמפלרים, אשר הוקמה בשנת 1871, התרוקנה מתושביה בעקבות גירושם של הטמפלרים מארץ ישראל בידי הבריטים בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. בניין בית הספר החדש לילדים דוברי גרמנית מיפו ושרונה הושלם בשנת 1931 על פי תכנונו של האדריכל תיאודור ווילנד (Theodor Wieland). חברת וונאגל משרונה ביצעו את הבנייה.
מנהל בית החולים ומחלקות המיילדות והגינקולוגיה היה בתחילה פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן (1889–1968), יליד צ'כיה, רופא בעל שם עולמי אשר על שמו קרויה תסמונת אשרמן. לאחר מותו נקראה המחלקה הגינקולוגית בבית החולים על שמו.
עם פרישתו של אשרמן חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו פרופ' שלמה יונה רנצו טואף ופרופ' נדב סופרמן ומאוחר יותר הפרופסורים ראובן פייזר ומנחם דוד. עם פרישתו של פייזר התמנה פרופ' יוסי לסינג למנהל מחלקת יולדות א', ויחד עם פרופ' דוד היה מיוזמי וממבצעי העברתו בשנת 1997 לבית החולים ליס לנשים וליולדות. בית החולים ליס נמצא במתחם המרכזי של המרכז הרפואי ת"א, ברחוב ויצמן בצדו הצפוני.

מגילת יסוד בית הספר

במסגרת חגיגות המאה לתל אביב, פורסם בעתון מעריב על הנסיבות בהן נתגלתה מגילת היסוד לבית הספר שהוטמנה על ידי הטמפלרים בעת הנחת אבן הפינה בשנת 1930. במאמר סופר כי מאולם הכניסה לבית החולים נמתח מסדרון קצר שהוליך למשרדו של מנהל המחלקה ובקיר לאורכו הוצמד ארון גבוה ומסיבי אשר חסם חלקית את התנועה. בזמן שיפוץ הבניין בשנות ה-80, הורה פרופסור פייזר להעביר את הארון ממקומו ואז נתגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן מסיבי אשר בלט מעט לכיוון המסדרון. לוח זה סולק אף הוא לאחר עבודה מאומצת. כאשר נשלף מהקיר נמצא בתוכו גליל מתכת אפור מצופה אבץ מולחם ואטום, ובגליל לוח נחושת עם כתובת בגרמנית, מטבעות מנדטוריים שהוטבעו בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי בשנת 1927, ועשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים. האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה צנוע אשר נתלה בחדר הישיבות. עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ביוני 1997, הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליולדות ליס במרכז הרפואי.
עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל

מטרות

מטרות העמותה הן העלאת מודעות ציבורית, של נשים בפרט, לחשיבות השתתפותן של נשים רבות בתהליך הדמוקרטי כתומכות ומתמודדות, הענקת סיוע לנשים המתמודדות במערכות המקומיות והארציות, ללא הבחנה מפלגתית, איתור מועמדות פוטנציאליות ועידודן להתמודד בבחירות, קריאה לנשים להתפקד למפלגה בה הן מאמינות, להתמודד בבחירות במפלגתן, ולקחת חלק פעיל בתהליך הפוליטי, והפעלת לחץ על מנהיגי כל המפלגות להנהיג ייצוג שוויוני לנשים ברשימות המועמדים.
העמותה הציבה לעצמה יעד של 30 ראשות רשויות מקומיות ו-1,000 חברות מועצה בבחירות המוניציפליות של 2013. בפועל נבחרו רק שש נשים לעמוד בראש רשויות מקומיות.

תוצאות והשפעה

הישגים מרכזיים: 37% מבוגרות תוכניות ההכשרה למנהיגות השתתפו באופן פעיל בתהליך הבחירות המקומיות 2013. לראשונה 40 נשים התמודדו לראשות עיר וברשויות בהן התקיימו תוכנית ההכשרה של העמותה עלה שיעור חברות המועצה ב 65% ומעלה לעומת הממוצע הארצי העומד על 30%. רבות מחברות כנסת, ראשות הערים, חברות מועצה ובכירות במגזר הציבורי בישראל הן בוגרות קורסי הכשרה של העמותה ולוקחות חלק בפעילויותיה. פעולות הסנגור של העמותה הניבה לאורך השנים השגים רבים כגון: קידום חוק הדירקטוריות, קידום חקיקה לטובת שיפור מספר חברות מועצה בישראל ושיפור תנאיהן וקידום החלטות בממשלה ובמשרדי הממשלה בנושא שוויון מגדרי.

הגברת מודעות

העמותה פועלת להגברת התודעה הציבורית לנושא הפער המגדרי. העמותה מופיעה ועורכת בעצמה ימי עיון וכנסים מקצועיים, קמפיינים ציבוריים, יצירת מדדים מגדריים להגברת המודעות לקידום ושוויון הזדמנויות במגוון תחומים במרחב הציבורי והפוליטי. העמותה הציגה בשנת 2016 את מדד המגדר בשלטון המקומי וציינה בו גם את הערים אשר קברניטיהן ונבחריהן מחויבים לתהליך מתמשך של הטמעה וקידום שוויון מגדרי בעירם, ואשר הגיעו לשוויון מגדרי באחד משלושת התחומים: נשים בתפקידים סטטוטוריים בכירים, נשים בדירקטוריונים של תאגידים עירוניים, חברות מועצה נבחרות.
בשנת 2016 פיתחה עמותת כ"ן תוכנית "ניהול מודע מגדר" להטמעת שוויון מגדרי ברשויות מקומיות וארגונים ומעבירה הרצאות, ימי עיון וסדנאות בנושא.

כלים מקצועיים לנשים

העמותה מעודדת נשים לקחת חלק פעיל, לבחור ולהתמודד על תפקידים בכירים במגזר הציבורי והפוליטי. מחקרים מוכיחים כי נשים, יותר מגברים, חשות שהן נדרשות לכלים ולידע לפני כניסתן אל הזירה הציבורית-פוליטית. העמותה מעמידה לנשים תוכניות הכשרה, הצגת מודלים נשיים מצליחים ומעגלי תמיכה ושותפות ובכך מעודדת את כניסתן של נשים למוקדי קבלת ההחלטות. במהלך השנים האחרונות הפעילה העמותה עשרות קורסים ותוכניות והכשירה אלפי נשים מהגליל העליון ועד אילת. לצד זאת, העמותה מעודדת יצירה של רשת נשית (נטוורקינג) של נבחרות ציבור ונשים משפיעות בכל רחבי הארץ.
רבות מהעמיתות התמודדו למשרות ציבוריות כנבחרות ציבור, והתקדמו במרחב הציבורי, הפוליטי והעסקי.

תהליכי חקיקה וסנגור

העמותה מקדמת תהליכי חקיקה לקידום נשים סביב שולחנות קבלת ההחלטותה ומבצעת מעקב אחרי החלטות הממשלה וועדות ציבוריות לצמצום הפער המגדרי סביב שולחנות קבלת ההחלטות.
בית הקברות העברי

תולדות בית הקברות

בית הקברות, מן העתיקים בבתי הקברות היהודים בארצות הברית, נפתח בשנת 1816 על פני שטח של כארבעה דונם, לאחר שבית הקברות היהודי הראשון בעיר התמלא. הוא הוקם על ידי קהילת בית שלום (שהתמזגה בהמשך לתוך הקהילה הרפורמית בית אהבה, המתחזקת את האתר עד היום). בית הקברות הורחב לימים ומשתרע כיום על פני כ-34 דונם. קבורים בו כ-2,900 איש והוכשר בו מקום לאלף מקומות קבורה נוספים. מצויים בו בניין בית כנסת ומצבות מסוגננות רבות.
בבית הקברות נקבר לואיס סטראוס (1896–1974), אדמירל משנה (Rear Admiral) ויושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
בשנת 2004 ניזוק בית הקברות קשות ממפולת אדמה, שאירעה עקב גשמים עזים שהביאה עמה סופת ההוריקן גסטון.
בשנת 2006 התווסף בית הקברות למרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.

חלקת החיילים

בבית הקברות מצויה חלקה צבאית יהודית, מן המעטות בעולם כולו מחוץ למדינת ישראל. נקברו בה שלושים חיילים יהודים, שנפלו בקרבת ריצ'מונד בשורות צבא קונפדרציית המדינות של אמריקה (צבא מדינות הדרום) במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
קיימת טענה כי החלקה הוקמה לאחר שמנהלי בתי הקברות של צבא הקונפדרציה באזור סירבו ממניעים אנטישמיים לקבור את החיילים היהודים בתחומיהם.
בשנת 1866 הוקמה בריצ'מונד אגודת הזיכרון של הנשים העבריות על מנת לתחזק את החלקה. היא גייסה כסף להקמת מצבות לחללים ולהקמת גדר סביב החלקה. בשנות השלושים הועברה תחזוקת החלקה לידי הקהילה המתחזקת את בית הקברות כולו.
גדר המתכת היצוקה המקיפה את החלקה עוצבה על ידי האמן ויליאם ברקסדייל מאיירס (William Barksdale Myers). היא כוללת סמלים שונים – עמודים בדמות רביעיית רובי מוסקט, שעל קניהם כרוכים דגלים מקופלים של הקונפדרצייה, חרבות מצולבות וזרי עלי דפנה.
לימים הוסרו המצבות האישיות מהחלקה בשל מצבן שהידרדר. במקומן הוצב בה גלעד מגרניט ועליו לוח ארד ובו כתובת זו:
חיילים יהודים נוספים שנפלו בשורות צבא הקונפדרציה נקברו באתרים אחרים.
מינריאדה

מינריאדה (ברומנית: Mineriadă) הוא השם שניתן ברומניה לפעולות אלימות של המוני כורים שהגיעו לבוקרשט, לכיכר ויקטוריה ולכיכר האוניברסיטה כדי לדכא הפגנות המוניות נגד השלטון.
המינריאדות התחילו זמן לא רב לאחר המהפכה הרומנית, בתגובה לתסיסה ולהפגנות המוניות. יון איליאסקו הזמין את הכורים של עמק הז'יו לבוא לבוקרשט ולעזור בהשבת הסדר על כנו, ואלפים מביניהם באו מצוידים באלות ובכלי עבודה. הכורים הטילו מורא על המפגינים ואף הכו בם עד לפיזור ההפגנות. במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 התקיימו שש מינריאדות, שלוש במהלך שנת 1990, אחת במהלך שנת 1991, ושתיים בשנת 1999.
השם "מינריאדה" נגזר מהמילה הרומנית ל"כורה": Miner (מינֶר).
צ'ארלי בירד

נעוריו

צ'ארלי בירד נולד בסאפוק, וירג'יניה, ב-1925, וגדל בעיירה צ'וקאטוק (וירג'יניה). היו לו 3 אחים: אוסקר, ג'ק, ומוזיקאי נוסף - ג'ו בירד. אביו, נגן מנדולינה וגיטרה, לימד אותו נגינה בגיטרת סלייד בגיל 10. לאחר מכן הוא למד גיטרה אצל המורה סופוקלס פאפאס. ב-1942 התחיל ללמוד במכללה הפוליטכנית של וירג'יניה וניגן בתזמורת המכללה. ב-1943 גויס לצבא ארצות הברית לקרבות מלחמת העולם השנייה, ולבסוף הוצב בפריז וניגן שם בתזמורת צבאית.
בירד חזר לארצות הברית ועבר לניו יורק, שם למד הלחנה ותאוריה של הג'אז בבית הספר למוזיקה הארנט במנהטן. באותה תקופה הוא החל לנגן בגיטרה קלאסית. ב-1950 עבר לוושינגטון ולמד אצל סופוקלס פאפאס במשך מספר שנים. ב-1954 היה תלמיד של אנדרה סגוביה ולמד אצלו באיטליה מספר שנים. את ההשראה הראשונית הוא קיבל מג'אנגו ריינהארדט, גיטריסט צועני ידוע, אותו ראה מופיע בפריז.

שנות ה-50

ב-1957 פגש בירד בבסיסט קטר בטס במועדון בשם "הכרם" (the Vineyard) בוושינגטון. השניים החלו לנגן ביחד, ובאוקטובר הופיעו מספר פעמים במועדון "Showboat". ב-1959 הצטרף הצמד ללהקה של וודי הרמן, וביחד ערכו מסע הופעות באירופה כחלק ממחווה של משרד החוץ של ארצות הברית. חברים אחרים בלהקה היו וינס גאראלדי, ביל האריס, נאט אדרלי והמתופף ג'ימי קמפבל. לעיתים בירד הוביל להקות בהן ניגן גם אחיו ג'ו. בשנות ה-50 המאוחרות הוא לימד מספר תלמידים בביתו בוושינגטון, כאשר כל אחד נבחן בחינות קבלה, לפני שהתקבל כתלמיד.

שנות ה-60

מי שהציג לבירד את המוזיקה הברזילאית היה ידידו, מגיש הרדיו פליקס גראנט, שהיה בעל קשרים בברזיל, והיה מוכר שם בזכות שדרן הרדיו פאולו סאנטוס. לאחר שחזר בירד ממסע של משרד החוץ של ארצות הברית בברזיל באביב 1961, פגש את סטן גץ במועדון "Showboat", והזמין אותו לביתו להאזין להקלטות בוסה נובה של ז'ואאו ז'ילברטו ואנטוניו קרלוס ז'ובים שהביא איתו. גץ התרשם והשניים החליטו להקליט אלבום של השירים. גץ שיכנע את חברת Verve להפיק את האלבום, ובירד אסף חבורה של מוזיקאים ממכריהם להקלטות.
יצירת הצליל האותנטי התבררה כמאתגרת עבורם. הניסיונות הראשונים לא השביעו את רצונם, ואז בירד אסף מוזיקאים שהיו איתו בברזיל והתאמן איתם בוושינגטון. הקבוצה מנתה את אחיו, ג'ו בירד, קטר בטס, והמתופפים ביל רייכנבאך ובאדי דפנשמידט, שתרמו ליצירת המקצבים של הסמבה. ההקלטות נערכו ב-13 בפברואר 1962 בוושינגטון.
האלבום "ג'אז סמבה" הופץ באפריל 1962, ובספטמבר נכנסו הקטעים למצעד הלהיטים של עיתון המוזיקה בילבורד. במרץ 1963 הגיע האלבום למקום הראשון, והבוסה נובה החלה לצבור פופולריות בקרב קהילת הג'אז האמריקאית (המונח בוסה נובה לא היה עדיין מוכר מחוץ לברזיל). האלבום היה במצעד 70 שבועות. אחד מהלהיטים הפופולרים באלבום היה קטע של ז'ובים "Desafinado".
ב-1963 ערך בירד מסע באירופה עם לס מקאן, זוט סימס ואחרים. הוא הופיע בפסטיבל הג'אז של ניופורט לצד כומר, אותו ליווה בתפילותיו בגיטרה. 
ב-1967 תבע בירד את גץ ואת MGM, בטענה שלא קיבל תמלוגים הוגנים בעד תרומתו לאלבומם המשותף. הוא זכה וקיבל חצי מהתמלוגים.
בירד ניגן בשלישייה עם קטר בטס (באס), ובאדי דפנשמידט וברטל נוקס (תופים). בתחילת שנות ה-60 הצטרף לאלה פיצג'רלד ואחיו ג'ו ניגן באס. ג'ו בירד ניגן עם אחיו עד למותו ב-1999 מסרטן. נגנים נוספים שניגנו עם בירד היו בילי רייכנבאך (10 שנים) וויין פיליפס (מספר שנים) וכן צ'אק רד לאורך 19 השנים האחרונות.

שנות ה-70

פרק זה לוקה בחסר. אנא תרמו לוויקיפדיה והשלימו אותו.
באלי דליק ושלוק

עלילה

בכל פרק באלי ושלוק נעזרים בדליק בכל בעיה, שרים ורוקדים איתו.
ליאונידס פאראסקבופולוס

תחילת הקריירה

פאראסקבופולוס נולד למשפחת מהגרים מאיזמיר וב-1880 סיים את האקדמיה הצבאית היוונית באתונה והוסמך כקצין בדרגת סגן משנה. הוא לחם במלחמה העות'מאנית-יוונית (1897). בין השנים 1905 – 1908 שירת כנספח צבאי בעיר שטייר שבאימפריה האוסטרו הונגרית והיה אחראי על רכישת נשק לצבא היווני. ב-1909 הוצב לתפקיד במטה הכללי. ב-1912 הועלה לדרגת קולונל ושירת כמפקד חטיבה במלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת הבלקן השנייה היה מפקד האוגדה ה-10 של צבא הממלכה. במהלך מלחמות הבלקן התכתבו פאראסקבופולוס ואשתו קולה ניקולס דיומד (1871–1964) ו-285 ממכתבים אילו שעסקו באהבה, געגועים לאשתו ובנו התינוק וגם בנושאי חולין פורסמו בספר שהופץ ביוון ב-1998.

מלחמת העולם הראשונה

ב-1916 הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל ובמקביל, הצטרף לתנועה להגנת האומה בהנהגת אלפתריוס וניזלוס, אשר תמכה בכניסת יוון למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה. ב-1917 לאחר הצטרפות יוון למלחמה, הועלה לדרגת לויטננט ג'נרל ומונה למפקד הגיס ה-1 היווני בחזית המקדונית.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בחזית המקדונית בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה, במתקפה כוללת לאורך עמק הוארדאר במטרה להבקיע את קווי כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של הגנרל הגרמני פרידריך פון שולץ. הגנרל ליאונידס פאראסקבופולוס פיקד על הגיס ה-1 היווני שמנה 4 אוגדות ויועד להיות כוח להתערבות מהירה כנגד תקיפה אפשרית מצד הארמייה השנייה של צבא בולגריה בפיקודו של איוון לוקוב או הארמייה הרביעית בפיקודו של סטפן טושב.

שלהי הקריירה ואחריתו

פאראסקבופולוס לחם במהלך מלחמת טורקיה-יוון, במאי 1919 פיקד על הכוחות שכבשו את העיר איזמיר ולאחר חתימת הסכם סוור מונה למושל הצבאי של העיר. בתפקידו פעל להרחיב את אזור השליטה היווני וכוחותיו הגיעו עד לפאתי העיר בורסה. בנובמבר 1920 לאחר הפסדו של ראש הממשלה וניזלוס בבחירות התפטר פאראסקבופולוס מכהונתו כמושל איזמיר. לאחר פרישתו מהשירות הצבאי נכנס לזירה הפוליטית ביוון. ב-1929 נבחר לסנאט היווני מטעם המפלגה הליבראלית היוונית בראשות וניזלוס ומ-18 במרץ 1930 ועד ה-19 באוגוסט 1932 כיהן כיושב ראש הסנאט. פאראסקבופולוס הלך לעולמו ב-1936 והוא בן 76 שנים.
עכביש נודד ברזילאי

בתרבות

בשירו של הארי בלפונטה, Day-O (מוכר גם בשם Banana boat song), מוזכרת "טרנטולה שחורה קטלנית" המסתתרת בין הבננות שעורמים הסבלים הפורקים את הסחורה מהספינות. כפי הנראה מדובר בעכביש הנודד הברזילאי המזכיר במראהו הגדול והמאיים טרנטולה, אם כי נשיכתן של אלו כואבת, אך אינה קטלנית.
לאה פילובסקי

לאה פילובסקי (נולדה ב-13 בינואר 1970) היא משוררת ישראלית.

ביוגרפיה

פילובסקי נולדה בבית חילוני בירושלים, לאם היסטוריונית ואב מורה ליידיש, ובילדותה עברה לקריית ביאליק. היא בעלת תואר ראשון בספרות עברית, תואר שני בסוציולוגיה, ותעודת הוראה בתחום החינוך המיוחד. פילובסקי מתגוררת בקריית חיים, ומאז 1998 חיה, לטענתה, כדתיה, אך אינה מגדירה עצמה כחוזרת בתשובה.
פילובסקי היא בוגרת המחזור הראשון של כיתת השירה בהליקון ושיריה ראו אור בכתבי עת רבים, ביניהם הליקון, שבו, עכשיו, מאזנים והמוסך. שיריה אוטוביוגרפיים ברובם ועוסקים בין השאר בנושאי דת ואמונה, קשיים נפשיים, זוגיות וגירושין, וארס פואטיקה.
בשנת 2009, לאחר 18 שנות פרסום בכתבי עת, יצא ספר הביכורים שלה "אמנות זה" בהוצאת פרדס, במסגרת הסדרה לשירה "כבר" בעריכת ליאת קפלן. ספר זה גם זיכה אותה בפרס טבע לשירה לשנת 2010 במסגרת פסטיבל מטולה לשירה ובפרס הליקון על שם רמי דיצני לשנת 2013.
בשנת 2013 יצא ספרה השני "מקשיב גם לי דווקא עכשיו" בהוצאת קשב לשירה. הספר זכה לשבחי המבקרים וזיכה אותה בפרס רמת גן לספרות לשנת 2015.
פילובסקי זכתה בפרס היצירה מקרן ראש-הממשלה ע"ש לוי אשכול לשנת תשע"ז 2017.
פילובסקי גרושה.
קניון איילון

קניון איילון הוא מרכז קניות הממוקם בעיר רמת גן, סמוך לאצטדיון רמת גן. הקניון, מקבוצת עזריאלי שבבעלות איש העסקים דוד עזריאלי, נחנך ב-2 ביולי 1985 ונחשב לקניון הראשון בישראל .

פעילות

המילה "קַניון" נכנסה לשפה העברית עם הקמתו של קניון איילון. את השם "קניון" המציא היזם, דוד עזריאלי עצמו, והוא שילוב של המילים "קניה" ו"חניון". השם נקלט בעברית ומשמש כיום לתיאור מרכזי קניות דומים. הבניין תוכנן על ידי קבוצת עזריאלי ואת תוכניות העבודה ביצע האדריכל מנחם כהן. בקניון איילון נפתח הסניף הראשון של רשת מקדונלד'ס בישראל ב-14 באוקטובר 1993.
הקניון מקורה וממוזג. החלק המקורי של הקניון, ובו כ-125 חנויות ועסקים, נמצא בקומת הקרקע ושטחו 25,000 מ"ר. לצד הקניון שוכן חניון גדול שבו כ-2,350 מקומות חניה לא מקורים.
קרבתו של הקניון לתל אביב ולבני ברק מושכת אליו מבקרים רבים מאזורים אלה, אך הקניונים הרבים שקמו בשנים האחרונות באזור גוש דן נגסו מפלח לקוחותיו של הקניון].

האגף החדש של הקניון

ביולי 2006 נוספו לקניון שתי קומות חדשות ובהן קומפלקס בתי קולנוע גדול בשם יס פלאנט, בחסות חברת הלוויין הישראלית יס. באזור החדש 15 אולמות קולנוע ומסעדות מזון מהיר. מרכז בתי קולנוע החדש החליף את קולנוע "רב חן" (שנקרא קודם "רב-גן"), בו היו ארבעה אולמות בלבד והיה חלק מהקניון במשך למעלה מעשר שנים. המקום בו היו ממוקמים בתי הקולנוע הישנים הוסב לשדרת חנויות חדשה ובה כ-10 חנויות.
בשנת 2009 אושרה להפקדה תוכנית להוספת קומה לקניון. ב-2014 הוחל בבניית הקומה השנייה בהשקעה של 200 מיליון שקלים, וזו נפתחה בטקס חגיגי ב־10 במרץ 2015. בקומה החדשה 25 חנויות חדשות של מגוון מותגי אופנה המיובאים לישראל.
בית הכנסת הגדול של חסידי ברסלב

בניית בית הכנסת ופעילותו

הנחת אבן הפינה לבית הכנסת נערכה בשנת ה'תשנ"ח (1998). באותה שנה נבנתה הקומה הראשונה, שבה פועלים שני כוללי אברכים, לשכת מורי צדק, מטבח עבור בית התבשיל הסמוך ומקוואות לגברים. עד לשנת ה'תש"ס (2000) הושלמה גם בניית הקומה השנייה המשמשת לאולם שמחות לנזקקים. לאחר מכן נעצרה הבנייה בעקבות בעיות של אישורים. בשנת ה'תש"ע (2010), לאחר קשיים רבים, חמש תוכניות בנייה שנפסלו ודיונים רבים בבתי משפט, אושר המשך הבנייה ובשנת ה'תשע"ב (2012) נערכה חנוכת המבנה בהשתתפות אלפי אנשים.
גובהו של המבנה יותר מ־25 מטר.]
בבית הכנסת מתפללים בני עדות שונות ושליח הציבור מתפלל בנוסח שלו.

היכל התפילה

היכל עזרת הגברים מונה כ־600 מקומות ישיבה ומעליו עזרת הנשים עם כ־100 מקומות. במרכז התקרה כיפת זכוכית שקופה.
מיכאיל הראשון, צאר רוסיה

תחילת הקריירה

בתקופת בוריס גודונוב הואשמה משפחת רומנוב ברצון לגרום נזק לכל משפחת הצאר. באוקטובר 1600 נעצרו האחים רומנוב. בניה של ניקיטה רומנוב הוכרחו להתנזר והוגלו מזרחה, שם מתו רובם. בשנת 1605 דמיטרי הכוזב הראשון החליט להחזיר את בני המשפחה שנותרו בחיים למוסקבה. כתוצאה מכך חזרו מסיביר פיודור רומנוב ואשתו קסניה שסטובה (הוריו של מיכאיל הראשון) וקרובי משפחה נוספים. מיכאיל ואמו התגוררו תחילה באחוזה משפחתית ליד קוסטרומה, ולאחר מכך הסתתרו מפני כוחותיהם של הפולנים והליטאים במנזר ליד קוסטרומה. אב המשפחה, פיודור רומנוב, התנגד לוואסילי שויסקי, וקיבל מדמיטרי הכוזב השני את התואר "ראש הכנסייה הרוסית". בשנת 1610 השתתף בסילוק ואסילי שויסקי מהשלטון והיה חבר הדומה הבויארית שקיבלה את השליטה במדינה. הוא לא התנגד לבחירת הנסיך הפולני ולדיסלאב לצאר רוסיה, אך דרש שהוא ימיר את דתו לנצרות אורתודוקסית. בשנת 1611 הוא נעצר על ידי הפולנים והועבר לפולין.

כהונה כצאר

עם שחרור מוסקבה משליטה פולנית על ידי דמיטרי פוז'ארסקי, הוחלט על אספת זמסקי סובור לבחירת הצאר החדש. בפברואר 1613 נבחר מיכאיל רומנוב כצאר החדש. ב-13 במרץ 1613 הגיעו שליחי זמסקי סובור לקוסטרומה והודיעו למיכאיל, שהיה אז בן 16, על בחירתו לכהונה הרמה. אמו התנגדה, וכתוצאה מכך רק כעבור שבוע הוא יצא למוסקבה בכוונה להתחיל בכהונה. בדרך הוא עצר במספר ערים חשובות. ב-11 ביולי 1613 נערך טקס בקרמלין והצאר החדש קיבל את התפקיד.
לאור גילו הצעיר והיעדר ניסיון, עד לשנת 1619 הייתה השליטה המעשית בידי אמו. בשנת 1619 שוחרר אביו מהשבי הפולני, והשליטה המעשית במדינה הועברה לידיו. הוא קיבל את תפקיד ראש הכנסייה הרוסית. כל מסמכי המדינה נחתמו על ידי מיכאיל ואביו.
הוא נפטר ב-13 ביולי 1645 במוסקבה.

חיי המשפחה

מיכאיל הראשון היה נשוי פעמיים. אשתו הראשונה נפטרה בינואר 1626 כ-5 חודשים לאחר החתונה.
בפברואר 1626 הוא התחתן פעם שנייה. מאשתו השנייה היו לו 10 ילדים.
סיד וישס

ילדות ונעורים

נולד בשם ג'ון סיימון ריצ'י בלונדון, לג'ון ואן. אביו, שהיה חייל במשמר המלכה בארמון בקינגהם ונגן טרומבון, עזב את הבית זמן קצר לאחר לידתו. וישס עזב את לונדון עם אימו ועבר לאי איביזה, שם עסקה אימו בסחר בסמים. אימו התחתנה עם כריסטופר בוורלי ב-1965. 
וישס היה חבר ילדות של ג'וני רוטן, סולן הסקס פיסטולס, ונהג לבוא להופעות של הלהקה. בתחילה היה מעריץ אלמוני של להקת הסקס פיסטולס, אך הוא התפרסם במהרה כמעריץ מספר אחת שלה, לאחר שהמציא את ריקוד הפוגו במהלך אחת ההופעות של ה"סקס פיסטולס".
הוא זכה לכינוי סיד וישס ("סיד המרושע") לאחר שהכה בשרשרת ברזל צלם שהגיע לאחת ההופעות של הסקס פיסטולס.

תקופת הסקס פיסטולס

לאחר שהחליטו הסקס פיסטולס להוציא את נגן הבס שלהם, גלן מטלוק, מהלהקה, הם הציעו לסיד וישס להחליף אותו. סיד לא ידע לנגן על גיטרה בס אך קיבל את ההצעה למרות זאת, למד לנגן מספר סולמות פשוטים על הגיטרה והפך לחלק בלתי נפרד מתדמיתה הפרועה של הלהקה.
בשנת 1977 הכיר וישס את ננסי ספאנג'ן, יהודייה-אמריקנית, שעסקה בעברה בחשפנות ובזנות והייתה משתמשת וסוחרת בסמים. הם הפכו לזוג, וננסי הכירה לסיד את ההרואין. חברי להקת הסקס פיסטולס לא אהבו את השפעתה של ננסי וניסו להפריד בינה לבין סיד, אך ללא הצלחה. 
זמן מה לאחר שהכיר סיד את ננסי החליטו הסקס פיסטולס לצאת לסיבוב הופעות בארצות הברית. במהלך אחת ההופעות רכן סיד לקהל וחטף אגרוף באף מאחת ממעריצות הלהקה. הוא החל לדמם מהאף, אך המשיך לנגן כשהוא מגחך באדישות. תמונתו עומד ללא חולצה כשפניו וחזהו מכוסים בדם והוא מחייך מהווה את אחד הסמלים של תנועת הפאנק בבריטניה. מצבו של סיד הלך והידרדר, ובעקבות כך נתגלעו מחלוקות פנימיות בין חברי הלהקה, ולבסוף הם החליטו לפרק אותה.

רצח ננסי ומותו של וישס

לאחר שהתפרקו הסקס פיסטולס ניסה סיד לפתוח בקריירת סולו. ננסי, חברתו של סיד, הייתה האמרגנית שלו ותיאמה עבורו מספר הופעות. ההופעות נכשלו כיוון שסיד היה מסומם מדי ולא זכר את מילות השירים. ב-1979 נכנסו סיד וננסי למלון צ'לסי ופתחו בחגיגת סמים. סיד התעורר לאחר מספר שעות ומצא את ננסי שוכבת על רצפת החדר כשהיא דקורה בבטנה. סיד טען לאורך כל הדרך כי אינו זוכר מה קרה. הוא נעצר בחשד לרצח ושוחרר בערבות. 
בשבועות שלאחר מכן שקע סיד בדכדוך עמוק וציין שוב ושוב שהיה שמח להצטרף לננסי. מספר שבועות לאחר מכן הוא מת ממנת יתר של הרואין שסיפקה לו אימו.

לאחר מותו

בשנת 1986 יצא הסרט "סיד וננסי", בבימויו של אלכס קוקס – סרט ביוגרפי על חייו של סיד, עם גארי אולדמן בתפקיד הראשי.
לא יכולה בלי זה (סרט)

תקציר

נולה דרלינג היא תושבת ברוקלין צעירה ומושכת, המלהיבה שלושה מחזרים: ג'יימי אוברסטריט המנומס והמשורר החובב; גריר צ'יילדס הדוגמן האובססיבי לעצמו; ומארס בלקמון (ספייק לי) הילדותי והמובטל. נולה נמשכת לטוב בכל אחד מהם, אך מסרבת להתחייב לאחד מהם, מטפחת את חירותה האישית במקום זאת, בעוד כל גבר רוצה אותה לעצמה.

שחקנים

בסרט מככבים טרייסי קמילה ג'ונס, טומי רדמונד היקס, ג'ון קנדה טרל וספייק לי עצמו. 
בתפקידי משנה מופיעים הצלם ארנסט דיקרסון  בתור תושב קווינס, ש. אפאתה מרקרסון בתור ד"ר ג'יימיסון, ביל לי  אביו במציאות של ספייק לי, שכתבת את פסקול הסרט, מופיע כאביה של גיבורת הסרט, ואחותו של ספייק, השחקנית ג'וי לי  מופיעה כשותפה לשעבר.

נושאים

האידיאליזציה של נולה לחירות מינית למספר רב של בני זוג שלרוב גברים נהנים ממנה. "אשה (או לפחות נולה) יכולה להיות יצור מיני, לא צריכה להיות שייכת לגבר, ואולי אפילו לא צריכה לרצות דבר כזה." קולה של נולה תואר כאלמנט המהפכני ביותר בסרט, ייצוג של המאבק שאפרו-אמריקאיות התייצבו מולו באותה תקופה.

השפעות

הסרט נפתח בציטוט של זורה ניל הרסטון מתוך ספרה "עיניהם צופות באלוהים".
לי ספג השראה מצפייה בסרטו אקירה קורוסאווה, רשומון, אליו נחשף בבית הספר לקולנוע. בסרט קיימת גם מחווה לסרט הקוסם מארץ עוז. 

בניו יורק טיימס נכתב כי הסרט "הוביל (לצדו זרים מגן העדן, סרטו של ג'ים ג'ארמוש) את תנועת הקולנוע האמריקאי העצמאי של שנות השמונים. זה היה גם סרט פורץ דרך לסרטים אפרו-אמריקאים ושינוי מבורך בייצוג השחורים בקולנוע האמריקאי, המתאר גברים ונשים צבעוניים לא כסרסורים ולא כזונות, אלא כאנשים עירוניים יוקרתיים ואינטליגנטיים".

סדרת טלוויזיה

ב -15 בספטמבר 2016, הודיעה נטפליקס על עסקה להפקת סדרה המבוססת על הסרט, כאשר לי חוזר לביים את העונה הראשונה ומשמש כמפיק בפועל. הוזמנו עשרה פרקים בני 30 דקות, ונטפליקס שחררה את הסדרה בנובמבר 2017.

הרהורים בדיעבד

בשנת 2014, לי אמר כי אחת החרטות שלו כקולנוען היא סצנת האונס בסרט: "אילו הייתי מסוגלת לעשות משהו שוב, זה יהיה זה. זה היה לגמרי [...] טיפשי. הייתי לא בוגר. הקלתי עם אונס, וזה הדבר האחד שאקח בחזרה. הייתי לא בוגר ואני שונא שלא הראיתי אונס כמעשה הנתעב שהוא. אני יכול להבטיח לך, כי לא יהיה דבר כזה בסדרה לא יכולה בלי זה, זה בטוח."
הקונגרס הלאומי הסורי

הקונגרס הלאומי הסורי (מכונה גם הקונגרס הפאן-סורי או הוועידה הכל-סורית; בערבית: المؤتمر السوري العام, תעתיק: אל-מואתמר א-סורי אל-עאם) התקיים בחודש מאי 1919 בדמשק, סוריה, לאחר סילוק האימפריה העות'מאנית מן האזור. משימת הקונגרס הייתה לדון על עתיד "סוריה", כפי משמעותה על פי האוטופיה הפאן-ערבית אודות "סוריה הגדולה". הקונגרס גם נועד להציג את השקפות הערבים לועדת קינג-קריין האמריקאית. הקונגרס נחשב לפרלמנט הלאומי הראשון בהיסטוריה המודרנית של סוריה.
הקונגרס שנתכנס ביולי 1919 נערך בבית "המועדון הערבי" ("א-נאדי אל-ערבי"), ארגון שהוקם שנה קודם לכן בדמשק על ידי פלסטינים במטרה להתנגד לציונות ולאחד את פלסטין עם סוריה, והפך לארגון הלאומי הראשי בסוריה. מזכיר "המועדון הערבי", עזת דרוזה משכם, היה גם מזכיר הקונגרס.
בראש הקונגרס עמד האשם אל-אתאסי והשתתפו בו נציגים מכל חלקי סוריה הגדולה, ובהם גם מארץ ישראל.
ככל הנראה, השתתף בו גם נציג יהודי אחד, יוסף לניאדו. הנציגים הערבים מארץ ישראל היו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות. בין הצירים היה גם ראע'ב נשאשיבי. מלבד הנציגים שנשלחו מארץ ישראל, השתתפו בוועידה גם מספר פלסטינים צעירים שכבר ישבו בדמשק באותה תקופה. צעירים אלה המשיכו לפעול בדמשק והשתתפו גם בקונגרס הכלל-סורי השני.
מספר משתתפים הביעו את תמיכתם בדרישות המלך פייסל, אולם אחרים החלו לפקפק בו בשל מוכנותו להסכים לויתורים לקבוצות פרו-ציוניות. בדו"ח הסופי שלו, הקונגרס הצהיר כי "לא תהיה הפרדה של חלקה הדרומי של סוריה, הידוע כפלסטין, וגם לא של אזור החוף המערבי, הכולל את לבנון, מהארץ הסורית". בתגובה, ועדת קינג-קריין המליצה כי "אחדותה של סוריה תישמר".

הקונגרס השני

במרץ 1920 נערך הקונגרס הכלל-סורי השני. הקונגרס הכריז על הממלכה הערבית של סוריה ב-8 במרץ 1920. המדינה החדשה התיימרה לכלול את סוריה, ארץ ישראל, לבנון וחלקים מצפון מסופוטמיה. המלך פייסל הוכרז כראש המדינה. באותו הזמן, הנסיך זייד, אחיו של פייסל, הוכרז כעוצר מסופוטמיה. האשם אל-אתאסי הוכרז כראש הממשלה ויוסוף אל-עט'מה (يوسف العظمة)  הפך לשר המלחמה וראש המטה הכללי.
הקונגרס נמשך לאורך חייה הקצרים של הממלכה עד 17 ביולי 1920, כאשר הצרפתים הציבו לפייסל אולטימטום להיכנע או להילחם, ופייסל נכנע והביא לסופה של הממלכה ולפירוק מוסדותיה.