google/wiki40b huggingface dataset:
אהרן טורקניץ

אהרן טוּרקֶניץ (תרל"ג, 1873 – תש"ד, 28 בפברואר 1944) היה איש העלייה השנייה, ממייסדי הפועל הצעיר, חבר הוועד המרכזי שלה, ועורך עיתון "הפועל הצעיר" בדפוס בשנתו הראשונה, ומחנך עברי בגליל.

ביוגרפיה

אהרן בן חנה דבורה וישראל טורקניץ נולד בשנת 1873 בעיירה פינסק שבמערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, באזור רוסיה הלבנה–ליטא), וגדל בחצר של חסידות קרלין. התחנך בחדרים ובתלמודי תורה, ולמד בישיבה, אך בגיל 18 הסיר מעליו כל סימן לדת. התמסר ללימודים עצמיים בספריות פינסק, העמיק בפילוסופיה, במדעי המתמטיקה והאסטרונומיה, רכש השכלה רבה בספרות ושירה רוסית, טולסטוי ופושקין, מאפו, מיכ"ל ומנדלי מוכר ספרים העבריים. נישא לגאולה. ב-1903, בטרם הגיעו לחוף יפו, התעכב באודסה ולמד באוניברסיטת אודסה קורסים מזורזים במקצוע שהתברר לו כדרוש בארץ ישראל - רפואת שיניים, ולאחר מכן עבד במקצועו. ישב בקובל שבווהלין. בשנת 1904 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. גם בהגיעו ארצה המשיך להתפרנס כרופא שיניים מביתו שבנווה שלום, אך עיקר מרצו הופנה לפעילותו הציבורית.
ב-1905, זמן קצר לאחר עלייתו, היה מהגרעין המייסד של מפלגת הפועל הצעיר.
ב-1907 נוסד עיתון "הפועל הצעיר". על רקע ידיעתו את השפה העברית על בוריה, התמנה כעורך העיתון עם הופעתו בדפוס, לצד זאב סמילנסקי: טורקניץ ערך את גיליונות א', ד', ו', ז' ו-ח'. בגיליונות אלה גם פרסם מאמרים משלו, אך משהפסיק לערוך, לא פרסם עוד. נהג לחתום, כמקובל בעיתון אז, בשם העט "נץ", האותיות האחרונות של שמו הפרטי ושם משפחתו. הוא מחברו של המאמר הראשי בגיליון הראשון: "העבודה הריאלית בא"י" (גיליון 1; ללא חתימה) באותו גיליון פרסם עוד שני מאמרים: "בנין וסתירה" (בחתימת "נץ"), ו"התחלה קשה" (בחתימת "אבי-ברק").
כעבור זמן קצר עבר לשפיה ואחר כך לראש פינה, ושם שימש כמורה לצד שמחה וילקומיץ. הם הקפידו על הוראת עברית מוקפדת ב"ניב הגלילי" לפי שיטת יצחק אפשטיין.
טורקניץ לימד בבית הספר לבנות בנווה צדק ובאופן ייחודי נהג להעביר חלק משיעוריו בגאוגרפיה, מתמטיקה או הנדסה בחצר בית הספר או במגרש סמוך, תוך שהוא ממחיש ומסביר הלכה למעשה את אופן מדידת השטח והחומר העיוני.
בתו יפה, גננת, נישאה לברוך בן יהודה, שהיה מורה בבית הספר של אביה בראש פינה (בתם השלישית הייתה נתיבה בן יהודה); בנו ישראל טורקניץ נישא ללולה; ובתו שולמית נישאה ב-1931 לזאב שיפמן.
טורקניץ נפטר בפברואר 1944, בגיל 70 משברון לב לאחר ששמע על שואת יהודי אירופה. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. אלמנתו גאולה נפטרה ב-1959, ונקברה לצדו.
שמונה וחצי

הפקה

הסרט נחשב לאחד מטובי סרטי הקולנוע שנעשו אי פעם (במשאלים רבים הגיע שני רק לסרט "האזרח קיין"), וזכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר. הוא היה אחד הראשונים בקריירה של פליני, שנתן מקום נרחב לתת מודע בחייו של הגיבור. את המוזיקה לסרט הלחין נינו רוטה שהלחין רבים מסרטיו של פליני. השחקנים הראשיים בסרט הם מרצ'לו מסטרויאני, קלאודיה קרדינלה ואנוק איימה.
במרכז עלילת הסרט במאי קולנוע הסובל ממחסום יצירתי ואשר אינו מצליח להתקדם בבימוי סרטו החדש. במקביל, הוא מוצא את עצמו תקוע בחייו האישיים. הסרט משוטט הלוך ושוב בין הפנטזיות של הגיבור (לדוגמה סצנת ההרמון) לבין זכרונות מילדותו (ריקוד הרומבה של הזונה על חוף הים והעונש שהוא מקבל בעקבות כך), התמודדות עם עברו ועם הוריו לבין המציאות היומיומית.
לפי מבקרים רבים הסרט הוא בעצם סרט יונגיאני העוסק בחיבור, החסר במקרה הזה, בין הגברי והנשי. גיבור הסרט (גוידו) אינו מצליח להשתחרר מדחפיו הגבריים השתלטניים והכובשים ולכן מתקשה לביים. רק כאשר הוא מוצא את דרכו לתוך העולם הנשי, ולמעשה אל החלק הנשי שבו, על ידי ויתור על שאיפותיו הכובשות, הוא מצליח להשתחרר ולהירגע. אמנם, אין הוא מצליח לביים את סרטו, אבל הוא מוצא את חוסר התועלת שבכך.
סצנות רבות בסרט תומכות בתאוריה זו ובעיקר סצנת הסיום שבה יורדים כל גיבורי הסרט מהעבר ומההווה ממגדל ענק (סמל לפאלוס - אבר המין הגברי) לתוך מעגל ורוקדים לצלילי תזמורת שמנוהלת על ידי גוידו הילד.
שם הסרט מתייחס לכך שזהו הסרט השמונה וחצי של פליני (החצי מתייחס לסרט שהכיל שני סיפורים שבוימו על ידי שני במאים שונים).
קולורקיה

קולורקיה (ביוונית: κουλουράκια) הוא מאפה מסורתי מהמטבח היווני המוגש כקינוח ונאכל בעיקר ביום ראשון של חג הפסחא.
המאפה עשוי בצק מקמח, חמאה שעליו זיגוג ביצה וזרעוני שומשום. למאפה טעם וניל, ולרוב צורתו עגולה או צורת נחש ארוכה (ולעיתים מפותלת).
לעיתים מוספים למאפה ציפורן.
EDI

Electronic Data Interchange (או בקיצור EDI) הוא אוסף תקנים להעברה של נתונים בין מערכות מידע הפועלות בארגונים נפרדים, למשל לשם העברת הוראת רכישה מלקוחות לספקים. מערכות אלה מזרימות את פרטי כל מכירה, מיד עם ביצועה, למחסנים הראשיים ו/או לספקים, וכך ניתן לקבוע מיידית מה המלאים הנוכחיים ומתי נדרש לחדש אותם ללא צורך בספירת מלאי ובבקשות רכש. משמש בעיקר להעברת מסמכים בין מערכות של ארגונים שונים (בניגוד ל- XML המשמש בעיקר להעברת נתונים).
מערכות אלה יכולות לדוגמה לחסוך עלויות של פתיחת דואר, בדיקתו ולבסוף הקלדת הנתונים למחשב מה שמביא לחסכון רב בעלויות. דוגמה נוספת לתועלת היא שמערכות אלו מקצצות את זמן המחזור להזמנות חומר ומכאן שהלקוח יכול להרשות לעצמו להקטין את רמות מלאי הביטחון ולחסוך בעלויות.
חוק המספרים הגדולים

בתורת ההסתברות ובסטטיסטיקה, חוק המספרים הגדולים הוא שמם המשותף של שני משפטים העוסקים בהתנהגות הממוצע במדגמים גדולים, הנקראים החוק החלש והחוק החזק. משפט הגבול המרכזי מספק תיאור מדויק יותר של התנהגות הממוצע, אבל חוקי המספרים הגדולים חלים במקרים כלליים יותר.

החוק החלש

החוק החלש של המספרים הגדולים קובע כי סדרת הממוצעים מתכנסת בהסתברות אל התוחלת, כלומר, הסיכוי של הממוצע להיות רחוק מן התוחלת שואף לאפס כאשר גודל המדגם שואף לאינסוף.

גרסה פרטית

תהי  סדרה של משתנים מקריים בלתי מתואמים, בעלי אותה תוחלת סופית  ואותה שונות סופית . נסמן .
החוק החלש של המספרים הגדולים קובע שלכל  מתקיים .
ניתן להוכיח גרסה זו מאי-שוויון צ'בישב:

גרסה מוכללת

ניתן להחליש את תנאי המשפט – אין צורך להניח כי למשתנים המקריים יש שונות סופית, אם כי במקרה זה לא מספיק להניח שהמשתנים המקריים בלתי מתואמים, אלא צריך להניח אי תלות מלאה, וכן שהם שווי התפלגות. הוכחת גרסה זו מסובכת יותר.
ראשית נוכיח כי יש התכנסות של הממוצע אל התוחלת בהתפלגות. ידוע כי טענה זו שקולה לכך שיש התכנסות של הפונקציה האופיינית: . בנוסף, ידוע ש-, ולכן:
וזו אכן הפונקציה האופיינית של המ"מ הקבוע .
כעת, ניתן להוכיח את טענת המשפט. מתקיים:
כעת, לפי החלק הראשון, מתקיים , ולכן
מש"ל

החוק החזק

החוק החזק של המספרים הגדולים קובע שסדרת הממוצעים מתכנסת כמעט בוודאות, ושגבולה הוא התוחלת. מהתכנסות כמעט בוודאות הנובעת מהחוק החזק אפשר להסיק את החוק החלש; מצד שני, ההתכנסות בהתפלגות של  שאותה מבטיח משפט הגבול המרכזי, גוררת התכנסות כמעט בוודאות של הממוצעים.
תהי  סדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים בעלי אותה התפלגות, שיש לה תוחלת  סופית ואינטגרבילית לבג (שונות סופית אינה נדרשת).
נסמן . החוק החזק של המספרים הגדולים קובע שבהסתברות 1, מתקיים .
המתמטיקאי אנדריי קולמוגורוב הראה שהמשפט מתקיים גם אם המשתנים אינם שווי התפלגות, ובלבד שיש להם אותה תוחלת, ושסדרת השונויות מקיימת את תנאי קולמוגורוב: הטור  מתכנס.

יישומים

חוק המספרים הוא משפט חשוב בתורת המספרים, לו יישומים בתורה עצמה ומחוצה שלה.

בתורת ההסתברות

ראשית, בעזרת החוק החלש מוכיחים את החוק החזק.

באנליזה

בעזרת החוק החלש ניתן לחשב גבולות של אינטגרלים. למשל, נציג דרך לחישוב הגבול .
כדי לעשות זאת, ניקח משתנים מקריים בלתי תלויים  מתפלגים אחיד על  (עם מידת לבג). למשתנים אלו תוחלת , ובפרט סופית. כעת, המשתנים  במרחב האוקלידי הם בלתי תלויים, ולכן האינטגרל הוא . כעת, לפי חוק המספרים החלש יש התכנסות ; התכנסות בהתפלגות שקולה להתכנסות חלשה, ולכן מתקיים
חמרה (מושב)

הקמה

היישוב הוקם בשנת 1971 כמושב שיתופי במסגרת נסיונותיו של אורי גלעד להקים יישוב על פי עקרונות התיישבות רב תכליתית. גרעין המתיישבים, שהיה מבוסס על זוגות צעירים ישראלים, עבר הכשרה בטרם עלה למקום. בשלושת החודשים הראשונים התגוררו המתיישבים במקלטים ולאחר מכן עברו למבנים טרומיים עד להשלמת מבני הקבע שהקמתם התעכבה. בתחילה קבלו המתיישבים מים מבאר קטנה, ובהמשך חוברו לקידוח גדול של מים מנחל פרעה. בשנת 1975 עיבד המושב 2000 דונם וייצא אבטיחים. בשנים הראשונות חובר המושב לשירות טלפון באופן אלחוטי.
בשנת 1977 הוסב המושב למושב רגיל וחדל להיות שיתופי. באותה שנה גם הוקם בית ספר במושב, בו למדו קרוב ל-90 ילדים מיישובי בקעת הירדן. בהמשך, עבר בית הספר האזורי לקרבת משואה ומבנה בית הספר שימוש מוסדות שנים. בשנת 2015 הוקמה במתחם אולפנה לבנות.
בשנת 1986 עוקל רכושם של תושבי חמרה בגלל חובות של המושב.

הפיגוע בחמרה

ב-6 בפברואר 2002 חדר למושב מחבל פלסטיני מהכפר הסמוך טמון, כשהוא מחופש לחייל צה"ל. הוא ירה למוות בחייל המילואים משה מגוס מקונן אשר הוקפץ למקום. לאחר מכן התבצר המחבל בבית משפחת אוחנה. הוא ירה באם מירי, שנפצעה קשה, ובבת יעל שמתה במקום. קצין צה"ל חיסל את המחבל בשעה שהלה הציץ מהחלון. מאוחר יותר מתה מפצעיה מירי אוחנה. בעקבות הפיגוע הודחו מתפקידם מפקד גדוד הנח"ל החרדי וסגן המ"פ.
חנה בר

חנה בר (נולדה ב-1945) היא סופרת ומשוררת ילדים ונוער.

קורות חיים

בר נולדה בחיפה בשנת 1945, וגדלה בקריית שמואל. שירתה בצבא בנח"ל, ולאחר תום שירותה הצבאי למדה פסיכולוגיה וייעוץ חינוכי באוניברסיטת חיפה ועבדה שנים רבות כיועצת בבית ספר. בר נשואה, אם לשלוש בנות וסבתא לנכדים.
קורי ובסטר

ביוגרפיה

קורי ובסטר נולד באוקלנד שבניו זילנד. אביו הוא שחקן כדורסל שנולד בארצות הברית ואמו ממוצא מאורי ואירופאי נולדה בניו זילנד.
בשנת 2007, עבר לארצות הברית כדי לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת למבות' . שנה לאחר מכן, חזר לניו זילנד כדי לשחק בקבוצת 'ניו זילנד ברייקרס' וזכה איתה באליפויות ה-NBL. בשנת 2011, הושעה לשנה מקבוצתו עקב שימוש בקנביס סינתטי (מכונה בישראל 'נייס גיא'). באוגוסט 2012, חזר שוב לשחק בניו זילנד ברייקרס. בשנת 2015, החל לשחק בקבוצת הכדורסל הסרבית, מגה לקס. ביוני 2015, התאמן עם קבוצת אינדיאנה פייסרס מליגת ה-NBA, וקיבל חוזה אימונים בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA. לאחר מכן, חזר לשחק בקבוצת ניו זילנד ברייקרס. במרץ 2016, החל לשחק בקבוצת הכדורסל היוונית, קורויבוס . בשנה זו, סבל ממספר פציעות. במרץ 2017, החל לשחק בקבוצת וולטינגון סיינטס . באוגוסט 2017, החל לשחק בקבוצת עירוני נהריה הישראלית.
משנת 2008, החל לשחק בנבחרת ניו זילנד בכדורסל, ובשנת 2014, השתתף באליפות העולם.

חיים אישיים

לוובסטר בן אחד שנולד בשנת 2015 לערך, המתגורר עם גרושתו בניו זילנד. בשנת 2015 אימץ ובסטר אורח חיים טבעוני. בשנת 2017, בזמן שחגג את יום הולדתו ה-28 במועדון, הסתבך בתקרית אלימה כאשר משך בזקנו של אדם שהתחפש לסנטה קלאוס. בעקבות זאת ובסטר עמד למשפט ונמצא אשם אולם ללא הרשעה פלילית.
אחיו הצעיר, טאי ובסטר , משחק כדורסל בקבוצת סקיליינרס פרנקפורט הגרמנית.
רשאידה

היסטוריה ותרבות

בשנת 1846 עזבו רבים מבני הרשאידה את אזור החג'אז בערב הסעודית בשל מלחמות שבטיות שפרצו שם והיגרו לאריתריאה ולסודאן. בני הרשאידה בסודאן ובאריתריאה חיים בסמוך לבני שבט הבג'ה.

בני הרשאידה שמרו על תרבותם ועל מנהגיהם, כמו גם על לבושם המסורתי ועל זני הגמלים שלהם, אשר נחשבים למעולים ברחבי סודאן וחצי האי ערב ונמכרים במחירים גבוהים. דתם של בני הרשאידה היא אסלאם סוני והם מדברים ערבית חג'אזית. בנוסף, לשבט רשאידה קרבה לשבט בנו עבס.

מעורבות בהברחות

לפושעים משבט רשאידה הייתה מעורבות עמוקה בהברחת אריתריאים לישראל. מאז הקמת גדר הגבול ישראל-מצרים ב-2012, פושעים משבט רשאידה משתפים פעולה עם בדואים מחצי האי סיני, אשר מחזיקים באריתריאים כבני ערובה ודורשים כופר תמורתם.
לואיז שץ

ביוגרפיה

לואיז (מקלור) שץ נולדה ב-1916 בוונקובר, קנדה. בגיל שלוש עברה עם משפחתה למינסוטה, ארצות הברית. אביה, במאי תיאטרון, השתלב בבוהמה המקומית ובילה בסיבובי הופעות באמריקה. ב-1939 היא סיימה תואר שני באמנות באוניברסיטת קליפורניה שם רכשה את מיומנותה בצבעי מים.
בזמן מלחמת העולם השנייה היא עבדה לפרנסתה כשרטטת של בוני הספינות במפרץ סן פרנסיסקו שם הכירה את בעלה לימים בצלאל שץ. לאחר שנות המלחמה עבדה לואיז בקבוצת האמנים "שבעה מקליפורניה". שם יצרה הדפסים ומתווים לבדים. בצלאל שץ ולואיז חיו בסן פרנסיסקו בשכנות עם אמנים ויוצרים רבים, בהם גם הסופר הנרי מילר, שהפך מאוחר יותר לבעלה של איב, אחותה של לואיז. הנרי מילר, שהתחבר אדוקות עם לואיז ובצלאל באותה תקופה הגדיר אותה כ"שקופה, חמקנית, חולמנית, עורגת, צלולה כפעמון וברורה כקורי עכביש נוצצים...".
בצלאל ולואיז נישאו ב-1948 ועברו לישראל ב-1951, שם ייסדו את הסדנה לאמנות שימושית "יעד" יחד עם זהרה שץ ואמנים נוספים. מטרת הסדנה הייתה לייצר ולסחור באומנות שימושית שתהווה מעין תחליף למזכרות בסגנון המוסד "בצלאל". הם חיו בירושלים בבית שץ ובביתם בעין הוד שתכנן האדריכל דוד רזניק. גם בעין הוד השתייך הזוג בצלאל ולואיז לקהילת האמנים המקומית. למרות עדינותה, שקיפותה ורגישותה הייתה לואיז מעורבת מאוד בקהילה, וזאת בעיקר בזכות לשכנם וחברם מרסל ינקו, שהוביל את רעיון "כפר האמנים – עין הוד". אך בניגוד לבעלה בצלאל שץ, חיבקה הביקורת הישראלית את לואיז והרעיפה עליה שבחים. "לואיז שץ שייכת לסוג הנדיר של ציירים שסגנונם נובע רק מתכנותיהם הנפשיות. טכניקה מושלמת ומועודנת להפליא עומדת לרשותה..." (מרים טל, מעריב). על אף השתייכותה של לואיז למשפחת שץ, ולמרכז חיי האמנות בארץ של אותה תקופה, היא שמרה על פרטיותה ומיעטה להתראיין.
את נופי הארץ, הטבעיים והפתוחים וכן העירוניים והמקומיים, שהכירו לה בצלאל וזהרה בטיולים רבים, אהבה (עד גיל מבוגר מאוד נהגה ללכת מביתה בבית שץ, במרכז העיר, אל הר הזיתים, לחזות בזריחה ולקטוף פטריות.) והם היוו מקור השראה ויצירה לציוריה המופשטים והמדויקים, אשר מזכירים את רוחו של פאול קליי, אך שומרים על אינדיווידואליות ברורה.
עיקר עבודותיה בצבעי מים, עבדה גם בקולאז'ים, קיסאין, עיטורים לספרים ומרשמי אמנות שימושית. עיטרה בציורי קיר את אוניות הנוסעים של "צים", "שלום" ו"תיאודור הרצל", יחד עם בעלה בצלאל שץ, משרד אל על בלונדון, תערוכת העשור כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל בירושלים, קירות קרמיקה למדרשת עמליה ירושלים וספריית בית העם (מרכז ז'ראר בכר כיום) בירושלים. תכננה כלי נחושת שהוצגו בשנת 1954 בטריאנלה העשירית של מילאנו וזיכוה במדליית כסף. זכתה בפרס "מעל לתחרות" עבור מתווי בדים בבית הנכות בצלאל ב-1952, פרס בית האמנים בירושלים ע"ש שן 1970. פרס ירושלים לציור לשנת 1973. וכן פרס ע"ש מרדכי איש שלום על תרומה מיוחדת לאמנות. השתתפה בתערוכות רבות בישראל ובשאר העולם. עבודותיה נמצאות במוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות ובאוספים פרטיים בישראל, ארצות הברית, אנגליה, שווייץ, צרפת ואיטליה.
לאחר פטירת בעלה, בצלאל בשנת 1978 היא המשיכה להתגורר לצד גיסתה זהרה שץ.
לואיז שץ נפטרה בירושלים בשנת 1997 בגיל 81.
מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה

ביוגרפיה

מיכאיל ניקולאייביץ' נולד ב-13 באוקטובר 1832 בארמון פטרהוף, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה (אלכסנדרה פיודורובנה), בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ. בצעירותו למד מיכאיל באקדמיה הצבאית ביחד עם אחיו הבכור ניקולאי ניקולאייביץ' האב. ב-1848 כשהוא בדרגת סרן צורף לחטיבת ארטילריה. בהמשך, הועלה לדרגת מיור גנרל ונטל חלק במלחמת קרים. לאחר גילוי גבורה בקרב אינקרמן שהתחולל בתחילת נובמבר 1854, עוטר בעיטור מסדר ג'ורג' הקדוש-דרגה 4. ב-9 בפברואר 1860 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד האקדמיה הצבאית ושנה אחר כך למפקד כוחות הארטילריה של הצבא הרוסי.
בין 1862 ל-1881 כיהן מיכאיל ניקולאייביץ' כנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, תחת ארבעה צארים שונים ובתוקף תפקידו זה, כיהן גם כמפקד הגיס הרוסי בעת המערכה הקווקזית של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר מפקדתו שכנה בטביליסי. בתום המלחמה הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ב-28 באוגוסט 1857 נישא הדוכס מיכאיל ניקולאייביץ' לנסיכה אולגה פיודורובנה מבאדן ולזוג נולדו שבעה ילדים. בנו בכורו ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה נלחם אף הוא במלחמה העות'מאנית רוסית כקצין צעיר בגזרת הבלקן.
ב-13 במרץ 1881 דקות מספר לאחר ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני, בעיר סנקט פטרבורג, הגיע לזירה, נטל פיקוד על החיילים, ייצב והרגיע את האנדרלמוסיה שהייתה בשטח.
בין 1881 ל-1905, כיהן כיושב ראש המועצה המדינית של האימפריה הרוסית. בשל בריאותו הלקויה עבר לקאן שבצרפת, שם הלך לעולמו משבץ מוחי ב-18 בדצמבר 1909. ב-5 בינואר 1910 הוא נקבר בקתדרלה על שם פיטר ופול הקדושים במבצר פטרופבלובסקיה.
ארתור רקהאם

ביוגרפיה

רקהאם נולד בשנת 1867 בלואישהאם שבלונדון, במשפחה בת 12 ילדים. ב-1884, כשהיה בן 17, נסע עם שתי דודותיו בספינה לאוסטרליה במטרה להיטיב עם בריאותו הרופפת. בגיל 18, לאחר ששב לבריטניה, עבד כפקיד במשרד הכבאות בווסטמינסטר ובמקביל החל בלימודי ערב בבית הספר לַמבֶּת' לאמנות (Lambeth School of Art).
בשנת 1892 עזב את משרת הפקידות והחל לעבוד בעיתון The Westminster Budget ככתב ומאייר. איוריו הראשונים לספר הופיעו ב-1893 בספר "אל העבר האחר" (To the Other Side) מאת תומאס רודס (Rhodes), אולם עבודתו הרצינית הראשונה הייתה האיורים לקובץ הסיפורים הקצרצרים  של אנתוני הופ ‏, The Dolly Dialogues. מכאן ואילך הפכו האיורים לספרים לקריירה של רקהאם לשארית חייו.
הוא השתתף בשבועון הסאטירה וההומור "פאנץ' (Punch) וב-The Graphic, ואייר ספרים רבים,
בהם "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", משלי איזופוס, "חלום ליל קיץ", "פיטר פן"
בתערוכה העולמית של מילאנו ב-1906 זכה רקהאם במדליית זהב, וב-1912 זכה שוב במדליית זהב בברצלונה.
יצירותיו הוצגו בתערוכות רבות, בהן תערוכה שנערכה בלובר בפריז ב-1914.
בשנת 1903 נישא לאדית סטארקי ‏ (1867–1941), ציירת דיוקנאות. ב-1908 נולדה לזוג בת, ברברה.
רקהאם נפטר ב-1939 מסרטן בביתו שבכפר לימפספילד , במחוז סארי שבדרום-מזרח אנגליה.

טכניקה

רקהאם המציא טכניקה ייחודית משלו, הדומה לרפרודוקציה של תצלום: תחילה היה משרטט בעיפרון את קווי המתאר, ואז היה מתווה בתוכו צורות ופרטים. לאחר מכן היה מוסיף קווים בעט ובטוש שחור (דיו הודי ), ולאחר שהתייבש הדיו היה מוחק את שרידי העיפרון. בציורי צבע היה משתמש בצבעים רבים, ויוצר גוונים שקופים-למחצה.
בנוסף, הוא השתמש בגזירי צלליות. היה זה פיתוח שלו לטכניקה שרווחה בציורי דיוקן במאה ה-19. רקהאם עשה שימוש בטכניקה זו כבר בעבודותיו המוקדמות, אולם היא הגיעה לשיאה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, באיוריו ל"סינדרלה" (1919) ו"היפהפייה הנרדמת" (1920).

חשיבותו

ארתור רקהאם נחשב לאחד המאיירים המובילים בתור הזהב של האיור הבריטי (1900–1914). בתקופה זו היה ביקוש רב לספרים המלווים באיורים איכותיים, שנהוג היה לתת כמתנה בחג המולד. רבים מספריו של רקהאם הופקו במהדורה רגילה ולצדה מהדורה מוגבלת מהודרת, פעמים רבות כרוכה בקלף ולעיתים חתומה על ידו. הפופולריים שבהם הודפסו בהמשך בפורמט קטן וזול יותר (octavo edition). עם פרוץ המלחמה פסק הביקוש לספרים באיכות כזו, ובשנות ה-20 הלך ודעך באופן כללי הביקוש לסיפורי פנטזיה ומעשיות.
לאחר מותו זכו יצירותיו לפופולריות בבריטניה ובאמריקה הצפונית. תעשיית כרטיסי ברכה עושה שימוש בתמונותיו, ורבים מספריו עדיין נדפסים ונמכרים.
אוניברסיטת נוטרדאם

היסטוריה

האוניברסיטה נוסדה על ידי הכומר אדווארד סורין שהיה נשיאה הראשון. היא נוסדה ב-1842 כמוסד לגברים בלבד ונפתחה לנשים ב-1972.
השבועון יו אס ניוז אנד וורלד ריפורט מדרג את נוטרדאם במקום ה-19 מתוך כלל האוניברסיטאות בארצות הברית.

ספורט

נוטרדאם ידועה מאוד בזכות קבוצת הפוטבול שלה שזכתה ב-11 אליפויות. מבחינה כלכלית, היא קבוצת הפוטבול המצליחה ביותר בין מכללות ארצות הברית, הרבה בזכות חוזי שידור ייחודיים, הן בטלוויזיה, בה כל משחקי הבית שלה משודרים לציבור הרחב ברשת NBC והן ברדיו.
רמינגטון ניילון 66

תיאור

הרובה הוצג לראשונה על ידי חברת נשקי רמינגטון בשנת 1959. ייחודו של הניילון 66 הוא בקת ובגוף הרובה, העשויים חומר פולימרי, הדומה לניילון, בשם זַיְטֶל (Zytel), מתוצרת חברת דופונט. השימוש הנרחב בחומרים סינתטיים מאפשר לניילון 66 לפעול בלא שימוש בחומרי סיכה כלשהם, דבר התורם לאמינותו ולפופולריות הרבה שלו בקרב תושבי אזורים ארקטיים.
הרובה מצויד בכוונת ברזל, אך ניתן להתקין עליו גם כוונת טלסקופית. לרובה מספר גרסאות, אולם אלו נבדלות אחת מהשנייה בצבע גוף הרובה. שמן של חלק מהגרסאות השונות מבוסס על שמותיהם של שבטים אינדיאניים מאמריקה הצפונית, ובהם "חום מוהוק", "שחור אפאצ'י" ו"ירוק סנקה".
הניילון 66 יוצר ברישיון גם בברזיל, בידי חברת CBC‏ הברזילאית בין השנים 1962 ו-1992. החברה הברזילאית יצרה בסך הכל כ-200 אלף רובי ניילון 66. בדגמיה המאוחר יצרה החברה את גוף וקת הרובה מחומר פולימרי בשם טֶכְנִיל (Technyl), כתחליף זול יותר לחומר הזיטל של חברת דופונט.
יום קרוגר

היסטוריה

יום קרוגר נחגג לראשונה ב-10 באוקטובר 1882, כשנה לאחר היבחרו של קרוגר לנשיא הרפובליקה הדרום אפריקאית. שנים רבות קודם לכן היה כבר קרוגר לדמות פופולרית בציבור האפריקאנרי בדרום אפריקה, והחל משנת 1882 נחגג יום הולדתו כיום משתה לאומי. לאחר שבשנת 1902 הרפובליקות האפריקאנריות חדלו מלהתקיים עם תבוסתן לאימפריה הבריטית במלחמת הבורים השנייה, פסק יום קרוגר מלהיות חג תקף. בחל משנת 1910, עם זכייתה של דרום אפריקה בעצמאות והקמת איחוד דרום אפריקה, החג עדיין לא זכה להכרה חוקית, אך בכל זאת הוא נחגג באופן נרחב יחסית מדי שנה, בעיקר בקרב החברה דוברת האפריקאנס במדינה. בין השאר ערכו החוגגים מצעדים ברחובות הערים המרכזיות.
בשנת 1952, כארבע שנים לאחר עליית המפלגה הלאומית לשלטון וראשית משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, חזר יום קרוגר להוות חג לאומי במדינה. עם זאת, בגלגולו הנוכחי זכה החג לשם חדש – יום הגיבורים. עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994 ועליית הקונגרס הלאומי האפריקני לשלטון, הוסר החג מרשימת חגי דרום אפריקה החדשה.
עמנואל כ"ץ

חייו ופועלו

עמנואל כ"ץ נולד ב-1915 בווילנה למשפחה ציונית לאומית. מנעוריו הצטיין בידענות, שבה השתמש בכתיבה פובליציסטית. כן תרגם שירה ופרוזה. בגיל 12 פרסם חוברת אידאולוגית לתלמידים, בה עשה נפשות לרעיון בית"ר.
בגמר לימודיו בתיכון, בהיותו קצין מפקדת גליל וילנה של בית"ר, עלה לארץ ישראל כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים. 
כ"ץ נכנס לעבוד בעיתונות העברית, תוך המשך הפעילות בתנועה הלאומית הממוסדת. כאשר קמה מחתרת לח"י הצטרף אליה והיה חבר מערכת בטאוניה "החזית" ו"המעש". עם חיבוריו הפוליטיים, הכוללים מאמרים רבים, נמנית גם החוברת "האימפריה שוקעת יהודה עולה" שהופיעה בהוצאת לח"י. הוא גם כתב את השיר "אגדה" שנכתב לאחר מותו של מפקד הלח"י, יאיר, ולזכרו.
ערך ותרגם ספרים רבים. יסד וערך את "לפיד" ביטאון הנוער הלאומי העובד והלומד והשאיר בכתובים שני מחקרים נרחבים על נושא יודאיקה ועל יהדות וילנה, עיר הולדתו.
כעיתונאי עבד בעיתונים שונים "המשקיף", "זמנים", "הבקר" ובעיקר בעיתון "חרות". בסוף ימיו עבד בעיתון היידיש "לעצטע נייעס",
היה חבר המערכת ולקח חלק בעיתון האידיאולגי "סולם". 
כתב את המילים העבריות של מספר רומנסות ספרדיות בחוברת שהוציא ביחד עם יצחק לוי. הרומנסות הן "זה העלם", "הקטנטנה הסמיקה", "בת גלים", "צל-לא-צל", "שלוש אחיות", "אל החלון", "יעל", "איחל לו", "סילונה".
כ"ץ היה אחיינו של יוסף כהן-צדק.
הדפס העץ פלאמאריון

הדפס העץ פלאמאריון (בצרפתית: Gravure sur bois de Flammarion) הוא הדפס עץ בנושא אסטרונומיה, שיוצרו אינו ידוע. הוא מכונה כך על שם קאמי פלאמאריון, מחבר הספר שבו התגלה לראשונה. הספר, שיצא לאור בפריז בשנת 1888, עוסק במטאורולוגיה פופולרית.
בהדפס נראה גבר משרבב את ראשו, ידו ומקלו אל מאחורי הקלעים של השמיים. הוא מביט בהשתאות במנגנונים אסטרונומיים מופלאים, הנגלים לעיניו.
כיתוב התמונה בספר היה: "מיסיונר מימי הביניים מדווח שמצא את נקודת המפגש שבין שמים לארץ". בגוף הטקסט מסופר כי לפי דבריו, הוא הצליח להגיע לאופק.
ההדפס היה נפוץ מהמאה ה-19, שאז נתגלה. נטען כי על פי סגנונו, הוא נוצר במאה ה-16 ורק המסגרת הדקורטיבית נתווספה במאה ה-19.
נפקדות

נפקדות היא מונח צבאי-שלישותי בצה"ל המיוחס לחייל אשר מבצע עבירת היעדרות משירות שלא ברשות עד מניין ימים מסוים. לפיכך, נפקדות מהווה שלב מקדים להפיכת החייל המבצע עבירה זו לעריק. המונח "נפקדות" נקבע בפקודות הצבא, וזאת על מנת לבצע הפרדה בין חיילים עריקים לבין חיילים נפקדים ולאופן הטיפול בהם. מושג הנפקדות מבוסס על "עבירת היעדרות מן השירות שלא ברשות", אשר מופיעה תחת סעיף 94 לחוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955.

נפקדות בצה"ל

סעיף 94 לחוק השיפוט הצבאי קובע: "חייל שנעדר משירותו בצבא, או מהמקום שהוא חייב כדין להימצא בו אותה שעה, דינו - מאסר שלוש שנים, אלא אם הוכח כי היה לו היתר או הצדק סביר אחר לכך". מכאן, שמבחינה משפטית, ההתייחסות לעבירת ההיעדרות ולחומרתה היא אך ורק מבחינת מניין ימי ההיעדרות ללא הבחנה האם מדובר בחייל נפקד, או בחייל עריק. 
לאור זאת, ועל בסיס חוק השיפוט הצבאי, נכתבו שתי פקודות מטכ"ל המתייחסות לעבירת היעדר מן השירות שלא ברשות; פ"מ 31.0513: "היעדרות משירות סדיר" ופ"מ 31.0521: "היעדרות משירות מילואים". פקודות אלו מגדירות מהו נפקד, מהו עריק ומהו אופן הטיפול בכל אחד מן המקרים הללו.

נפקדות של מעל 24 שעות

נפקדות של מעל 24 שעות היא מצב בו חייל נעדר משירות שלא ברשות לתקופה העולה על 24 שעות ועד לזמן בו הוא מוכרז כעריק. בחודש יוני 2011 עודכנה פ"מ 31.0513 "היעדרות משירות סדיר", והק"א 31.05.13 "היעדרות משירות סדיר". הפקודות המעודכנות ביטלו את סטאטוס "עריק ביחידה" והגדירו מחדש את מניין הימים להכרזת עריקות. על פי הפקודות המעודכנות, נקבע כי חייל בשירות סדיר יוכרז על ידי רשויות הצבא כעריק לאחר 21 ימים ולא 45 ימים, כפי שבוצע עד כה. חייל בשירות מילואים יוגדר כעריק החל מהיום  ה-15 או ה-21 להיעדרותו (בהתאם לכתוב בפ"מ שעניינה היעדרות משירות מילואים). 
חייל שחוזר מנפקדות של מעל 24 שעות, יטופל משמעתית על פי חוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955 ו/או פ"מ דין משמעתי בצה"ל.
יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן

יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן, הוא יום זיכרון, שמצוין בישראל מדי שנה החל בשנת 2014, ב-30 בנובמבר, במטרה לציין את היציאה והגירוש של יהודי ארצות ערב ואיראן. התאריך 30 בנובמבר נקבע באופן סמלי משום שהוא למחרת כ"ט בנובמבר, יום החלטת החלוקה בעצרת האו"ם, כאשר קהילות רבות של יהודים בארצות ערב ובאיראן חשו לחץ מצד שכניהם, וכתוצאה מלחץ זה נאלצו לעזוב את מדינותיהם (ראו למשל, פרעות חלב). בעקבות ועדת ביטון במוסדות החינוך ברחבי ישראל יציינו החל משנת 2016 את יום היציאה והגירוש ממדינות ערב ומאירן, בתאריך ה-30 בנובמבר.

חוק יום לציון היציאה והגירוש

ב-23 ביוני 2014 חוקק, ביוזמת חברי הכנסת שמעון אוחיון וניסים זאב, חוק בשם "חוק יום לציון היציאה והגירוש של היהודים מארצות ערב ומאיראן". מטרת החוק מופיעה בסעיף 1 שלו: "מטרתו של חוק זה לשמור על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן במסגרת משא ומתן להשגת שלום במזרח התיכון". על פי החוק, ביום זה השר לאזרחים ותיקים יורה על קיום טקס מרכזי לפתיחתו, שר החינוך יעודד קיום פעילות חינוכית בקשר ליום האמור ושר החוץ יורה על קיום פעילויות, לרבות באמצעות נציגויות ישראל בחוץ לארץ, להגברת המודעת הבינלאומית בקשר לפליטים היהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן ולזכויותיהם לפיצוי. גם הכנסת תקיים דיון מיוחד לציון יום זה.
החל משנת 2010 החל מבצע איסוף עדויות אודות משפחות, אורח החיים והרכוש שהושאר מאחור על ידי הפליטים היהודים ממדינות ערב.