קלנג'ין

מוצאם של אנשי הקלנג'ין

ישנן ראיות המצביעות על כך שמקורם של אנשי הקלנג'ין במזרח אגן הנילוס התיכון, הנמצא דרומית לנהר עבאי (מאמהרית: ዓባይ, באנגלית: Abbai) שמקורו בנהר הנילוס הכחול - דרום סודאן כיום. בימי קדם הקלנג'ין לא הוכרו כקבוצה אתנית בפני עצמה אלא היוו חלק מקבוצה רחבה יותר של אנשים שמקורם באזור הנילוס - אנשי הנילוס (Nilotic people).
בתחילת המאה השביעית לפני הספירה, קבוצות אתניות שמקורן בנהר הנילוס ובכללן אנשי הקלנג'ין של ימינו, החלו לנוע דרומה לכיוון עמק השבר שבקניה. הגעת קבוצות אלה לקניה התרחשה מעט לפני הגעתו של הברזל למזרח אפריקה. מחקרים בני ימינו אשר נתמכים על ידי נרטיביים היסטוריים ממגוון תתי השבטים של הקלנג'ין, מעידים על כך שאזור טולוטאב/טולופ קוני (Tulwetab/Tuluop Kony) הוא נקודת ההתיישבות המקורית של אנשי הקלנג'ין בקניה. הם התיישבו לצד קבוצות אתניות שונות והושפעו מקבוצות אלה רבות, בייחוד בכל הנוגע לשפתם ואימוץ מנהג המילה לנשים ולגברים.

דרך חיים מסורתית

מאז שהגיעו לקניה ועד שנת 1500 לערך, אנשי הקלנג'ין היו רועים ונוודים. הם גידלו בקר, כבשים ועזים ועיבדו חיטה ודוחן. הם כבשו חלקים מאזור קניה המערבית ועמק השבר, ועדיין מהווים רוב אתני במקומות אלה. טריטוריית הקלנג'ין בשלמותה לא הוכרה כיישוב גאוגרפי, אך היישובים של מגוון תתי השבטים של הקלנג'ין היו מוכרים לסביבתם.

קבוצות הגילים של הקלנג'ין - איפינדה (Ipinda)

המערכת החברתית חילקה את זכרי אנשי הקלנג'ין לילדים, לוחמים וזקנים, בעוד שהנשים התחלקו לילדות ולנשים נשואות. השלב הראשון מתחיל בלידה ונמשך עד לטקס הקבלה. כל הבנים שנימולו באותו הזמן משתייכים לאותה קבוצת גיל - איבינדה. לקבוצות גילים אלה היה חלק מרכזי בחברת הקלנג'ין המסורתית כיוון שהן שימשו לתיעוד הזמן. כאשר הילדים של איבינדה מסוימת מגיעים לבגרות, הם מקבלים משימות הגנה על השטחים השבטיים והחברה.
במקביל לחלוקה הגברית לקבוצות האיבינדה, קיימת חלוקה דומה באוכלוסייה הנשית. הבנות עוברות את טקס ברית המילה במקביל לבנים. בהגיען לבגרות, גם הן לוקחות חלק במטלות השבט אך אופי המטלות הוא בהחלט שונה. בניגוד לקבוצות הגילים הגבריות, אצל הנשים החלוקה לשמות היא בהתאם לאירועים המתרחשים בשבט באותם הימים.
עד שנות 1900 המוקדמות, שבטי הקלנג'ין המרכזיים חלקו את אותה איבינדה בו זמנית, בעוד שהמיעוטים מאנשי הקלנג'ין נשארו שלב או שניים מאחור.

היסטוריה

בעשורים המאוחרים של המאה ה-19, בימים בהם חוקרים אירופאים החלו לגלות את קניה, הם הגיעו לראשונה לשטחים הנמצאים בשליטת אנשי הלמבוס (Lembus People) שם הם נתקלו בהתנגדות עזה מצידם, כאשר אנשי הלמבוס לחמו בבריטים במטרה להגן על הקרקעות בכלל ועל יערות הלמבוס בפרט. התנגדות העזה הובילה בסופו של דבר לחתימה על הסכם שלום בין הבריטים לאנשי הלמבוס בטקס שהתרחש ב-קרקווני, אלדמה רבין (Kerkwony, Eldama Ravine).
במקביל לאנשי הלמבוס גם תת-השבט של הקלנג'ין "נאנדי" התנגד לבריטים באותם הימים, ובהנהגת קויטלאל אראפ סאמי (Koitalel Arap Samoei), הם נערכו למלחמה קשה ועיקשת. מאבקים אלה התרחשו לאורך למעלה מעשור.

ממשל

בקרב אנשי הקלנג'ין לא היו ראשי שבטים משום צורה. בדרך כלל, לכל כפר נבחר ראש כפר הידוע בחכמתו או עושרו. מרגע בחירת ראש הכפר הוא התפרסם בשם "קי רואוק אין" ("Ki-ruwok-in").
בתחילת המאה ה-19, הנאנדים אימצו את מערכת הממשל של שבט המסאי, שבט נוסף המשתייך למשפחת השבטים שמקורם בנהר הנילוס. מערכת זו הביאה לבחירת אורקויוט (Orkoiyot), אדם בעל עמדה זהה לעמדת הלייבון בשבט המסאי, כלומר הצ'יף העליון של כל שבט הנאנדי. שבט הקיפסיגים אימצו את מערכת ממשל זו מהנאנדים בסוף המאה ה-19 ודוגלים בה עד ימים אלה.

סיפור הבריאה

סיפור הבריאה משתנה מעט בין תתי השבטים של הקלנג'ין, הסיפור שמובא כאן הוא סיפור הבריאה לפי שבט הנאנדי (Nandi).
הפילוסופיה המקורית של הקלנג'ין טוענת כי כל הדברים נבראו על ידי איחוד של השמיים והארץ. בימי קדם, השמש, שנישאה לירח התקדמה לעבר כדור הארץ על מנת לטפל בסדר הדברים הנוכחי.
בכדור הארץ, השמש מצאה את אילט (Ilet) שחי שם בימים אלה, יחד עם פיל - כאשר הקלנג'ין האמינו שהפיל הוא אבי כל החיות. השלישי שהשמש מצאה על כדור הארץ הוא אוקיאק (Okiek), והאמונה הרווחת בקרב הקלנג'ין הייתה כי הוא אב האנושות כולה. השלושה נחו בשלווה על צדם למשך זמן מה, עד שיום אחד אילט הבחין באדם שהניד בראשו. אילט חשד אך לא נקט בשום פעולה. זמן קצר לאחר מכן, שוב שמו לב השלושה כי האדם מזיז את ראשו לצד השני. אילט לא עמד בסקרנותו ואמר לפיל, "איזה מין יצור הוא זה שיכול לסובב את ראשו בשנתו? זוהי חיה מסוכנת". הפיל הסתכל על האיש וצחק, "זהו יצור כל כך קטן, זעיר מכדי לדאוג לגביו". אך אילט חשש מהאיש, לכן רץ וברח לשמיים.
האיש, שראה את אילט בורח, שמח בליבו וחשב: "אילט, שחששתי ממנו ברח. הפיל לא מפחיד אותי". האיש קם והלך ליער, שם הכין רעל ובתוכו טבל חץ. אחרי שהכין קשת, האיש חזר לעבר הפיל וירה בו. הפיל ייבב ועלה לגן העדן, זועק לאילט שייקח אותו למעלה.
אילט סירב לפיל ואמר, "לא אקח אותך למעלה, כיוון שכאשר הזהרתי אותך מאיש זה לעגת לי ואמרת שהוא קטן". הפיל זעק שנית והתחנן בפני אילט שייקח אותו לגן עדן, בזמן שהיה קרוב למוות. אך אילט המשיך לסרב וענה לפיל שימות לבדו. כך, הפיל מת והאדם הפך לשליט על הארץ.

תרבות

אנשי הקלנג'ין הושפעו רבות מהאינטראקציה עם תושבי אזור דרום סודאן. השפעה זו ניכרה בלבוש, בשפה המדוברת, ובאימוץ מנהגים שונים, כמו ברית מילה.

שפה

בני הקלנג'ין מדברים שפות קלנג'יניות כשפת אם. השפות הקלנג'יניות כוללות 12 שפות המדוברות באזור קניה, מזרח אוגנדה וצפון טנזניה. שפות אלו מחולקות לארבעה ענפים, אשר החלוקה וההבדלים ביניהם אינם וודאיים: אלגון (Elgon), נאנדי-מארקווטה (Nandi–Markweta), אוקייק - מוסירו (Okiek–Mosiro) ופוקוט (Pökoot).

פולקלור

כמו כל חברה המקיימת קשרים מילוליים, בני הקלנג'ין פיתחו תרבות פולקלור עשירה. מסופר על העברת הודעות ומספרים בצירוף כמוסיט (Chemosit) - דב-נאנדי, המפלצת אשר בלעה את מוחם של ילדים בעלי בעיות התנהגות. למפלצות בסיפורי הקלנג'ין שמות שונים, בהתאם לחלוקה ה-תת אתנית. לדוגמה, בקרב בני המאראקווט, המפלצת מכונה צ'בוקרי (chebokeri).
מעשייה מפורסמת נוספת בקרב הקלנג'ין היא סיפור נפילתו של לונגול קלאן היא אשר מקורה בשבט הפוקוט, ומטרתה היא להזהיר מפני חטא הגאווה. במעשיה מסופר על לוחמים בני שבט פוקוט, אשר ממעיטים בערך יריבם, בני המסאי (Maasai). לפי הסיפור, בני שבט פוקוט ראו בעצמם כלוחמים הדגולים ביותר באזור, אך יהירותם הובילה למפלתם ברגע שבני המסאי החליטו לתקוף אותם.

ספרות מודרנית

באופן מסורתי, ספרות אנשי הקלנג'ין התבטאה בעיקרה בפולקלור. בבוא התקופה הקולוניאלית החלו בני הקבוצה לאמץ את השפה הלטינית לשם העלאת היסטוריית ותורת הקלנג'ין על הכתב. מספר כותבים בולטים התמקדו בתיעוד היסטוריית ותרבות אנשי הקבוצה, בייחוד בי.אי קיפקורי (B. E. Kipkorir), פול קיפצ'ומבה (Paul Kipchumba) וסיארונג'י צ'סאינה (Ciarunji Chesaina). קיפצ'ומבה מוכר כגדול כותבי הקלנג'ין החיים כיום.

מטבח ואוכל

בין המאכלים המסורתיים הבולטים ניתן למצוא את מנת הקימייט או אוגאלי (Kimyet, Ugali). מנה זו מורכבת מקמח תירס וקמח דוחן, אשר מבושלים בנוזל (מים או חלב) רותח עד קבלת צורת בצק, ומוגשת לצד סלט. מנות בולטות נוספות במטבח הקלנג'ין הן תבשילי ירקות למיניהם וצלי בשר (בדרך כלל פרה או עז) וחלב, אשר מעורבבים לפעמים עם דם פרה.
גם דגים היו מנת חלקם של אנשי הקלנג'ין, בעיקר בשבטים הקרובים יותר לנהר הנילוס.
עם השינויים התרבותיים שחלו בתחילת המאה ה-19, ניכרה גם ההשפעה על המטבח הקלנג'יני. בייחוד בלטה כניסת התירס לתפריט כמרכיב משמעותי במנות השונות, בין היתר במנת הקימייט.
בנוסף לכך, שבטים מסוימים מבני הקלנג'ין היוו חלק משמעותי בביסוסה של קניה כמובילה עולמית בתחום ייצוא התה. בשטחי שבטים אלו, כמו הנאנדי, מטעי תה היו פרוסים על אזורים נרחבים, וכך הפך התה גם למרכיב משמעותי במטבח הקלנג'ין. בדרך כלל, היו שותים תה בארוחת הבוקר, וכן בשעה ארבע אחר הצהריים. זאת ועוד, בעת הכנסת אורחים, נהוג להציע תה בנוסף לחטיף מסורתי.

בני הקלנג'ין כרצים בולטים בקנה מידה עולמי

בני הקלנג'ין הם מהרצים הטובים בעולם. לשם השוואה, לאורך ההיסטוריה רק 13 אמריקאים השיגו תוצאה טובה מ־2:10 שעות בריצת מרתון, כאשר יותר מ־32 בני קלנג'ין עשו זאת רק בחודש אוקטובר 2011. קניה נחשבת למעצמה בתחום הריצות הארוכות, ורוב הרצים הגדולים בהיסטוריה של קניה משתייכים לבני הקלנג'ין.
חוקרי ריצה רבים עסקו במציאת הסבר לכך שאזור קטן בקניה שרוב תושביו משויך לקבוצה אתנית המהווה חלק קטן מאוכלוסיית קניה – מייצר כמות כה גדולה של רצים הישגיים למרחקים בינוניים וארוכים. אחת הסברות הייתה כי הסיבה מושתתת בתבשיל ה-ugali, תבשיל התירס הדייסתי המהווה מרכיב מרכזי בתפריט בני הקלנג'ין. כמו כן מחקרים רבים עסקו במבנה הגנטי של רצי הקלנג'ין.
בזה אחרי זה ניסו חוקרים לבודד גורם גנטי מסוים המסביר את יכולתם יוצאת הדופן של הקלנג'ין בתחום הריצה. המחקרים התמקדו בעיקר במדדי מערכת הלב-ריאה ובמבנה הגוף האידיאלי לריצה – מבנה המאופיין בגפיים תחתונות ארוכות באופן יחסי ומשקל נמוך. מחקרים אלו לא הצליחו להוכיח כי המבנה הגנטי הוא הגורם היחידי והישיר להצטיינותם של בני הקלנג'ין בריצות בינוניות וארוכות.
בשונה מחוקרים אלה, ד״ר מייק בויט סבור כי מקור הצלחת בני הקלנג'ין הוא בהרגליהם ובתרבות הריצה, ומייחס את עיקר ההבדל בינם לבין רצים אחרים לפן המנטלי, שכן רצים אלה גדלו אל תוך מסורת ארוכת שנים של ריצה וסביבה התומכת בכך.
ואמנם, הסברה הרווחת מצביעה כי לא נכון לדבר על משתנה מסוים המוביל לעליונות זו, אלא על מכלול של גורמים (גנטיים וסביבתיים) המצטברים ליתרון יחסי על פני המתחרים.

החיים בתנאי הגובה

בני שבט הקלנג'ין חיו בהרים, ועל כן הם ניחנים ביכולות של ניצול החמצן, ואף מורגלים למאמץ קשה. ואולם, מדינות כמו בוליביה ופרו (אשר מצויות בגובה רב ואינן נמנות עם מדינות הצמרת של הריצות הארוכות) מצביעות על כך שלסביבה ההררית יש חלק קטן בדומיננטיות של בני שבט הקלנג'ין בריצות הארוכות.

הרגלי החיים מגיל צעיר

הרצים הקנייתים, בעודם ילדים צעירים, נחשפים לריצה מתוך הסביבה ואורח חיים, הרבה לפני שהם מתחילים באימונים מסודרים מכל סוג שהוא. בני הקלנג'ין נהגו לרוץ לבית הספר מדי יום מפני שזו הייתה דרך ההגעה המקובלת. על פי פרופסור בנגדט סאלטין, רצי הצמרת אף נהגו לרוץ בהרים ולכן ניחנים ביכולת ניצול חמצן טובה מאשר זו של רצים אחרים.
כך, בשנות העשרה הם נחשפים לריצה באופן מקצועי ורבים מהם מתנסים באימונים. רמת החשיפה גבוהה ומרבית הכישרונות מתגלים. מכאן, בתרגול יומיומי שיטתי נרכשים ההרגלים – שגרת החיים של הריצה, ההתפתחות האירובית, והרגלים תנועתיים.

מבנה גוף

לבני שבט הקלנג'ין מבנה גוף אידיאלי לריצות ארוכות. גובהם הממוצע הוא 1.70 מטר, ומשקלם הממוצע הוא 56 ק"ג. בנוסף, לבני השבט שוקיים דקות במיוחד (על פי מחקרים, משקל רגליהם נמוך ב-3.6 ק"ג מהכלל). השוקיים הדקות מעניקות להם יתרון גדול ואולי מפתיע בריצות ארוכות. על פי מחקרים של חברת מוצרי הספורט "אדידס", כל תוספת של 4 גרם למשקל מעלה את המאמץ בריצה באחוז אחד]. על כן ניתן לומר כי בני השבט אכן נהנים מיתרון בתחום הזה. שבטים אחרים באפריקה, אשר מצטיינים גם הם בתחום הריצות הארוכות, כדוגמת שבט האורומו מאתיופיה ושבט הסבאיי מאוגנדה, מאופיינים במבנה גוף דומה. מחקרים מצביעים כי לאחד מכל ארבעים אנשים מבין שבטים אלו מבנה גוף אידיאלי לריצה.

הסביבה התומכת והנגישות לאלופים המקומיים

בני הקלנג'ין נולדו לתוך עולם הריצה והספורט. בתוך כך, הסביבה תומכת מגיל צעיר בספורטאי השבט ויוצרת רצון ומוטיבציה מצידם להצטיין, שכן האלופים המקומיים זוכים לכבוד רב.

ציפיות הסביבה

מעצם הצטיינותם, הצפייה מבני הקלנג'ין גדולה ובכך גורמת למוטיבציה גבוהה לשיפור תמידי ולשבירת שיאים.

זיקה ואהבה לתרבות הריצה

תחום הריצה הפך לחלק בלתי נפרד מעולמם של בני הקלנג'ין, מצעירותם ועד בגרותם. החל מגיל צעיר למדו הרצים המתחילים לאהוב את התחום ופיתחו זיקה אליו, וכיום ניכר שהם עוסקים בו מרצון ומאהבת העשייה בתחום.

השפעתו של האח קולם או'קונל על רצי הקלנג'ין

בשנת 1976 הגיע האח קולם או'קונל מאירלנד לעיירה איטן שבקניה. העיירה שוכנת ברום של 2,400 מטר מעל פני הים באזור רמתי בקניה, בשטחי הקלנג'ין. או'קונל הגיע ככומר צעיר בן 28 ומורה לגאוגרפיה שחיפש שינוי בחייו. הוא הגיע בשליחות זמנית, שתוכננה במקור לשלושה חודשים, אל בית הספר "סנט פטריקס" (St. Patrick's). או'קונל הגיע מאירלנד ללא ידע על ריצה למרחקים ארוכים ומעולם לא היה אתלט או מאמן, אך קיבל את שרביט האימון מהאח פיטר פוסטר, אחיו של הרץ האנגלי ברנדן פוסטר, שאימן שם לפניו.
כיום, מאות רצים מגיעים מרחבי העולם בניסיון להבין את סוד ההצלחה ולספוג מהשפעתו של או'קונל, שאימן ועיצב בין היתר את שני רצי 800 המטרים הגדולים בעשרים השנים האחרונות, וילסון קיפקטר ודייוויד רודישה, המשתייכים לקבוצת הקלנג'ין.
גישתו של או'קונל דוגלת בטיפוח הרגלים, ושמה דגש מרכזי על תנועת הגוף, ריכוז ובניית העצמה פנימית. גישה זו עיצבה את שלטונם הבלתי מעורער של בני הקלנג'ין בריצות הארוכות ושינתה את פני הענף כולו. כמו כן, קידם או'קונל את שילובן של נשים בספורט באופן שווה לגברים, והיווה פורץ דרך גם בתחום זה. פעילותו בתחום באה לידי ביטוי בהקמת מחנות אימונים לנשים בלבד בבית הספר "סנט פטריקס" (St. Patrick's) וטיפוחן של רצות בולטות. כיום אחראי או'קונל לפעילותם של כמאה ועשרים מחנות ריצה ברחבי קניה.