google/wiki40b huggingface dataset:
נובה מכשירי מדידה

היסטוריה

נובה מכשירי מדידה הוקמה במאי 1993 על ידי גיורא דישון ומשה פינרוב. דישון בוגר האוניברסיטה העברית עם דוקטורט בהנדסת חומרים שימש כמנכ"ל עד 2006, פינרוב בוגר האוניברסיטה הטכנית במוסקבה עם דוקטורט בפיזיקה.
בשנת 1997 חברת אינטל הפכה ללקוח ומשקיע בנובה. בשנת 1999 נובה הודיעה על הקמת חברה בת ביפן ועל פתיחת משרדים בסינגפור כדי להרחיב את נוכחותה בשוק אסיה-פסיפיק. נובה הונפקה לראשונה בנאסד"ק באפריל 2000 וגייסה 60 מיליון דולר. בעת הנפקת החברה בעלי המניות העיקריים היו כלל תעשיות 25% (באמצעות "כלל תעשיות אלקטרוניקה"), חברת השקעות ההון סיכון "אינוונטק" 18%, קרן הון סיכון "תעוזה" 16% ואינטל 9%.
בשנת 2006 רכשה נובה את חברת HyperNex. בשנת 2015 רכשה נובה את חברת ReVera.
את שנת 2016 סיימה עם צמיחה של 10% בהכנסות, שטיפסו ל-164 מיליון דולר. הרווח הנקי החשבונאי הסתכם ב-9.6 מיליון דולר.
נטלי פרס

ביוגרפיה

נטלי פרס נולדה בצפון לונדון. היא גדלה כיהודייה (אביה הוא יהודי ואמה הייתה קתולית שהתגיירה). היא למדה אמנות יפה באוניברסיטה, ואחר כך עבדה בעבודות זמניות במזכירות, וכפקידה בחנות וידאו על להצלחת הסרט "אהבה של קיץ".

קריירה

הופעתה הראשונה של פרס בטלוויזיה הייתה ב-2001 בסדרת הטלוויזיה "הולבי סיטי". הופעת הבכורה שלה בקולנוע היה בסרט קצר בשם "Wasp" משנת 2003, שזכה ב-2005 בפרס אוסקר לסרט הקצר הטובה ביותר. היא זכתה להכרה על הופעתה בסרט "אהבה של קיץ" משנת 2004 וזכתה בפרסים מטעם חוג מבקרי הקולנוע של לונדון ומטעם פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד. עוד הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית השחקנית האירופית הטובה ביותר. ההופעה המקצועית הראשונה של פרס בתיאטרון הייתה במחזה "The Weather" מאת קלייר פולארד, שהועלה בתיאטרון רויאל קורט ב-2004 במסגרת עונת מחזאים צעירים. ב-2005 גילמה פרס את קאדי טורווידרופ (לבית ג'ליבי) בסדרת הדרמה "בית קדרות" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. עוד ב-2005 השתתפה בדרמה הטלוויזיונית "מר הארווי מדליק נר".
ב-2005 כיכבה פרס בסרט "Song of Songs" של ג'וש אפיגנאנסי , שזכה בפרס הסרט הבריטי הטוב ביותר בפסטיבל אדינבורו. ב-2006 שיחקה פרס בסרט קצר של אותו במאי "Ex Memoria", בהפקה של המפיקה זוכת האוסקר מיה בייז (Mia Bays). הסרט עוסק באישה החולה במחלת האלצהיימר. פרס גילמה את הדמות הראשית בצעירותה. הסרט היה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר מטעם הקולנוע הבריטי העצמאי.
ב-2006 הופיעה פרס בסרט "Red Road" (בבימויה של אנדראה ארנולד  שביימה גם את "Wasp") שזכה בפרס בפסטיבל קאן בשנת 2006. עוד שיחקה בדרמה בת שני חלקים בשם "Damage" ששודרה בטלוויזיה האירית. באותה שנה זכתה בפרס מגזין גלאמור  לשחקנית החדשה הטובה ביותר.
ב-8 במרץ 2007 הופיעה פרס בערב התרמה שנערך בגלריית אמנות וייטצ'אפל  לצדם של ריס איפנס, מרטין מק'קוצ'ון וסמנתה מורטון. ב-2007 הייתה פרס, יחד עם ססיליה דין והלנה כריסטנסן, אחת מ"הפנים החדשות" של חברת הביגוד היפנית Uniqlo. עוד באותה שנה השתתפה בווידאו קליפ של השיר "Stalker" של להקת Turin Brakes. באוקטובר 2007 שיחקה במחזה רדיופוני של ה-BBC בשם "Wes Bell" מאת מת'יו ברוטון.
ב-2008 הופיעה פרס בסרט קצר בשם "Son" שכתב וביים דניאל מולוי, שזכה בפרסים בינלאומיים בהם הסרט הקצר הבריטי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו. היא גם כיכבה בסרט "Inseparable" לצדו של בנדיקט קמברבאץ', ובסרט "In Transit", סרט דרמה המתרחש ברוסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בהשתתפות ג'ון מלקוביץ'.
ב-2010 הייתה פרס מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "50 גברים מתים מהלכים".
ב-2012 הופיעה פרס בתפקיד הראשי בדמות רוזמרי בדרמה התקופתית "Where I Belong". ב-2015 גילמה את דמותה של אמילי דייוויסון בסרט הקולנוע "סופרג'יסטיות".
יהודה הכהן מסלתון טראב

ביוגרפיה

נולד ב-20 בדצמבר 1871 (ח' בטבת ה'תרל"ב) בדמשק שבסוריה ללאה ולרב עזרא הכהן מסלתון טראב. בצעירותו למד תורה בהדרכת אביו, וזה האחרון גם דאג לפרנסתו.
בהגיעו לגיל 40 לערך, הוזמן לשמש כאב בית דין בקהיר שבמצרים. מלבד תפקידו הרשמי, אסף סביבו את צעירי הקהילה היהודית ולימדם תורה, וסבב בבתי הכנסת בעיר כדי למסור דרשות. בתקופה הראשונה לכהונתו אף הרבה לבקר בדמשק, ושמר על קשר עם רבני העיר, שהרבו להפנות אליו שאלות שונות בהלכה ובנוגע לקהילה היהודית.
נישא לפרידיה, וילדיו היו: הרב עזרא, שהיה שוחט ומוהל בקהיר, יוסף רחמים, ורפאל. ב-14 בספטמבר 1941 (כ"ב באלול ה'תש"א) נהרגו בנו הבכור עזרא ונכדו הבכור יהודה (כבן 16) בהפצצת כוחות צבא גרמניה על רובע דהאר בקהיר.
כאביו, שימש גם הוא כמוהל, ופנקס הנימולים שניהל שמור בספרייה הלאומית. 
הלך לעולמו ב-1 בינואר 1946 (כ"ח בטבת ה'תש"ו). לאחר פטירתו החליפוהו בבית הדין במצרים הרב עובדיה יוסף והרב שלמה קצין.
עם תלמידיו נמנו הרב יוסף דאנה, מדייני ודרשני דמשק, ואחיינו, בן אחותו רג'ינה, הרב עזרא הכהן מסלתון טראב, המכונה "חכם עזור".
נרלנס נואל

ראשית חייו

נואל נולד באוורט שבמסצ'וסטס להורים שהיגרו מהאיטי. שניים מאחיו משחקים פוטבול ואחותו הצעירה אף היא כדורסלנית. בתיכון למד נואל בתיכון בעיר, ושיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר ובסיום כיתה י', החליט לעבור לבית ספר "טילטון" - מוסד פרטי בניו המפשייר. 
בטילטון הפך נואל לאחד מטובי שחקני התיכונים במדינה ובעונת הסניור שלו קלע 12.6 נקודות, קטף 7.2 ריבאונדים והוסיף 3.9 חסימות בממוצע למשחק. עם סיום לימודיו התיכוניים הוא דורג כסנטר הטוב ביותר בתיכונים על ידי ESPN ואתר Scout.com העוקבים אחרי שחקני תיכונים במדינה.

קריירת מכללות

עם סיום לימודיו התיכוניים בחר נואל לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנטקי המתמודדת בחטיבה הדרום מזרחית (נקראת SEC) של ליגת המכללות תחת הדרכתו של המאמן ג'ון קלאפרי.
נואל הספיק לשחק 24 משחקים בלבד במדי הקבוצה, בהם רשם ממוצעים של 10.5 נקודות, 9.5 ריבאונדים, 4.4 חסימות ו-2.1 חטיפות בטרם קרע את הרצועה הצולבת הקדמית ולא שב לשחק במדי הקבוצה. חרף פציעתו נבחר נואל בסיום העונה לחמישייה המצטיינת של ה-SEC ולשחקן ההגנה של העונה בחטיבה.

פילדלפיה 76'

לאחר שנה בלבד במכללות החליט נואל להעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA. נואל, שעד פציעתו חזו לו הפרשנים את הבחירה הראשונה בדראפט, הדרדר עד למקום השישי בו בחרה בו ניו אורלינס פליקנס. מעט לאחר הדראפט העבירה הקבוצה את נואל בטרייד לפילדלפיה 76' תמורת ג'רו הולידיי. על אף שהחלים במהלך עונת 2013/2014 מפציעתו, לא שותף נואל במשחקיה של פילדלפיה משך כל אותה העונה על מנת שיוכל להשלים את החלמתו במלואה ובשל ניסיונה של הקבוצה לבצע טנקינג.
בעונת 2014/2015 נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA, לאחר שרשם ממוצעים של 9.9 נקודות ו-8.1 ריבאונדים למשחק.

דאלאס מאבריקס

ב-23 בפברואר 2017 עבר נואל בטרייד לדאלאס מאבריקס תמורת ג'סטין אנדרסון, אנדרו בוגוט ובחירת דראפט עתידית.

אוקלהומה סיטי ת'אנדר

לקראת עונת 2018/2019 חתם נואל על חוזה לשנתיים באוקלהומה סיטי ת'אנדר.

סטטיסטיקות הקריירה

נכון לסוף עונת 2018/2019.‏
יונה מלניק

ביוגרפיה

יונה מלניק נולד בגרמניה כאשר משפחתו עשתה את דרכה מפולין לישראל, לאחר מלחמת העולם השנייה. הגיע לישראל בגיל חצי שנה לרמת חן, והתחנך בכפר הנוער נווה הדסה וחוות הנוער הציוני. עוסק בג'ודו מגיל 15. את הצעדים הראשונים עשה במועדון של המאמן יהודה ואז-דיאז ברמת חן, וקיבל דרגת דאן 1 בשנת 1969.
בשנים 1967 - 1970 שירת בצה"ל כמאמן כושר קרבי וקרב מגע בבית הספר לכושר קרבי של צה"ל ואימון לחימה ליחידות מיוחדות.
בשנים 1971 - 1973 למד בפילדלפיה תחת הדרכתו של טקאהיקו אישיקאווה . בשנת 1976 שהה ביפן כדי לפתח את הג'ודו שלו תחת הדרכתו של איסאו אוקאנו . שני המורים נמנים עם שורת אגדות הג'ודו של יפן, אלופים בתקופתם.
עם שובו מפילדלפיה החל את הקריירה שלו כמאמן, עוד לפני פרישתו מתחרויות בגיל 31. הוא ייסד את בית הספר הראשון שלו שהפך עם השנים לבית הספר בודוקאן לג'ודו. מרכזו של בית הספר פועל במושב ירקונה. הוא נושא תואר "מאמן לאומי" משנת 1987 ומילא שורת תפקידים במסגרת איגוד הג'ודו הלאומי: ריכוז קורס מדריכים, חבר בוועדה המקצועית, מאמן נבחרת לאומית, שופט יבשתי מטעם איגוד הג'ודו האירופאי, בוחן דרגות בכיר. בתקופת פירוק איגוד הג'ודו הוא מונה ליו"ר וועדת השיפוט מטעם מפרק האיגוד, ועם כינון האיגוד החדש הוא מונה ליו"ר וועדת הדרגות של האיגוד. כיום הוא משמש כרכז קורס מאמני ג'ודו מטעם מכללת זינמן ואיגוד הג'ודו הישראלי, עם אריק זאבי.
הוא שימש כמאמן נבחרת ישראל במשך 3 קדנציות, האחרונה בין השנים 2000 - 2004. הוא אימן את משלחת הג'ודו הישראלית לאולימפיאדת לוס אנג'לס.
ציון דרך בפעילותו הוא הקמת מגמת הג'ודו בפנימיית המחוננים של מכון וינגייט, בשנת 1994. מלניק ייסד את המגמה והיה המאמן הראשי שלה עד שנת 2005. במגמה זו התאמנו וצמחו חלק מג'ודאי הצמרת של ישראל אשר ייצגו את המדינה במשחקים האולימפיים: יואל רזבוזוב, אודי וקס, מיכל פיינבלט ואליס שלזינגר.
בין חניכיו של מלניק בבית הספר, בפנימייה או בנבחרת, ספורטאים עם הישגים תחרותיים לאורך השנים, כאלופי ישראל או בעלי הישגים בינלאומיים, בהם גם דניאלה קרוקובר אשר הוכתרה כאלופת עולם מטעם ארגנטינה בשנת 2003.
במהלך העשור האחרון מפתח מלניק בבית הספר שלו תחום ייחודי של ג'ודו למבוגרים. לשם כך הוא פיתח גישה שלמה הנועדה לתת למבוגרים לא תחרותיים אפשרות לפעילות ג'ודו מלאה, עם דגש על הפאן הקלאסי של האמנות ועל בטיחות המתאמנים. בבית הספר בודוקאן מתאמנת באופן סדיר תחת הדרכתו של יונה סנסיי קבוצה גדולה של מבוגרים לא תחרותיים.

פעילות נוכחית

מלניק ממשיך לעסוק בהוראה וחינוך ג'ודו לילדים, נוער ומבוגרים מכל הגילאים, בשלוחות השונות של בית הספר.
בעל תפקיד תורתי באיגוד הג'ודו הישראלי כרכז קורס מאמני ג'ודו מטעם מכללת "זינמן" ואיגוד הג'ודו, יחד עם אריק זאבי.
מייסד ומנהל תוכנית "MASA – Budokan Martial Arts and Fitness Program" במסגרת תוכניות "מסע" של הסוכנות היהודית.
זאק מקראקן

משחקיות

המשחק הוא דו-ממדי מגוף שלישי. הממשק שלו הוא הצבע והקלק - בניגוד לממשק אחר שהיה נפוץ למשחקי ההרפתקה באותם ימים, שבו השחקן כותב בעצמו את מה שהוא רוצה שהדמות תעשה, השחקן בוחר פועל מרשימת פעלים בסרגל כלים, לוחץ על עצם כלשהו במסך והדמות עושה את שמתאר הפועל על העצם (רוב המשחקים האחרים של לוקאס ארטס מתבססים על ממשק זה). המשחק הוא השני ממשחקי לוקאס ארטס שהשתמש במנוע SCUMM, אחרי אחוזת המטורפים. במשחק שולט השחקן על ארבע הדמויות המרכזיות שבסיפור, בניגוד לאחוזת המטורפים, השחקן אינו שולט בכל הדמויות בו זמנית, אלא בדמות אחת בכל פעם בהתאם להתקדמות העלילה).
במשחק אפשר להיתקע בדרכים רבות, מאפיין של המשחקים הישנים מאת החברות לוקאס ארטס וסיירה.

עלילה

העלילה עוקבת אחר זאק, עיתונאי כושל בצהובון. אנני לאריס, מדענית עצמאית. מליסה ולסלי, שתי סטודנטיות. זאק, אנני, מליסה ולסלי מנסים להציל את העולם מפני חייזרים המעוניינים בהפחתת האינטליגנציה של בני האדם.
אלמה אדמקוס

ביוגרפיה

אדמקוס נולדה בשאולאי, ב-1944 כאשר הצבא הסובייטי נכנס לליטא היא ברחה עם משפחתה לגרמניה שם סיימה את התיכון, היא למדה פילולוגיה באוניברסיטת ארלנגן-נירנברג בנירנברג.
ב-1949 היגרה לארצות הברית שם עבדה תחילה כעוזרת מעבדה במפעל לפלדה, לאחר מכן החלה לעבוד בחברת ביטוח, היא אירגנה ולקחה חלק בפעילויות של קהילת המהגרים הליטאים בארצות הברית, ב-1951 נישאה לולדאס אדמקוס.
ב-1998 הושבע בעלה כנשיא והיא נכנסה לתפקיד הגברת הראשונה של ליטא, במסגרת תפקיד זה היא פעלה רבות בנושאים חברתיים והתמקדה בעיקר בתחום של רווחת ילדים, ב-1999 היא ייסדה את "קרן אלמה אדמקוס לצדקה ותמיכה", בין האירועים שלקחה בהם חלק פעיל הוא ביקורה של מלכת הולנד בליטא ב-2008, ב-2006 קיבלה אות מטעם מלך בלגיה, היא שימשה בתפקיד הגברת הראשונה עד 2009 מלבד הפסקה בין פברואר 2003 ליולי 2004 בה שימש רולנדס פקסס כנשיא.
חבר משרתי קבע והגמלאים

חבר משרתי קבע והגמלאים בע"מ (בקצרה: "חבר") הוא מועדון צרכנים לרווחת משרתי הקבע והגמלאים של צה"ל, המאוגד כחברה פרטית במעמד מלכ"ר.
על-פי חוק, משרתי הקבע אינם יכולים להתאגד בארגון עובדים או ועד עובדים, לכן "חבר" עוסק למענם בפעילויות צרכניות של ועד עובדים. בהנהלת "חבר" חברים קצינים מאגף כוח האדם: רמ"ח אכ"א פרט הוא יו"ר הדירקטוריון, רע"ן ת"ש הוא המנכ"ל, וראש מופ"ת הוא יו"ר ועדות שכר וביקורת.
"חבר" ממומן מדמי חבר של משרתי הקבע, מריביות על הלוואות ומהשתתפות משרד הביטחון.
נתיבי הכרמל מערכות ותפעול

בעלות

הפרויקט הוקם על ידי "אשטרום" ו"שיכון ובינוי" בהשקעה של כמיליארד ש"ח וחצי. זכיינית הפרויקט, חברת "כרמלטון", נוסדה בשותפות שווה של "אשטרום" ו"שיכון ובינוי", והיא האחראית על ניהול מנהרות הכרמל והמפקחת על החברה המפעילה. החברה המפעילה, "נתיבי הכרמל מערכות ותפעול", היא חברה אחות של "דרך ארץ", מפעילת כביש 6. "נתיבי הכרמל" אחראית על תפעול מערכות האגרה, ניהול בקרת תנועה ותחזוקה וכן מתן מענה לנהגים באמצעות מרכז שליטה ובקרה, שירות לקוחות, בטיחות, תחזוקה שוטפת וגביית תשלומים.
חברת "כביש חוצה ישראל" בע"מ היא חברה ממשלתית שמונתה כרשות הממונה על פרויקט מנהרות הכרמל. הרשות הממונה מפקחת על פעילותה של "כרמלטון", על גביית האגרות, התפעול והתחזוקה.
יחידת הניטור של מנהרות הכרמל הוקמה על ידי "כרמלטון" על פי הנחיות המשרד להגנת הסביבה. יחידת הניטור מבצעת מעקב ובקרה על איכות האוויר ורמת הרעש במטרה לשמור על איכות חיי התושבים החיים בשכונות הסמוכות לפרויקט.

מימון הפרויקט

היקף ההשקעה בפרויקט היה כ-1.4 מיליארד שקל, את רוב המימון (90%) סיפק בנק דיסקונט והראל השקעות (10%). בשנת 2011, מכר בנק דיסקונט 900 מיליון שקל מהחוב של מנהרות הכרמל למשקיעים מוסדיים (מנורה מבטחים פנסיה וגמל, כלל ביטוח, עמיתים  והראל השקעות).

תוואי המנהרות

מנהרות הכרמל מקשרות בין המבואות הדרומיים של חיפה באזור חוף הכרמל, דרך מרכז העיר, ועד המבואות הצפוניים של העיר לכיוון הקריות ועכו.
פתחי הכניסה והיציאה של מנהרות הכרמל מתחברים אל רשת הכבישים של חיפה בשלושה מוקדים מרכזיים: מחלף הקריות, מחלף נוה שאנן ומחלף חיפה דרום.
האורך הכולל של מערכת מנהרות הכרמל הוא כ-6 ק"מ, אשר הנסיעה בהם מתבצעת במסלולים חד סיטריים, בשני נתיבי נסיעה. לכל כיוון נסיעה ישנה מערכת מנהרות נפרדת.
שורה צ'רקאסקי

ביוגרפיה

צ'רקאסקי נולד באודסה. משפחתו נמלטה לארצות הברית מפני המהפכה הרוסית והוא המשיך את לימודי הפסנתר שלו במכון קרטיס למוזיקה, אצל יוזף הופמן.
צ'רקאסקי הופיע בקונצרטים עד סוף חייו ורבות מהקלטותיו הטובות ביותר נעשו בתנאי קונצרט ורסיטל חיים.
שורה צ'רקאסקי נקבר בבית הקברות הייגייט בלונדון, אנגליה.
קראסקו

תולדות העיר

העיר הוקמה בשנת 1243 לפי יוזמתו של מנפרדי לנצ'ה (Manfredi Lancia) שהשתייך לצועריו של הנסיך לבית אלרמיצ'י (Aleramici). בתקופת האימפריה הרומית הייתה במקום מצודה בשם "קלרסקום" (Clerascum), לידה החליט הצוער לייסד את העיר. העיר עברה במהרה לשליטה של קארלו ד'אנג'ו (Carlo d'Angiò), בחסות של גיבלינה (ghibellina) יחד עם הערים אסטי, אלבה וקיירי. בשנת 1347 היא עברה לשליטת בית סבויה.
משנת 1559 עברה על העיר תקופה של פריחה. מסביב לעיר נבנתה חומה. כאשר היו מהומות בפיימונטה, העיר הזמינה את חצר הדוכס להתאכסן בה. אז גם נבנה ה"שער בלה-ורדה", סמל העיר. בשנת 1631 נחתם בעיר הסכם שלום בין נסיכות בית סבויה, ג'וליו מזרינו האימפריה הרומית הקדושה, מנטובה וספרד אליהם הצטרפו השליטים לבית מונפראטו ולבית גונזגה.
בשנת 1796 נכנס נפוליאון בונפרטה לעיר וחתם על שביתת נשק עם המפקד הפיימונטזי של העיר. בעקבותיה נחתם הסכם שלום בפריז.

יהדות קראסקו

במרכז העיר מצוי הגטו הקטן של העיר, גטו שלא מנה יותר מעשרים וחמש משפחות. מספר זה מקורו ממסמך בו נרשם כי בהתאם למכסה שהוטלה על העיר לאספקת שמיכות לצבא נפוליאון: כל משפחה התבקשה לתת שמיכה אחת. בספרים נרשם כי היהודים נתנו 25 שמיכות. הגטו נוסד בשנת 1730 והוא מצוי בין הרחובות מרקוני (Marconi) ו-ויטוריו אמנואלה. ברחוב האחרון, במספר 48, הייתה אחת הכניסות לגטו. מאז המאה ה-16 יש יהודים בעיר. בשנת 1547 הגיע לעיר בנקאי בשם דבנדטי (Debenedetti) והקים בה מוסד למתן הלוואות. אחריו הגיעו פליטים מצרפת שמצאו בעיר מקום נוח למגורים. הם עסקו בטקסטיל - בעיקר בתעשיית המשי - ובקרמיקה. מספרם הגיע ל-100. 
בית הכנסת היהודי הוא בבעלות פרטית. אפשר לתאם את הביקור בו עם קהילת יהודי טורינו. בית הכנסת הוקם במקום זה בשנת 1797. יש להניח כי קודם היה במקום אחר. ארון הקודש והתיבה המתומנת הם מהמאה ה-18. בבית הכנסת עדיין מפוזרים ספרי תפילה. ליד אולם התפילה יש חדרון קטן ובו ספסלים ושולחנות לימוד. החדרון שימש את ילדי הקהילה.
הצלה ללא גבולות

היסטוריה

הארגון הוקם בשם הצלה יו"ש באוקטובר 2000, עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, כהתארגנות קטנה של מתיישבים ביו"ש אשר מטרתה הייתה להקים מערך רפואי חדש, שיספק מענה רפואי מיידי לנפגעי הירי הבלתי פוסק בדרכים.
הארגון הקים מערך של מתנדבים מקצועיים הפרוסים בכל רחבי יו"ש המצוידים בציוד רפואי מתקדם ואמצעי תקשורת, הזמינים בכל עת לסייע לנפגעים, ועם השנים הוקמו צוותים באזורים נוספים בישראל.
בשנת 2004 לאחר הרעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי הוציא הארגון משלחת לסרי לנקה שם טיפלו במאות נפגעים ומאז שם לו למטרה תמיד להגיע במהירות לאזורים מוכי אסון.

פעילות

הארגון פועל בשיתוף פעולה מלא עם מערכת הביטחון, מגן דוד אדום, קציני ביטחון ביישובים וגורמים ממלכתיים.
בשנת 2016 הוציא הארגון יישום מובייל להתרעה על אירועי חירום.
לארגון ניידת סימולציה רפואית ייחודית המדמה אירועי אמת לשיפור מקצועיות המתנדבים.
הארגון מטפל בנפגעים ובחולים בישראל וב-14 מדינות בעולם.
מושבת פלימות'

מושבת פלימות' (באנגלית: Plymouth Colony, לפעמים ניו פלימות', או מושבת מפרץ פלימות') הייתה מיזם קולוניאלי אנגלי בצפון אמריקה בין השנים 1691-1620. היישוב הראשון של מושבת פלימות היה בניו פלימות, מיקום שנסקר בעבר ושמו ניתן על ידי קפטן ג'ון סמית. היישוב, ששימש כעיר הבירה של המושבה, הוא כיום העיר המודרנית פלימות'. בשיאה כבשה מושבת פלימות את רוב החלק הדרום-מזרחי של המדינה המודרנית מסצ'וסטס.
המושבה נוסדה על ידי קבוצה של בדלנים אנגליקנים, שמאוחר יותר כונו עולי הרגל, מושבת פלימות הייתה, יחד עם ג'יימסטאון, וירג'יניה, אחת מהמושבות הראשונות המוצלחות שהוקמה על ידי אנגלים בצפון אמריקה וישוב הקבע המשמעותי הראשון באזור ניו אינגלנד. בעזרת הסקוואנטו, שבט אינדיאני, הייתה המושבה מסוגלת לבסס הסכם עם צ'יף מסאסויט כדי להבטיח את הצלחת המושבה. זה שיחק תפקיד מרכזי במלחמת המלך פיליפ, אחת מהמלחמות המוקדמות ביותר ממלחמות האינדיאנים. סופו של דבר, המושבה מוזגה עם מושבת מפרץ מסצ'וסטס ושטחים אחרים ב-1691 כדי ליצור את מחוז מפרץ מסצ'וסטס.
למרות ההיסטוריה הקצרה יחסית של המושבה, יש לפלימות מקום מיוחד בהיסטוריה האמריקנית. שלא כמו רבים ממתיישבי ג'יימסטאון, חלק משמעותי מאזרחי פלימות נמלטו מחמת רדיפה דתית וחיפוש מקום שיאפשר להם להתנהג כראות עיניהם. המערכות החברתיות והמשפטיות של המושבה היו קשורות קשר הדוק לאמונתם הדתית, וכן למנהג האנגלי. רבים מהאנשים והאירועים סביב מושבת פלימות' הפכו לחלק מהפולקלור האמריקאי, כולל המסורת הצפון האמריקאית הידועה כחג ההודיה ומצבת סלע פלימות'.
בית הכנסת גלוקנגאסה

אדריכלות

תכנון בית הכנסת בצורת סמל צלב יווני שמכוסה בכיפה, הוא ייחודי וראשוני. ארבע זרועות הצלב הן בגודל זהה, כמקובל בארכיטקטורה הביזנטית. בארבע הפינות בחלק הממוקם בין הצלב והריבוע החוסם שלו, נמצאים ארבעה חללים קטנים המשמשים כחדרי כניסה. גרמי מדרגות הגישה לעזרת הנשים ממוקמות בשני חדרי הכניסה הצפוניים המשקיפות אל חזית בית הכנסת.
בתוכנית הבנייה, הכיפה משורטטת באמצעיתו של ריבוע הצלב מעל מיקום הבימה. מיקומה של הבימה במרכז מצביע על אורח החיים המסורתי בקהילה, בעת שבית הכנסת הגדול השני בקלן שברחוב Roonstrasse (נבנה בשנים 1895-1897), הציג חלוקה חדשה של המרחב, שהתבססה על הלך המחשבה הרפורמי. בצד הפונה לרחוב וממול לכיכר בית הכנסת הוקם מבנה נמוך יותר שחולק לחמישה חלקים. הוא אפשר גישה למדרגות הנשים, וכן שימש כשער כניסה לאולם התפילה הראשי לגברים, ולמגורי שומר בית הכנסת.

חיצון המבנה

המבנה המרכזי הגבוה יותר ושני האגפים הצדדיים מוכתרים בחגורה דמוית חומה. האדריכל צווירנר הוסיף ארבעה מגדלונים כעין צריחי מסגד, שמעליהם כיפת בצל בתור קישוט מעל הכרכוב, ובזאת הם נבדלים מצריחי בית הכנסת טמפלגאסה (1858-1938) בווינה שבו המגדלונים מכתרים את העמודים.
תבליט הרוזטה בחלון הגדול בחזית הוא בהשפעת האדריכלות הגותית. מעל לצלב נמצא התוף של הכיפה ובו חלונות גבוהים. לראש התוף כיפה בצורת חצי כדור שמוכתרת בפתחי תאורה, ומעליו כיפת בצל קטנה נוספת.

פנים המבנה

כאמור, בית הכנסת תוכנן בצורת צלב יווני שמעליו כיפה. ארבע הזרועות השוות של הצלב הביזנטי מכוסות כולן בגג קימרון בצורת עריסה, סמכיו וקורותיו נתמכים בעמודים ממתכת יצוקה.
פרט לזרוע המזרחית, שלוש הזרועות האחרות של הצלב מכילות שתי קומות יציע לנשים, ואילו ארון הקודש ממוקם בזרוע המזרח. קיר הזרוע המזרחית מקושט במעוינים בעלי מוטיב של ריבועים משולבים בסטוקו (להלן "תבליט"), שיוצרו על ידי ג'וזף הרצהיים ונצבעו על ידי פרדריק פטרי בצבעי כחול, אדום וזהב. גם כאן עבודת התבליט מזכירה את זו של אלהמברה.
יציעי עזרת נשים נתמכים בשישה עמודים ממתכת יצוקה, שצורתם דקה ומעודנת מאוד. המעקה עוטר בתבליט של הרצהיים, ונצבע בגוון זהב על ידי פטרי. ארבע הקשתות הגדולות התומכות בכיפה מקושטות גם כן בעבודת תבליט וצבועות בכחול, אדום וזהב כדי לדמות אותן לאלו של אלהמברה. הכיפה וקמרונות החבית הם המרכיבים היחידים של המבנה שאינם מכוסים בתבליט. פטרי צבע אותם בכחול עם כוכבים מוזהבים כייצוג של כיפת השמיים.
ארון הקודש הוא פרי יצירתו של הפסל סטפן מקולן, שהשתמש בשיש לבן מהעיר קרארה שבאיטליה. חלקו המרכזי עשוי צורת פרסה, וכדי להזכיר את אלהמברה ואת חזית בית הכנסת, הפסל הוסיף משני הצדדים מבנים בסגנון צריחי מסגד עם כיפות דמויות בצל. בחלקו העליון של הגמלון עומדים לוחות הברית.
המקוה במרתף נבנה גם הוא על ידי סטפן ומאותו שיש בו נבנה ארון הקודש.
תיאטרון הסטודיו

תיאטרון הסטודיו שנוסד בשנת 2005, הוא תיאטרון שוליים (פרינג') ובית ספר למשחק שממוקם בקומה העליונה של בית הכט, בשכונת מרכז הכרמל בעיר חיפה. המקום מעוצב כסטודיו באווירה אירופית, ובו חלל הכולל במה, תאורה וסאונד מקצועי למופעים.
את התיאטרון הקים השחקן והבמאי ניב כהן. יחד עם מספר שחקנים ומורים למשחק, ביניהם השחקן והבמאי יונתן שוורץ, בוגר ניסן נתיב שהפך למנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 2012 ניב כהן חזר בתשובה, ועבר להתגורר בירושלים. ניהול התיאטרון עבר לידי המנהל האומנותי והמורה המוביל יונתן שוורץ. לתפקיד המנכ"ל נכנסה אימו חנה שוורץ.
החזון של יונתן שוורץ לאורך כל הדרך היה לאפשר תרבות במחיר שפוי ובעיקר לשמש במה לשחקנים, כותבים ובמאים מקומיים, ללא תלות בממסד, במטרה להפיק הצגות עצמאיות ברמה מקצועית. כל שנה מעלה תיאטרון הסטודיו לפחות שתי הפקות מקור. הצגות עם שחקנים מקצועיים וגם הפקות תיאטרון בהשתתפות תלמידי תיאטרון הלומדים בבית הספר לתיאטרון שהוקם במקום. בית הספר מלמד קורסים במשחק, פיתוח קול ומחזאות.
תיאטרון הסטודיו נוהג לארח הצגות תיאטרון מתל אביב וערים אחרות בישראל, וגם מופעי מוזיקה שונים וכן מקיים סדנאות למשחק, מחזאות, ופיתוח קול לקהל הרחב.

במה להופעות אמנים בתחום המשחק והמוזיקה

תיאטרון הסטודיו הוא תיאטרון פרינג' וככזה אינו משתייך לזרם המרכזי והממוסד של התאטראות בארץ. הוא אלטרנטיבי וחדשני ומארח מדי שבוע מופעים מהארץ ומחו"ל.
בתחום המשחק: הצגות יחיד, הצגות מקור, הצגות ילדים ותיאטרון בובות.
במהלך השנים, אירח הסטודיו את תיאטרון הטכניון עם הצגותיו: "אויב העם" ו "לא פיגמליון" (על-פי המחזה "גבירתי הנאווה") ועוד.
בתחום המוזיקה: מועדון ג'אז, מוזיקת אינדי, מוזיקת עולם, אמנים שונים, חוג למוזיקה קאמרית ומוזיקאים מהארץ ומהעולם.

בשנת 2014  הועלו ההצגות

ראש משוגע: מאת פול רוטנר, בימוי:טלי רוט, שחקנים:אילן אליאור, רמי טילמן, אינה טלמון, אתי עזרא, אריאל לביא, ליב קלמן, עוז אהרון שמחון.

בשנת 2016  הועלו ההצגות

פונדק הרוחות:מאת: נתן אלתרמן עיבוד ובימוי: דיצה כספי אלגר מוזיקה מקורית: גיא מושל, נורית קרני, גל שביט עיצוב תאורה: גל שביט, משחק: לריסה בורודיאנסקי, לילך ברגר, אילן הרשקו, אירנה זוייב, רמי טילמן, שלומית טפלא, גיא מושל, רוני נבון, אריאל לביא, נורית קרני, צביקה רייטר, גל שביט
פלבן (מחוז)

היסטוריה

התיישבות מאורגנת בשטח המחוז החלה בתקופת הממלכה התראקית. בהמשך היה המחוז חלק מפרובינציה רומית, ביזאנטית וחלק מהאימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה. ב-1388 נכבש האזור על ידי הסולטאן מוראט הראשון והפך חלק ממחוז (איילט) של האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), התחוללו באזור קרבות כבדים שגבו עשרות אלפי קורבנות משני הצדדים, כאשר האירוע המרכזי היה המצור על פלבן אשר התרחש בין יולי לדצמבר 1877. לאחר סיום המלחמה נכללו שטחי המחוז בתוך נסיכות בולגריה, מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.

גאוגרפיה

נהר הדנובה בגבולו הצפוני של המחוז מהווה את הגבול בין בולגריה לרומניה. במערב הוא גובל במחוז וראצה, בדרום בלובץ' ובמזרח בוליקו טרנובו. המחוז, ששטחו 4.2% משטח בולגריה, הוא חלק ממישור הדנובה וחוצים אותו, מדרום לצפון, יובלי הדנובה איסקאר, ויט ואוסאם, אשר מימיהם מזוהמים ומצריכים טיהור טרום השימוש בהם. האקלים ממוזג, והטמפרטורה נעה מ 3ᵒc -, בחודש ינואר ועד 23ᵒc ביולי.

דמוגרפיה

90% מתושבי המחוז הם בולגרים, 5.5% הם טורקים ו 3.1% הם בני רומה. מבחינת האמונה הדתית, 88.2% מתושבי החבל הם נוצרים אורתודוקסים, 5% הם מוסלמים סונים ו 2.3% הם קתולים. שפת אימם של 91% מתושבי המחוז היא בולגרית, 4.8% טורקית ו 2.85% רומאנית.

כלכלה

במחוז הוקמה מערכת סכרים לניצול מי נהר הדנובה בחקלאות שלחין. עיקר הגידולים הם חיטה, כרמים בהם מגדלים ענבי יין וירקות. המחוז עשיר במחצבים כגון אבן גיר וחרסית, אשר נכרים ומעובדים בתעשיות המקומיות. לאורך גדות נהר הדנובה יש שפע של עצי צפצפה וערבה.
שירתה של טרויה

עלילה

הספר מתאר את המלחמה האפית בין השבטים ההלנים של יוון העתיקה ובין העיר טרויה באסיה הקטנה. עלילת  הסיפור מתחילה דרך עיניו של פריאמוס הצעיר, שנים רבות לפני מאורעות טרויה, כאשר הגיבור האגדתי הרקולס מגיע לעיר טרויה. בואו של הרקולס מניע שורה של מהלכים שבסופם אביו של פריאמוס נרצח, פריאמוס מומלך למלך טרויה, ואיבת דורות ניצתת בין יוון לטרויה.
במהלך הספר מתוארת האגדה המוכרת של טרויה בהרחבה ובנופך רב. הסיפור מסתיים בחורבן טרויה, וחזרתם של ההלנים לביתם. הדפים האחרונים של הרומן נראים דרך עיניו של נאופטילמוס, בנו של אכילס.  ההרס של טרויה מתואר בהרחבה. בסופו של הספר נאופטילמוס עולה על ספינתו ונוסע הרחק מהעיר החרבה בחזרה ליוון.
אמנדינה ליהאמבה

חייה

אמנדינה ליהאמבה נולדה במחוז מורוגורו  שבטנזניה בשנת 1944. היא קיבלה את התואר דוקטור, מאוניברסיטת לידס . בשנת 1985, עבודת הדוקטורט שלה הייתה "Politics and Theatre in Tanzania after the Arusha Declaration 1967–1984" (בתרגום חופשי לעברית: פוליטיקה ותיאטרון בטנזניה לאחר הצהרת ארוש'ה 1967-1984). בעבודה היא מתארת איך התפתחה הצהרת ארושה מכלי תעמולתי של מפלגה בשלטון לצורה חתרנית וקונקרטית. בשנת 1989, אמנדינה ליהאמבה הייתה בין מייסדי פרויקט והפסטיבל הלאומי לתיאטרון ילדים. היא גם ייסדה עם פנינה מוהנדו  את קבוצת הדרמה הנשית "Tuseme" (בתרגום חופשי לעברית: בואו נדבר) בשנת 1998.
בשנת 2015, יצרה הסתגלות מגדרית עם הסרט "The Money-Order with White Genesis"  (בתרגום חופשי לעברית: סדר הכסף עם ג'נסיס לבן) של עוסמן סמבן.
כיום, אמנדינה ליהאמבה פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה. בעבר היא שימשה כדיקנית, ראש מחלקה וחברה באוניברסיטה.