google/wiki40b huggingface dataset:
שלמה נקדימון

ביוגרפיה

נולד בחיפה בשנת 1936. אביו, יצחק אשר קאמינקר, היה חלוץ שעלה ארצה מגליציה המזרחית. בארץ ישראל נמנה עם מייסדי פועלי אגודת ישראל ונשא פנקס חבר מס' 1. על שמו נקרא משעול בפתח תקווה.
את דרכו העיתונאית החל בעיתון "חרות", ולאחר מכן עבר ל"ידיעות אחרונות". התמחה בעריכת תחקירים על הנעשה בזירה הפוליטית והמפלגתית ובדרכי קבלת ההחלטות בממשל. 
בימי "פרשת לבון" חדר נקדימון בהיחבא לבית בתל אביב, שבו נערכה ב-4 בפברואר 1961 ישיבת מרכז מפא"י שבה הודח פנחס לבון מתפקידו כמזכ"ל ההסתדרות, ומסר דיווח אותנטי של עד ראייה להתרחשות זאת שהייתה סגורה לתקשורת. הוא הועמד לדין על "חדירה לאולם סגור", אך יצא זכאי בדין מאחר שבית המשפט מצא כי "אין להשיב על ההאשמה".
בשנים 1978–1980, בתקופת המשא ומתן על הסכם השלום עם מצרים, שימש נקדימון כיועץ תקשורת לראש הממשלה מנחם בגין.
ב-1983 וב-1984, במסגרת תחקיריו, טס נקדימון להונג קונג כדי לראיין את אברהם תהומי, שהיה סגן מפקד סניף "ההגנה" בירושלים ולאחר מכן ייסד את האצ"ל והיה מפקדו הראשון. כמו כן היה מעורב בחיסולו של המנהיג החרדי יעקב ישראל דה האן בשנת 1924. תהומי חי באחרית ימיו בהונג קונג. בראיונות לא הודה תהומי במפורש כי הוא האיש שירה באקדח בדה האן, אך נטל על עצמו את האחריות לביצוע הרצח, שהיה מוצדק בעיניו כמשימה לאומית שחובה היה לבצעה. לדבריו, המשימה הוטלה עליו על ידי יצחק בן צבי, יושב ראש הוועד הלאומי, יוסף הכט המפקד הארצי של ההגנה וזכריה אוריאלי, מפקד סניף ההגנה בירושלים. לעומת זאת, חשף נקדימון מסמך אותנטי בחתימת תהומי, שבו הוא מאשר את השתתפותו האישית בהתנקשות.
על ספרו "תמוז בלהבות", המתאר את סיפור תקיפת הכור האטומי בעיראק בשנת 1981, זכה נקדימון בפרס סוקולוב לתקשורת הכתובה לשנת 1993. בשנת 1995 קיבל פרס לחקר ביטחון ישראל מטעם מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים על מחקרו "חור שחור – ישראל, ארצות הברית, עיראק 1981–1991". בשנת 2008 (ה'תשס"ח), ביום העצמאות ה-60 של מדינת ישראל הוענק לנקדימון תואר יקיר העיר תל אביב על "תרומה ייחודית בתחום העיתונות, התקשורת, הפרשנות, המחקר, העיון והספרות".
חיברות

חִבְרוּת, או סוֹצְיָאלִיזָצְיָה, הוא תהליך של התנסות חברתית ותרבותית מתמשכת, המקנה ליחיד דפוסים, כללים וערכי תרבות בחברה בה הוא חי. תהליך החיברות הוא תהליך בסיסי ואף קריטי לעיצוב האישיות, ההתנהלות הרגשית ודפוסי המחשבה של היחיד בחברה.
תהליך החיברות מתחיל כבר בילדות, נמשך בגיל ההתבגרות, הבגרות, הזקנה וכך הלאה עד המוות. אין שלב בחיים בו תהליך החיברות נפסק והוא נחשב לתמידי.

חשיבות החיברות

הדברים הנחשבים למוסריים או מקובלים חברתית תלויים בהקשר התרבותי ולכן יש ללמוד אותם במהלך ההתפתחות.
היחידים בחברה נוטלים חלק במבנים ובמוסדות חברתיים וכך הם לומדים את כללי ההתנהגות והערכים הרלוונטיים לאותה חברה. דרך פעילות הגומלין עם הזולת מגבש לו היחיד זהות יחידנית. ההנחה הרווחת היא כי אם לא יבוצע תהליך החיברות או לא יצלח, תיפגע התפתחותו האישית והחברתית של היחיד. תהליך החיברות מייצג שני תהליכים משלימים של הנחלה של מורשת חברתית ותרבותית מצד אחד ופיתוח האישיות מהצד האחר. מההיבט הפונקציונלי ניתן לומר שתהליך החיברות ממלא פונקציות כמו הקניית כללי נוהג ומשמעת בסיסיים הרלוונטיים לתרבות בה היחיד חי, נטיעת שאיפות ויצירת זהות משפחתית, קבוצתית ומינית. מההיבט הקונפליקטואלי ניתן לומר שתהליך החיברות מלמד את היחיד את הדפוסים הקיימים בחברה ובשל כך מנציח, ברוב המקרים, סטריאוטיפים וריבוד חברתי ומגדרי ואף מונע בחלק מהמקרים ניעות חברתית ושינוי של מצב סטטוס. כמו כן, יכול להיות מצב בו החברה תשדר מסרים סותרים וזהו מצב היכול ליצור בלבול ושבירה של הערכים החברתיים.

תהליך החברות

תהליך החברות מתחיל בשנים הראשונות חיי האדם בהתאם להתפתחות החברתית שלו.
למשחק תרומה חשובה לתהליך החברות משום שהוא מספק הזדמנויות לאינטראקציות חברתיות.
דרך המשחק הילד יכול להפנים נורמות חברתיות ולשפר את כישוריו החברתיים, תוך שמירה על חוקים וכבוד הזולת.
תהליך החברות ממשיך במסגרת מערכת החינוך ובתי הספר.

חיברות ראשוני וחיברות משני

על אף שבמהלך התבגרותו נחשף הנער למסגרות מחברות נוספות מלבד למשפחה כמו: מורים, מדריכים, חברים, תנועות נוער, כלי תקשורת ועוד. יש לזכור כי עשויים להיווצר השפעות באורחים שונים ולעיתים אפילו מנוגדים.
המשפחה נבדלת מסוכנויות חיברות אחרות בכך שהנער עוד בהיותו ילד לומד בה להיות חבר בחברה בכללותה בשונה מתהליך החיברות המשני בה מודרך הנער על ידי המסגרות האחרות לעולם חברתי מסוים בלבד, ועל כן מכנים אנו את הלימוד בחיק המשפחה כחיברות ראשוני.

חיברות-מחדש

למרות העובדה שאדם סופג ערכים וכללים תרבותיים לאורך כל חייו, ישנה אפשרות ליחיד לשנות את הערכים שהפנים ולבצע טרנספורמציה אישיותית וחברתית. חיברות מחדש יכול להתבצע בכפייה, כמו במוסדות כוללניים דוגמת בית סוהר. חיברות מחדש יכול להתבצע שלא בכפייה, למשל במסגרת המרת דת או חזרה בתשובה/יציאה בשאלה.

תאוריות חיברות

ישנם חוקרים שעסקו בחיברות מנקודת מבטו של היחיד, דוגמת זיגמונד פרויד, ג'ורג' הרברט מיד וצ'ארלס הורטון קולי; חוקרים שעסקו בחיברות מנקודת מבטה של החברה, דוגמת אלקס אינקלס; וחוקרים שעסקו בחיברות בקשר שבין הפרט והחברה, דוגמת לורנס קוהלברג, ז'אן פיאז'ה והאוורד בקר. המחקר גם מצביע על 'חיברות לתפקידי מין', האופן שבו ילדים עוברים דפוס חיברות שונה בהתאם למגדר ובכך נשמרת חלוקת תפקידים/שאיפות/כוח בין נשים וגברים.
יחסי ונצואלה–ישראל

היסטוריה מוקדמת

היחסים בין שתי המדינות החלו עוד טרם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, כאשר ונצואלה, בדומה למדינות דרום אמריקאיות נוספות, תמכה בתוכנית החלוקה של האו"ם בנובמבר 1947, והצביע בעד קבלתה. 
מאז ועד לעלייתו לשלטון של הנשיא הוגו צ'אווס בתחילת שנת 1999, התקיימו יחסים פוליטיים ומסחריים מלאים בין שתי המדינות, כאשר ישראל החזיקה בשגרירות רשמית בוונצואלה, בעוד ונצואלה החזיקה בשגרירות רשמית בישראל. היחסים החמים תרמו לעלייה ניכרת בהיקף התיירות בין שתי המדינות, ובעיקר במספרם של הישראלים שהגיעו לוונצואלה, וכן לשיפור מצבה הכלכלי והפוליטי של הקהילה היהודית בוונצואלה.
בין השנים 1967-1963 שימש אלישיב בן חורין כשגריר ישראל במדינה.
ישראל אקסנפלד

תולדות חייו

ישראל אקסנפלד - נולד בעיר נמירוב אשר באוקראינה למשפחה אמידה. בצעירותו הוא למד והסתופף בחברתם של רבי נחמן מברסלו וחסידיו, אך יותר מאוחר הוא נטש את המחנה החסידי והצטרף למחנה המשכילי.  כבר בגיל צעיר הוא נכנס לעסקים ורכש את השפות רוסית, גרמנית ופולנית, עובדה שעזרה לו בעסקיו ובלימודיו. במהלך עסקיו הוא התחבר למחנה הצבאי ולמפקדיו, וליווה את הצבא במסעיו בתקופה של מלחמות.  מאוחר יותר הוא השתלם במשפטים ושימש כנוטריון ומתרגם. 
נישואיו הראשונים לא עלו יפה, ולאחר גירושיו הוא נישא לרוחל'ה לבית הורוויץ מברודי ונולדו להם שלושה ילדים. הם ניהלו בית מכניס אורחים ידוע באודסה, שם השתקע אקסנפלד בשנת 1824. כאוטודידקט הוא השתלם במשפטים ובספרות והרבה לכתוב. את הנושאים לכתביו הוא שאב מחיי היהודים בתקופתו ותיאר את חייהם בצורה ריאליסטית-אמנותית . ניסיונו בישיבה ובעסקים סיפק לו חומר רב לכתיבה על חיי היהודים באימפריה הרוסית בתקופת שלטונו של הצאר ניקולא הראשון. אקסנפלד כתב בין 30 לארבעים יצירות, אך רק 5 מהם הודפסו, וגם מהם לא כולם שרדו. שתי היצירות החשובות ששרדו הן "דאס שטערינטיכל" (שביס הפנינים), בו הוא תוקף בצורה נוקבת את מה שראה כצד הנסתר של החסידות, על כל חוסר הסובלנות והדעות הקדומות שמצא בה.  כנגד החסידות הוא מעמיד כאנלוגיה הפוכה את היתרונות שמצא לדעתו ביהדות המתקדמת.  בספר "דער ערשטער יודישער רעקרוט" (הגיוס היהודי הראשון), הוא מספר על התדהמה והבלבול שאחזו בגטו היהודי לאחר יישום לראשונה, בשנת 1827, של הצו המלכותי לגיוס יהודים לצבא.
אקסנפלד היגר לפריז בשנת 1864 ונפטר שנתיים לאחר מכן.
פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה

ביוגרפיה

פדרו נולד בפטרופוליס ב-15 באוקטובר 1875, לגאסטון, רוזן אה ולאיזבל, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו השני, קיסר ברזיל ותרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, ועם לידתו קיבל את התואר "נסיך גראו-פארה". בשנת 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, והוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה, ופדרו ומשפחתו יצאו לגלות בצרפת. לאחר מכן עבר פדרו להתגורר בווינה, ואף התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, ושירת בו כקפטן ברגימנט האולנים ה-4.
בשנת 1891 קיבל פדרו את התואר "הנסיך הקיסרי של ברזיל", ובשנת 1893 פרצו בברזיל מרד הצי הברזילאי ומהפכת הפדרציה הפדרלית, ופדרו התבקש לחזור לברזיל כפדרו השלישי, קיסר ברזיל, אולם אמו התנגדה לכך, והרעיון לא יצא אל הפועל. בשנת 1900 נפגש פדרו עם אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי, וב-14 בנובמבר 1908 התחתן עמה בוורסאי. אולם, מכיוון שאלז'בייטה הייתה ממשפחת אצולה זוטרה מבוהמיה, נאלץ פדרו לוותר על זכות הירושה לכתר הברזילאי, אם כי נשאר עם התואר "נסיך אורליאן-ברגנסה".
לאחר מותם של הורי אשתו עברו פדרו ומשפחתו להתגורר בבתיהם באיל סן לואי ובבולון-בילאנקור. פדרו ערך טיולים עם משפחתו בנאפולי, בקונסטנטינופול, ברודוס, בסמירנה, בלבנון, בסוריה, בקהיר, בארץ ישראל ובירושלים.
בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע לברזיל מת אביו גאסטון, רוזן אה. ב-29 בינואר 1940 מת פדרו בפטרופוליס, כתוצאה ממחלה נשימתית.
פרי גרובס

מעמדו בקרב האוהדים

גרובס נחשב לשחקן פופולרי מאוד בקרב אוהדי ארסנל, שאף חיברו עליו את השיר "We all live in a Perry Groves World" לפי המנגינה של השיר "Yellow Submarine" מאת הביטלס. באוקטובר 2006 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, הנקראת "We All Live In A Perry Groves World"‏ (ISBN 1-84454-319-6). בעקבות הוצאת הספר החל קמפיין של האוהדים למען רכישת הספר, כיוון שבאותה תקופה יצאה לאור גם האוטוביוגרפיה של שחקן ארסנל לשעבר אשלי קול ("My Defence"). ספרו של גרובס נמכר ביותר עותקים בהשוואה לזה של קול, ואף ביותר עותקים מהאוטוביוגרפיות של שחקנים ידועים אחרים כגון פרנק למפארד וריו פרדיננד.
אולד טראפורד

היסטוריה

האצטדיון הופצץ ב-1941 במהלך הבליץ על מנצ'סטר במלחמת העולם השנייה, והקבוצה נאלצה לשחק באצטדיון של היריבה העירונית מנצ'סטר סיטי, המיין רואד, עד שבנייתו מחדש של האולד טראפורד הושלמה ב-1949.
עד שבנייתו של אצטדיון ומבלי הושלמה ב-2007, נחשב אולד טראפורד לאצטדיון הגדול ביותר באנגליה. אולד טראפורד הוא שטח האדמה הגדול ביותר ששייך לקבוצה אחת בבריטניה מאז דוח טיילור בשנות ה-90. לעיתים קרובות משוחק בו חצי גמר הגביע האנגלי (בתנאי שהמארחת אינה בין הקבוצות המשתתפות). האצטדיון אירח חלק מהמשחקים במונדיאל 1966 ויורו 1996. אצטדיון זה היה מגרש הבית במשחקי הבית של נבחרת אנגליה עד להשלמתו של ומבלי וכן אירח את גמר ליגת האלופות 2003. בשנת 2012 אירח את טורניר הכדורגל האולימפי במסגרת אולימפיאדת לונדון 2012.
וולפסברג (כדורגל)

היסטוריה

המועדון נוסד ב 1931 ושיחק בליגות הנמוכות באוסטריה ברוב השנים. בעונת 1968/1969 הגיע לשמינית גמר הגביע האוסטרי והפסיד לקבוצת ויינר ספורט קלאב. בעונת 1979/1980 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת רד בול זלצבורג. בעונת 1999/2000 הפסיד בסיבוב השני של הגביע לקבוצת שטורם גראץ. 
בעונת 2007/2008 המועדון התאחד עם מועדון סנט אנדרה ושינה את שמו למועדון כדורגל וולפסברג/סנט אנדרה. המיזוג נמשך עד סוף עונת 2011/2012. בעונת 2010/2011 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע והפסיד לקבוצת וורוורטס שטייר. בעונת 2011/2012 הגיע לשלב 32 האחרונות בגביע והפסיד לקבוצת ראפיד וינה. בסוף העונה הגיע למקום הראשון בליגה האוסטרית השנייה ועלה בפעם הראשונה ליגת העל האוסטרית. 
בעונת 2012/2013 המועדון חזר לשם מועדון כדורגל וולפסבורג וסיים את ליגת העל האוסטרית במקום החמישי. בעונה זו הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת אוסטריה וינה. בעונת 2013/2014 הגיע לרבע גמר הגביע והפסיד לקבוצת רד בול זלצבורג.
בעונת 2014/2015 הקבוצה הגיעה לחצי גמר הגביע האוסטרי והפסידה לקבוצת אוסטריה וינה. בסוף העונה סיימה את הליגה במקום החמישי והעפילה בפעם הראשונה למפעלים האירופים במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. בעונת 2015/2016 בליגה האירופית ניצחה בסיבוב המוקדמות השני את קבוצת שחטיור סליהורסק 0–3 בסיכום שני המפגשים, אך בסיבוב המוקדמות השלישי הפסידה לקבוצת בורוסיה דורטמונד 6–0 בסיכום שני המפגשים וכתוצאה מכך הודחה מהטורניר.
סולם קרדשב

סולם קרדשב (באנגלית: Kardashev scale) היא שיטה כללית לסיווג מידת ההתפתחות הטכנולוגית של ציוויליזציה שהוצעה לראשונה ב-1964 על ידי האסטרונום הרוסי ניקולאי קרדשב. כיום כל הציבילזציות מסוגים אלו היפותטיות לגמרי, עם זאת הסולם שם את צריכת האנרגיה של הציוויליזציה כולה בפרספקטיבה קוסמית. הסולם מציג שלוש קטגוריות שונות, הנפרדות על פי כמות האנרגיה הנצרכת על ידי הציווילזציה וכן על פי הקולוניאליזציה בחלל.
אדיבה גפן

ביוגרפיה

אדיבה גפן נולדה בחיפה למשה ויונה קטרון. אביה, משה קטרון, נולד בפולין. עלה לארץ במסגרת עליית הנוער, גדל והתחנך ב"כפר ילדים" בגבעת המורה, עפולה. עם סיום לימודיו עבר לחיפה וסיים לימודי הנדסה. היה מנהל מחלקת הטלפונים באזור חיפה. אמה, יונה לבית צ'כנובר, עבדה בשנות השלושים במטבח הפועלים בחיפה. עם הקמת תזמורת הנוער של חיפה ביוזמת ראש העיר אבא חושי, הצטרפה אליה אדיבה כנגנית טוּבה, תחת ניצוחו וניהולו של יהודה עברון. סיימה את לימודיה בתיכון "אליאנס" ובסמינר א.ד גורדון בחיפה. בצה"ל שרתה כמורה חיילת במעלות ובגבעת טרומפלדור.
בשנת 1967 עברה לבאר שבע. שם, סיימה לימודי תואר ראשון בספרות ומקרא באוניברסיטת בן-גוריון. בהמשך סיימה תואר שני במנהל חינוך ב"לסלי קולג'", קיימברידג', ארצות הברית.
בראשית דרכה המקצועית עסקה בחינוך מיוחד. בשנת 1974 הוקם ביוזמתה בית הספר "דקלים", מסגרת עמלנית לליקויי למידה והתפתחות שהעניקה הכוונה מקצועית לנערים ומתבגרים.

כעיתונאית

במהלך השנים שמשה עיתונאית בנושאי תרבות בעיתון "קול הנגב" של קבוצת "ידיעות אחרונות" ובירחון "את". כתבה בעיתון "אריאל" שבהוצאת משרד החוץ. שימשה בעלת טור במוסף "ליידי גלובס" ובעלת הטור האישי "העולם על פי סבתא", המתפרסם בעיתון "להיות הורים" ובאתר האינטרנט nrg.

דוברות ויחסי ציבור

בשנים 1980-1985 שמשה דוברת ומנהלת יחסי הציבור של תיאטרון באר שבע. במסגרת תפקידה הקימה את החוג לנוער שוחר תיאטרון ואת אגודת ידידי התיאטרון. ב-1985 מונתה לראש מחלקת הדוברות, יחסי הציבור והפרסום של תיאטרון הבימה, כיהנה בתפקיד זה במשך עשור והפיקה את אירועי חגיגות השבעים לתיאטרון. במקביל, כיהנה כדוברת עמותת "אל-סם".
בשנת 1995 הקימה וניהלה משרד יחסי ציבור עצמאי שהעניק שירותי פרסום ודוברות למוסדות ואירועי תרבות מרכזיים, בהם התזמורת הקאמרית, פסטיבל עכו, תחרות ליאונרד ברנשטיין, "פסטיבל ג'אז בים האדום", פסטיבל הסרטים בירושלים ועוד.

כסופרת ומחזאית

בשנת 1996 כתבה גפן את ספרה הראשון, "רצח בקריאה ראשונה" בהוצאת זמורה ביתן, המתרחש בתיאטרון באר שבע, שזכה לאהדת קהל הקוראים והמבקרים. עד כה כתבה למעלה מ-18 ספרים. סיפורים פרי עטה התפרסמו באנתולוגיות שונות שיצאו לאור בארץ ובחו"ל. משנת 1998 מרצה ומלמדת במוסדות שונים ברחבי הארץ.
ב-2007, הוצג המחזה הראשון שכתבה, "אתרוגים", במסגרת פרויקט "פותחים מסך" למחזאות מקורית בתיאטרון בית ליסין בבימויה של יוליה פבזנר. מחזה נוסף שכתבה, "חלום קוסטה ריקה" עובד למחזמר והועלה בשנת 2014 במסגרת "חג המחזמר בת-ים".

תפקידים ציבוריים

בין השנים 2010 - 2018 כהינה בתפקיד יו"ר תיאטרון הידית פרדס חנה.
מאז שנת 2015 משמשת כיושב ראש פעילה של מכון גנזים - ארכיון אגודת הסופרים בבית אריאלה תל אביב, חברת הוועד המנהל של תיאטרון דימונה וחברת ועדת הביקורת של אנסמבל עיתים. משנת 2014 חברת הוועד המנהל אנסמבל המוזיקה "סיסטם עאלי", בת ים.
הייתה ממקימי פרס התיאטרון ונהלה את האקדמיה של הפרס במשך חמש עשרה שנה. כיום משמשת כחברת אקדמיה.

משפחתה

גפן נשואה בשנית לאהרון מידן ואם לשלושה בנים. מתגוררת בתל אביב.
סיפור חלום

העלילה

גיבורי הנובלה הם בני הזוג פְרִידוֹלִין ואַלְבֵּרְטִינֶה, זוג וינאי אמיד והורים לילדה, שמשבר פתאומי מטריד את נישואיהם השלווים לכאורה בעקבות בילוי בנשף מסכות. הבילוי הזה, התמים לכאורה, מביא אותם לעיון מחודש בדחפיהם המיניים המודחקים, ולהתוודות הדדית על פנטזיות מיניות ישנות.
מתוך שיחתם הרגועה נקלעים שניהם למצוקה פסיכולוגית שמרחיקה אותם זה מזה ושולחת אותם - את פרידולין הרופא להרפתקאות לילה ביזאריות ואילו את אלברטינה בחלומות רווי סמלים ומתחים - למסע של בירור הקשר המתוח בין אהבה מונוגמית לדחף מיני ושל מחיר הדחקת הדחפים הכרוכה בנישואין.
שילה בנחביב

קורות חיים

בנחביב נולדה באיסטנבול למשפחה מצאצאי יהדות ספרד שברחה בעקבות האינקוויזיציה הספרדית. בילדותה דיברה בלדינו וטורקית ולמדה צרפתית, איטלקית ואנגלית מאמה. 
בתחילת שנות ה-70 קיבלה מענק ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס. בשנת 1977 היא סיימה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת ייל. בין השנים 1993 ל-2000 היא לימדה באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2009 זכתה בפרס ארנסט בלוך.
שבת היום

"שבת היום" (או "שמרו שבתותי") הוא פיוט המושר בקהילות אשכנז בעת הסעודה השנייה בשבת. שם המחבר, שלמה, חתום באקרוסטיכון.
הפיוט עוסק במעלות יום השבת, ורבים בו האזכורים על החירות והמנוחה והגאולה הכרוכות ביום זה. מוזכרים גם הדברים הקשורים לצד הגשמי של יום השבת. 
הפזמון של הפיוט הוא המשפט: "ולוו עלי בני ועידנו מעדני, שבת היום לה'", המבוסס על המדרש בתלמוד: "אמר להם הקדוש ברוך הוא לישראל: בני, לוו עלי וקדשו קדושת היום והאמינו בי ואני פורע".
פיוט זה אף הוא כמו פיוטי שבת אחרים ורבים נחתם בבקשת גאולה לאומית ובבניין ירושלים ובית המקדש.
קורדוויינר סמית

קורות חיים

לינברגר בילה את ילדותו ביפן, בסין, בצרפת ובגרמניה, כשנלווה למסעות אביו הדיפלומט. בגיל 23 השלים תואר במדע המדינה ובאותה עת כבר ידע שש שפות על בוריין. הוא היה מומחה לענייני סין (סנדקו היה המנהיג הסיני הלאומני סון יאט-סן, שאביו של סמית שירת אצלו כיועץ בכיר), איש ביון (אחד מהאמריקאים שסייעו למשטר צ'יאנג קאי שק בסין לפני כיבושה בידי הקומוניסטים של מאו), ומומחה לענייני לוחמה פסיכולוגית. סמית (בשמו האמיתי) הוא שהמציא את המונח וכתב את הספר "לוחמה פסיכולוגית", המהווה טקסט יסוד בתחום עד היום.
לינברגר ידוע בשל עבודתו בקהילת הריגול ובצבא האמריקאי. ב-1948 הוציא לאור את ספרו "מלחמה פסיכולוגית", שנחשב לאחד מהטקסטים המכוננים בתחום. בימי חייו, מעטים מעמיתיו של לינברגר ידעו שהוא כותב סיפורי מדע בדיוני תחת שם בדוי. לינברגר שימש בתפקידי מודיעין בכמה מהמלחמות והסכסוכים בתקופת המלחמה הקרה, אבל סירב לסייע לארצות הברית במלחמת וייטנאם. 
לאחר שניסה את כוחו בכתיבת ספרים ריאליסטיים ובמותחן על רקע המלחמה הקרה, תחת שמות בדויים שונים וללא כל הצלחה (הוא אף לא הצליח, כאמור, לשמור את זהותו בסוד). החל לינברגר לכתוב סיפורי מדע בדיוני, אך גם בתחום זה נזקק לכמה שנים כדי להתפרסם, כיוון שסיפוריו היו יוצאי דופן למדי. סיפורו הראשון (והמפורסם ביותר, כיום), "הסורקים חיים לשווא" (Scanners Live in Vain), לא התקבל לאף כתב עת מוביל במדע בדיוני. הסיפור, שנכתב בשנת 1945, ראה אור רק ב-1950, במגזין נידח בשם "Fantasy Book".
עם זאת, מזלו של לינברגר האיר לו פנים, כאשר פרדריק פול וג'ודית מריל קראו את סיפורו וכללו אותו באנתולוגיה בעריכתם. בכך הם פרסמו אותו מספיק על מנת לאפשר לו לכתוב ולפרסם עוד סיפורים.
כמעט כל סיפוריו של קורדוויינר סמית, כמו גם ספרו "נורסטריליה" (Norstrilia) התחוללו ביקום דמיוני אחד שהמציא, אך נפרשו על פני היסטוריה ארוכה ועשירה - ההיסטוריה של "ההשגחה" (The Instrumentality) - מעין מוסד השולט במין האנושי בעתיד הרחוק.
לינברגר נפטר בשנת 1966, ולא הספיק להשלים את ההיסטוריה העתידית שלו.

סגנונו

סיפוריו של סמית מיוחדים במינם לא רק רעיונית אלא גם צורנית וטכנית, דבר שהקשה על קבלתם בשנות ה-50. הם מתארים עתיד מוזר וצבעוני במיוחד, ומושפעים מאוד מאגדות תרבות סינית העתיקה. בחלקם מוצג סוף הסיפור כבר בתחילתו, ואחר כך מוסבר כיצד קרו הדברים באמת, או איך עוות הסיפור ושונה במשך אלפי השנים מאז שהתחולל והפך לאגדה. בנוסף לכך, בשנות החמישים והשישים ספרות המדע הבדיוני הטכני הייתה בשיא הפופולריות שלה, וסיפוריו החברתיים הרכים של סמית היוו אנטיתזה שלהם.
העולם שבנה הסופר מאופיין בעומק רגשות האדם כפרט אל מול העולם המורכב והגדול שמסביב. סמית משתף את הקוראים בבעיות האנושיות ובסוד ייחודיותו של האדם. גם כשהאדם מגיע להישגים מפליגים - חיי נצח, בריאות, חוסר דאגה לקיום יום יומי, עומדים בפניו קשיים משמעותיים, שהמרכזי בהם הוא שמירה על אנושיותו. ההקצנה באובדן אנושיותו של האדם מתבלטת על רקע מאבקם של התתי-אדם, בעלי חיים שעברו שינוי גנטי להפיכתם לדמויי אדם, במטרה לשרת את האדם, לקבלת שוויון זכויות שישווה את מעמדם למעמד האדם. 
לינברגר כתב ספר מדע בדיוני אחד וכמה עשרות סיפורים קצרים. חלק מהסיפורים תורגמו לעברית וראו אור בספר "כוכב ושמו שאול" (עם עובד, 1981 בתרגום עמי שמיר). הספר "נורסטריליה" תורגם גם הוא (1986, עם עובד, בתרגום מיכאל תמרי). וכן הספר "מסע אל שלושה עולמות" (2007, קדמת עדן, בתרגום יונתן בר), המהווה את גרסת המדע הבדיוני לאפוס ההודי המהאבאראטה. נכון ל-2007, אוסף הסיפורים המלא, The Rediscovery of Man, לא תורגם עדיין.
אליזבת סידל

חייה בצעירותה

אליזבת אלינור סידל נקראה כך על שם אמה, 'ליזי' סידל נולדה ב-25 ביולי 1829, בבית המשפחה ברחוב צ'ארלס, האטון גארדן שבבריטניה. הוריה היו צ'ארלס קרוק סידל, שטען שמשפחתו היא נצר לאצולה ואלינור אוונס, ממשפחה שמקורה באנגליה ובולש. בזמן שנולדה אביה עסק בעסקי הסכו"ם אך ב-1831, משפחתה עברה לבורווג' בסווטווארק בדרום לונדון, אזור יוקרתי פחות. בסווטווארק נולדו שאר אחיה של ליזי. אף על פי שלא נמצאו רישומים שמוכיחים כי הלכה לבית ספר, ליזי ידעה קרוא וכתוב, כנראה על ידי הוריה. אהבתה לשירה התגלתה כבר בגיל צעיר לאחר שנתקלה בטעות בקטע שירה של טניסון שמצאה על פיסת עיתון שעטפה את החמאה בביתה. אירוע זה היווה את ההשראה שלה לכתוב שירה בעצמה בהמשך.

תקופת הדוגמנות לפרי-רפאליטים

הפוטנציאל של סידל זוהה לראשונה על ידי וולטר דוורל ב-1849, כאשר סידל עבדה בייצור ועיצוב כובעים. היא הועסקה כדוגמנית על ידי דוורל ודרכו הוצגה לאמנים הפרה-רפאליטים. אף על פי שמאוחר יותר היא שובכה עבור יופייה, במקור סידל נבחרה בגלל פשטותה. בזמנו, דרוול עבד על ציור שמן גדול שהוא משחזר תמונה מהמחזה "הלילה השנים עשר", שמציג בתוכו את הדמויות הראשיות של המחזה. כמו שאר הפרה-רפאליטים, דרוול מצא את השראתו באנשים חיים ולא במוזות עתיקות מיתוסים. בזמן שביסס את הדמויות הגבריות הראשיות על עצמו ועל חברו דנטה רוזטי, כל שנותר הוא למצוא בחורה שיכולה להתלבש ולהתחזות לגבר. תמונה זו הייתה הראשונה לה סידל דגמנה אי פעם.
כאשר דגמנה עבור תמונתו של מיליי "אופליה" ב-1852, סידל צפה באמבטיה ימים ארוכים במהלך החורף כדי לדמות את אופליה הטובעת. האמבטיה בה שכבה חוממה מלמטה בקביעות על ידי מנורות. באחד הימים, מיליי, שהיה כל כך עסוק בציורו, לא שם לב שהמנורות כבו והמים הפכו לקפואים. סידל לא פצתה את פיה למחאה וחלתה כתוצאה ממקרה זה בדלקת ריאות. ישנן השערות רבות להשפעה של המקרה הזה על בריאותה.
סידל הייתה המוזה המרכזית בחייו הצעירים של דנטה רוזטי. הוא פגש אותה ב-1849 וכבר ב-1851 היא דגמנה עבורו. רוזטי שהפסיק להזמין דוגמניות אחרות לעבודותיו וגרם לה להפסיק לדגמן עבור אמנים אחרים. יש הטוענים שרוזטי צייר אלפי תמונות שונות של סידל.

נישואיה, חייה ומותה

סידל שהתה בפריז ובניס מספר שנים בשל מצבה הבריאותי. היא חזרה לאנגליה ב-1860 בשביל להתחתן עם רוזטי. חתונתם התרחשה ביום רביעי ה-23 במאי 1860 בכנסיית קלמנטס שבעיר טסטינג, ללא חברים ומשפחה. עדיהם היו אנשים שהכירו בעיר זו. בזמן החתונה סידל הייתה כל כך חולה שהיה צריך לשאת אותה לכנסייה אף על פי שמקום שהותם היה ממוקם חמש דקות ממנה.
בעשר השנים שקדמו לנישואיהם, רוזטי ביטל את אירוסיהם מספר פעמים והרומנים שלו עם נשים אחרות היו ידועים לכל. הסטרס של מעשיו השפיעה לרעה על סידל שניצלה את מצבה הבריאותי כדי להשאיר את רוזטי בחיקה. היא נפלה לדיכאון עמוק שסיפק לה גישה ללאודנום אליו היא התמכרה. ב-1861 סידל נכנסה להריון, היא ציפתה לתינוק באושר רב אך כשזה נולד מת דיכאונה רק התגבר. קצת לאחר מכן היא נכנסה להריון פעם שנייה.
סידל נטלה מנת יתר של לינדאום ונמצאה על ידי רוזטי חסרת הכרה ורוח חיים במיטתם. היא מצאה את מותה בבוקר של ה-11 בפברואר בשנת 1862. אף על פי שמותה הוגדר כתאונה, יש הטוענים שרוזטי מצא מכתב התאבדות. מלא בצער, רוזטי צירף לקברה של סידל את צרור שיריו שהיו עותק יחיד. ב-1869, לאחר שהיה מכור לסמים ואלכוהול ועבר תקופות קשות בחייו, רוזטי החליט באובססיביות שעליו להחזיר את יצירותיו האבודות בקברה וגרם לכך שיוציאו אותם משם.
אדוארד היגינס וייט

השכלה

בוגר במדעים מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, 1952. מוסמך במדעים בהנדסה אווירונאוטית מאוניברסיטת מישיגן, 1959.

שירות צבאי

בתום לימודיו בווסט פוינט, למד בקורס טיסה בטקסס ובפלורידה. לאחר מכן שירת במשך שלוש שנים וחצי בטייסת הקרב ה־22 בגרמניה, שם הטיס מטוסי F-86 סייבר ו־F-100 סופר סייבר. בשנת 1959, לאחר לימודיו לתואר מוסמך, למד בבית הספר לטייסי ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה כדי להגדיל את סיכויו להתקבל לנאס"א. לאחר מכן הוצב בבסיס רייט-פטרסון, שם היה טייס ניסוי במחלקת מערכות אווירונאוטיות. בתפקיד זה הטיס אסטרונאוטים של תוכנית מרקורי במטוסי מטען, בתמרונים שהביאו אותם למצב חוסר משקל למשך מספר שניות. ביניהם היה גם ג'ון גלן. לאחר שחזר ממשימת ג'מיני 4, הנשיא ג'ונסון קידם אותו לדרגת לוטננט קולונל.

שירות בנאס"א

היה חלק מהקבוצה השנייה שנבחרה על ידי נאס"א ב־1962. בין 3 ביוני ו־7 ביוני 1965 היה טייס במשימת ג'מיני 4, שהקיפה את כדור הארץ 62 פעמים. במשימה זו היה האמריקאי הראשון שביצע פעילות חוץ רכבית. הוא שהה 21 דקות מחוץ לחללית, והיה הראשון שנהג את עצמו בעזרת אקדח סילון שהחזיק בידו. 
ב־27 בינואר 1967 נהרג בשריפה על כן השיגור של אפולו 1. הוא נקבר בבית הקברות וסט פוינט.
עקרון המקסימום

באנליזה מרוכבת, עקרון המקסימום קובע שאם  פונקציה הולומורפית בתחום  וקיים  שהוא מקסימום מקומי של  אז  קבועה.
בנוסח שקול, אם  רציפה בקבוצה קומפקטית , והולומורפית בפנים שלה, אז המקסימום של  ב- מתקבל על השפה .

עקרון המקסימום לפונקציה הרמונית

ניתן לנסח גרסה דומה לעקרון המקסימום גם לפונקציות הרמוניות. בניגוד למקרה המרוכב, משפט היחידות איננו תקף לפונקציות הרמוניות (למשל, הפונקציה  עם  שווה זהותית לאפס על  אך איננה קבועה).
ראשית ננסח גרסה נקודתית:
משפט - אם  פונקציה הרמונית בתחום , ומקבלת מקסימום מקומי בנקודה , אז היא קבועה בסביבת .
הגרסה הכללית היא:
משפט - אם  הרמונית בתחום חסום , ורציפה בשפה , אז אם קיימת  כזו 
ש- אז היא קבועה ב-.
במיוחד, המשפט תקף עבור החלק המדומה והממשי של כל פונקציה אנליטית, ובעזרתו ניתן להוכיח טענות רבות.
למשל, אם  פונקציה שלמה ומתקיים , אז  קבועה, משום שמתקיים  ולפי עקרון המקסימום , ואז הפונקציה  איננה העתקה פתוחה, ולכן היא קבועה, ולכן גם  קבועה.