סופיה ג'קס-בלייק

תחילת החיים

סופיה ג'קס-בלייק נולדה בהייסטינגס, אנגליה ב-21 בינואר 1840, בתו של עורך דין בדימוס תומאס ג'קס-בלייק (1790–1868), פרוקטור של שיטוף הרופאים, ומארי ג'קס-בלייק (1800/01–1881). אח שלה הוא תומאס וילים ג'קס-בלייק, מנהל ודיקן של וולס (Wells Cathedral).
היא למדה בביתי ספר פרטיות שונות בדרום אנגליה, ובשנת 1858 נרשמה במכללת המלכה בלונדון למרות התנגדות הוריה. בשנת 1859, כאשר שעדיין הייתה סטודנטית, הוצע לה מכתב להיות מורה במתמטיקה בהמכללה, ששם היא נשארה עד 1861, בה היא חייה לזמן קצר עם משפחת אוקטביה היל. היא עבדה ללא תשלום בגלל שמשפחתה לא הצפה מהבת שלהם להתפרנס ואכן אביה סירב את רשותה לקבל שכר.

נסיעה לארצות הברית

אחרי כך סופיה ג'קס-בלייק נסעה לארצות הברית על מנת ללמוד עוד על השכלת הנשים. היא ביקרה ביתי ספר שונות, והייתה מאוד מושפעת מהמצב המפותח של חינוך משותף בארצות הברית ובכך פרסמה מאוחר יותר "ביקור לכמה בתי ספר ומכללות אמריקאיים" . בבית החולים ניו אינגלנד לנשים ולילדים בבוסטון היא פגשה את אחת הרופאות הנכבדות בארץ, לוסי סיוול, והיא עבדה שם גם כעוזרת. זו הייתה נקודת מפנה עבור ג'קס-בלייק כפי שהיא הבינה שלהיות רופאה היה הייעוד של חייה.
בשנת 1867, יחד עם סוזן דימוק, חניכת מבית החולים בניו אינגלנד, היא כתבה ישירות לנשיא ועמיתיו של אוניברסיטת הרווארד בקשה להתקבל לבית הספר לרפואה. הם קיבלו את תשובתם כעבור חודש, במכתב בו נכתב: "אין הוראה לחינוך נשים בכל מחלקה באוניברסיטה זו". בשנה שלאחר מכן, היא קיוותה להשתתף במכללה רפואית חדשה שהוקמה על ידי אליזבת בלקוול בניו יורק, אבל באותה שנה אביה מת אז היא חזרה לאנגליה כדי להיות עם אמה.

'שדה הוגן ולא טוב'

ב-1869, המאמר של סופיה ג'קס-בלייק "הרפואה כמקצוע לנשים" הופיע בספר שנערך על ידי ג'וזפין באטלר: עבודת נשים ותרבות נשים. במאמר זה היא טענה כי האינסטינקט הטבעי של הנשים מוביל אותן לדאוג על הטיפול בחולים, אבל עם החינוך של הבנות להיות מוגבלות על מלאכות בית, נשים בדרך כלל לא יכולות להעפיל להתחרות עם גברים כמו להיות רפואיים. למרות זאת, היא טענה שאין הוכחה אובייקטיבית לנחיתות האינטלקטואלית של נשים לגברים. היא אמרה שאפשר לבדוק בקלות את העניין על ידי הענקת הנשים ב'שדה הוגן ולא טוב' מלמד אותן כמו שלימדו גברים וגם להעמיד אותן בדיוק לאותן בחינות.

התחלת הקמפיין להבטחת השכלה אוניברסיטאית לנשים

סופיה ג'קס-בלייק הייתה נחושה בדעתה לחפש הכשרה רפואית בבריטניה וכיוון שסקוטלנד כבר התפתחה כלפי חינוך, היא הרגשה שאם יש אוניברסיטה שמאפשרת לנשים ללמוד בה תהיה סקוטלנדית.
היא בקשה ללמוד רפואה במרץ 1869 ולמרות שהפקולטה לרפואה ואקדמית הסנאט הצביע בעד לאפשר לה ללמוד רפואה, בית המשפט של האוניברסיטה דחתה את בקשתה בטענה כי האוניברסיטה לא יכלה לעשות את הסידורים הדרושים לאישה אחת. לאחר מכך סופיה ג'קס-בלייק מצאה  ארבע נשים אחרות, כולן בעלות ציונים אקדמית מצוינים, שגם הן רצו ללמוד רפואה. ב-2 בנובמפר 1869 הן חתמו על תעודות הבגרות, ובכך נרשמו כהסטודנטיות הראשוניות לרפואה באוניברסיטה בריטית.
לאחר מכן היא פירסמה בסקוטסמן ובעיתונים ארציים נוספים, כדי שיצטרפו אליה יותר נשים. בקשה שנייה הוגשה בקיץ 1869 בשם קבוצה של חמש נשים בתחילה (עם עוד שתיים שהצטרפנה מאוחר יותר כדי להפוך את אדינבורו שבע). הוא ביקש את הבגרות ואת כל המשתמע מכך - את הזכות להשתתף בכל השיעורים והבחינות הנדרשות לתואר ברפואה. הבקשה השנייה אושרה על ידי בית המשפט של האוניברסיטה ואז אוניברסיטת אדינבורו הפכה לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שהכירה נשים.
סופיה ג'קס-בלייק כתבה באחד המכתבים שלה ללוסי סיוול:
"זה דבר גדול להיכנס לאוניברסיטה הבריטית הראשונה שנפתחה לנשים, נכון?"

גדילת העוינות והפרעות באולם המנתחים

כשהחלו הנשים להוכיח שהן יכולות להתחרות באופן שווה עם הסטודנטים הגברים, העוינות כלפיה החלה לגדול. הם קיבלו מכתבים גסים, עקבו אחרי הבית שלהן, היו זיקוקים מחוברים לדלת הכניסה שלהן, בוץ נזרק לעברן. פעולות זו הגיעה לשיאה בפרשת המנתחים ב-18 בנובמבר 1870, כשהנשים הגיעו לבחינה באנטומיה באולם המנתחים, נאספו המון זועם של יותר ממאתיים מחוץ לזריקת בוץ, אשפה ועלבון אצל הנשים. האירועים עוררו כותרות לאומיות וזכו הנשים הרבה מתומכים חדשים. עם זאת, חברים משפיעים בפקולטה לרפואה יכלו בסופו של הדבר לשכנע את האוניברסיטה לסרב סיום הלימודים לנשים ואז מסע הפרסום באדינבורו נכשל בשנת 1873. רבות מהנשים הלכו לאוניברסיטאות אירופאיות שכבר אפשרו לנשים לסיים את הלימודים והשלמנה את לימודיהן שם.

"זמן הרפורמה בא".

בסופו של דבר, נשים התקבלו ללימודים לתואר שני באוניברסיטאות בריטיות אחרות ב-1877. ג'יימס סטנספלד, שהיה קשור למסע הלונדוני (בעקבות כישלונו של מסע הבחירות באדינבורו), כתב בתולדותיו הקצרות את האירועים:
"ד"ר סופיה ג'קס-בלייק עשתה את הגדול ביותר של כל התרומות עד הסוף. אני לא אומר שהיא הייתה הגורם הסופי להצלחה. הסיבה הסופית הייתה פשוט זה, כי הזמן היה בהישג יד. זהו אחד הלקחים של ההיסטוריה של התקדמות כי כאשר הגיע הזמן לרפורמה לא ניתן להתנגד לזה, למרות זאת אם תנסה לעשות זאת, זה יגרום להרחיב את אופיו או לזרז את הופעתו. המתנגדים, כשהגיע הזמן, אינם נגררים רק בגלגלי המרכבה של ההתקדמות - הם עוזרים להפוך אותם. הכוחות החזקים ביותר, ככל שהדבר פועל, עוזרים ביותר. הכוחות של הריכוז הגדול ביותר כאן היו, לדעתי, מצד אחד של אוניברסיטת אדינבורו בראשותו של רוברט כריסטיסון, מצד שני תביעות נשים בראשות ד"ר סופיה ג'קס-בלייק".

הכשרון הסופי כרופאה

בשנת 1874, סופיה ג'קס-בלייק עזרה להקים את בית הספר לרפואה בלונדון לנשים, אבל גם המשיכה הקמפיין והלמידה. חוק רפואי (39 ו 40 Vict, פרק 41) אשר היה מעשה לבטל את החוק הקודם, המתיר גם לרשויות הרפואיות להעניק רישיון לכל המועמדים המתאימים לכל מין. הארגון הראשון לנצל את החקיקה החדשה הייתה מכללת הרופאים של אירלנד, אבל לפני שסופיה פנתה אליהם, היא עברה את הבחינות הרפואיות באוניברסיטת ברן שבו היא הוענקה MD בינואר 1877.
ארבעה חודשים מאוחר יותר היא הצלחה בדבלין מוסמך כ"(Licentiate of the King’s and Queen’s College of Physicians of Ireland (LKQCPI" כלומר, היא יכולה סוף סוף להיות רשום עם המועצה הרפואית הכללית, האישה השלישית שנרשמת כרופאה בארץ.

קריירה רפואית

סופיה ג'קס-בלייק חזרה לאדינבורו, שם שכרה בית ב-4 מנור פלייס, וביוני 1878 הניחה את לוח הנחושת שלה - לאדינבורו קיבלה הרופאה הראשונה שלה. כעבור שלושה חודשים פתחה מרפאת חוץ ברחוב גרוב 73, פאונטיינברידג', שם יכלו נשים עניות לקבל טיפול רפואי תמורת סכום של כמה פני. אחרי מותה של אמה ב-1881, סופיה ג'קס-בלייק עברה תקופה של דיכאון, אך ב-1886 הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים. המרפאה שהורחבה ב-1885 הועברה לחצרים גדולים יותר ברחוב 6 גרוב, שם נוספה מחלקה קטנה של חמש מיטות. מרפאת החוץ הקטנה הפכה אז לבית החולים אדינבורו ומרפאה לנשים. זה היה בית החולים הראשון של סקוטלנד לנשים שעובדות כולן בידי נשים.
שנתיים לאחר מכן הקימה את בית הספר לרפואה של אדינבורו לנשים. למעשה, המעמד החיצוני הקטן היה מאופשר במידה רבה על ידי קומץ קטן של רופאים זכרים פרו-נקביים, הקשורים לאוניברסיטת אדינבורו, המעניקים שיעורים מחוץ לגדר הפתוחים לגברים ולנשים (שהאוניברסיטה לא יכלה למנוע). התלמידים הראשונים כללו את אלסי אינגליס, את גרייס רוס קאדל ואת אחותה ג'ורג'ינה, אבל המיומנות של סופיה ג'קס בלייק כמורה לא תאמה את תפקידה כרופאה. התפוצצות חריפה התפתחה עם תלמידיה שהגיעו לשיאה בתיק משפטים ידוע לשמצה ב-1889, שם הוגשה תביעתו של ג'קס-בלייק לנזקים. לאחר מכן המשיכו אחיות קאדל ללמוד אתן עם אלזי אינגליס, שהייתה צעירה יותר, אם כי צעירה ממנה, שהקימה בית ספר יריב. שני בתי הספר הגיעו לסיום יעיל בשנת 1892, כאשר אוניברסיטת אדינבורו החלה לקחת תלמידות.
סופיה חייתה והתאמנה למשך 16 שנים בבית הידוע בשם "Bruntsfield Lodge on Whitehouse Loan". כשפרשה לגמלאות ב -1889, בית החולים אדינבורו ומרפאת הנשים והילדים עברה לשם, שם היא המשיכה לתפקד עד 1989.

החיים האישיים

שותפתה הרומנטית של סופייה ג'קס-בלייק הייתה ד"ר מרגרט טוד. בפרישתה של ג'קס-בלייק ב-1899 עברו לוונדידן, מארק קרוס, רוטרפילד, שם כתבה ד"ר טוד את "דרך הבריחה" ב-1902 ואת "הצמיחה" ב-1906. ביתה הפך למקום מפגש של סטודנטים ועמיתים לשעבר, והיא קיבלה בברכה סופרים ומכרים מכל העולם.

מוות והנצחה

סופיה ג'קס-בלייק מתה ב-Windyden ב-7 בינואר 1912 ונקברה ברוטרפילד. טוד כתבה את חייה של ד"ר סופיה ג'קס-בלייק. אוניברסיטת אדינבורו מציינת את סופיה ג'קס-בלייק עם לוחית (על ידי פילקינגטון ג'קסון) ליד הכניסה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה, מכבדת אותה כ"רופאה, חלוצה בחינוך הרפואי לנשים בבריטניה, בוגרת של האוניברסיטה". בשנת 2015, נחשף לוחית היסטורית של סקוטלנד להנצחת מהומות המנתחים ב -18 בנובמבר 1870.