google/wiki40b huggingface dataset:
M92

היסטוריה

הצביר התגלה על ידי האסטרונום הגרמני יוהאן אלרט בודה ב-27 בדצמבר 1777 ותואר כערפילית עגולה המפיצה אור חיוור. שארל מסיה צפה בצביר ב-18 במרץ 1781, אותו הלילה שבו גילה עוד 7 גלקסיות מצביר הבתולה (M84,‏ M86‏ - M91), ובלי שידע על גילויו הקודם, הכניס אותו לקטלוג מסיה, שם תואר כערפילית בהירה בין הברך והרגל השמאלית של הרקולס, ללא כוכבים ועם מרכז בהיר מוקף בערפיליות שנראה כמו גרעין של שביט ומזכירה בבהירותה, גודלה וצורתה את הערפילית האחרת שבחגורה של הרקולס. בשנת 1783 צפה האסטרונום ויליאם הרשל ב-M92 וזיהה שזהו צביר כוכבים. בתצפיות מאוחרות יותר הוא ציין שמרכז הצביר צפוף בהרבה משוליו ושחלקו הדחוס הוא בגודל של כשלוש ורבע דקות קשת.

תצפית

בהירותו של הצביר היא מדרגה 6.4 וגודלו הזוויתי כ-14 דקות קשת, כחצי מקוטר הירח המלא, כך שניתן לראותו באמצעות משקפת או אפילו ללא ציוד עזר כאשר תנאי התצפית מיטביים. באמצעות טלסקופ חובבים איכותי ניתן לצפות בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 12. M92 נמצא כ-6.3 מעלות מצפון לכוכב π (פאי) בהרקולס (שהוא הכוכב הצפון-מזרחי בטרפז המרכיב את גופו של הרקולס) וכ-4.9 מעלות מדרום-מערב לכוכב ι (יוטא) בהרקולס, סמוך לקו המחבר אותו עם הכוכב η (אטא) בהרקולס (שהוא הכוכב הצפון-מערבי בטרפז). M13 (צביר הרקולס) נמצא במרחק של כ-9.5 מעלות מדרום-מערב ל-M92.

מאפייני הצביר

M92 נמצא במרחק של למעלה מ-30,000 שנות אור ממרכז שביל החלב והוא מקיף אותו בזמן הקפה של כ-200 מיליון שנים ובמסלול אליפטי כך שמרחקו ממרכז הגלקסיה משתנה בין 5,000 שנות אור ל-35,000 שנות אור. מסתו של M92 מוערכת בפחות מ-500,000 מסות שמש, קוטרו כ-108 שנות אור והוא מאיר בעוצמה של פי 160,000 מהשמש. מרכזו דחוס, חצי ממסתו מרוכזת ברדיוס של כ-8.5 שנות אור והוא מסווג כצביר מסוג IV. המתכתיות של הצביר נמוכה מאוד ביחס לצבירים אחרים מה שמצביע על גיל מבוגר במיוחד, שמוערך בכ-14 מיליארד שנים, קרוב לגילו של היקום. עד כה התגלו בצביר יותר מ-20 כוכבים משתנים, מהם 17 מהסוג של משתני RR בנבל. הספקטרום של אור הצביר מתאים לקרינת כוכב מסוג ספקטרלי F2.
בעוד כ-14,000 שנה תביא נקיפת ציר כדור הארץ את M92 למרחק של כמעלה אחת מהקוטב השמימי הצפוני.
יחסי ישראל–פנמה

יחסים הדדיים

במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-כ"ט בנובמבר 1947, פנמה, ביחד עם שלושים ושתיים מדינות נוספות, הביעה תמיכה בעד התוכנית. פנמה אף הייתה אחת מהמדינות הראשונות שהכירו במדינת ישראל לאחר הכרזת העצמאות שלה. פנמה אף תמכה בקבלת ישראל לאו"ם וקבעה את שגרירותה בירושלים. בנוסף, פנמה הסכימה לסייע במשלוח נשק למדינה במהלך מלחמת השחרור על ידי הנפת דגל המדינה הניטרלית (ולכן הייתה נקייה מכל חשד) על האוניות שהבריחו נשק לארץ תוך הפרת האמברגו שהוטל עליה. צעד זה נעשה בעקבות בקשה של שליח ההגנה, ראובן דפני, מהגנסטר היהודי במיאמי, סמי קיי (אנ') שהוא היה מיודד עם נשיא פנמה הודות לקשרים עסקיים.
ישראל ופנמה חתמו על הסכם שיתוף פעולה בתרבות ובתיירות ב-1963. עד 1974 היו יחסי שתי המדינות טובים. אולם, על רקע המחלוקת בין ארצות הברית ובין פנמה על רקע שאלת תעלת פנמה, ביקשה פנמה לגייס את תמיכת העולם השלישי והחלה לתמוך בהחלטות אנטי-ישראליות, אם כי התנגדה להחלטת האו"ם בדבר הגדרת הציונות כגזענות. שינוי זה לא הפריע לאנשי עסקים ישראלים רבים להגיע לפנמה ולעסוק שם בעסקים שונים, כולל בחקלאות ובייעוץ ביטחוני. במיוחד בלט בשטח זה מייק הררי שקשר, מהגיעו לפנמה ב-1968 ועד פלישת ארצות הברית לפנמה בסוף 1989, קשרים הדוקים עם שליטי פנמה: עומר טוריחוס ומנואל נורייגה. באותן שנים הפכה פנמה למוקד השפעה ישראלית חשוב והמדינות שיתפו פעולה בנושאים ביטחוניים באופן חשאי, והיחסים עם פנמה הוגדרו בזמן ראש הממשלה מנחם בגין כנכס אסטרטגי למדינת ישראל ובעלי חשיבות דרמטית לביטחון ישראל.
בשכונת קריית מנחם בירושלים נקרא רחוב מסוים על שם מדינת פנמה, ואילו בפנמה ישנם רחובות מסוימים, הנקראים על שם מדינת ישראל, וזאת בפנמה סיטי ובצ'יטרה (ספ').
ביולי 2002 פורסם על כך, שייסגרו שמונה נציגויות של ישראל במדינות שונות, כולל פנמה, עקב בעיות תקציביות. שנתיים לאחר מכן, בספטמבר 2004 דווח על הכוונה לפתוח מחדש את שגרירויות ישראל בקרואטיה ובפנמה.
באפריל 2016 נסעו לפנמה בעלי תפקידים שונים בארגון איחוד הצלה, על מנת להכשיר את מקביליהם בפנמה לגבי טיפול באירוע רב נפגעים.

נושאים ביטחוניים

ב-19 ביולי 1994 התפוצץ מטוס נוסעים (Alas Chiricanas Flight 901) בנתיב האוויר שבין קולון לבין פנמה סיטי, מה שגרם להתרסקותו. בעקבות זאת, כל 21 הנוסעים נרצחו, ביניהם 12 יהודים, ומתוכם ארבעה אזרחי ישראל. אירוע זה התרחש יום לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
בינואר 2017 נעצרו שני פעילי חזבאללה בחשד שתיכננו בין היתר לפגוע בשגרירות ישראל בפנמה, וזאת לאחר שבמחשבו של אחד מהם התגלה תיעוד מעקב אחר אבטחת השגרירות.
אבה פרבו

חייו

נולד באדן בצפון מערב צרפת. אביו היה משפטן ויועץ של המלך. בגיל 14 התייתם מאמו ונשלח להתחנך בבית הספר הישועי באדן. כשנה לאחר מכן התגייס לצבא. לאחר מכן שב לספסלי את הקולז' הישועי פריז וב-1716 כנראה התגייס מחדש. 
בגיל 21, בהיותו כבר קצין בצבא המלך, עזב להולנד. לאחר שנה חזר והצטרף למסדר הבנדיקטינים. בגיל 29 התמנה לכומר וקצר הצלחה כמטיף. משערים שהשינויים התכופים בחייו קרו משום פרשיות אהבים נכזבות ומקרי ביש אחרים הדומים לביוגרפיה של גיבורו, האביר דה-גרייה, בספר מנון לסקו.
בגיל 28 יצאו לאור ספריו הראשונים – שני כרכים של "זכרונותיו והרפתקאותיו של נזיר שפרש מן החברה" – וזכו להצלחה מידית. באותה שנה הסתכסך עם ראש המנזר, שהוציא נגדו צו מעצר, ועל כן ברח להולנד. משם עבר לאנגליה. באותו הזמן גם הצטרף לזרם הפרוטסטנטי. בלונדון הוא רכש ידע רחב של ההיסטוריה והספרות האנגלית. לימים תרגם לצרפתית כתבים אנגליים וגם ייסד כתב העת "הבעד והנגד" (le pour et le contre), שהציג את הספרות האנגלית בפני קהל הקוראים הצרפתי.
את לונדון עזב בשל הרפתקת אהבים כלשהי, ומשם עבר חזרה להולנד. יחסיו עם יצאנית בשם לנקי שבזבזה את רכושו, מזכירים את הדמות המרכזית ברומן המפורסם שלו, מנון לסקו.]
ב-1731 סיים את שבעת הכרכים של הרפתקאות האביר, שמנון לסקו הוא חלקו האחרון. שנתיים אחר כך הוא שב ללונדון, שם ישב בכלא על עבירות מרמה וזיוף. לאחר שלוש שנים שב לצרפת ולמסדר הבנדיקטינים שאותו עזב. מצבו הכלכלי היה מעורער, כנראה בשל המשך קשריו עם לנקי. את לנקי נטש רק ב-1741 עם בריחה נוספת מצרפת ומגורים בבריסל ופרנקפורט.
בהמשך חייו התיישב בבית קטן בצרפת ועסק בעבודות תרגום וליקוט. באותה התקופה התקרב יותר לדת, והדבר ניכר בעבודותיו המאוחרות. בשובו מארוחת צהריים עם חבריו הבנדיקטינים, מת פרבו משבץ מוחי, והוא נקבר בחלקה ליד מנזרם.

חיבוריו

פרבו חיבר מספר יצירות בשפה הצרפתית. המפורסמת בהן היא שבעת הכרכים של "זכרונותיו והרפתקאותיו של אציל שפרש מן החברה" (Mémoires et aventures d’un homme de qualité). חלקה השביעי של יצירה זו הוא הרומן הידוע בשם מנון לסקו, שיצא במהדורות רבות, תורגם לשפות רבות, כולל שני תרגומים לעברית ותרגום ללאדינו ויידיש.
דוד אבוחצירא

תולדות חייו

נולד בשנת ה'תרכ"ו (1866) כבנו הבכור של הרב מסעוד אבוחצירא בעיר תאפילאלת שבמרוקו, בשיא תקופת הנהגתו של סבו הרב יעקב אבוחצירא. למד תורה מסבו, ונודע כעילוי. לאחר פטירת הסב קיבל אביו את הנהגת הקהילה והישיבה. באותן שנים עסק רבי דוד לבדו בתורה, נהג במנהגי פרישות, ולא התערב בהנהגת הקהילה.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרס"ח (1908), בגיל 42 קיבל על עצמו רבי דוד את הנהגת הקהילה, אולם פחות משנה לאחר מכן חילק את סמכויותיו לקרובי משפחתו: דודו, הרב יצחק אבוחצירא נטל על עצמו את הניהול הכספי של הישיבה. בן דודו הרב אליהו אבוחצירא היה אחראי על הקשר בין הקהילה היהודית לממשל המרוקאי. אחיו הבבא סאלי, שהיה באותו זמן בן שמונה עשרה, מונה לראש הישיבה.
משנת התרס"ט (1909) ועד סוף שנת ה'תרע"ד (1914), הסתגר רבי דוד עם חמיו הרב אליהו ועם הרב משה תורג'מן בעליית הגג של ביתו, שם עשו תעניות וסיגופים ולמדו את תורת הנגלה והנסתר. 
רבי דוד התחתן והתאלמן פעמיים, ונולדו לו שמונה בנים ובת אחת. כל בניו, למעט הצעיר שבהם נפטרו בחייו. אחת מבנותיו, אסתר, התחתנה עם אחיו הקטן הרב יצחק אבוחצירא, ולאחר מותה הוא נישא בשנית.
על אף שסבל ממחלות רבות, היה ידוע כאדם שמח.

מותו

בשנת ה'תרע"ז (1917) כבש צבא צרפת את מרוקו. הערבים התארגנו בראשות מולאי מוחמד בן קאסם ונלחמו בצרפתים, ולאחר תקופה ארוכה נסוגו הצרפתים. מולאי מוחמד נלחם אז מול משפחת המלוכה המרוקנית, הרגם ותפס את כס השלטון. בשנת ה'תר"פ (1919) הוציא גזירה להרוג את כל היהודים הדרים במחוז תאפיללת, בטענה שהם קושרים קשר חשאי עם הכובש הצרפתי על מנת לגרש את שלטון המורדים בראשותו.
על מנת להגביר את החרדה לא פרסם תאריך לביצוע הגזירה. בשבת י"ד כסלו ה'תר"פ (דצמבר 1919) לבש רבי דוד בגדי חול שחורים במקום בגדי השבת הלבנים שאותם נהג ללבוש. בשבת בצהרים החל מולאי מוחמד לרכז את יהודי האזור, על מנת להוציאם להורג. החיילים של מולאי מוחמד הקיפו את המלאח וגרמו לפחד רב. אז החל רבי דוד לעודד את הקהילה, באומרו כי התפלל לריבונו של עולם שבמקום שיהרגו כל אנשי הקהילה, ימות רק הוא עצמו. לאחר שהתקבצו כל היהודים אל הכיכר המרכזית, שיכנעו יועציו של מולאי מוחמד אותו שכדאי לו להרוג רק את רבם של היהודים, מאחר שאם ימותו כולם לא יוכלו לגבות מהם מיסים ותשלומים אחרים.
מולאי מוחמד ציווה לקחת את רבי דוד ואת שני עשירי העיר רבי יצחק בן שמחון ובנו רבי דוד ולהציב את גופם מול לוע של תותח ולירות ממנו. לפי גרסה עממית הוא הוכנס לתוך התותח ונורה ממנו. לאחר מותו גזר מולאי מוחמד כי אסור להתאבל על מות רבי דוד, ומי שיימצא מתאבל יוצא גם כן להורג.
מספר ימים אחרי הירצחו של הרב אבוחצירא הועברה גופתו אל ראשי הקהילה, והוא נקבר בלוויה צנועה שאף בה בלשו חילי המורדים לבל יעיז איש להתאבל ולבכות על רבי דוד.
המשטרה הירוקה

גופי האכיפה של המשרד להגנת הסביבה

בנוסף למשטרה הירוקה להלן הגופים הנוספים המבצעים תפקידי אכיפה במשרד להגנת הסביבה:
אגף חופים וים - האגף האחראי לשימור החופים ולאכיפת החוקים הקשורים לים. האגף מטפל בכל התחומים הקשורים למניעת זיהום ים באמצעות ביקורות בכלי שיט, נמלים ומעגנים, במסופי דלק ימיים ומתקני תדלוק חופיים, במפעלי תעשייה ובמכוני טיהור שפכים. האגף עורך סיורים לאורך החופים בכלי רכב ובכלי שיט. בנוסף, עוסק באכיפה פלילית בתחום מניעת זיהום ים.
מערך ברירות משפט – היחידה שבה מרוכז הטיפול האדמיניסטרטיבי הכולל דוחות שניתנים בתוקף צווי ברירות משפט שבסמכות השר להגנת הסביבה, הכסף שנגבה מועבר לשמירת ניקיון הסביבה. המערך גם מופקד על הטיפול בבקשות לביטול הודעות קנס, בקשות להישפט ובבקשות לביטולן או להפחתתן של תוספות פיגורים.
מערך הגבייה – הגורם המופקד על גביית הקנסות ועל גביית הסכומים שנפסקו בפסקי דין שלא שולמו במועד.
מערך נאמני ניקיון – הגורם הממונה על קשר עם נאמני ניקיון, על גיוס נאמני ניקיון חדשים, על הכשרתם ועל הסמכתם.
מערך הגנה על בעלי חיים – הגורם המקדם את יישום חוק צער בעלי חיים בעזרת מתנדבים. החוק מאפשר להעמיד לדין, באמצעות משטרת ישראל, את המתעלל בבעלי חיים ולהוציא אותם מידיו.

פעולות אכיפה נוספות

אכיפת השלכה פיראטית של פסולת- הפעילות האמורה נעשית בשיתוף פעולה עם המדור להגנת הסביבה של משטרת ישראל. שיתוף פעולה זה מאפשר שימוש בסמכויות שאינן מוקנות למפקחי המשטרה הירוקה, כגון הסמכות לתפוס כלי-רכב.
יצוין כי כמות פסולת הבניין הנוצרת בישראל, ובכלל זה עודפי עפר, מוערכת בכ-7.5 מיליוני טונות בשנה. כ-80% מהפסולת מושלכת בשטחים פתוחים, בשדות ובצד הדרך. לא ברור כמה פסולת בניין נמצאה בעשרות כלי-הרכב שנתפסו בשנתיים האחרונות, אולם כפי הנראה מדובר ב"טיפה בים". 
בדיקת זיהום אוויר מכלי-רכב -המשטרה הירוקה מפעילה שלוש או ארבע ניידות לצורך בדיקות זיהום אוויר בצד הדרך. בדרך כלל אנשי המשטרה הירוקה או שוטרי המדור לאיכות הסביבה במשטרת ישראל עוצרים כלי-רכב ועורכים להם "בדיקה בהאצה חופשית". בבדיקה זו מעבירים את הרכב להילוך סרק, מנקים שאריות פליטה מצינור הפליטה של הרכב, לוחצים את דוושת התאוצה למהירות המקסימלית של המנוע ומודדים את ערך הפליטה. חוזרים על הפעולה 3–5 פעמים ורושמים את הערכים הנמדדים במחשב. זמן הבדיקה הכולל הוא כ-10 דקות.
האכיפה משמעה, בין השאר, מסירת הודעות תשלום קנס ואף הורדת כלי-הרכב המזהמים מהכביש, אם יש צורך בכך.
מנואל השני, מלך פורטוגל

ביוגרפיה

מנואל השני נולד ב-19 במרץ 1889 בליסבון, בשם המלא מנואל מריה פיליפה קרלוש אמליו לואיש מיגל רפאל גבריאל גונסגה פרנציסקו דה אסיס אוגניו דה סקסה קובורג גותה א ברגנסה (Manuel Maria Filipe Carlos Amélio Luís Miguel Rafael Gabriel Gonzaga Francisco de Assis Eugénio de Saxe-Coburgo-Gotha e Bragança), לקרלוש, מלך פורטוגל ואמלי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך פיליפ, רוזן פריז ומארי איזבל, נסיכת אורליאן.
ב-1 בפברואר 1908 בעת נסיעתו של מנואל עם אביו קרלוש, מלך פורטוגל ואחיו לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל בככר מרכזית בליסבון נורו לעברם יריות מתוך הקהל שהצטופף בצדי הדרך. אביו המלך מת מיד, ואחיו נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן ומנואל עלה על כס המלוכה.
מנואל השני הצביע על ראש הממשלה של אביו, ז'ואאו פרנקו, כאחד האחראים על ההתנקשות. ז'ואאו פרנקו הודח, אך המלך לא הצליח לשקם את דימוי המונרכיה בעיני העם. ב-1910 הוכרזה פורטוגל כרפובליקה, והמלך יצא לגלות בממלכה המאוחדת.
בשנת 1913 התחתן מנואל עם אוגוסטה ויקטוריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של וילהלם, נסיך הוהנצולרן ומריה תרזה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, אך לא היו לבני הזוג ילדים.
ב-2 ביולי 1932 מת מנואל בגלות, בטוויקנהאם שבלונדון, ולאחר מותו עברו טענותיו לכתר הפורטוגזי לדוארטה נונו, דוכס ברגנסה, שהיה מהענף המיגליסטי של המשפחה.
חנה ובר

חנה ובר (שמה הספרותי רבקה שזורי; נולדה ב־1948) היא סופרת חרדית ישראלית הכותבת בעיקר לילדים בגילאי תחילת קריאה.

קורות חייה

נולדה ב-1948 בירושלים בשם חנה רבקה יעקובוביץ. אביה הוא הרב חיים יוסף יעקובוביץ, ממייסדי ישיבת קול תורה. גדלה בשכונת רחביה, ולאחר מכן בשכונת בית וגן. למדה בבית הספר חורב, ובסמינר למורות בירושלים. נישאה לרב צבי ובר, ולהם 16 ילדים. כיום הם גרים בשכונת נווה יעקב בירושלים, שם משמש בעלה כרב הקהילה החרדית בשכונה.
בשנת 1975 הצטרפה לצוות הכותבות של שבועון הילדים הדתי "זרקור", והחלה לכתוב תחת השם הספרותי רבקה שזורי. בהמשך היא כתבה בשבועון מרווה לצמא וכן במוסף ילדים שמצורף לשבועון "משפחה". הסיפור הראשון שכתבה היה "בבית שלנו", סיפור פשוט בשפה קלילה המספר את אורח חייהם של משפחה חרדית ואפיזודות קטנות המאפיינות משפחה כזו המונה חמש נפשות.
מדור הילדים הפופולרי ב"זרקור" המשיך בהפסקות קלות עד היום ועבר כמה שינויי שם ושנויי תפאורה (שמות משפחה שונים, מקום מגורים שונה למשפחה), אבל הסגנון נשאר כשהיה.
ספרה הראשון "בבית שלנו" יצא בהוצאת "זרקור" בשנת 1984 ולאחר כרך שני יצאו גם ספריה האחרים.
בשנת 1988 החלה לכתוב בעיתון זרקור סיפור בהמשכים לנוער תחת השם "במעלות התורה", סיפור המתאר נער חרדי בגיל בר המצוה ואת שנתו הראשונה בישיבה קטנה. הסיפור נכתב מתוך הכרות קרובה עם בניה שלמדו בעצמם בישיבה, והספר מבטא את לבטי הבחור החרדי הצעיר. הסדרה זכתה לפופולריות בקרב קוראי העיתון, ויצאה כספר מיד עם סיום פרסומה בעיתון.
שזורי כתבה גם סיפורים קצרים תחת השם הספרותי "חנה בן חי", הוציאה לאור שני קובצי סיפורים תחת שם זה בשמות: "תעלומת הכף הכחולה" ו"כי בא מועד".
אחד מסיפוריה שיצאו לאור כספר הוא הסיפור "ילדה קטנה של פעם", שהוא כעין אוטוביוגרפיה על חוויותיה כילדה קטנה בירושלים של ימי הצנע.
בשנת 2015 עזבה את זרקור.
טרספול

תולדות היישוב

טרספול נוסדה במחצית השנייה של המאה ה-17, ובשל מיקומה על הדרך לבריסק, הואצה התפתחותה הכלכלית, ונקבעו בה ימי שוק וירידים שנתיים.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית. בשנת 1865 חוברה העיירה לקו מסילת הברזל לוורשה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.

יהודי טרספול

יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-18, ואלו נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי. בתחילה היו יהודי היישוב כפופים לקהילת בריסק, אך עד מהרה הקימו קהילה עצמאית, עם בית כנסת ובית עלמין. בשנת 1897 נמנו בעיירה 2,573  יהודים, אך בשנים אלה, וביתר שאת לאחר מלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, והתקיימה בה פעילות ציוניות ופעילות של אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות מצד שכניהם הפולנים, שכללו חרם על עסקיהם. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו יהודים רבים מהיישוב מזרחה, לעבר שטח הכיבוש הסובייטי.
בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני, סבלו יהודי העיירה מגזירות ורדיפות, והם גויסו לעבודות כפייה יומיות. 284 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה גורשו ממנה בידי שוטרים גרמנים ופולנים למיינדזיז'ץ פודלסקי, ומשם שולחו לטרבלינקה.
אלקטרה (סופוקלס)

אלקטרה (יוונית Ηλέκτρα) הוא מחזה טראגי יווני של סופוקלס. התאריך בו הוא נכתב לא ידוע, דמיון בסגנון הכתיבה עם המחזות "פילוקטטס" (409 לפני הספירה) ו"אדיפוס בקולונוס" (401 לפני הספירה) מוביל חוקרי ספרות להניח כי הוא נכתב לקראת סוף הקריירה של סופוקלס. המחזה סובב סביב דמותה של אלקטרה, וסביב נקמתם שלה ושל אחיה אורסטס באימם קליטמנסטרה ובאביהם החורג אייגיסתוס.

רקע

כאשר המלך אגממנון חוזר ממלחמת טרויה עם פילגשו הטרייה קסנדרה, אשתו קליטמנסטרה (שלקחה לה למאהב את אייגיסתוס, דודנו של אגממנון) הורגת אותם. קליטמנסטרה מאמינה כי הניאוף היה מוצדק, מכיוון שאגממנון הקריב את בתם איפיגניה לפני המלחמה, כפי שהצטווה על ידי האלים. אלקטרה, בתו של אגממנון וקליטמנסטרה, הצילה את אחיה התינוק אורסטס מאימהּ על ידי ששלחה אותו לסטרופיאוס מלך פוקיס. המחזה מתחיל שנים מאוחר יותר כשחוזר אורסטס כאדם בוגר עם מזימה לנקמה.

עלילת המחזה

אורסטס מגיע עם חברו פילאדס, בנו של סטרופיאוס, ופדגוג, כלומר חונך (משרת ותיק של אורסטס, שלקח אותו מאלקטרה לסטרופיאוס). מזימתם היא להביא את החונך להכריז שאורסטס מת בתאונת מרכבה, וששני אנשים (שהם לאמיתו של דבר אורסטס ופילאדס) יגיעו זמן קצר לאחר מכן להגיש את צנצנת האפר של שרידי גופתו. 
אלקטרה מתאבלת על אביה, בתחילה לבדה, ואז (בשירה) עם מקהלה שמתלווה אליה. היא מקוננת במרירות, בתחילה בפני אחותה כריסותמיס על שהיא משוכנת באותו בית עם מרצחי אביה, ולאחר מכן בפני אימהּ על רצח אביה. תקוותה היחידה היא שיום אחד יופיע אחיה לנקום. כאשר מגיע השליח עם בשורות על מות אורסטס, נושמת קליטמנסטרה לרווחה. אלקטרה לעומת זאת שבורה מהידיעה. כריסוטמיס אז נכנסת: היא ראתה מְנָחוֹת על קברו של אגממנון ומבינה שאורסטס חזר. אלקטרה מבטלת את טיעוניה, בטוחה שאורסטס מת. לפתע היא פונה אל אחותה עם הצעה להרוג את אייגיסתוס, אולם כריסותמיס מסרבת לעזור בטענה כי התוכנית אינה מעשית. 
אחרי שירת המקהלה מגיע אורסטס, אוחז בידו צנצנת שמכילה לכאורה את אפר גופתו. הוא אינו מזהה את אלקטרה, וגם היא אינה מזהה אותו. הוא מוסר לה את צנצנת האפר והיא מבכה אותה בקינה גדולה, לא מודעת כי למעשה אחיה חי וניצב מולה. לאחר שאורסטס מבין את האמת, הוא חושף את זהותו בפני אחותו הנסערת. היא יוצאת מגדרה מרוב שמחה על שהוא חי, אולם בהתרגשותם הם כמעט חושפים את זהותו, והחונך יוצא מהארמון על מנת לזרז אותם. אורסטס ופילאדס נכנסים לבית ורוצחים את אמו קליטמנסטרה. כשאייגיסתוס חוזר לביתו, הם מניחים את גופתה בזריזות תחת סדין ומציגים לו אותה כגופתו של אורסטס. הוא מרים את הכיסוי ונוכח מי נמצא תחתיו, ואז אורסטס מגלה לו מי הוא. הם מובילים את אייגיסתוס לאח ההסקה והורגים אותו שם - אותו מקום שבו מצא אגממנון את מותו. המחזה נגמר עם הסצנה הזו, לפני שמוכרז מותו של אייגיסתוס.

עבודות דומות

סיפור נקמתו של אורסטס מופיע בסוף האפוס "נוסטוי", והאירועים מסופרים גם באודיסיאה. נושא זה היה פופולרי בטרגדיות היווניות, ויש גרסאות ששרדו מכל שלושת כותבי הטרגדיות היווניות הגדולים: אייסכילוס, סופוקלס, ואוריפידס. הראשון והארוך ביותר הוא נושאות הנסכים בטרילוגיה האורסטיאה של אייסכילוס (458 לפני הספירה). אוריפידס כתב את המחזה אלקטרה. הוא מספר גרסה שונה מאוד של הסיפור מזו של סופוקלס למרות ששניהם נכתבו פחות או יותר באותו הזמן בקירוב.

המחזה בישראל

בשנת 2014 המחזה הועלה בתיאטרון הקאמרי, על פי תרגום מאת אהרן שבתאי, בבימוי כפיר אזולאי, בתפקיד אלקטרה - אולה שור סלקטר, בתפקיד אורסטס- אודי רוטשילד.
מסגד אל-עסכריה

מסגד אל-עסכריה או הקבר הקדוש אל-עסכריה (בערבית مرقد الامامين علي الهادي والحسن العسكري, תעתיק מדויק: מרקד אלאמאמין עלי אלהאדי ואלחסן אלעסכרי) הוא מסגד מוסלמי שיעי השוכן בעיר העיראקית סאמרא.
זהו אחד המסגדים החשובים והקדושים ביותר בעולם השיעי, וככל הנראה הוא נבנה בשנת 944. לפי המסורת, בקבר שנמצא במסגד קבורים שני אימאמים שיעים חשובים, עלי אל-האדי וחסן אל-עסכרי, האימאמים השיעים העשירי והאחד-עשר.
לאחר בנייתו בשנת 944, נבנה המסגד מחדש ושופץ מספר פעמים. 
ב-22 בפברואר 2006 הוא עלה לכותרות בשל הפיגוע במסגד אל-עסכריה. בפיגוע נהרסה כליל כיפת המסגד, והסברה היא שהפיגוע בוצע על ידי ארגון "אל-קאעידה בעיראק" הסוני. על אף שאיש לא נפגע מהפיצוצים, המבנה ניזוק באופן קשה. 
ב-13 ביוני 2007 אירע במקום פיגוע נוסף, למרות האבטחה שהושמה במקום. הפיצוץ הרס את המינרטים שנותרו עומדים לאחר הפיגוע הקודם.
כיפת הזהב הגדולה שכיסתה בעבר את מבנה המסגד נראתה היטב מבעד לקו הרקיע של סאמרא. הכיפה נבנתה בשנת 1905, והייתה בנויה מכ-72,000 חתיכות זהב. גובהה היה כ-20 מטרים ורוחבה כ-68 מטרים.
אנסמבל זמרי מורן

אנסמבל זמרי מורן הוקם בשנת 1998. האנסמבל צמח ממקהלת מורן, שהוקמה לפני כעשרים שנה וממשיכה לפעול עד היום. למקהלה מתקבל כל ילד הרוצה לשיר, מגיל 4 ומעלה, והילדים מתקדמים משלב לשלב, ממקהלת הילדים למקהלת הנוער, עד שהמצטיינים ביניהם מגיעים לשיר באנסמבל הבוגרים. גיל הזמרים באנסמבל הוא בין תשע-עשרה לשלושים, ובהם חיילים מוזיקאים מצטיינים וסטודנטים באקדמיות למוזיקה.
מטרת האנסמבל היא לקדם זמרים צעירים לשירה אמנותית ומצוינות מוזיקלית ולפתח את הזמרה הסולנית. למעשה, כל משתתפי האנסמבל הם זמרים סולנים, ובקונצרטים השונים ניתנת ליחידים מן האנסמבל הזדמנות להופיע בתפקידי סולו. האנסמבל, כמו גם מקהלת הילדים והנוער, מופיע בכל סוגי המוזיקה - מוזיקה עתיקה, בארוק, מוזיקה קלאסית, מוזיקה רומנטית ומוזיקה מודרנית, כמו גם שירים ישראלים ואחרים. 
האנסמבל מבצע בין השאר יצירות מקוריות של מלחינים ישראלים, ביניהם גיל אלדמע, גיל שוחט, מנחם ויזנברג, חיים פרמונט, יחזקאל בראון ושלמה גרוניך.
בשנת 2002 זכה האנסמבל בפרס ראשון בתחרות בינלאומית ביפן ובשנת 1998 זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית "שירת הימים" בישראל. הוא הופיע בפסטיבל באך באורגון, ארצות הברית, בפסטיבל ליטורגיה בגרמניה וייצג את ישראל ב"אקספו 2000" בהנובר, גרמניה. בעונת הקונצרטים 2002-2003 השתתף באופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל ובמיסה ברוויס של מוצרט. כן השתתף בעונת 2003-2004 בסדרות קונצרטים של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון והתזמורת הקאמרית הישראלית.
בקיץ 2005 הוזמן האנסמבל לקחת חלק בפסטיבל באך בטורונטו, קנדה בשירת קנטטות בניצוח הלמוט רילינג.
במאי 2008 הופיעה האנסמבל ביצירת "בלדה על שלושה נביאים" של אלה מילך-שריף ונאווה סמל. בקונצרט, שהתקיים בשצ'צ'ין שבפולין לכבוד יום העצמאות ה-60 של ישראל, השתתפו עוד שתי מקהלות זרות.
נעמי פארן היא המנצחת והמנהלת של מקהלות מורן. לצדה פועלות שרית שטקלר, מנצחת "צעירי מורן" ו"קטנטני מורן", כרמל עמית-אנטוקולסקי כמנצחת-משנה מאז 2009, הדס פארן-אסיה כמורה לקול במקהלות מורן, וכן אייל באט, פסנתרן מקהלות מורן ואולג יקירביץ', שהיה פסנתרן אנסמבל זמרי מורן בשנים 2006-2004 ומאז 2010 הוא פסנתרן מקהלת מורן.
סימנים (טלנובלה)

תקציר הסדרה

הסדרה עוסקת בעיקר על מוזיקה, אהבות, שאיפות, שירים וריקודים ויריבות בין התלמידים בבית ספר לאומנויות.
הפרק הראשון מתחיל כאשר קטלינה פרטיצ'לי (מיקה ריירה) עוברת לגור בביתו של סבא שלה יחד עם אביה וטרסה העוזרת שלהם היא מגיעה בתור נערה חדשה לבית הספר אומנויות שאותו מנהלת פילר (מריה רוחי) מכרה ישנה של אביה. קטלינה פוגשת את דמיאן (סנטיאגו רמנודו) ומתאהבת בו כאשר הם נתקלים זה בזה אבל לדמיאן יש חברה אמה (מקרנה פאס). כאשר היא מגיעה לבית של סבא שלה היא יורדת למרתף של הבית ומגלה את הכדור המסתורי שמביא יצורים ממד אחר בטעות היא פותחת את הכדור והבית מתחיל לרעוד ומגלה שהכדור הוא בעצם שער למימד אחר.
בבית הספר נוצרות חבורות בין הילדים יש להם המון שאיפות להצלחה ובין היתר גם קינאה ואהבה ומריבות.
היא פוגשת את השיבוטים ליאו ואדריאן שהגיעו מתוך הכדור ולכן היה מטאור בשמים.
קטה ודמיאן מתאהבים זה בזה אך אמה עושה הכל כדי להפריד ביניהם ועושה הכל כדי להחזיר את דמיאן אליה. קטה מתחברת עם סופיה, חולייטה ותמרה שהופכות לחברות הכי טובות שלה היא נעשית ליריבה של אמה שרוצה להפריד בינה לבין דמיאן. קוסטה הוא המדען שעבד עם סבא של קטלינה והם יצרו את הכדור הוא נותן לניקולס הוראות כיצד להגן על השיבוטים שיהפכו לאנשים רגילים לגמרי. ולשמור על הכדור כדי שלא יגע לידיים הלא נכונות.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
קלווריה (מחוז משנה)

היסטוריה מנהלית

מחוז-משנה קלווריה הוקם בשנת 1999 במסגרת רפורמה בחלוקה המנהלית של ליטא שנערכה באותה שנה, והוא מורכב משטחים היסטוריים של מחוזות המשנה מריאמפולה ווילקובישק.

דמוגרפיה

מספר תושבי מחוז-המשנה קלווריה נמצא בירידה מתמדת מאז הקמתו: ב-2001 נמנו בו 13,883 איש; ב-2005 נמנו בו 13,492 איש; ב-2011 נמנו בו 12,012 איש; ב-2012 נמנו בו 11,921 איש; ב-2013 נמנו בו 11,777 איש; וב-2014 נמנו בו 11,635 איש.

יישובים

במחוז המשנה עיירה אחת: עיירת המחוז קלווריה, ו-172 כפרים קטנים וחוות.
דרור אהרונוב

קריירה

אהרונוב נולד וגדל בחולון. את צעדיו הראשונים ביצע במגרש הפועל חולון בגיל 9 ואחרי הצטיינות בקבוצות הילדים עלה לקבוצת הנוער של המועדון. מאמנו היה שמעון ברדה ובמסגרת משחקיו בקבוצת הנוער והנערים מצא את הרשת 51 פעמים במסגרת הליגה. לזכותו של אהרונוב 5 הופעות במדי נבחרת הנערים של ישראל. בהיותו בן 17 הועלה לראשונה על ידי המאמן מאיר נמני למשחק הבכורה שלו בהליגה הלאומית, אז הליגה הבכירה, במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל צפרירים חולון מול מכבי חיפה. את שער הבכורה שלו בקריירה כבש בעונת 1987/1988, ובסך הכל כבש בעונה זו ארבעה שערי ליגה ושער אחד בגביע הטוטו. בעונת 1991/1992 נכנס ל"הסגר" לאחר שלא האריך את חוזהו בקבוצה.
בעונת 1992/1993 עבר לשחק במכבי פתח תקווה, במדיה רשם 23 הופעות. בעונת 1993/1994 עבר לשחק בהפועל בת ים מהליגה הארצית, במדיה רשם 30 הופעות ועמה זכה בגביע הטוטו. לאחר מכן חזר לצפרירים חולון אך בעקבות פציעה בשרירי הבטן כמעט ולא שותף.
את שנותיו האחרונות העביר בקבוצת מכבי לזרוס חולון מליגה א', במדיה כבש 15 שערים בשתי עונות, ובגיל 28 פרש ממשחק פעיל בעקבות פציעה טורדנית.
חוקת בלארוס

היסטוריה של החוקה

אומצה בנוסח המקורי של החוקה הראשונה של רפובליקת בלארוס בשנת 1919 והייתה בתוקף עד שנת 1922 כאשר בלארוס נכנסה לברית המועצות והחוקה שוכתבה על-פי הגדרות סובייטיות. לאחר העצמאות בשנת 1991 הפרלמנט הבלארוסי כתב את החוקה הדמוקרטית הראשונה בהיסטוריה של בלארוס.
אומצה בנוסח המקורי שלה במשאל עם ב-15 במרץ 1994 על-פי חוקות המערב. על אף שתוקנה מאז כתיבתה 3 פעמים, עיקריה נותרו בעינם ללא שינוי משנת 2004. החוקה קבעה והנשיא אלכסנדר לוקשנקו קרא להקמת משטר נשיאותי עם סמכויות רבות לנשיא.