הצבא היפני הקיסרי

הקמה

במהלך רסטורציית מייג'י, באו מרבית הסמוראים הנאמנים לקיסר מוצוהיטו מהנחלות סצומה וצ'ושו. לאחר הדחת שוגונות טוקוגאווה וכינון משטר חדש שהתבסס על הדגם האירופאי, ראתה ממשלת יפן בהקמת צבא רשמי, הנאמן לממשלה ולא לאזורים גאוגרפיים ביפן, צעד נחוץ לשמירה על עצמאותה של המדינה מפני האימפריאליזם המערבי.
הצבא החדש, שקיבל את השם "הצבא היפני הקיסרי," קיבל חשיבות רבה יותר עם ביטול שיטת ההאן ב-1871. על מנת להקים את הצבא, הנהיגה הממשלה גיוס חובה ב-1873, שקבע שכל גבר בין הגילאים 17 עד 40 חייב בשירות צבאי בן שלוש שנים, לאחריו שירות בן שנתיים בכוחות מילואים פעילים, ושנתיים נוספות בכוחות מילואים בעתודה. אחד ההבדלים המשמעותיים ביותר בין חברי מעמד הסמוראים לבין חברי מעמד האיכרים היה הזכות לשאת נשק, ולאחר הקמת הצבא הורחבה הזכות לכל הגברים באוכלוסייה.

המשלחת לטייוואן

בדצמבר 1871 נטרפה ספינה מאיי ריוקיו בקצה הדרום מערבי של האי טייוואן. מתוך צוות של 66 אנשים, 54 הוצאו להורג על ידי תושביו הילידים של האי, ו-12 נוספים הצליחו להימלט. בתגובה, ב-1874 נשלחה לאי משלחת עונשין צבאית, במה שהיה הפריסה הראשונה של הצבא והצי מחוץ לגבולות יפן. הצלחת המשלחת חשפה את אחיזתה הרופפת של סין של שושלת צ'ינג באי, ועודדה את היפנים לשוב ולספח אותו.

מרד סצומה

הסדר החדש שכוננה הממשלה ביפן גרם למרמור בקרב קבוצות סמוראים, שהחלו למחות בגלוי. את אחת ממחאות אלה, מרד סצומה, הנהיג טקמורי סאיגו, והמחאה הפכה תוך זמן קצר למאבק מזוין בכוחות הקיסר. בסופו של דבר דיכאו חיילי הצבא הקיסרי החדש את המרד, תוך שהם משתמשים בכלי נשק ובטקטיקות מערביים, וזאת על אף העובדה שבמרכז הכוח הצבאי עמד כוח השיטור של טוקיו, בו היו חברים סמוראים באופן כמעט בלעדי.
במסמך רשמי שפרסם ב-1882, הקריאה הקיסרית לחיילים ולמלחים, קרא הקיסר מוצוהיטו לחייליו ולמלחיו להביע נאמנות מוחלטת לקיסר, וקבע שפקודות מקצין גבוה יותר שקולות לפקודות מהקיסר עצמו. מסמך זה היה הקוד האתי של הצבא והצי היפניים, עד פירוקם ב-1945. מנקודה זו והלאה, נהנה הממסד הצבאי מגישה ישירה לקיסר, תוך שהוא אינו מוגבל על ידי הממשלה האזרחית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה הצבא הקיסרי הצבא המודרני והמיומן ביותר באסיה. עם זאת, הוא הכיל אך ורק כוחות רגלים, וחסר חיל פרשים וארטילריה. כלי הארטילריה שכן היו בנמצא היו מעטים בלבד ובעלי קליבר שונה, דבר שהקשה על אספקת תחמושת.

בין שתי מלחמות העולם

בשנים 1917–1918 המשיכה יפן להרחיב את השפעתה בסין באמצעות מתן הלוואות לגורמים סינים. לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית במהפכת אוקטובר, שלחו מדינות ההסכמה כוחות צבא כדי להלחם בצבא האדום, ואף נשלחה משלחת יפנית לסיביר. הצבא הקיסרי ראה בהתמוטטות הצארים הזדמנות להסיר לתמיד את האיום הרוסי מעליהם, על ידי ניתוק סיביר מרוסיה, והפיכתו לשטח הפקר, אך התוכנית נתקלה בהתנגדות ארצות הברית.
נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ביקש ביולי 1918 מהממשלה היפנית לשלוח 7,000 חיילים כחלק מכוח רב-לאומי שמנה 24,000 חיילים, ונשלח לסיביר. לאחר דיון סוער בדיאט של יפן החליט ראש ממשלת יפן טראוצ'י מסטאקה לשלוח 12,000 חיילים יפנים, אך בתנאי שילחמו תחת פיקוד יפני. בסופו של דבר נשלחו לסיביר 70,000 חיילים, פי עשרה ממה שביקשה ארצות הברית, ובמהרה השתלט הצבא הקיסרי על כל מוקדי היישוב במזרח סיביר ובמחוז פרימוריה.
כוחות הקואליציה נסוגו מסיביר ביוני 1920, לאחר הוצאתו להורג של אדמירל אלכסנדר קולצ'ק בידי הצבא האדום, אך היפנים החליטו להשאר, בעיקר על מנת לבלום את התפשטות הקומוניזם באזור סמוך ליפן, תוך שהם ממשיכים להחזיק במנצ'וריה ובקוריאה. בנוסף, תמך הצבא הקיסרי בממשלה הזמנית של הצבא הלבן שקמה בפרימוריה, אך זו החזיקה מעמד שנה אחת בלבד.
נוכחות הצבא הקיסרי בצפון מזרח אסיה הדאיג את האמריקאים, שחששו שהיפנים מתכננים להשתלט על סיביר ועל מזרח רוסיה. לאחר שנתקבל בלחץ דיפלומטי רב מצד ארצות הברית ובריטניה, ואף לחץ ציבורי בשל העלויות הגבוהות של אחזקת הצבא ברוסיה, הסיג ראש ממשלת יפן קאטו טומוסאבורו את כוחות הצבא הקיסרי באוקטובר 1922.

עלית המיליטיריזם בתקופת שווה

הצבא היפני הקיסרי התרחב בקצב מהיר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ועד 1937 מנה 300,000 חיילים. בניגוד לצבאות במערב, נהנה הצבא הקיסרי מעצמאות מוחלטת מהממשלה האזרחית, והיה אחראי אך ורק בפני הקיסר. למעשה, בתקופת שווה, עם עליית המיליטריזם ביפן, נאלצה הממשלה האזרחית להיכנע לתכתיבי הצבא על מנת לשרוד. הצבא הקיסרי קבע את זהות שר המלחמה, וחוק שנחקק ב-1936 קבע שרק קצין בשירות פעיל רשאי למלא את תפקיד שר המלחמה ושר הימייה. כתוצאה מכך עלה התקציב הצבאי בהדרגה בשנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20, והממסד הצבאי השפיע רבות על מדיניות החוץ של יפן.
בתחילת דרכו נקרא הצבא הקיסרי פשוט "הצבא" (陸軍), אך לאחר 1928, כחלק מנטיית הצבא למיליטריזם רומנטי ומהבנת תפקידו הפוליטי, שונה שמו ל"הצבא הקיסרי."

פאנטיות ופשעי מלחמה

במהלך מלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה נודע הצבא הקיסרי בפנטיות של חייליו, ובאכזריותם כלפי שבויי מלחמה ואזרחים כאחד, כשטבח ננקינג מהווה דוגמה בולטת לכך. לאחר כניעת יפן בקיץ 1945, נשפטו קצינים וחיילים יפנים רבים באשמת ביצוע פשע מלחמה, ובסופו של דבר העמיד בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק למשפט 5,700 אנשים.
ישנן מספר תאוריות לגבי ההתנהגות האכזרית שהציגו חיילים רבים בצבא הקיסרי כלפי אויביהם וכלפי אזרחים לא-יפנים. אחת התאוריות גורסת שהחיילים עצמם היו קורבנות התעללות. הצבא הקיסרי היה ידוע ביחס הקיצוני כלפי החיילים הפשוטים מראשית תהליך האימונים, וכלל לרוב מכות, השפלות ובריונות, שנועדו להחדיר ציות עיוור לפקודות. בצורה זו יכלו הקצינים לשלוח את חייליהם אל מותם, בלא שנתקלו בכל התנגדות. במתקפות אלה, שנקראו מתקפת בנזאי, לעיתים הסתערו החיילים היפנים על האויב כשהם חמושים בכידון רובה בלבד, אף על פי שתחמושת הייתה בנמצא.
חיילי הצבא הקיסרי במלחמת העולם השנייה נודעו בכך שלא נכנעו, והעדיפו למות בהמוניהם. דימוי זה תפס אחיזה במהלך המערכה באוקיינוס השקט, בה כמות השבויים היפנים הייתה זניחה; בקרב על סאיפאן נשבו 921 חיילים מתוך חיל מצב של 31,000, בקרב טאראווה נשבו 17 חיילים מתוך כ-3,600 חיילים, ובקרב אוקינאווה נשבו 10,500-7,500 חיילים מתוך חיל מצב של 117,000 חיילים, כשרבים מההרוגים נאלצו להתאבד. מעבר לעובדה שכניעה סימלה את ההשפלה הגדולה ביותר בצבא הקיסרי, והייתה משולה לבגידה בקיסר עצמו, הנחילו הקצינים היפנים לחייליהם את הרעיון שאם ייכנעו, שוביהם האמריקאים או הבריטים יענו אותם. בשל כך היה יחסם של החיילים היפנים כלפי שבויי המלחמה שלהם קשה ביותר, והיה מלווה באלימות ואכזריות, והדבר אף הוביל להתאבדויות המוניות של חיילים ואזרחים במהלך הקרב על סאיפאן ובקרב אוקינאווה.

המטה הכללי הקיסרי וסמכותו של הקיסר

בחלק הראשון של תקופת שווה החזיק הקיסר הירוהיטו בפיקוד העליון על הצבא והצי, כפי שציין סעיף 11 לחוקת מייג'י. לפיכך, היה הירוהיטו מפקד המטה הכללי הקיסרי, שנוסד ב-1937, ובו התקבלו כלל ההחלטות הצבאיות.
מקורות ראשוניים, כגון יומניהם האישיים של פומימרו קונואה ושל קואיצ'י קידו, מכילים תיאורים מפורטים של פגישות לא רשמיות שערך הקיסר עם שריו ועם הגנרלים שלו במטה הכללי, ומוכיחים שהירוהיטו היה מעודכן בנושאים צבאיים, ואף שאל שאלות והורה על שינויים בפעילות המבצעית.
במקרים מיוחדים ובודדים התקבלו החלטות צבאיות במועצה קיסרית. במועצה זו התקבלו החלטות כגון פלישה לסין, הרחבת המלחמה לכלל דרום מזרח אסיה ולאוקיינוס השקט, ובסופו של דבר החליטה על סיום המלחמה. לאחר כניעת יפן, ובהתאם להחלטת המועצה, נשא הירוהיטו לראשונה נאום פומבי ששודר בכל רחבי המדינה, בו הורה הקיסר על כניעה לכוחות בעלות הברית.

כוחות ההגנה העצמית

סעיף 9 לחוקת יפן הוא סעיף בחוקת יפן האוסר על המדינה להשתתף במלחמה ואוסר יישוב סכסוכים בינלאומיים תוך שימוש בכוח. הסעיף נכנס לחוקה החדשה של יפן כדי למנוע את עליית המיליטרזים ביפן, שהצעיד אותה למלחמת העולם השנייה. עם זאת, ב-1947 נוסד כוח הביטחון הציבורי, וב-1954, בשלבים הראשונים של המלחמה הקרה, הפך כוח הביטחון לבסיס שעליו קמו כוחות ההגנה העצמית של יפן. אף על פי שכוחות ההגנה קטנים משמעותית מהצבא הקיסרי במספר הלוחמים, ומטרותיו הגנתיות בלבד, הוא אחד מהצבאות המתקדמים בעולם.

המשך התנגדות

מספר חיילי הצבא הקיסרי היפני המשיכו להלחם, בנפרד, במקומות מבודדים באיי האוקיינוס השקט עד שנות ה-70, כשהחייל האחרון נכנע ב-1974. היראו אונודה, קצין מודיעין שנכנע בפיליפינים במרץ 1974, וטרואו נקמורה, שנכנע במורוטאי שבאינדונזיה בדצמבר של אותה שנה, היו שני חיילי הצבא הקיסרי האחרונים שנכנעו.

אידאולוגיה

הלאומנות היפנית התפתחה החל בסוף המאה ה-19, סביב הרעיון של "מדינה עשירה - צבא חזק." הלאומנים ראו ביפן אדמה קדושה, ובתושבי גזע מיוחד, על פי משנות שונות של בודהיזם יפני ושל שינטו. שירות בצבא הקיסר נחשב לשירות עבור הקיסר, והחיילים אומנו להאמין שמוות בשדה הקרב הוא הכבוד הגדול ביותר שהם יכולים לחלוק לו, זאת על פי ערך הנאמנות של הבושידו.
ערך ייחודם ועליונותם של היפנים הביא עמו חוקים נוקשים: כניעה, נפילה בשבי או הפסד נחשבו לעלבון הגדול ביותר, וחייל שלא העדיף למות מאשר להלכד הביא בושה על עצמו ואף על משפחתו ביפן. לפיכך, נהגו החיילים היפנים להלחם עד החייל האחרון, ערכו התקפות בנזאי, וכשלא יכלו לתקוף יותר, העדיפו להתאבד. סדאו אראקי, גנרל בצבא הקיסרי ותאורטיקן צבאי, ניסח גרסה צבאית של קוד הבושידו, והטמיע אותו באימונים ובחינוך הצבאי. לאחר גיוסו נדרש כל חייל להתנתק לגמרי מעברו, וכחייל עמד לנגד עיניו כבודה של יפן בלבד.
בנוסף על כך, השתמש הצבא בדמותו של הקיסר בהקשרה הדתי. אף על פי שבתקופת מייג'י ובתקופת טאישו היה הקיסר דמות סמלית בלבד, בעוד הביורוקרטים שתחתיו החזיקו בכוח האמיתי, מעמדו כדמות אלוהי נשמר. על אף היותו המפקד העליון של הכוחות המזוינים של יפן, נטה הקיסר הירוהיטו לאשר כל החלטה של מועצת המלחמה העליונה. בנוסף, על מנת לחזק את הקשר שלו לצבא, לבש הקיסר את מדי הצבא הקיסרי.