google/wiki40b huggingface dataset:
הגמוניה

בסיסי הכוח ואופן הפעילות

עיקר כוחה של ההגמוניה היא העובדה שהיא איננה נתפסת כלל כעמדה או אידאולוגיה קיימת, בהן ניתן להיאבק או לשנותן, אלא חלק בלתי-נפרד מהחיים, עובדה מוגמרת ומוחלטת. במידה רבה היא איננה מהווה מטרה לביקורת ציבורית או תרבותית, אלא כאשר מעמדה מתערער ומתחילים להיווצר סדקים בערכיה, והאינטרסים האמיתיים העומדים מאחוריה מתחילים להתגלות.
דרך פעולתה של ההגמוניה היא רב-מוקדית, והיא משתפת באופן מלא את כל הרבדים בחברה תוך מתן ביטוי לכל אחד ואחד מהם. בדרך זו, מתעצמת תחושת ההשתתפות, והמעמדות השונים, גם המדוכאים, מזדהים איתה ועם האינטרסים של המדכאים. עמדה זו הנה עמדת המוצא בפרדיגמה המרקסיסטית.
לפי גראמשי, מכתיבה הקבוצה ההגמונית ומגדירה את "כללי המשחק" לפיהם מתנהלת המדינה, ומכתיבים את עקרונות היסוד לחוקיה, מוסדותיה ועקרונותיה החברתיים. הקבוצה ההגמונית לפי גראמשי, שולטת בתרבות כמו גם במוסדות מרכזיים של המדינה והחברה האזרחית. הוא מגדיר את "משולש השליטה" - תרבות / חברה / מדינה - דרכו מנחילה הקבוצה ההגמונית את תפיסת העולם שלה, באופן נרחב, לכלל אוכלוסיית המדינה.
בניגוד לאידאולוגיה גרידא, ההגמוניה היא מערכת תרבותית שלמה, המופיעה בכל ההיבטים של החיים האינטלקטואליים ושל חיי היום יום של החברה. ההגמוניה משתפת את כל הרבדים של החברה ונותנת להם ביטוי, ובכך מביאה לתחושה של השתתפות מצד המעמדות המדוכאים ולהזדהות שלהם עם האינטרסים של מדכאיהם (לפי הגישה המרקסיסטית).
ההגמוניה היא מערכת בלתי מודעת של שליטה - האלמנטים השונים של התרבות ההגמונית אינם נתפסים כחלק מתרבות או מאידאולוגיה שלטת, ולעיתים אף לא כחלק מהמציאות החברתית, אלא כעובדות מציאותיות וטבעיות (ראו פטישיזם של סחורות לדוגמה). עובדה זו מהווה את מקור כוחה האמיתי של ההגמוניה, שכן זו אינה נתפסת כאחת מן האידאולוגיות הקיימות, שניתן להיאבק נגדן, אלא כבסיס החיים החברתיים. ההתייחסות אליה כאל עובדה שרירה וקיימת, מביאה לכך שאין עליה עוררין או ניסיון לחלוק על קיומה ומהותה.
עקב כך, הגמוניה לרוב אינה מטרה לביקורת ציבורית. ביקורת כזו מתעוררת רק כאשר מעמדה של ההגמוניה מתערער - כאשר מעמד אחר מתחיל לאגור כוח ולערער על מיקומו של המעמד ההגמוני.

הגמוניה בתקשורת

ערכיו של המעמד השליט בחברה וכן האידאולוגיה השלטת מועברים לציבור באמצעות מנגנון שליטה לא כוחני של חשיפה לתכנים תקשורתיים מתוך בחירה. הקהל צורך תכנים אלו מרצון, ולכן הללו נתפסים כמובנים מאליהם, והצופים סוברים שכך החברה אמורה להיראות. הציבור מאמץ מרצון את האידאולוגיה, סמלי הסטטוס וסגנון החיים של המעמד השליט כפי שהם מוצגים בתקשורת. האליטה למעשה איננה צריכה לכפות את שלטונה בכוח הזרוע, אלא באמצעות הטמעת ערכים בחברה. לפי גישה זו, יש לבחון את התכנים שנצפים בתקשורת על מנת לאתר את הערכים האידאולוגיים החבויים בהם, כמו קפיטליזם צרכני ותחרותיות. על ידי מנגנון שליטה זה, האליטה שואפת לדכא את העם מבלי ידיעתו, משיגה את הסכמת הנשלטים ובכך מונעת מרידה והתנגדות של המעמד הנשלט.
30 בפברואר

חודש פברואר כולל בדרך כלל 28 ימים, ובשנה מעוברת 29 ימים. עם זאת, שלוש פעמים בהיסטוריה, פעם אחת בשוודיה ופינלנד ופעמיים בברית המועצות, היו בחודש פברואר 30 ימים.

שוודיה ופינלנד: 30 בפברואר 1712

בשנת 1699 הוחלט בשוודיה (שכללה אז גם את פינלנד) על מעבר מהלוח היוליאני ללוח הגרגוריאני, שהונהג במדינות השכנות למעלה מעשור קודם לכן. אבל השוודים לא רצו 'לדלג' באמצע השנה על אחד עשר ימים, כפי שעשו המדינות האחרות (מכיוון שהלוח היוליאני נמצא אז בפיגור של 11 יום לעומת הלוח הגרגוריאני), ובחרו לפרוס את התיקון על פני מספר שנים ולהפחית יום אחד בכל שנה (הדעות חלוקות אם הכוונה הייתה להפחית יום אחד בכל אחת מהשנים 1700–1710 או לבטל את ימי 29 בפברואר בשנים 1700–1740), עד שיתאחדו עם יתר המדינות שכבר עברו ללוח הגרגוריאני.
בסופו של דבר, ההחלטה לא החזיקה מעמד. בשנת 1700 אכן בוטל ה-29 בפברואר (כנדרש לפי הלוח הגריגוריאני, אך בניגוד ללוח היוליאני), אבל בשנים הבאות הפסיקו השוודים להחסיר יום. ואז גילו השוודים שהם נותרו לבד עם "הלוח השוודי" - עשרה ימים מאחורי מדינות הלוח הגריגוריאני, ויום לפני מדינות הלוח היוליאני, דבר שהקשה על התקשורת ועל המסחר עם מדינות אחרות.
בינואר 1711 הכריז המלך השוודי קרל ה-12 על ביטול התוכנית המקורית וחזרה ללוח היוליאני. לשם כך היה עליו להוסיף יום אחד, והוא עשה זאת בחודש פברואר 1712. כך, בשנת 1712, הוסיפו השוודים יומיים לחודש פברואר, במקום יום אחד, וספרו בו 30 יום.
בשנת 1753 דילגו השוודים על 11 יום (בקצרם את חודש פברואר ל-17 ימים) והצטרפו ללוח הגריגוריאני.

ברית המועצות: 30 בפברואר 1930 ו-1931

באוקטובר 1929 הונהג בברית המועצות הלוח המהפכני הסובייטי. בלוח זה היו בכל תריסר החודשים, כולל פברואר, 30 ימים, ועוד 5 ימי פגרה (בשנים מעוברות - 6 ימים) שלא נכללו באף חודש (לוח זה דומה ללוח השנה האתיופי). בשנים 1930 ו-1931 נהג בברית המועצות הלוח המהפכני, ולכן היו בכל החודשים 30 יום, לרבות בפברואר. בתחילת שנת 1932 עודכן הלוח הסובייטי והונהגו בו חזרה החודשים המקובלים.
השפלה (רגש)

השפלה היא תחושת אי-נוחות נפשית ובפרט תחושת פגיעה בכבוד, הנגרמת לאדם כתוצאה מיחס (אמיתי או מדומה) של אנשים אחרים: אליו, להתנהגותו או למאפיינים כלשהם הקשורים אליו. עוצמת תחושת ההשפלה קשורה בפער שבין הדימוי העצמי ותחושת הכבוד של המושפל לפני ואחרי שהושפל. במקרים קיצוניים עלולה השפלה לדחוף את האדם לביצוע פעולות קיצוניות, עד כדי התאבדות.

מניעים ודרכים להשפלה

השפלתו של אדם נעשית מסיבות שונות כמו כדרך של ענישה, עינויים או התעללות ונקמה. מניע נוסף הוא רצון להביע מחאה, לדוגמה: הטחת עוגה בפניו של מדינאי בעת שהוא מופיע בעצרת עם. השפלה עלולה להיווצר גם על ידי האדם המושפל עצמו, ללא מעורבות חיצונית, כתוצאה ממעשה או מחדל שלו הפוגעים בכבודו.
קיימות דרכי השפלה רבות, המשמשות לענישה, לעינויים ולהתעללות. אפשר לכפות על המושפל לשהות בעירום בפרהסיה, לאנוס אותו ללבוש את לבושו של בן המין השני, לכפות עליו פעילות מינית ועוד. כמה מהדרכים הנפוצות ביותר הם לעג או הוצאת דיבה.

השפלה קבוצתית

השפלה שאינה מכוונת כלפי אדם מסוים, אלא כלפי קבוצה חברתית שלמה היא אחד ממאפייני הגזענות. דוגמה קיצונית לכך היא השפלתם של יהודים בגרמניה הנאצית. תחושת השפלה עשויה להיות משותפת לעם או למדינה, כאשר נכפו עליהם תנאים משפילים בעקבות תבוסה. חלק מהעם הגרמני האמין כי חוזה ורסאי, שעליו נאלצה גרמניה לחתום בעקבות תבוסתה במלחמת העולם הראשונה מהווה השפלה וכי תנאיו אינם הוגנים. כך גם הסכם גוליסטן נחשב משפיל עבור העם האיראני.

השפלה בימי הביניים

ההשפלה בימי הביניים הייתה נפוצה ומגוונת והיא אף במרבית המדינות (בעיקר באירופה) הייתה מעוגנת בחוק.
דוגמה נפוצה לכך היה עמוד הקלון, לשם הוצמדו עבריינים שנאשמו במגוון עבירות, חלקם הגדול עבירות פעוטות.
כמו כן נשים שהורשעו בניאוף הושפלו באמצעות גזיזת שיער ראשן בפומבי.
השפלה באמצעות זפת ונוצות שימשה גם כענישה גופנית, וגרמה להרחקת המושפל מהציבור למספר ימים.
בחלק מהערים בדרום צרפת גבר ואישה שנתפסו מנאפים נאלצו לרוץ ברחובות העיר קשורים יחד בצורה משפילה ולספוג מלקות לאורך הדרך.
סוחוי-7

סוחוי Su-7 המקורי (פיטר איי)

עם ייסודו ב-1953, החל ה-OKB-51 הסובייטי לעמול על פיתוחו של מטוס יירוט חדש בעל כנפיים משוכות. אב הטיפוס הראשון שיוצר כונה S-1, והוא המטוס הסובייטי הראשון בעל מייצב מתכוונן, כך שיוכל לנצל כל תנועה של הגה הגובה שלו, וכונס אוויר בעל יכולת תזוזה, לניהול אופטימלי של זרימת האוויר לתוך המנוע. זווית כנפיו של המטוס הייתה כ-60 מעלות מגוף המטוס והייתה לו מערכת שליטה הידראולית ומושב מפלט חדשני. 
טיסת הבכורה של אב הטיפוס התקיימה ב-7 בספטמבר 1955. באפריל 1956, לאחר שהותקן לו מבער אחורי, המטוס קבע שיא מהירות חדש של חיל האוויר הסובייטי - כ-2,170 קילומטרים בשעה. המטוס תוכנן להיות מחומש בתותח Nudelman N-37 בקוטר 37 מ"מ וב-32 רקטות 57 מ"מ (2 אינץ') בנקודת החימוש הגחונית. באב טיפוס השני, ה-S-2, נעשו כמה שינויים אווירודינמיים, אך המטוסים היו לא אמינים בשל המנוע שהותקן בהם. רק 132 מטוסים יוצרו בין השנים 1957-1960 ונכנסו לשימוש סדיר בחיל האוויר הסובייטי בשנת 1959 כמטוסי Su-7.

סוחוי Su-7B

פרק זה דורש עריכה. אתם מוזמנים לתרום לוויקיפדיה ולערוך אותו. הסיבה לכך: תרגמת ושימוש לא נכון במושגים.
ב-31 ביולי 1958 החלה הזרוע הטקטית של חיל האוויר הסובייטי לפתח דגם של מטוס הסוחוי Su-7 שיועד לשמש כמפציץ שיוכל להחליף את מטוס האיליושין Il-10 המיושן.האב טיפוס הראשון של המטוס היה ה S-22 שבגוף המטוס שלו שלבו חלקים חדים על מנת שיוכל לטוס במהירות גבוהה ובגובה נמוך. טיסת הניסוי הראשונה של ה S-22 התקיימה במארס 1959,והוא נכנס לשרות בשנת 1961 כמטוס ה Su-7B.
מבחינה תפעולית המטוס היה פגיע בעת נחיתה בעקבות שילוב של מהירות נחיתה גבוהה במיוחד שנעה בין  340-360 קילומטר לשעה, ראות לא טובה מתא הטייס וחוסר במערכות נחיתת מכשירים  דבר שהקשה מאוד על פעילות הנחיתה במיוחד בתנאי מזג אוויר ירודים ובשדות תעופה לא טובים. בין השנים 1961-1962 ערך פאבל סוחוי ניסוי במדפי נשיפה, שבמסגרתו נוצר אב טיפוס חדש ה-S-25 אבל יתרונותיו של הS-25 על אבות הטיפוס הקודמים היו מועטים לעומת חסרונותיו. באבות הטיפוס הראשונים של המטוס נוסו גם רקטות מסוג JATO שהפכו אותו לשימושי יותר, במיוחד ביכולות היירוט שלו, והוכנסו לשימוש באב הטיפוס Su-7BKL שהיווה בסיס למטוס הסוחוי 17.
קילטרטן

קילטרטן הוא פרסום אוונגרדי שהוגדר כ"כתב עת חד-פעמי", שיצא בתל אביב בשנת 1964 בכמה מאות בודדות של עותקים ועסק בשירה ואמנות. שמו נלקח משירו של המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס "טייס אירי צופה מותו". עורכיו של כתב-העת היו המשורר מקסים גילן ונחום קיין (שם העט של נחום כהן, שהיה אז חייל). כמו כן השתתף בעריכה מאיר ויזלטיר. 
קילטרטן נחשב חריג בתולדות הפרסומים הספרותיים הישראליים, חלק מייחודו הוא בשאיפתו להיות כתב עת חד-פעמי. בגיליון היחיד שלו כתבו מאיר ויזלטיר, ברנרדוס לוציוס, מיכאל קרבובי, הצייר ניצן אביב, המחזאי יוסף מונדי, דפנה ערוד, יאיר הורביץ ויונה וולך שטרם מלאו לה 20. בגיליון התקיים גם ראיון עם הפסל יצחק דנציגר (יוצרו של הפסל נמרוד).
קילטרטן הציב את עצמו משמאל לרוח האוונגרד שאז החלה לנשב בעולם הפואטי של ישראל. בגיליון הפנו עורכיו מכתב מתריס לנתן זך, עורך כתב העת "יוכני", ולגבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", בו כתבו:
"בעיני חלק מהציבור הנכם נחשבים כמי שמייצגים את הזרם החדש... אין אנו סבורים שאתם ממלאים את החובה המוטלת על כתבי עת בעלי רמה, בישראל, בחלק הראשון של שנות השישים, במאה העשרים... קילטרטן, שהוא אולי כתב העת הראשון בישראל שאינו מתימר ליהפך לתקדים, פונה אליכם: חדלו להעריך ספרות ואמנות טובה".
בנוסף, ניסח העורך מקסים גילן מכתב הקורא לוועידת פרס נובל לספרות להעניק את הפרס למשורר עזרא פאונד, על אף היותו פשיסט, בשל השפעתו הגדולה על השירה. 
קילטרטן הרבה ללעוג לפרובינציאליות הישראלית של אותה תקופה ובז למשוררים הוותיקים. הוא כלל כתיבה רעננה ועיצוב לא מוקפד, על גבול הפנזין. כיום עותקיו של פרסום זה נדירים ויקרים, אך אפשר לקרוא אותו דרך רשת האינטרנט. "קילטרטן" השפיע על כתבי עת שיצאו לאחר מכן בשנות השבעים ומשפיע עדיין על כתבי עת בעלי נטיות אוונגרדיות כ"מעין" ו"כתם"].
ג'ונת'ן קלץ

ביוגרפיה

קלץ נולד בניו יורק ולאחר מכן עבר עם משפחתו לקנדה, אביו יהודי ואמו גרמנייה שהיגרה מהמבורג.
ב-2004 הוא שיחק בארבעה פרקים של דגראסי - הדור הבא.
ב-2005 שיחק בסרט "כלה להשגה" לצד הת'ר גראהם.
ב-2007 הוא שיחק בסרט אמריקן פאי מציגים: בית בטא".
ב-2009 הוא החל לשחק את עוזרו של ארי בסדרת הדרמה של HBO "הפמליה" וגם שיחק בסרט של דיסני "אבא בצרה".
בשנת 2011 שיחק בסרט "נשף סיום" את הדמות בה מאוהבת הגיבורה הראשית.
הוא הופיע גם בפרקים של סדרות הטלוויזיה נעדרים והעוקץ. בשנת 2013 שיחק בסרט הנעורים "21+" לצד מיילס טלר.
יהונתן כיס-לב

ציור

כיס-לב גילה עניין באמנות חזותית מגיל צעיר. הוא למד בתיכון תלמה ילין לאמנויות ובארגון הקולג'ים הבינלאומיים Pearson UWC בקנדה. בשנת 2007 הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בתל אביב, בשם "התחלות: נווה צדק ויפו". בשנים שלאחר מכן החל לפתח טכניקות אשר, על פי האמן, סייעו לו לצייר כמו ילד, בצורה חופשית. סגנונו מזוהה כנאיבי.
במקביל, החל בשנות העשרים המוקדמות שלו, כיס-לב החל בריסוס סיסמאות גרפיטי פוליטי למען עובדים זרים בדרום תל אביב, למען הקהילה הגאה בישראל, ולמען תהליך השלום עם הפלסטינים. עבודותיו הפוליטיות, אשר בתחילה היו טקסטואליות, החלו אט אט ללבוש סימנים חזותיים, כגון בעבודה "שרוליק וחנדלה", המתארת את דמותו של שרוליק הישראלי וחנדלה הפלסטיני מחבקים זה את זה, יצירה אשר לא כללה טקסט כלל.
במאמצים להשתמש באמנות כגשר בסכסוך הישראלי פלסטיני, הצטרף כיס-לב בשנת 2011 כמקים שותף לפורום אמנים ישראלים-פלסטינים בחסות פורום המשפחות השכולות למען שלום. במסגרת הפורום האמנים הפלסטינים למדו מהמשתתפים הישראלים על השואה וביקרו לראשונה במוזיאון יד ושם. בשנת 2014, נוכח אירועי האינתיפאדה השקטה, כיס-לב חבר לפעילת השלום הפלסטינית רימאן ברקאת והשניים כינסו מספר כנסים לדו-קיום תחת הכותרת "הללויה - דיאלוג ישראלי פלסטיני." נוהג לתרום מעבודותיו למען מטרות חברתיות כגון עמותת אח בוגר אחות בוגרת ישראל ועמותת גיבורים קטנים.

משחק

כיס-לב הופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל תשע בתחרות "קול השנה" בהנחיית גיא מרוז בשנת 1995 בערוץ הראשון. לאחר מכן הופיע בתוכניות כגון "קצפת" לצד מיכל ינאי (1996), "טושטוש" לצד יעל בר זוהר (1997) ובתוכניות נוספות. ב-1998 נבחר להנחות את תוכנית הילדים "בלבלב" לצד אפרת רייטן (1998-2000). שיחק באופרת הסבון "אהבה מעבר לפינה" לצד יהודה לוי בשנים 2003–2004. כמו כן עסק בדיבוב ובקריינות עבור מיזם ספרי האודיו סוניקבוקס.
כרמי יוגב

כרמי יוגב (17 בנובמבר 1918 - 11 בינואר 2010) היה איש חינוך ישראלי, מנהל גימנסיה הרצליה.

ביוגרפיה

יוגב נולד בבאר יעקב וסיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-1936. לאחר מכן למד באוניברסיטה העברית, שם סיים בתואר מוסמך למדעים. עשה דוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 1945 החל ללמד בגימנסיה הרצליה את מקצועות המתמטיקה והפיזיקה. מ-1953 שימש כסגן-מנהל, ומ-1963 כמנהל, בתחילה במשותף עם הד"ר ברוך בן יהודה. החל משנת 1989 החל לשמש כנשיא הגימנסיה.
עם כניסתו לתפקיד מנהל הגימנסיה, הנהיג ד"ר יוגב חידושים בגימנסיה: הפריעה לו במיוחד העובדה שהימים הראשונים והאחרונים של שנה"ל הם ימים מבוזבזים: שעות הלימודים אינן רבות, והאווירה היא של חופשת קיץ. בהתאם להנחיה שלו, למדו התלמידים החל מיום הלימודים הראשון שש ושבע שעות, וכך היה עד ליום הלימודים האחרון. התעודות לא חולקו ביום הלימודים האחרון, אלא רק שלושה ימים לאחר תחילת החופש הגדול. יוזמה נוספת של כרמי הייתה מוסד ערב השבת, שנועדה לספק תעסוקה לתלמידים בליל שבת. בכל ליל שבת, בשעה תשע בערב, נערכה לתלמידים מסיבה במועדון הגימנסיה, שהשתתפות בה לא הייתה חובה. כדי לשמור על סדר במסיבה, ולהרגיע את ההורים המודאגים, הוצב בכל ליל שבת מורה אחד על משמר השקט והסדר. 
במסגרת פעילותו הפדגוגית יזם את הקמת ה"פנימייה הצבאית" שהייתה מסונפת לגמנסיה, וכן פעולות חברה מחוץ ללימודים הפורמליים. ביצע שיפורים בשיטות ההוראה ופעל לרה-ארגון של החינוך בתיכון בישראל ולשינוי במערכת בחינות הבגרות. כמו כן שמש כמרצה להוראת המתמטיקה באוניברסיטה העברית. השתתף בפורמים רבים לענייני חינוך וכן בהרצאות במסגרות שונות בתחום.
נמנה עם מערכת האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער". נפטר בגיל 92.
טום יוול

ביוגרפיה

נולד בשם סמואל יוול תומפיקנס בעיר אוונסבורו שבקנטקי. בצעירותו הוא למד משחק בקורס קיץ ביחד עם כוכב הקולנוע דון אמיצ'י לפני שנסע לניו יורק ללמוד בבית הספר "אולפן השחקנים" לצידם של מונטגומרי קליפט וקארל מולדן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת בצי האמריקאי.

קריירת משחק

יוול החל את הקריירה שלו בתיאטרון באמצע שנות ה-30 והתגלה לראשונה לאחר שחזר משירותו הצבאי בקומדיה ההוליוודית של ג'ורג' קיוקור "צלע האדם" בתפקיד וורן בעלה הבוגד של דוריס אטינגר (ג'ודי הולידיי). הוא שיחק תחת קיוקור גם בדרמה "חיים משלה", תחת הבמאי האגדי פריץ לאנג בסרט המלחמה "American Guerrilla in the Philippines" בתור החייל ג'ים מיטצ'ל לצידו של טיירון פאוור ולצידם של הצמד הקומי אבוט וקוסטלו בקומדיה "אבודים באלסקה".
בשנת 1952 שיחק בתפקידו האהוד והמוערך בקריירה שלו, המוציא לאור ריצ'רד שרמן במחזה "חטא על סף ביתך". ההצגה הייתה ללהיט גדול בברודוויי ויוול זכה על תפקידו בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי. המחזה עובד קולנועית בשנת 1955 על ידי בילי ויילדר, שליהק את יוול לתפקיד שרמן לצידה של הכוכבת מרילין מונרו. יוול סיפק הופעה נהדרת נוספת שזיכתה אותו בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי.
בשנת 1956 הופיע יוול בתפקיד סוכן התקשורת האלכוהוליסט טום מילר המנסה לסייע לזמרת ג'רי ג'ורדן (ג'יין מנספילד) להצליח ככוכבת בקומדיה המוזיקלית "The Girl Can't Help It". בשנת 1960 קיבל יוול סדרה קומית על שמו, "המופע של טום יוול" שירדה מהמסכים לאחר עונה אחת. ב-1962 השתתף בעיבוד הקולנועי של הנרי קינג לרומן הספרותי "ענוג הוא הלילה".
לאחר שנים בקולנוע ובתיאטרון זכה יוול להצלחה גם בטלוויזיה, בזכות תפקידו בסדרת הדרמה "ברטה" בתור הבלש בדימוס בילי טרומן. על משחקו בסדרה הועמד יוול לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר.

חיים אישיים

יוול היה נשוי במשך שנה אחת לג'ודית אבוט, בתו של במאי התיאטרון ג'ורג' אבוט, עד לגירושיהם. הוא היה אב לילד אחד מאשתו השנייה מריג'ו סנבורן, שלה היה נשוי עד מותו.
יוול נפטר מנסיבות בריאותיות ב-12 בספטמבר 1994 בבית החולים "Motion Picture & Television Country House and Hospital" שבשכונת וודרלנד הילס, לוס אנג'לס בגיל 85.
טרטיף

טרטיף (מצרפתית: Tartuffe) היא קומדיה מאת המחזאי הצרפתי מולייר, המצטיינת בסגנונה החריף והעוקצני ובביקורת הנוקבת שבה על אנשי הדת והכנסייה, ונחשבת לאחת המעולות שביצירותיו. הדעות חלוקות אם יש ב"טרטיף" ביקורת על נוכלים במסווה של קנאות דתית בפרט או שמא יש בו ביקורת על הדת עצמה. דמותו של טרטיף עצמו הפכה זה מכבר שם נרדף לצבוע ונוכל. המחזה הועלה לראשונה על הבמה במלואו ב־1667.

העלאת המחזה

המחזה עורר את חמתם של הכמורה והחוגים הדתיים בצרפת שראו במולייר כופר ואסרו על הצגתו של "טרטיף" בציבור. תקופה מסוימת היה המחזה מועלה בהופעות פרטיות בגרסאות מקוצרות עד שלבסוף הועלה באופן מלא ובפני קהל צופים גדול ב־5 באוגוסט 1667, דבר שרק הגביר את חמת הכנסייה. אחרי שנתיים של התפלמסות חריפה שהתנהלה בין מולייר ואנשי הדת, התערב בעניין המלך לואי ה-14 והמחזה הועלה שנית ב־5 בפברואר 1669, לאחר שהסוף הרע הוחלף בסוף טוב, המציג את המלך כמי שמציל את המצב ומעניש את האשמים. מאז ועד היום המחזה מוצג ואהוב והוא ידוע מאוד.

המחזה בעברית

המחזה תורגם לעברית לראשונה על ידי נחמן רוזנקרנץ ב-1901, ומאוחר יותר בידי נתן אלתרמן והועלה פעמים רבות בתיאטראות בישראל. בשנת 1970 בתיאטרון חיפה, בבימוי ג'ילברטו טופאנו, בתפקיד טרטיף עודד קוטלר. בשנת 1974 בבימויה ובתרגומה של עדנה שביט, בתיאטרון באר שבע בתפקיד טרטיף דב רייזר. תרגום נוסף הוא של יהושע סובול, בגרסה שהובלעו בה רמיזות טקסטואליות וחזותיות ליחסי דת-מדינה בישראל, והועלה פעמיים בתיאטרון גשר בבימוי יבגני אריה, פעם ראשונה ב-1995, עם ישראל דמידוב בתפקיד טרטיף ופעם שנייה ב-2009, עם אלכסנדר סנדרוביץ' כטרטיף, בהשתתפותה של חנה לסלאו. המחזה עלה בשנת 2014 בתיאטרון בית ליסין בתרגום מחורז וממושקל של אלי ביז'אווי, תרגום שזכה בפרס קרן רבינוביץ' לתרגום מחזות על שם עדה בן נחום לשנת 2014 ולימים ראה אור בהוצאות "לוקוס" ובבימויו של אודי בן משה ובכיכובם של ששון גבאי כאורגון ומיה דגן כדורין.

העלילה

טרטיף, איש דת נוכל וצבוע מצליח להשיג דריסת רגל בביתה של משפחה נכבדת. אורגון אבי המשפחה (אותו גילם מולייר) ואימו הזקנה מאדאם פרנל מאמינים להעמדות הפנים שלו, מעריצים אותו ובטוחים שהוא אכן איש צדיק שכולו טוב לב וחסד. האמון של אורגון בטרטיף כה חזק, עד שמריאן, בתו, נדרשת על ידו להתחתן עם טרטיף במקום עם אהובה, ואלר. אלמיר, אשתו של אורגון, דאמיס בנו, דורין המשרתת ושאר בני המשפחה מבינים שמדובר בנוכל ומנסים להאיר את עיניהם, אולם מאמציהם אינם מועילים להם.
לבסוף מוצאת אלמיר כיצד לחשוף בפני אורגון בעלה את פרצופו האמיתי של טרטיף: היא מחביאה את בעלה מתחת לשולחן מכוסה במפה, מורה לו לשמור על שקט ומזמנת את טרטיף למקום. אורגון הנדהם רואה כיצד טרטיף מחזר בלהט אחרי אשתו ומבין שמדובר בנוכל, אך מאוחר מדי: אורגון העריץ את טרטיף וראה בו את ידידו הטוב ביותר ולכן העניק לו מסמכים חשובים בהם הוא משתמש כעת כדי לקבל בעלות מלאה על הבית ולפנות משם אותו ואת משפחתו. המשפחה כולה מצויה בחרדה עד שמתברר כי המלך שומר אמונים לאורגון ששירת אותו בעבר, וכך מופיעים לבסוף חיילי המלך ועוצרים את טרטיף הרשע כראוי לו. המחזה מסתיים במשתה מפואר, בו נערכת גם החתונה של מריאן וואלר.
גדעון פת

ביוגרפיה

נולד בירושלים בשם גדעון מרקוס, אך הוא אימץ את שם משפחתה של דודתו, אצלה גדל מגיל צעיר.
נכנס לכנסת לראשונה בינואר 1970, בכנסת ה-7.
בממשלה ה-18 שימש כשר הבינוי והשיכון. בתקופת כהונתו יצא לפועל פרויקט שיקום שכונות.
החל מינואר 1979 הפך לשר התעשייה, המסחר והתיירות.
באותה שנה עמד פת בראש ועדה על שמו, אשר בחנה דרכים לפיתוח התיירות באילת, בעקבות המשבר בענף התיירות. 
בממשלה ה-19 שימש כשר התיירות עד אוגוסט 1981 ולאחר מכן שוב כשר התעשייה והמסחר.
בממשלה ה-20 המשיך בתפקידו ובממשלות ה-21 וה-22 שימש כשר המדע והפיתוח. בכנסת ה-12 שימש בשתי הממשלות שוב כשר התיירות.
עם פרישתו מהכנסת בשנת 1996, כיהן פת כנשיא הבונדס וכן כיהן כנשיא המועצה לישראל יפה.

חיים אישיים

פת מתגורר בסביון ואב לשלושה בנים. רעייתו אן, היא בתו של קרול פיקל, מחלוצי תעשיית היהלומים בארץ ישראל. פת הוא גיסו של שמואל טולידאנו.
המשרד ההונגרי לחלל

היסטוריה

מאז 1965 ועדת חקר החלל בהונגריה נקראה ועדת ההיגוי לחקר החלל שעבדה ישירות תחת פיקוח הממשלה ההונגרית. בשנים 1978-1991 תפקיד זה הועבר לידי האקדמיה ההונגרית למדעים ובשנת 1992 הוקם המשרד ההונגרי לחלל שאליו עבר תפקיד חקר החלל בהונגריה. בין 1992-2005 ראה המשרד  את תפקידו כשרות עצמאי, תחת פיקוח של הממשלה ההונגרית אך החל מהתאריך 1 בינואר 2006 האוטונומיה של המשרד חדלה ופעילותו הפכה להיות תחת פיקוח משרד התקשורת והאינפורמציה, למרות הפיקוח שומר המשרד  על אוטונומיה בתחום שיתופי הפעולה החלליים של הונגריה עם מדינות אחרות.

מיקום המשרד

החל משנת הקמת המשרד (1992) נדד המשרד ממקום אחד למשנהו, אך החל משנת 2009 המשרד מצא לו מקום קבע בעיר בודפשט בהונגריה. הכתובת של המשרד לשליחת דואר היא: NKTH MŰI, 1117 Budapest, Neumann János u. 1/c.
מועדון הכדורגל אירטיש

היסטוריה באירופה

קבוצת הכדורגל של המועדון הופיעה בפעם הראשונה בתולדותיה במפעל אירופי כלשהו כאשר השתתפה במוקדמות ליגת האלופות בעונת 2003/2004, אז פגשה בשלב המוקדם הראשון את קבוצת אומוניה ניקוסיה מקפריסין והפסידה לה בסיכום שני המשחקים. בעונת 2009/2010 הקבוצה השתתפה בליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת הלדש סומבטהי מהונגריה והודחה מהטורניר. בעונת 2011/2012 הקבוצה השתתפה בפעם השנייה בליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה ניצחה את קבוצת יאגילונה ביאליסטוק מפולין. בסיבוב המוקדמות השני הקבוצה הפסידה לקבוצת אולימפי רוסתווי מגאורגיה והודחה מהטורניר.

הופעות באסיה

למרות העובדה שלקבוצה אין הופעות רבוע באירופה, היו לה יותר מהופעה אחת באסיה, בליגת האלופות האסיאתית. הקבוצה שיחקה לראשונה במפעל בעונת 1995, אז הוגרלה בשלב הבתים המוקדם של המפעל מול קבוצות נפטצ'י פרגונה האוזבקית, קופטדאג אשגאבט הטורקמנית, סיטורה דושנבה הטג'יקית ואלגה בישקק הקירגיזית. בסופו של דבר, סיימה הקבוצה את הבית הזה במקום השלישי עם מאזן של ניצחון אחד ושלושה הפסדים ולא העפילה לסיבוב הבא. הקבוצה חזרה למעפל בעונת 1999, אז הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת קופטדאג אשגאבט הטורקמנית.
הקבוצה חזרה למפעל כבר בעונה שלאחר מכן, וגברה בסיבוב הראשון על קבוצת פקטור טשקנט האוזבקית וכן גברה בסיבוב השני על קבוצת ורזוב דושנבה הטג'יקית אך בשלב הבתים של המפעל, בו הוגרלה מול קבוצות אל-הילאל הסעודית, פרספוליס האיראנית ואל-שורטה העיראקית אך סיימה בית זה במקום האחרון עם מאזן של שלושה הפסדים והודחה מהמפעל. בעונה שלאחר מכן שיחקה פעם נוספת הקבוצה במפעל, וגברה בסיבוב הראשון על קבוצת ניסה אשגאבט הטורקמנית וגברה בסיבוב השני על קבוצת ורזוב דושנבה הטג'יקית ובשלב הבתים הוגרלה מול קבוצות פרספוליס האיראנית, אל-הילאל הסעודית ואל-איתיחאד הסעודית גם כן. את הבית הזה סיימה אירטיש במקום השני עם מאזן של ניצחון אחד ושתי תוצאות תיקו וסיימה את הבית עם מאזן של הבקעת ני שערי זכות וספיגת שער אחד בלבד. בשל כך, העפילה הקבוצה לשלב חצי-הגמר אך הפסידה בו לקבוצת ג'ובילו איוואטה היפנית ובשל כך שיחקה במשחק על המקום השלישי מול קבוצת פרספוליס מולה שיחקה בשלב הבתים אך הפסידה לה הפעם בתוצאה 2-0 וסיימה במקום הרביעי בטורניר זה.
החופש הגדול

החופש הגדול הוא השם הישראלי לחופשת הקיץ ברחבי העולם המסיימת את שנת הלימודים במוסדות החינוך. השם אינו תקין לשונית, משום שמדובר בחופשה ולא בחופש, אך הוא נקלט בשפה המדוברת בצורתו זו. החופש הגדול מתקיים במרבית מדינות העולם במהלך חודשי הקיץ יולי ואוגוסט. בתקופת החופש הגדול לא מתקיימים לימודים בבתי הספר אך ילדים רבים הולכים לקייטנות ומחנות קיץ בזמן החופשה.

קיצור קולקטיבי של החופש הגדול

עד שנת 2011 חופשת הקיץ הייתה מסתיימת ב-31 באוגוסט. ביוני 2011 החליט שר החינוך דאז, גדעון סער, לקצר את החופש הגדול בחמישה ימים כך שסיומו יהיה ב-26 באוגוסט, במקביל להעברת חמשת הימים המבוטלים אל חופשי השנה - שלושה בין סוכות ליום כיפור, יום אחד לפני חנוכה ויום אחד לפני פסח. במקרה שאחד הימים המוחזרים הוא שבת - נוסף יום לחופשת ל"ג בעומר. עם זאת, כחלק מהרפורמה באורך החופש הגדול עליה הכריז שר החינוך שבא לאחריו, שי פירון, הוחלט להחזיר את סיומו של החופש הגדול ל-1 בספטמבר.

ביקורת שלילית על החופש הגדול

כנגד אורך החופש הגדול נשמעת ביקורת שלילית בעיקר מצד ההורים של התלמידים המתקשים להעסיק את ילדיהם במהלך תקופה ארוכה של חודשיים. הטענה המרכזית היא, שמספר ימי החופשות של הילדים אינו מסונכרן עם מספר ימי החופשה של ההורים מה שמקשה על ההורים. בשל קושי זה והצורך לשמור על הילדים בימי החופשה הארוכים הורים רבים נאלצים לשלם סכומי כסף גדולים עבור קייטנה ואחרים לוקחים את ילדיהם למקום העבודה. כמו כן, המתנגדים לאורך החופש הגדול טוענים כי העובדה שזמן קצר לאחר סיומו יוצאים לחופשות החגים מחייבת קיצור משמעותי וחזרה מוקדמת ללימודים.