google/wiki40b huggingface dataset:
לילות מריאנה

העלילה

מריאנה מונטנגרו היא אישה צעירה, יפה וטובת לב שקללה רובצת על ראשה, לאור העובדה ששני גברים מתו לאחר שהתאהבו בה. כאשר מריאנה מתחילה להתראות עם חביאר מנדיאטה, זה עושה תאונה עם רכבו ומת. לאחר דבר זה, מריאנה חשה אשמה ומחליטה ללבוש בגדים שחורים ולוותר על האהבה לנצח. מריאנה גרה עם אביה, אטיליו מונטנגרו, איש רשע אשר בעל המכרות שיש בכפר. לאטיליו יש שתי אחיות: האחות המבוגרת, איסבל, היא אישה מתחשבת וטובת לב, אשר גידלה את מריאנה ואחותה צ'אצ'י מאז שאמן נפטרה, ואילו האחות הצעירה, מרסיה, היא ההפך הגמור מאיסבל, מרסיה היא אישה קרת לב ומתנשאת, אשר מעולם לא ידעה לאהוב גבר בחייה.
יום אחד, מגיע לכפר איש מסתורי ונאה בשם איגנסיו לוגו נבארו, אשר בא לנקום באטיליו מונטנגרו, שכן אותו אדם גרם למותם של בני משפחתו. בהגיעו לכפר, איגנסיו נתקל במריאנה, ושניהם מתאהבים מהרגע הראשון, אך אהבתם נתקלת בהמון קשיים שמציבים להם אטיליו ומרסיה, שהתאהבה באיגנסיו.
FG42

פיתוח

הצורך לפיתוח נשק קל סטנדרטי לכוחות הפלשירמיאגר הגרמניים נולד לאחר כישלון הצניחות המבצעיות במהלך הקרב על כרתים במאי 1941. במהלך הקרב הכוחות צנחו עם אקדחים ורימונים בלבד, בעוד שרובים, תת-מקלעים ומקלעים הוצנחו בחבילות נפרדות - שיטה זו הייתה בעייתית, שכן צנחנים רבים נאלצו להשיב באש כנגד עמדות בריטיות לפני שהצליחו לחבור לכלי הנשק שלהם.
כחלק מהפקת הלקחים מהצניחה בכרתים, הלופטוואפה ומשרד התעופה גיבשו רשימת דרישות לנשק החדש. אלו כללו מצב אש סלקטיבי (ירי בודד ואוטומטי), במשקל דומה ל-Kar98k, באורך שלא יעלה על 100ס"מ, עם מחסנית בעלת 10 או 20 כדורים, בעל רומה רימונים וכמו כן שיתאים לקליבר 56 ‏X ‏7.92מ"מ (מאוזר). הלופטאוופה ביקש למעשה נשק קל דומה ל-Kar98k הבריחי, אך עם תוספת של ירי אוטומטי על בסיס מחסנית - בכך הנשק החדש ישמש נק"ל סדיר לכוחות עם אש מדויקת אך גם יחליף את הצורך בתת-מקלעים ומקלעים קלים. אגף החימוש של הצבא (HWaA) היה עסוק בפיתוחים אחרים לכן צוות מהנדסים בלופטוואפה לקח על עצמו את פיתוח הנשק בהוראתו של מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג - למרות התנגדותו של היטלר.
מספר אבות טיפוס השתתפו במכרז ולבסוף באמצע 1942 נבחר הדגם של חברת ריינמטל-בורסיג שקיבל את הכינוי 'Gerät 450' ('מכשיר 450') או 'דגם A'. לאחר מספר חודשי פיתוח ותיקונים לעיצוב הנשק, לקראת סוף 1942 הוא אושר וקיבל את השם FG 42 ('רובה צנחנים 42' - על שם שנת כניסתו לשירות). בתחילת 1943 הוזמנו 50 נשקים מריינמטל-בורסיג להמשך ניסויי שטח, לאחר מספר התאמות אחרונות - כולל שינוי המתכת ממנה יוצר הנשק למנגן - הוזמנו 3,000 נשקי FG 42 ראשונים שיועדו לחיילים בחזית. בספטמבר 1943 נעשה שימוש מבצעי ראשון ב-FG 42 במהלך פשיטת גראן סאסו בו כוחות אס אס ופלשירמיאגר שחררו את בניטו מוסוליני ממעצרו בהרי האפנינים, המבצע הוכתר בהצלחה למרות שלא התפתח קרב ולא נורתה ירייה אחת.
אורדור-סור-גלאן

מהלך הטבח

הגרמנים, בפיקודו של דיקמן, ביקשו מכל תושבי הכפר להתאסף בכיכר העיר, כביכול לשם בדיקה שגרתית. בנוסף לתושבי הכפר, אספו הגרמנים גם שישה אנשים אשר לא גרו בכפר אך רכבו על אופניהם באזור באותו היום.
הגרמנים נעלו את הנשים והילדים בכנסייה בזמן שהכפר עצמו נבזז. באותו הזמן, נלקחו הגברים לשישה מחסנים שם הכינו הגרמנים מבעוד מועד מקלעים. על פי תיאורו של אחד הניצולים, ירו החיילים לכיוון רגליהם כדי שימותו לאט יותר. כאשר לא יכלו עוד לזוז, אם מחומרת הפציעה או ממוות, שפכו עליהם דלק והציתו את המחסנים. 190 גברים נהרגו. רק חמישה הצליחו לברוח.
לאחר מכן שרפו החיילים את הכנסייה. הנשים והילדים שניסו לברוח דרך החלונות והדלתות נורו במכונות ירייה. 247 נשים ו-205 ילדים נהרגו, רק אישה אחת ניצלה. עוד כ-20 מתושבי הכפר ברחו כאשר ראו את החיילים הגרמנים מתקרבים. באותו הלילה החריבו הגרמנים את הכפר על 328 הבתים שבו.
רק לאחר ימים אחדים הורשו הניצולים לקבור את המתים.

לאחר הטבח

ב-12 בינואר 1953 הוגשו כתבי אישום כנגד 65 מתוך כ-200 מהחיילים שהשתתפו בטבח. רק 21 מתוכם נכחו בפועל במשפט (השאר הוכרזו כנעדרים בשלבי הסיום של המלחמה, או שלא ניתן היה לאתרם). המשפט התקיים בעיר בורדו לפני בית דין צבאי. 7 מהנאשמים היו גרמנים, ו-14 היו אלזסים (חבל ארץ בצרפת שסופח לגרמניה במהלך המלחמה). כולם טענו שגויסו לוואפן אס אס בניגוד לרצונם. ב-11 בפברואר נמצאו כל החיילים אשמים. בעקבות גלי מחאה באלזס, חוקק הפרלמנט הצרפתי חוק שהעניק חנינה לכל החיילים שגויסו בכוח, ובכך שוחררו כל החיילים האלזסים שהשתתפו בטבח זמן קצר לאחר מכן. עד 1958 שוחררו גם החיילים הגרמנים.
המשפט האחרון התנהל בברלין נגד היינץ בארט (Heinz Barth), שהיה מפקד מחלקה ב"דר פיהרר". בארט נידון למאסר עולם על ידי בית המשפט בברלין ב-1983. הוא שוחרר בשנת 1997 ומת בשנת 2000.
שישה חיילים גרמנים נחקרו בדצמבר 2011 על חלקם בטבח.

כיום

העיירה אורדור-סור-גלאן הוקמה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה, הרחק מהריסות הכפר המקורי, וכיום מתגוררים בה כאלפיים תושבים.
לאחר המלחמה קבע שארל דה גול שהכפר לעולם לא ייבנה מחדש ויהווה עדות לאכזריותם של הנאצים. כיום הוא עומד על תלו כאתר הנצחה לזכר קורבנות הטבח. במקום נמצאים שרידים של המבנים והמכוניות, וכן מספר חפצים אישיים של הקורבנות, כגון שעונים, משקפיים ומטבעות כסף.
ביום הטבח אירע גם טבח בכפר היווני דיסטומו, ובדיוק שנתיים לפני כן אירע הטבח בכפר הצ'כי לידיצה, כך שב-10 ביוני נערכות אזכרות בשלושת המקומות האלה.
עמנואל-ז'וזף סיאייס

עמנואל-ז'וזף סְיאֶיֶיס (בצרפתית: Emmanuel-Joseph Sieyès‏; 3 במאי 1748 - 20 ביוני 1836) היה כומר, פוליטיקאי והוגה דעות צרפתי, מנהיג בולט בעת המהפכה הצרפתית. ב-1799 נבחר לדירקטוריון ושלט בפועל במדינה למספר חודשים. ארגן את הפיכת 18 בברימר, אך נפוליאון הדיח אותו מכל עמדת השפעה ממשית.

חייו

סיאייס נולד בדרום צרפת, והוכשר לכמורה בסורבון. במהלך לימודיו העדיף נושאי מחשבה מדינית (כגון כתביו של ג'ון לוק) על פני תאולוגיה. עם סיום לימודיו הצטרף בכל זאת למערך הכמורה, התקדם במהירות בתפקידיו, ומונה לכומר הראשי של מחוז שארטר.
הוא תמך ברעיונות ההשכלה ופרסם את המאמר המפורסם "מהו המעמד השלישי?" (?Qu’est-ce que le tiers-état). תשובתו לשאלה זו התחילה במילים: "הכל. מה הוא היה עד כה מבחינה פוליטית? לא כלום. למה הוא משתוקק? להיות משהו". במאמר זה הוא טען שהמעמד השלישי (הבורגנות והאיכרוּת) הוא הרוב והכוח במדינה, ועל כן צריך לקבל את הזכות להשתתף בקבלת ההחלטות ולשרת בתפקידים צבאיים מתקדמים. 
סיאייס היה מגדולי הרדיקלים בשלב הראשון של המהפכה: הוא היה מיוזמי "שבועת מגרש הטניס" שבעקבותיה קמה האספה הלאומית תוך מרי נגד המלך, תרם רבות לניסוח הצהרת זכויות האדם והאזרח, התנגד למתן סמכות וטו כלשהי ללואי השישה-עשר, ועוד. בהמשך, כשכוחות רדיקליים עקפו אותו משמאל, הפכו עמדותיו למתונות ביחס למפה הפוליטית סביבו. בהתאמה, נעשה לאחד הכוחות שעמדו מאחורי מועדון הפייאנטים השמרני, שקם ב-1791. מעמדו שקע בהדרגה, אך הוא נותר ציר בוועידה לאומית גם לאחר הפיכת ה-10 באוגוסט 1792. 
עם קץ שלטון הטרור שב לאטו למרכז הבמה, בתחילה כדיפלומט ולאחר מכן כנשיא הרשות המחוקקת. ב-1799 נבחר לדירקטוריון, הגוף העליון ברשות המבצעת, שם הדיח במהרה את פול בראס מעמדת הבכורה והפך לאיש החזק ביותר בצרפת. פרוץ מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה, שכנע אותו עוד יותר שהמשטר הקיים חסר תוחלת ויש להפילו באמצעות הפיכה צבאית. הוא גייס למזימתו את נפוליאון בונפרטה, בו ראה חייל חסר ניסיון פוליטי, ויחדיו ביצעו את הפיכת 18 בברימר ב-1799. סיאייס היה לאחד משלושת הקונסולים ששלטו בצרפת, אך נפוליאון התגלה במהרה כמוכשר הרבה יותר משציפה ותפס את הכוח לעצמו. סיאייס שירת כנשיא הסנאט וקיבל תואר אצולה וכיבודים אחרים בימי האימפריה הצרפתית הראשונה, אך היה חסר השפעה ממשית. עם הרסטורציה יצא לגלות בבריסל, בשל תמיכתו בשעתו בהוצאה להורג של לואי השישה-עשר. הוא חזר למולדתו לאחר מהפכת יולי 1830, ומת בפריז ב-1836.
שבר קולס

סיווג

המונח "שבר קולס" משמש לתיאור שבר בקצה הרחוק של עצם הרדיוס באזור החיבור בין קליפת העצם לבין רקמת העצם הספוגית. עם זאת, ישנה כעת נטייה לשימוש שגור במונח כדי לתאר כל שבר בקצה הרחוק של עצם הרדיוס, עם או בלי מעורבות של עצם האולנה, ושכולל תזוזה לאחור של חלקי העצם. קולס עצמו תיאר את השבר כשבר ש"ממוקם כ-38 מ"מ מעל הקצה הקארפאלי (שקרוב לעצמות כף היד) של עצם הרדיוס וכאשר נראה כי עצמות שורש כף היד ובסיס עצמות המסרק הוזזו לאחור". השבר מכונה לעיתים כ"עיוות מזלג" או כעיוות "כידון", בשל צורת האמה כתוצאה מהפציעה.

גורמים

השבר נוצר בדרך כלל בעקבות נפילה על משטח קשה ועצירת הנפילה עם היד מושטת לפנים. נפילה עם פרק כף היד מכופף לאחור תוביל לשבר מסוג סמית' . במקור, מקרים בהם תואר השבר היו בקרב נשים מבוגרות או נשים לאחר גיל המעבר. השבר בדרך כלל ממוקם כ-20–35 מ"מ סנטימטרים לפני מפרק כף היד, יחד עם תזוזה צידית ואחורית של חלקי העצם השבורה. שבר קולס הוא שבר נפוץ בקרב אנשים הסובלים מדלדול עצם, כאשר הוא השני בשכיחותו לאחר שברים בחוליות.

טיפול

הטיפול תלוי בחומרת השבר. בשבר שבו לא נוצרה פריקה של העצם מהמפרק ניתן לטפל באמצעות גיבוס בלבד. שבר עם הטיה זוויתית ופריקה קלה עשוי לדרוש ניתוח אורתופדי . ישנן ראיות כי קיבוע של השבר, תוך כיפוף כף היד לאחור יניב תוצאות תפקודיות טובות יותר. טיפול בשבר שבו נוצרו הטיה זוויתית ופריקה משמעותיות עלול לדרוש ניתוח אורתופדי עם קיבוע פנימי  או עם קיבוע חיצוני . שיטות הטיפול נבדלות בקשישים. מומלץ לחזור על צילום רנטגן לאחר שבוע, שבועיים וששה שבועות, על מנת לוודא את יעילות הטיפול ומידת הריפוי.

פרוגנוזה

זמן ההחלמה תלוי בחומרת השבר, במספר שברי העצם, וכן אם שבירת העצם היא תוך מפרקית (כולל מפרק כף היד). משתנים נוספים הם גיל, מין וההיסטוריה הרפואית של המטופל. זמן ההחלמה נע בין חודשיים לשנה ואף יותר.

אפידמיולוגיה

שברים מסוג קולס יכולים להיווצר בקרב כל קבוצות הגיל, אם כי דפוסים מסוימים עוקבים אחר התפלגות הגיל. אצל קשישים, מאחר שהעצם וקליפתה חלשות יותר, השבר נוטה להיות חוץ מפרקי. בקרב אנשים צעירים נדרש כוח בעל אנרגיה גבוהה יותר על מנת לשבור את העצם, ולכן השבר נוטה להיות תוך מפרקי. בעצמות של ילדים, קיים סחוס בשם לוחית הגדילה (לקישור - סחוס הגדילה), ולכן שבר מקביל לשבר קולס יווצר במקרה זה, שהוא למעשה שבר בין ראש העצם לגוף העצם, כפי שניתן לראות במפרקים אחרים, כגון במפרק הירך. שבר מסוג זה נקרא "שבר סלטר I או II" .
נוסף לכך, שבר קולס שכיח יותר בקרב נשים בעקבות דלדול עצם שלאחר גיל המעבר.

היסטוריה

שבר קולס נקרא על שם אברהם קולס (1773–1843), מנתח ממוצא אירי, שתיאר אותו לראשונה בשנת 1814 תוך הסתכלות ובחינה של השבר, לפני המצאת צילומי הרנטגן. ארנסט אמורי קודמן  היה הראשון לחקור שבר מסוג קולס באמצעות צילומי רנטגן. מאמרו, שפורסם בעיתון הרפואי והכירורגי של בוסטון, הידוע כיום בשם "עיתון הרפואה של ניו אינגלנד", פיתח גם הוא את תהליך סיווג השבר.
יגאל קיפניס

יגאל קיפניס הוא חקלאי והיסטוריון. תחומי המחקר שלו הם ההיסטוריה המדינית והגאוגרפיה היישובית של ארץ ישראל בעת החדשה. בעל תואר ראשון בהנדסה אזרחית מהטכניון בחיפה (1977), ובעל תואר שני (2003) ותואר דוקטור (2006), שניהם מאוניברסיטת חיפה, מהחוג ללימודי ארץ ישראל. קיפניס שירת בחיל האוויר הישראלי כטייס מסוקים והוא בעל ותק של 31 שנות טיסה מהן 26 כטייס במילואים. הוא חבר מושב מעלה גמלא משנת 1978.
פפירוס 46

פפירוס 46 (המסומן ⁴⁶) הוא ככל הנראה מקטע מהברית החדשה הקדום ביותר ששרד עד ימינו. מגילת פפירוס זו נכתבה ככל הנראה בין השנים 175–225 והייתה חלק מפפירוסי צ'סטר ביטי. התיארוך מראה כי יש סבירות גבוהה שהפפירוס נכתב בסביבות השנה 200.

גודל העמוד

עמוד הטקטס הוא בגודל של 28 על 16 ס"מ. העמוד מכיל עמודה אחת של כיתוב בה בין 26 ל-32 שורות. השורות בתחתית כל עמוד נפגעו או חסרות.

תוכן שאבד

שבעת העמודים הראשונים של הפפירוס שאבדו הכילו בלא ספק את ראשית האיגרת אל הרומאים. תוכן שבעת העמודים שאבדו מסוף הפפירוס אינו ידוע - ייתכן שמדובר באיגרת השנייה אל התסלוניקים או באיגרת על פילימון אולם אין די מקום להכיל את איגרות הרועים (האיגרת הראשונה אל טימותיוס, האיגרת השנייה אל טימותיוס והאיגרת אל טיטוס).

סימנים לקריאה

בפפירוס נמצאו סימוני נקודות - סימונים אלה לא מהוות חלק מהטקסט המקורי (שכן הם חלשים יותר) ולכן ככל הנראה בסימון מאוחר שנועד להקל על הקריאה בציבור של הטקסט.

גילוי הפפירוס

ככל הנראה מדובר בפיפרוס שנשמר במנזר במצרים. הפפירוס התגלה בקהיר על ידי סוחר עתיקות, חולק למספר מקטעים ונמכר. עשרה עמודים נרכשו על ידי סר אלפרד צ'סטר ביטי בשנת 1930 ושישה על ידי אוניברסיטת מישיגן בשנת 1931. האוניברסיטה רכשה 24 עמודים נוספים בשנת 1933 וצ'סטר ביטי רכש 46 עמודים נוספים בשנת 1935.
בקלווה

בַּקְלָוָה (בטורקית: Baklava) היא מאפה פופולרי מתוק במטבחים היווני, הבלקני, הרומני, הערבי, הארמני והטורקי. 
משערים כי האשורים במאה השמינית לפנה"ס המציאו את הבקלווה.] הימאים והסוחרים היוונים שהיו מפליגים מזרחה גילו את הבקלווה במהרה. הם הביאו את המתכון לקינוח לאתונה. התרומה העיקרית של היוונים למנה זו היא המצאת טכניקה של הכנת בצק שאפשרה לרדד את הבצק לעובי של עלה, בניגוד לבצק הקשה הדומה ללחם של האשורים. למעשה, המילה "פילו" הוטבעה בידי היוונים, שמשמעה ביוונית עלה. תוך זמן קצר בכל מטבח של עשירים הוכנו קינוחי בקלווה לכל אירוע חשוב. 
בקלווה היא קינוח רב שכבות ומסובך, אשר עשוי עלים דקיקים של בצק פילו, ששומנו והונחו בשכבות בתבנית אפייה מלבנית, או שגולגלו לצורת צינור. אגוזים או פיסטוקים טחונים היטב מונחים בין שכבות הבצק, האגוזים והבצק נאפים ומושרים בתמיסה של סוכר ואו מיץ לימון או דבש ותבלינים עם מי ורדים. במטבח הטורקי והיווני מקובל לחתוך את הבקלווה למשולשים, מרובעים או מעוינים ולהגיש. כמו כן, במטבח הטורקי מקובל לרדד את הבצק ולחתוך אותו לעיגולים. בקלווה מגולגלת שנחתכה בצורת גלילים המושרים בסירופ קרויה במטבח הטורקי בשם "סאראיליאה" (סאראי הוא ארמון הסולטאן).
כמו בכל מאכל, יש שילובים מקומיים במתכון. הנפוצים ביותר הם מתכונים עם סירופ מי סוכר, עם או בלי דבש.
כוס מרטיני

כוס מרטיני (מאנגלית: martini glass) היא כוס בצורת חרוט רחב שקודקודו מחובר אל רגל הכוס. הכוס דומה לכוס קוקטייל קלאסית, אך קטנה יותר ודקה יותר. הכוס משמשת בעיקר לקוקטייל מרטיני ועל שמו נקראת "כוס מרטיני". את הכוס מקררים לפני ההגשה.
צורתה נובעת מכך שכל הקוקטיילים מוגשים מצוננים ומכילים מרכיב ארומטי, מבנה זה מאפשר לשותה להחזיק בכוס מבלי להשפיע על טמפרטורת המשקה, ובית-הקיבול הרחב מציב את המשקה מתחת לאפו של הלוגם ומבטיח שלאלמנט הארומטי יהיה את האפקט הרצוי.
מוחמד עבדו

מוחמד עבדו (בערבית: محمد عبده, תעתיק מדויק: מחמד עבדה; 1849 - 11 ביולי 1905) היה תאולוג, משפטן והוגה רפורמיסט אסלאמי מצרי, תלמידו המסורתי של ג'מאל א-דין אל-אפגאני אשר פעל יחד איתו, פיתח את הגותו והפיץ אותה.

קורות חייו ופועלו

עבדו נולד ב-1849 בכפר שבדלתא המצרית, למשפחה בעלת מסורת של למידה ואדיקות. אביו היה כנראה ממוצא טורקי, אמו ממשפחה ערבית. בגיל 13 נשלח ללמוד באחמדי בטאנטה שהיה בית הספר הטוב ביותר באותה התקופה אחרי אל-אזהר. הוא לא היה מרוצה משיטת הלימוד - למידת פרשנות הטקסטים העתיקים בעל-פה. הוא רצה לנטוש את לימודיו, אך דודו השייח' דרוויש  שכנע אותו לחזור. עבדו חזר לטאנטה ואחרי סיום הלימודים שם, נסע ללמוד באל-אזהר בקהיר בין השנים 1869-1877. 
אל-אפגאני עבר דרך קהיר בדרכו לקונסטנטינופול, ולאחר שהפגישם השייח' דרוויש הפך עבדו לאחד מתלמידיו והקדיש את עצמו להפצת תורתו של אל-אפגאני. 
עבדו התפרסם ככתב לענייני חברה ופוליטיקה. כמה ממאמריו התפרסמו בעיתון חדש שהוקם בקהיר - "אל-אהראם". 
ב-1877 הוא סיים את לימודיו והתחיל את הקריירה שלו בתחום ההוראה, כשהוא מלמד באל-אזהר. הוא החל ללמד בדאר-אל-עולום שהיה קולג' חדש שהוקם על מנת לספק השכלה מודרנית לתלמידים שסיימו את אל-אזהר ורצו להמשיך ולהיות שופטים או מורים בבתי ספר ממשלתיים. 
ב-1880 הוא מונה על ידי הנשיא ריאד פאשא לאחד העורכים, ואחר כך לעורך הראשי, של העיתון הרשמי "וקאיל אל-מיסטיריה" (وقائل الميسطيرية). בתור העורך הראשי של העיתון היה לו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל על ידי פרסום סדרה של מאמרים בנושאי חברה, פוליטיקה והשכלה. לאחר הכיבוש הבריטי, בעקבות תמיכתו האקטיבית בהתנגדות הוא נעצר, עונה וגורש לשלוש שנים, והצטרף לאפגאני בפריז שם עזר לו לפרסם את "אל-ערוה אל-ות'קה" (פירוש: הקשר האמיץ). 
ב-1888 הרשה לו הח'דיו לחזור למצרים, תוך תיווך מגורמים שונים. הוא קיווה להמשיך ללמד, אך הח'דיו לא רצה לתת לו את האפשרות להשפיע על צעירים. הוא נהיה שופט בבית דין מקומי וב-1899 הוא הפך למופתי של מצרים, בתפקיד זה יכול היה עבדו לפעול לשינוי המשפט הדתי וניהול הוקף. הפתוות שלו נועדו להתאים את החוק הדתי לצורכי התקופה. הוא הקים מועצה מנהלית לייעוץ לאל-אזהר ובמשך עשר שנים הצליח לחולל כמה רפורמות באוניברסיטה העתיקה. 
הוא כתב מספר פירושים לחלקים מן הקוראן ושיתף פעולה עם אחד מתלמידיו, רשיד רידא, כדי להכין פירוש מפורט המבוסס על הרצאותיו, אך פרויקט זה לא נשלם עד זמן מותו. כמו הכתיבה והפעילות הציבורית שלו, כך גם הוא עצמו הפך לאדם המוכר ביותר והאהוד ביותר במצרים.
מוחמד עבדו נפטר ב-11 ביולי 1905 באלכסנדריה שבמצרים.
מכל (טיפוס נתונים מופשט)

במדעי המחשב, מְכָל (באנגלית: Container) הוא מחלקה, מבנה נתונים, או טיפוס נתונים מופשט (ADT) שמופעו מכיל אוסף של אובייקטים אחרים. במילים אחרות, הם מאחסנים אובייקטים בצורה מאורגנת על פי כללים מסוימים. קיימים מימושים שונים של המכל (בצורת הורשה), שלכל אחד מהם גודל וסיבוכיות פעולות שונים, המאפשרים גמישות בבחירת המכל המתאים לכל בעיה.

סוגים

מכלים מסווגים כמכל חד-ערכי או מכל אסוציאטיבי.
מכל חד-ערכי מאחסן כל אובייקט באופן עצמאי. ניתן לגשת לאובייקטים בצורה ישירה או בעזרת איטרטורים.
מכל אסוציאטיבי מכיל זוגות של מפתח-ערך, כך שכל מפתח יכול להופיע רק פעם אחת במכל. המפתח משמש כאינדקס על מנת לזהות את הערך בחיפוש במכל.
אופרון

אופרון (באנגלית: Operon) הוא מודל של מקטע DNA המכיל מספר גנים אשר שעתוקם מבוקר באופן משותף. מודל האופרון מופיע בעיקר אצל יצורים פרוקריוטיים ואצל נמטודות.
האופרון מורכב לרוב מגנים בעלי תפקיד משותף במנגנון מטבולי כלשהו - למשל קבוצת גנים הדרושים לסינתזה של חומצת אמינו מסוימת, או לקליטה ועיבוד של חומר מזון כלשהו. לצד הגנים המבניים עצמם מכיל בדרך כלל האופרון שני אזורי בקרה, אליהם נצמדים חלבונים, אשר משפיעים על שעתוק הגנים.

האופרון כיחידת תעתוק

אופרון מכיל גן מבני אחד או יותר, המתועתק לגדיל יחיד של RNA שליח פוליציסטרוני: מולקולת ה-RNA המקודדת ליותר מחלבון אחד. במעלה הזרם (כלומר, ב-DNA הנמצא לפני הרצף המתועתק) לגנים המבניים נמצא רצף הקדם (פרומוטר), ובמרחק קצר ממנו נמצא רצף של DNA הנקרא "מפעיל" (אופרטור). כמו כן, האופרון עשוי להכיל גנים מבקרים, כגון גן דכאן המקודד את יצירתו של חלבון בקרה הנקשר לרצף המפעיל ומעכב את התעתוק. גן הבקרה לא חייב להיות חלק מהאופרון עצמו, ויכול להיות ממוקם בכל מקום אחר בגנום.

אזור הקדם

קָדַם הוא רצף DNA המאפשר לגן להיות מתועתק. הקדם מזוהה על ידי RNA פולימראז, שמתחיל בתעתוק ה-DNA. בתהליך היצירה של RNA, הקדם קובע איזה גנים ישמשו ליצירת RNA שליח, ובמובן נרחב יותר, שולט על החלבונים שהתא יוצר.

אזור ההפעלה

מפעיל הוא קטע DNA המבקר את פעילותם של הגנים המבניים באופרון שהוא קשור אליו, וזאת כיוון שהוא מהווה אתר קישור לחלבון דכאן או חלבון מפעיל. אזור זה הוא רצף בקרה שתפקידו הוא "הדלקת" או "כיבוי" גן.

אופרון הטריפטופן

אופרון הטריפטופן התגלה ב-1953 על ידי ז'אק מונו ומדענים נוספים. אופרון זה הוא הראשון בחיידק E.coli שהתגלה כנתון לדיכוי. בעוד שאופרון הלקטוז יכול להיות מופעל על ידי כימיקל (לקטוז), אופרון הטריפטופן מעוכב על ידי כימיקל (טריפטופן).
האופרון מכיל חמישה גנים מבניים: trp E, trp D, trp C, trp B ו-trp A, המקודדים את החלבונים המעורבים בייצור טריפטופן. כמו כן, האופרון מכיל אזור קדם ואזור מפעיל.
באופרון הלקטוז, הלקטוז נקשר לחלבון הדכאן ומונע ממנו לעכב את תעתוק הגנים, ואילו באופרון הטריפטופן, הטריפטופן נקשר לחלבון הדכאן ומאפשר לו לעכב את התעתוק. הבדל נוסף בין האופרונים הוא שאופרון הטריפטופן כולל פפטיד מוביל ורצף מחליש, שהם גורמים המאפשרים בקרה מדורגת.
ממלכת סאסקס

ייסוד הממלכה

על פי "דברי הימים האנגלו סקסים" נוסדה ממלכת סאסקס על ידי אלה אשר פלש לשטח בו ממוקמת הממלכה, וכבש אותה מתושביה. דברי הימים מציינים כי במהלך השנים גדל השטח שנכבש ובעקבות קרב מירקרדס ברן בשנת 485 כבשו אלה ובנו קיסה, מלך סאסקס את אנדרטיום (היא טירת פוונסי) והרגו את כל תושביה.
יש להתייחס לתיאור זה בעירבון מוגבל בשל העובדה שדברי הימים האנגלו סקסים נכתבו כחמש מאות שנים לאחר האירועים המתוארים בהם.

המאה השביעית

התיעוד הבא של אירועי ממלכת סאסקס מתאר כי בשנת 607 לחם קאולוולף, מלך ווסקס, מלך ממלכת וסקס בסאסקס.
בשנת 681 וילפריד מיורק גורש מנורת'מבריה על ידי אקגפירת' ועבר לסאסקס. בה התגורר עד שנת 686 כשהוא ממיר לנצרות את תושביה הפאגאניים של סאסקס.
על פי בדה ונרביליס, אתלוואלה, מלך סאסקס הומר לנצרות בממלכת מרסיה ביוזמת וולפהיר, מלך מרסיה, ובתמורה קיבל לחזקתו את האי וייט.
אתלוואלה האמין כי וילפריד סייע בסיום הבצורת שפקדה את הממלכה ולכן נתן לו אדמות בסילסי עליהם ייסד את מנזר סילסי, לימים ועד שנת 1075, מושבו של הבישוף של צ'יצ'סטר.
זמן קצר לאחר התנצרותו נרצח אתלוואלה, וממלכתו נכבשה על ידי הנסיך קאדוואלה מממלכת וסקס. קאדוואלה גורש לבסוף מסאסקס על ידי האצילים ברתאן ואנדהאן, אשר שלטו יחדיו בממלכה לאחר מכן.
בשנת 686 תקפה סאסקס את הלותהיר, מלך ממלכת קנט, במטרה לסייע לאחיינו, אילדריק לעלות לשלטון. זמן קצר לאחר מכן נכבשה סאסקס בשנית על ידי קאדוואלה, מלך וסקס, וברתאן נהרג בקרב. 
פרטים מועטים ידועים על שלהי המאה השביעית. ידוע כי בשנת 692 שלט בממלה נותלם אשר העניק לאחותו מתנה, וכי זמן קצר לאחר מכן שלט ואט על הממלכה.

המאה השמינית

צו משנת 775 (ככל הנראה מדובר בשנת 725) מזכיר הענקת שטחי אדמה מנותלם, מלך סאסקס לאידברט מסלסי (הבישוף של סלסי). אחד העדים על חתימת צו זה היה ואט, לימים מלך סאסקס.
צו משנת 705 מזכיר את שמו של אוסריק, ככל הנראה מלך סאסקס.
צו משנת 714 (ככל הנראה מדובר בשנת 717) מזכיר את שמו של אתלסטאן, מלך סאסקס. 
על פי דברי הימים האנגלו סקסים, בשנת 722 שלט בממלכה אתלברט, וצו משנת 733 מעיד כי נכון לשנה זו עדיין שלט בממלכה.
צו משנת 765 מזכיר את אילדוולף, מלך סאסקס וכן שני עדים לצו הם אלפוולד, מלך סאסקס ואוסלאק, מלך סאסקס. 
מכתב משנת 765 ומשנת 770 מזכיר את אוסמונד, מלך סאסקס.
צו מלכותי משנת 772 מזכיר את אתלברט, מלך סאסקס. בצו זה מוזכר גם אוסוולד, מלך סאסקס, לימים מלך סאסקס. ככל הנראה בתקופה זו סיפח אופה את ממלכת סאסקס לממלכתו.

המאה התשיעית

בשנת 825 השתלט על הממלכה אגברט, מלך וסקס והחל משנה זו הפכה ממלכת סאסקס לחלק ממלכת וסקס.
מילאנו - סן רמו

מסלול המרוץ

מרוץ מילאנו-סן רמו נחשב כמרוץ מישורי בדרך כלל. במרוץ, אשר נמשך כיום בין 280 ק"מ עד 300 ק"מ (קיימים שינויים קלים במסלול מדי שנה), קיימות מספר עליות מפורסמות. העלייה הגדולה ביותר היא מעבר הטורקינו, הנמצא באמצע הדרך (בק"מ ה-143). מעבר זה נחשב ברוב שנות המרוץ כמכשול העיקרי, אבל ברבות השנים, הצליחו רוכבים רבים לצמצם בהמשך המרוץ את הפערים שנוצרו על הטורקינו. על מנת ליצור מכשולים נוספים לרוכבים נוספו לקראת סיום תווי המרוץ חמש גבעות אשר מכונות ה"קאפי". שתי הגבעות הבולטות ביותר בחשיבותן להתפתחות המרוץ הן הגבעה עליה נמצאת עיירת החוף צ'יפרסה, אשר נמצאת כ-22 ק"מ לסיום, ואשר נוספה למרוץ ב-1982 וגבעת הפוג'ו די סן-רמו, אשר נמצאת כ-6 ק"מ לסיום, ואשר נוספה גם היא (בשנת 1960), כדי ליצור עניין במרוץ לקראת סיומו. שתי הגבעות האחרונות משמשות תמיד להתקפות של רוכבים אשר מנסים לברוח מדבוקת הרוכבים ולהימנע ממיאוץ המוני בסיום. למרות ניסיונות בריחה אלו, חלק גדול מהמרוצים הסתיימו ומסתיימים בשנים האחרונות במאוצים המוניים.
גירנים

ביולוגיה

כל הספוגים מקבוצה זו הם אך ורק ימיים, ובעוד שהם מופצים ברחבי העולם, רובם נמצאים במים הטרופיים הרדודים. כמו כל הספוגים האחרים, הם נייחים וניזונים על ידי סינון.
כל שלוש צורות הגוף בספוגיים מיוצגות בתוך בקבוצת הגירנים: סיקון, אסקון, ולאוקון. בדרך כלל, הגירנים הם קטנים, גובהם פחות מ-10 סנטימטרים, וחדגוניים בצבעם. עם זאת, ידועים גם כמה מינים צבעוניים.
הגירנים מגוונים במבנה הגוף החל מסימטריה רדיאלית דמוית אגרטל, למושבות שמורכבות ממעשה-רשת של צינורות דקים, או בצורות מסיביות לא סדירות. השלד נראה כרשת או במבנה של חלת דבש.
נחל נעמן

זיהום בנחל

במהלך השנים הזרמת מי קולחין ברמת טיהור נמוכה גרמה לזיהום אורגני כבד בנחל. המערכת האקולוגית הכוללת היבטים פיזיים (הערוץ, הגדות, הסביבה הסמוכה לגדות), המים, המרכיבים הביולוגים (חי וצומח) ויחסי הגומלין שביניהם נפגעה קשות. הדבר בא לידי ביטוי במפגעים אסתטיים, במטרדים תברואתיים ובעיקר בהעלמות חי וצומח בנחל וסביבתו. 
נחל הנעמן הוא בעצם תעלת ניקוז שנחפרה בשנות ה-30 של המאה ה-20 כחלק מהמלחמה בקדחת. בהמשכו מתאחד הנעמן עם נחל החילזון, הזורם ממזרח למערב. הנחל המאוחד נשפך לים בחופה של עכו.
עד לשנות ה-40 שפעו מעיינות אפק, המזינים את הנעמן, כ-50 מיליון מ"ק מים בשנה. ב-1942 החלו בתי הזיקוק השוכנים בסמוך, לשאוב את מי המעיינות. בשנות ה-60 ביצעה מקורות קידוחים למרגלות ההרים. שאיבה זו דלדלה כמעט לחלוטין את המעיינות הנוספים שהזינו את הנחל.
במקביל לשאיבת המים, החלו גורמים שונים להזרים מזהמים לאפיק המתייבש –שפכי מפעלי תעשייה ובהם מפעלי מילואות, שפכי מזבלות, שפכים חקלאים, פלט ברכות דגים ובעיקר שפכים גולמיים וקולחים שלא טוהרו לרמה מספיקה. שפכים אלה זרמו לים התיכון וגרמו במשך שנים לסגירתם של חופי עכו לרחצה.

שיקום הנחל

בשנת 2002 אושרה תוכנית נחל נעמן לשיקום הנחל.
בראשית 2007 נטלה על עצמה עמותת "צלול" את המשימה להביא לניקוי הנחל ולהפסקת הזרמת המזהמים לים. בשיתוף עם תושבי העיר עכו, שסבלו מהזיהום סבל רב, ניהלה העמותה קמפיין שהביא בסופו של דבר להקמת מכון לטיהור שפכי המפעלים מילובן, מילועוף ומילומור. הקמת מכון הטיהור הביאה להספקת הזרמת המזהמים לנחל ולפתיחת חופי הרחצה של עכו, שכן עומס המזהמים פחת במידה ניכרת.
לאחר הפסקת הזרמת שפכי המפעלים, מי הנחל ממשיכים להיות מזוהמים בעיקר בפלט ברכות דגים של הקיבוצים אפק ועין המפרץ. מי פלט אלה עמוסים בחומרי זיהום הכוללים הפרשות דגים וחומרי הזנה. העדר מים שפירים בנחל גורם לכך שבנעמן זורמים אך ורק מים מזוהמים.
הזרמת השפכים ארוכת השנים גורמת גם בעשור השני של המאה ה-21 לתדמיתו השלילית של הנחל. הגורמים לכך הם שכנותו של הנחל לאזור התעשייה צור שלום, המאופיין בתעשייה כבדה. בסמוך לגדת הנחל שוכן מפעל קומפסוט שתורם לכלוך רב לסביבתו. גם קיומם של מפעלי מילואות ומתקני טיהור השפכים שלהם אינם תורמים לחווית הבילוי לאורכו.
ב-2009 בהנחיית ד"ר יעל מייסון, ראש אגף קרקעות מזוהמות במשרד להגנת הסביבה, החלו עבודות פינוי בוצה וקרקעות מזוהמות מהנחל לאתר שיקום במישור רותם. הקרקע המזוהמת עברה תהליך של טיפול ביולוגי באמצעות חיידקים מיוחדים בעלי יכולת פירוק מזהמים.
במסגרת שיקום הנחל הועבר חלק ממי הקידוחים בעיינות נחל נעמן לשמורת עין אפק ומשם המים זורמים בנחל והוא שב להיות נחל איתן. למי המעיינות הצטרפו גם מי ברֵכות הדגים ומי נקז מהשדות. כחלק מתהליך שיקום הנחל הופסקה הזרמת שפכים ומזהמים לתוכו; הבוצה והחומרים המזהמים הוצאו ממנו; הוקמו מעליו שלושה גשרים למטיילים ולידם הוכשרו שבילי אופניים, שבילים להליכה ברגל ופינות ישיבה. ב-2011 הנחל הוכרז כנקי על ידי קק"ל.