google/wiki40b huggingface dataset:
נוקליאוסינתזה כוכבית

נוקליאוסינתזה כוכבית (באנגלית: Stellar nucleosynthesis) הוא מונח המשמש לתיאור הנוקליאוסינתזה, כלומר תגובות הגרעיניות המייצרות גרעינים חדשים, המתרחשות בכוכבים ובונות את היסודות הכבדים.
תחילת הפענוח של התהליך התרחשה בראשית המאה ה-20, כאשר התברר לראשונה כי האנרגיה המשתחררת בתגובות גרעיניות אחראית לאורך חייה של השמש כמקור חום ואור. תהליך הפקת האנרגיה העיקרי בשמש הוא היתוך גרעיני של מימן והפיכתו להליום, כאשר הטמפרטורה הנמוכה ביותר שבה התהליך מתרחש היא כ-3 מיליון קלווין.

היסטוריה

ארתור אדינגטון היה הראשון שהציע ב-1920 שהכוכבים מפיקים אנרגיה באמצעות היתוך מימן והליום, תוך התבססות על מדידותיו של פרנסיס ויליאם אסטון. ג'ורג' גאמוב הסיק ב-1928 שניתן לתאר את מה שמכונה כיום גורם גאמוב בנוסחה קוונטית. הנוסחה נתנה את ההסתברות לקרב שני גרעיני אטום במידה מספקת על מנת שהכוח הגרעיני יתגבר על מחסום קולון. גורם גאמוב שימש את אטקינסון ופריץ הוטרמנס בעשור שלאחר מכן, ומאוחר יותר את גאמוב עצמו ואדוארד טלר, על מנת לגזור את הקצב שבו תגובות גרעיניות יתרחשו בטמפרטורה הגבוהה שבגרעיני כוכבים.
במאמר משנת 1939 בשם "Energy Production in Stars" (ייצור אנרגיה בכוכבים) האנס בתה ניתח את האפשרויות השונות עבור תגובות שבהן מימן מותך להליום. בתה בחר בשני תהליכים שהוא האמין כי הם מקור האנרגיה של הכוכבים. התהליך הראשון, שרשרת פרוטון-פרוטון, הוא התהליך הדומיננטי בכוכבים שמסתם קרובה לזו של השמש. התהליך השני, מעגל הפחמן-חנקן-חמצן, שנחקר על ידי קארל פרידריך פון ויצאקר ב-1938, הוא תהליך חשוב בכוכבים כבדים ביחס לשמש. המחקרים הללו עסקו ביצירת אנרגיה המספיקה לשמירת חומו של הכוכב. אולם, המחקרים לא עסקו ביצירתם של גרעינים כבדים. פרד הויל היה הראשון שהחל לחקור בנושא ב-1946, והוא טען שאוסף של גרעינים חמים מאוד יותך לברזל. הויל המשיך בעבודתו ב-1954 עם מאמר מורחב שבו תיאר כיצד שלבי ההיתוך המתקדמים יגרמו ליצירת יסודות הנמצאים בין הפחמן לברזל בטבלת היסודות.
הפגמים בתאוריה של גאמוב החלו להצטבר במהירות, והתחלת האירועים הללו הייתה עם פרסומו של מאמר ביקורת ב-1957 על ידי מרגרט ברבידג', ג'פרי ברבידג', ויליאם אלפרד פוֹלֶר ופרד הויל עצמו. במאמר זה קובצו והוגדרו המחקרים הקודמים, ועל פיהם נבנתה תמונה רחבה שסיפקה הסבר טוב לשכיחות היחסית של היסודות. שיפורים משמעותיים נוספים נוצרו על ידי אלסטיר קמרון ודונלד קלייטון. קמרון הציג תאוריה משלו (בהשראתו של הויל) על הנוקליאוסינתזה. הוא שילב מחשבים בפתרון חישובים תלויי-זמן הנוגעים לאבולוציה של מערכות גרעיניות. קלייטון חישב לראשונה באופן התלוי בזמן את תהליך s, תהליך r, שריפת צורן והפיכתו ליסודות מקבוצת הברזל. הוא גם גילה את הכרונולוגיה הרדיוגנית הדרושה על מנת לקבוע את גילם של היסודות. שדה המחקר כולו פרח בשנות ה-70.
חנה ספראי

פרופ' חנה סַפְרָאי  (1946 – 11 בפברואר 2008) הייתה מרצה בתחום ספרות חז"ל ופמיניסטית דתית.

ביוגרפיה

ספראי נולדה בשנת 1946 בירושלים, בתם של חיה ושמואל ספראי, שהיה היסטוריון של תקופת בית שני ותקופת המשנה ותקופת התלמוד ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים (חתן פרס ישראל לידע ארץ ישראל, תשס"ב-2002). גדלה בשכונת עץ חיים ולמדה בבית הספר "חורב". היא למדה בחוג ללימודים קלאסיים והיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית, לימדה שם במשך מספר שנים וערכה את כתביו של פרופ' דוד פלוסר. לאחר מכן עמדה בראש מכון יהודית ליברמן – המכון הראשון שפתח בפני נשים בוגרות את לימודי התורה שבעל פה. גרה מספר שנים בהולנד, שם סיימה את הדוקטורט על נשים בבית המקדש, וכיהנה כפרופסור באוניברסיטת אוטרכט. בשובה לישראל לימדה באוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה מן החוץ ובהיברו יוניון קולג', ושימשה כעמיתת מחקר במכון הרטמן עד 2006.
בשנת 2008 זכתה בפרס האגודה לזכויות האזרח, כאישה פורצת דרך. לקחה חלק במיזם המשפחתי של "משנת ארץ ישראל" בפירוש סדר "טהרות" ו"נשים" ביחד עם אביה ועם אחיה פרופ' זאב ספראי.
ספראי מעולם לא נישאה.
נפטרה מסרטן בפברואר 2008, בגיל 61. נקברה בהר המנוחות.

פעילות ציבורית

שליטתה בשפות וברקע היהודי של הנצרות הביאו אותה להימנות כחברה במועצת הבישופים הפרוטסטנטים של חבל הריין בגרמניה. היא נאמה כל שנתיים בפני רבבות נוצרים/ות קבעה ב'קירשנטאג', הכנס הארצי של הכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה. הייתה חברה בוועדות החשובות גם בכנסייה הקתולית וגם בכנסיות הפרוטסטנטיות. בכנסייה בריילנד, בגרמניה, השפיעה באופן מכריע על תהליך ארוך, שבסופו הכנסייה ביטלה את עקרון המיסיון ויצאה בהצהרה עקרונית ומהפכנית שאינה רואה ביהדות תופעה רדומה או שלילית, והברית בין אלוהי ישראל לבין עם ישראל קיימת עד היום הזה והיהדות לא הוחלפה על ידי הנצרות.
ספראי לימדה בסמינרים של פרחי כמורה בארץ ורבים מתלמידים אלה נמצאים היום במשרות בכירות בעולם הנוצרי, רכשו אצלה את הרקע היהודי שלהם. 
עיקר פעילותה הייתה בתחום הרעיוני כחברה בהנהלת תנועת נאמני תורה ועבודה ובהנהגה הרעיונית של תנועת "קולך". פעלה למיצוב מעמדן של הנשים בלימוד הטקסטים היהודיים, ובמסגרת זו כתבה במסגרת "נאמני תורה ועבודה" דפי "פרשת שבוע" עם דגש על המבט הנשי, מילאה ב"קולך" תפקיד של "אישה חכמה" המשיבה על שאלות בענייני השקפת עולם, ערכה ספר של נשים כותבות הלכה וספר נוסף על מקומן של נשים במדרשי הלכה. על השתתפותה, כאישה, בפירוש "משנת ארץ ישראל" אמרה כי עובדת היותה פמיניסטית, מעניקה ערך מוסף לפירוש. "עולם הלימוד היהודי מוצף מזה אלפיים שנה בלימוד של גברים. הגברים המצויים בעולם זה, משועבדים במידת מה, כמעט בעל כורחם, במודע ושלא במודע, אל שבלונות ומודלים ידועים של לימוד בתחומים שונים". לטענתה, כאישה, שהודרה ממסגרות הלימוד הגבריות בעל כורחה, ההשתלבות שלה בעולם הלימוד שונה. קיימת אצלה ערנות לשאלות אחרות; נכונות מהירה יותר וביקורתית פחות לקריאה שאינה משועבדת למודל ההלכתי בראש ובראשונה. היא טענה כי לפמיניזם יש אמנם מחיר דתי, אולם יש לזכור שבהיעדרותן של נשים - המחיר כבד עוד יותר. שכן "איזו מין יהדות זו כשחמישים אחוזים מעם ישראל אינו שותף לה? איזו תורה זו?".
ספידבול (סם)

תגובה פיזיולוגית

קוקאין פועל כממריץ, בעוד שהמורפין/הרואין פועל כמדכא של מערכת העצבים. שילוב חומרים מסוג אלו נועד לגרום עונג רב על ידי הצפה של אופוריה, המכונה גם "ראש" (מאנגלית: "Rush"). הרגשת ה"היי" ("high") נוצרת בשילוב האפקטים של שני הסמים יחד, וישנה ציפיה להפחתת תופעות הלוואי של כל סם; ההרואין יכול להפחית את התופעות הנלוות לקוקאין לדוגמת חרדה, יתר לחץ דם, פרפורי לב ועוד תופעות המשויכות לממריצים, בעוד שהקוקאין יכול להפחית את תחושת התנומה/ הרגעה החזקה של ההרואין.
אמנם זה יעיל במידה מסוימת; הרי הסמים הסטימיולנטים מעוררים את מערכת העצבים הסימפתטית, והסמים המדכאים מעוררים את מערכת העצבים הפאראסימפתטית: שתי המערכות המווסתות את תגובת הילחם או ברח ("Fight or Flight") ופעולת מנוחה ועיכול ("Rest & Digest"), בהתאמה. פעילות סימולטנית של שני מסלולים אלו היא זו שבדרך כלל שומרת על ההומאוסטאזיס בגוף. בנוסף, על ידי דיכוי תופעות הלוואי הטיפוסיות השליליות של שני הסמים, המשתמש עשוי להאמין לשווא כי סבילותו הגופנית לסם גבהה, או שמע הוא פחות "בהשפעה" משהוא באמת. דבר זה יכול לגרום למשתמשים לשיפוט לקוי לגבי כמות הסם הנצרך, לעיתים אף בצורה אנושה.
מכיוון שההשפעה הממריצה של קוקאין מתפוגגת מהר יותר מההשפעה המדכאת של הרואין או מורפין, לעיתים מתרחש דיכוי נשימתי מסוכן. דבר זה קורה כאשר פגה השפעת הקוקאין ונשארת רק זו של ההרואין, במלוא עוצמתה, כיוון שלעיתים הייתה גבוהה מדי כבר בעת צריכתה. התחושה הכוזבת של סבילות גופנית, כפי שמתוארת לעיל, היא זו הגורמת לרוב למנת יתר מושהת. צורה זו של מנת יתר היא ככל הנראה גורם המוות העיקרי מספידבולים.

משתמשים בולטים

בשנת 1996, דייב גהאן סולן הלהקה דפש מוד, לקה בהתקף לב בעקבות מנת יתר מספידבול, אך שרד. המוזיקאי האמריקאי סטיבן אדלר לקה בשבץ לאחר שימוש בספידבול, דבר שהשאיר אותו עם פגם דיבור קבוע.בין הסלבריטאים שהודו כי השתמשו בספידבול ניתן למנות את החצוצרן צ'ט בייקר (בסרט הדוקומנטרי משנת 1988 "Let's Get Lost"). נגן הגיטרה הבולט דייב מאסטיין והבסיסט דייוויד אלפסון מהלהקה מגאדת'. נגן הבס ג'ק ברוס מלהקת הרוק קרים (כפי שציין בראיון עם דיילי רקורד בשנת 2009), ניקי סיקס (בספרו האוטוביוגרפי The Heroin Diaries: A Year in the Life of a Shattered Rock Star), אנתוני קידיס (בספרו הביוגרפי Scar Tissue), קורט קוביין (מהביוגרפיה Heavier Than Heaven), דייוויד קרוסבי, ג'רי גרסיה סולן להקת גרייטפול דד, מיילס דייוויס, וסלאש, אשר סבל מדום לב למשך 8 דקות עקב השימוש בסם, אך הצליח להשתקם.
למידה התנסותית

למידה התנסותית היא גישה חינוכית של למידה פעילה המבוססת על עקרונות מחקר מדעי. למידה התנסותית התפתחה מהגישות הקונסטרוקטיביסטיות. התאוריה היא גישה ללמידה המתבססת על פעילות התנסותית. מעגל הלמידה של קולב מהווה מרכיב מרכזי בתאוריה של הלמידה ההתנסותית שהוא פיתח והוא מכונה גם מעגל הלמידה ההתנסותית (The Experienta Learning Cycle).

היסטוריה

יוהאן היינריך פסטלוצי היה הראשון שהעלה רעיונות של למידה מתוך התנסות ותצפית במאה ה-18.
לטענתו, הלמידה תהיה משמעותית אם תתבסס על סמך תצפיות באופן ישיר. פסטלוצי הגדיר את הלמידה ההתנסותית כהתנסות של למידה בה תפקיד המורה הוא להנחות את הילדים דרך התנסויות חינוכיות.
עקרונות הלמידה ההתנסותית עלו גם אצל הפילוסוף ג'ון דיואי שטען  שקיימות דרכים שונות להבניית ידע.
ג'רום ברונר, העלה את המושג למידת חקר כלמידה בה הלומד שותף פעיל בתהליך הלמידה. לדעתו, למידה התנסותית של בעיות, בדרך הגילוי, היא תנאי ללמידה משמעותית אצל הלומדים.
פרוגסטין

פרוגסטין הוא פרוגסטרון סינתטי, בעל פעילות ביולוגית דומה לפרוגסטרון. השימוש הנפוץ ביותר בהורמון הוא בטיפול הורמונלי חליפי לנשים בגיל הבלות, שימוש כגלולות למניעת היריון, ושימוש לטיפול במחלות אחרות. בדרך כלל משלבים טיפול בפרוגסטין עם אסטרוגן. 
ישנה משפחה גדולה של הורמונים הנקראים פרוגסטינים. החיפוש אחר הורמונים אלה החל לאחר שהתגלה שפרוגסטרון יכול לעכב את הביוץ. עם זאת ישנה בעיה בנטילתו בכדורים עקב זמינות ביולוגית נמוכה, וישנן תופעות לוואי בנטילתו כקרם. הבעיות הללו גרמו למסע חיפוש אחר הורמון דומה שיפעל בצורה דומה ללא הבעיות. להורמונים שנמצאו קוראים פרוגסטינים.
מסדר ההצטיינות (מצרים)

תיאור העיטור

עיטור המסדר הוא מדליה בצורת כוכב בעל עשרה קודקודים. במרכז הכוכב עיגול עם שמו של המסדר וסביבו עיטור בצורת טבעת או צורה מחומשת ומעוטרת (תלוי בדרגת העיטור). הכוכב תלוי על סרט ומחובר לאבזם בצורת סמל מצרים שהוא עיט מוזהב עם הכיתוב "רפובליקת מצרים הערבית" בבסיסו, סמל זה מעוטר בטבעת עלי אלון. סרט העיטור מורכב מחמישה פסים אנכיים בצבעי דגל מצרים (אדום, לבן ושחור), במרכז הסרט פס אדום עבה שבאגפיו שני פסים דקים יותר בצבע לבן ובדפנות הסרט שני פסים דקים בצבע שחור. תצורה זו של סרט העיטור מיוצגת גם באות העיטור.
מקס בודנהיימר

תולדות חייו

מקס בודנהיימר נולד בשטוטגרט שבגרמניה למשפחה יהודית מתבוללת. הוא למד משפטים בין השנים 1884–1889, ועם סיום לימודיו ב-1890 עבר להתגורר בעיר קלן, שם עסק בעריכת דין עד עליית הנאצים לשלטון ב-1933. הוא פגש בקלן את דוד וולפסון, ושניהם הפכו לידידים קרובים. מקס בודנהיימר ודוד וולפסון השתתפו במגוון פעילויות ואגודות ציוניות בקלן, וכן ייסדו קבוצה בשם "ציון". לאחר שקרא עלון מאת תיאודור הרצל, מקס בודנהיימר התרשם עמוקות מדעותיו והשקפתו, והחל בהתכתבות עִמו. במהלך השנים הללו הוא התחתן עם רוזה דלברג, ולזוג נולדו שלושה ילדים: שמעון-פריץ, חנה-הנריטה ורות.

פעילותו הציונית

בשנת 1891 פרסם בודנהיימר בשבועון ההמבורגי Die Menorah (גרמנית: "המנורה") את מאמרו הציוני הראשון, "האם יהודי רוסיה הם אומה?" (בגרמנית: Sind die russischen Juden eine Nation?), ובעקבותיו, באותהּ שנה, את המנשר "יהודי רוסיה לאן?" (בגרמנית: Wohin mit den russischen Juden?).
בשנת 1897 בודנהיימר נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון, שנערך בבזל. הוא נבחר להיות אחד מחברי המועצה הציונית הכללית (תפקיד שבו שימש עד שנת 1921).
מסופר כי בודנהיימר הציע להרצל בשנת 1898 לקשט את הדגל הלאומי בשנים עשר כוכבים כסמל לשנים עשר השבטים והרצל ענה לו ששנים עשר השבטים רמוזים במגן דוד עצמו בשתים עשרה הנקודות שעליו.
בשנת 1898 הצטרף ד"ר בודנהיימר למשלחתו של הרצל לארץ ישראל על תקן יועץ משפטי כדי לפגוש את הקיסר וילהלם השני בירושלים ב-2 בנובמבר.
בשנת 1907 התמנה בודנהיימר ליושב ראש השני של הקרן הקיימת לישראל. כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא העביר את משרדי קרן קימת מקלן להאג, וייסד ועד למען שיפור חיי היהודים בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני והאוסטרי. 
כמו פעילים ציונים אחרים מתקופת הרצל, מעמדו של בודנהיימר התרופף בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, ובשנת 1921 לא נבחר מחדש לראשות הקרן הקיימת.
לאחר מאורעות תרפ"ט בשנת 1929, הצטרף בודנהיימר לתנועה הרוויזיוניסטית בראשותו של זאב ז'בוטינסקי. הוא נמנה עם חברי המשלחת הרוויזיוניסטית לקונגרס הציוני ה-17 שהתקיים בשנת 1931. בקונגרס זה התחוללה מחלוקת בין מרבית חברי הקונגרס לרוויזיוניסטים בנוגע למטרות התנועה הציונית ובעקבותיה עזבו הרוויזיוניסטים את הקונגרס. זהו הקונגרס הציוני האחרון שבו השתתף מקס בודנהיימר .
בשנת 1935 עלה בודנהיימר לארץ ישראל, וקבע את ביתו בירושלים, שם החל לכתוב את זכרונותיו.

פטירתו והנצחתו

בודנהיימר נפטר בשנת 1940 ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים. על קברו נחקקו המילים: "למען ציון לא אחשה, ארץ ישראל, לעם ישראל, היו חייו".
בתו, חנה הנריטה בודנהיימר, כתבה ביוגרפיה על אביה לאחר מותו. ארכיונו נמסר לארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
על שמו נקרא קיבוץ בית ניר (תרגום מגרמנית של שם משפחתו) ורחובות בירושלים, חיפה, תל אביב, ובאר שבע.
Advanced Access Content System

מערכת תוכן הגישה המתקדמת (AACS) היא תקן להפצת תוכן וניהול זכויות דיגיטלי (DRM), שנועד להגביל את הגישה והעתקה להתקני מדיה אופטיים מתקדמים. מסמך המפרט לתקן פורסם לראשונה באפריל 2005 והתקן כבר אומץ כתוכנית הגבלת הגישה לHD-DVD ו-Blu-ray Disc)BD). הוא פותח על ידי קבוצת חברות מתחום המדיה והטכנולוגיה: דיסני, אינטל, מיקרוסופט, פנסוניק, אחים וורנר, IBM, טושיבה וסוני. מאז שהתקן הופיע במכשירים בשנת 2006, מספר מפתחות פענוח של AACS חולצו מנגני תוכנות בעלי הגנה חלשה ופורסמו באינטרנט, ובכך זה איפשר לתוכנות ללא רישיון לפענח את תקן זה.
כונתילה

כּוּנְתִּילֶה (ערבית: كونتيلة) היא תחנת דרכים קדומה הנמצאת בצומת דרכים במזרח סיני, באגנו העילי של נחל פארן, כחמישה קילומטרים ממערב לגבול ישראל-מצרים. הצומת מחבר את דרב אל-ע'זה (הדרך מאילת לעזה ולאל עריש) עם דרב אל-חג'. ליד התחנה באר שופעת מים. באזור נמצאו שרידים מהתקופה הביזנטית. בתקופת המנדט הבריטי הוקמה במקום תחנת משטרה ובעת השלטון המצרי היה במקום בסיס צבאי. בשנות הסכסוך הצבאי בין ישראל ומצרים אירעו בכונתילה מספר התנגשויות בין צה"ל והצבא המצרי.
לא רחוק משם נמצאת כונתילת עג'רוד. כדי להבדיל בין השתיים מכנים המקומיים את כונתילה בשמה המלא - "כונתילת ג'ראפי" (ג'ראפי הוא נחל פארן).
ליד משטרת כונתילה זיהה הגאולוג הבריטי שו (Shaw), במהלך המיפוי הגאולוגי של הנגב בשנות ה-40 של המאה ה-20, משקעים אגמיים. זהו "פרט כונתילה" המורכב מחומרי סחף דקי גרגר המשולבים בתלכידי נחלים שבהם נסחפו ושקעו חלוקים עד לגודל של 50-40 ס"מ. בחתך זה משולבים גם משקעים אגמיים שהתפתחו במספר אתרים בנגב הדרומי ובערבה.

היסטוריה

מספר חוקרים מזהים את כונתילה עם "גֶרָסָה", יישוב הנזכר אצל תלמי, גאוגרף בן המאה ה-2, ואף במפת פויטינגר מן התקופה הרומית.
בגלל החיץ הטופוגרפי שיוצר הר הנגב המרכזי, המקום נמצא על הדרך מעזה, דרך קוסיימה, לעקבה. וכן על דרב אל חג', דרך עולי הרגל ממצרים למכה. ובנוסף לכך, היה על גבולה הדרומי של ארץ ישראל המנדטורית. על כן הוקמה בו תחנת משטרה.

כונתילה במלחמות ישראל-מצרים

לאחר מלחמת העצמאות הקימו המצרים מספר מחנות צבא ומוצבים סביב בניין משטרת כונתילה כחלק ממערך ההגנה שלהם על גבול ישראל-מצרים.
ב-27 באוקטובר 1955 יצא צה"ל למבצע "אגד". גדוד 890 בפיקוד אריאל שרון פשט על משטרת ומוצבי כונתילה. לאחר מסע רגלי לילי וקרב קצר, כבש הכוח הישראלי את המשטרה, פוצץ אותה ושב לשטח ישראל. למצרים היו 12 הרוגים, ששה פצועים ו-29 שבויים. לצה"ל היו שני הרוגים ושני פצועים.
ב-29 באוקטובר 1956, כחלק מפתיחת מלחמת סיני, כבשה חטיבה 202 את מתחמי כונתילה. הכוח הישראלי המשיך במסע רכוב על גבי זחל"מים מערבה, כבש את ת'מד ואת נח'ל וחבר אל גדוד 890 שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה.
במהלך תקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים נערכה חטיבה 8 הישראלית, בפיקודו של אלברט מנדלר מול גיזרת כונתילה והיוותה כח הטעיה צה"לי כנגד הצבא המצרי בחזית סיני. ההטעיה הובילה לריכוז כוחות שריון מצרים רבים מול חטיבה 8 ובכך אפשרה למעשה את ההבקעה הצה"לית בצפון חצי האי ובמיוחד בקרב אום-כתף.
בלילה שבין ה-5 ל-6 ביוני חצה גדוד 129 של חטיבה 8 את הגבול והתקדם לעבר מערכי הדיוויזיה ה-6, בפיקודו של סעד א-שאזלי. בקרב שריון שהתפתח הושמדו טנקים מצרים רבים, בעוד לגדוד 129 נפגעו 2 טנקים בלבד. לאחר הקרב חזר גדוד 129 לתחומי הקו הירוק.
בהמשך הלחימה הועברה עיקר כוח חטיבה 8 לפיקוד צפון ואילו בסיני נשאר כח מוקטן של החטיבה (גדוד 89 ושתי פלוגות טנקים של גדוד 129), בפיקודו של סגן מפקד החטיבה מרדכי (מוטקה) בן פורת. ב-7 ביוני כבש הכוח הישראלי את כונתילה והמשיך להתקדם עד לאזור נח'ל שם ניהל מארב שריון יחד עם כוחות אוגדה 38, בפיקודו של אריאל שרון, מול שריון מצרי נסוג.
הלם העתיד

במבט מן העתיד

"הלם העתיד" זכה להצלחה רבה. אלווין טופלר הצליח לחזות מגמה מהותית בחיים המודרניים שבה קצב השינויים המהיר ההולך וגובר, גורר עמו בין היתר ערעור הרגשת הביטחון וקושי להסתגל לחיים. מצב זה גורר עמו ריבוי מקרי גירושין ויצירת משפחות מורכבות. הוא חזה גם הופעת מוצרים רבים חדשים ומגוונים, תקשורת מותאמת אישית וכדומה. הספר מתמקד בצורת הארעיות שבה מתנהלים החיים המודרניים בשל קצב ההתרחשויות המהיר, העדר קביעות מסוג כלשהו בעבודה ובמגורים וכדומה, ועמד על ההיבטים הפסיכולוגיים, האסתטיים והחברתיים של התופעה. טופלר התייחס גם לעודף האינפורמציה או היצף המידע שהם חלק מהלם העתיד.
בראיון לכתב העת Wired שנערך בשנת 2003, טען אלווין טופלר שהיו שתי שגיאות בספרו "הלם העתיד". השגיאה האחת היא שהספר לא היה קיצוני דיו, זאת למרות שבתקופה בה פורסם נחשב הספר קיצוני מאד. השגיאה השנייה הייתה האמון בכלכלנים שראו אי התאמה בצמיחה הכלכלית אבל חשבו שדי בהתאמות קלות של התאוריות. באותה עת הוא עדיין לא ראה את המהפך הכלכלי העצום שעתידה לעבור החברה התעשייתית והאמין עדיין בשינוי הליניארי של הכלכלה. קצב השינויים המהיר הביא למגבלות בקבלת החלטות מהירות בשאלות מורכבות מה שהביא לשימוש נרחב במחשב לקבלת החלטות. המחשבה הייתה שהמוח הענק של מחשבי העל יוכל לעכל את האינפורמציה הרבה ולקבל עבורנו את ההחלטות הדרושות במהירות והחיים שוב יהיו פשוטים. המציאות הראתה שהמחשבים צריכים להיות די מורכבים והחיים לא שבו להיות פשוטים.
ימת מישיגן

היסטוריה

״חודי קלוביס״ שנמצאו באזור הימה הן העדות המוקדמת ביותר להתיישבות באזור. אנשי תרבות הנחושת העתיקה הותירו שרידים לפעילותם ברחבי מדינת ויסקונסין וחצי האי הצפוני של מישיגן. באופן הדרגתי, תרבות וודלנד החקלאית השתכנה ברחבי הימות הגדולות וצאצאיהם היו אלו שהאירופאים פגשו בביקוריהם הראשונים באזור.
ג'ין ניקולט היה האירופאי הראשון שחקר את ימת מישיגן בסביבות 1635 ושהגיע לאזור הידוע כיום כמדינת וויסקונסין. המטיף הישועי קלוד-ג'ן אלואט הגיע ב-1668 לאזור גרין ביי להמיר את השבטים הילידים באזור. צוות המגלים ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה מיפו את חופו המערבי של האגם.  
במאה ה19 הימה שיחקה תפקיד חשוב בהתפתחות העיר שיקגו ואזור המערב-התיכון. הימה קישרה בין האוקיינוס האטלנטי ונהר המיסיסיפי.

התיישבות

כשנים עשר מיליון איש חיים לחופיה של ימת מישיגן. צפון החוף המזרחי והמערבי של האגם במדינות מישיגן וויסקונסין רצוף בעיירות תיירות קטנות, המתמלאות בקיץ על ידי תושבים המגיעים מהערים הגדולות באזור. בין הערים הגדולות (מעל 30,000 תושבים) לחופי הימה ניתן למצוא את שיקגו ואת ערי הנורת' שור באילינוי, מילווקי, גרין ביי, קנושה וראסין בוויסקונסין, גארי באינדיאנה ומסקיגן והולנד, במישיגן.
יקב טוליפ

יקב טוליפ הוא יקב בוטיק משפחתי בכפר תקווה שבגבעות זייד, בו מתגוררים בעלי צרכים מיוחדים. הייקב הוקם בשנת 2003 ומועסקים בו תושבי הכפר. כרמי היקב מפוזרים ברחבי ישראל, ובעיקר בגליל העליון ובהרי יהודה. בין הכרמים גם כרם אורגני בצבעון. תפוקת היקב כ־100,000 בקבוקים בשנה, ותוצרתו נמכרת בישראל ובעולם.

יינות היקב

היקב מייצר מספר סדרות, וביניהן: White Tulip - יינות לבנים, Just - מרלו וקברנה, Mostly  קברנה פרנק ושירז, Reserve קברנה סוביניון, Syrah ו־Black Tulip.

זכיות ופרסים

יינות הייקב זכו במספר פרסים, בהם תחרות אשכול הזהב, תחרות Best Value ותחרות Terra Vino בישראל. בשאר העולם זכו יינות הייקב בתחרויות בסן פרנסיסקו, פינגר לייק תחרות Indy International Wine Competition, תחרות The International Wine and Spirit Competition שבאנגליה, Emozioni Dal Mondo שבאיטליה ובתחרות Citadelles du Vin שבצרפת. כמו כן זכו לדירוג מידי מדרג היינות רוברט פרקר.
שרה ב"ק

ביוגרפיה

נולדה בשם שרה אינדור וגדלה בירושלים. בתו של מאיר אינדור, יו"ר אלמגור - ארגון נפגעי טרור ונכדתו של הרב אברהם חזן, הרב הראשי של משטרת ישראל והשב"ס. בנעוריה למדה באולפנת צביה ירושלים ולאחר סיום לימודיה שירתה במסגרת השירות הלאומי כקומונרית בסניף בני עקיבא בחצור הגלילית ובמדרשה בקריית שמונה, שם הכירה את הרב אפרים ב"ק, לו נישאה בשנת 1994.
למדה בימוי והפקה בבית הספר הדתי לקולנוע "מעלה" בין השנים 1996–2000. עבודת הגמר שלה, הסרט "תפילה זכה", שודר בערוץ 2 והוקרן בפסטיבלי דתות בגרמניה, איטליה, רוסיה וקליפורניה.
בשנת 1999 בהיותה אם לשני ילדים השתתפה במסע הג'יפים האתגרי מלכת המדבר, וזכתה בו במקום השלישי.
בשנת 2000 נסעו בני הזוג ב"ק לשליחות בקראקאס, ונצואלה, במסגרת כולל תורה מציון שם לימדה עברית וסייעה בענייני גיור.
ב-2002 החלה לעבוד ככתבת בחברת החדשות של ערוץ 2, ושימשה כתבת לענייני חינוך וקליטה.
בדצמבר 2010 הודיעה על כוונתה לעזוב את חברת החדשות של ערוץ 2 כדי לעבוד בתוכנית התחקירים "360" של רשת.
ביולי 2011 מונתה למגישת חדשות בתוכנית "ערב חדש" המשודרת בערוץ הראשון לצידו של דן מרגלית, עידן קוולר ואראל סג"ל.
מחודש נובמבר 2013 היא בעלת טור שבועי בעיתון מעריב סופהשבוע.
מגישה את תוכנית האקטואליה "עצם העניין" בגלי ישראל ואת תוכנית "עונג שבת" ברדיו אקו 99 FM.
החל מחודש יולי 2014 היא מגישה את התוכנית ערב חדש לילדים, לצידו של קובי מחט בערוץ חינוכית 23.
ב"ק היא גם זמרת, בנעוריה היא שרה במסגרת צוות הווי בני עקיבא. היא עבדה עם המוזיקאי מיכה ביטון. בדצמבר 2010 השתתפה בפסטיבל 'ימי אהבה לשירה' בתחרות 'שרים משוררים', וזכתה במקום הראשון על ביצוע של שירו של פנחס שדה "את קולך קורא לי" שהולחן על ידי מיכה ביטון.
ב-2012 העלתה מופע משותף עם אריאל הורוביץ ואחד השירים מהמופע "שעשאך כרצונו" נכלל באלבומו של הורוביץ, "הגיבורים שלי".
ב-2017 השיקה, יחד עם ד"ר זאב קיציס את "זושא - מגלים את הסיפור החסידי", פרויקט שמציג סיפורים חסידיים ומבאר אותם על מנת להנגיש אותם לחברה הישראלית.
ב"ק הייתה חברה במליאת מועצת העיתונות ובהנהלת ארגון העיתונאים.
ב"ק מתגוררת כיום בכפר עציון, נשואה לאפרים ואם לשישה ילדים.
שבי ציון

תולדות היישוב

היישוב נוסד במסגרת מבצע חומה ומגדל באפריל 1938, על ידי עולי העלייה החמישית מגרמניה (בעיקר מהקהילה היהודית ברקסינגן שבדרום גרמניה). היישוב הוקם כמושב חקלאי שיתופי, המתבסס על חקלאות גידולי שדה ומשק בעלי חיים. שטח היישוב היה 670 דונם והוא יועד על פי התוכנית ל-50 משפחות. בעלייה על הקרקע הוקם חומה מסביב לשטח של 40 על 40 מטרים, בתוכו נבנו 5 צריפים למגורים, צריף למטבח וחדר אוכל וצריף לגנרטור. כן הוקם מגדל אשר שימש תחנת נוטרים ומפקדת ההגנה וארבעה מכלי מים.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פעילות הנוער במושב נעשית כחלק מ"בני המושבים" לאחר שבעבר הייתה שייכת לתנועת הנוער של האיחוד החקלאי.

בית הכנסת

ביישוב בית כנסת שנבנה ב-1940, על פי מתכונת מדויקת של בית הכנסת בכפר המקורי בגרמניה, והתושבים הוותיקים מתפללים בו כמנהג יהודי גרמניה. סמוך לבית הכנסת נמצא הצריף הראשון, אשר שוחזר. בקרבת בית הכנסת והצריף שרידים רבים מראשית התקופה הבריטית, וביניהם מתגי חשמל ישנים, גדרות מתכת ולוחות בטון.
בעת מאורעות תרצ"ח (1938), ירו ערבים מהכפר הסמוך, סמריה, אל היישוב המבודד, אחד הכדורים חדר לבית והרג את נעמי לינבר (22). במלחמת העצמאות נהרג בלחימה בגוש עציון בן דודה של ההרוגה, ובית הכנסת קרוי כיום על שם שני נספים אלו.

ארכאולוגיה

בתוך היישוב נמצאו שני ציוני דרך (אבני מיל) רומיים, על דרך הים מעכו לצור. בשנת 1955 נמצאו ליד היישוב שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית. במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בראשות משה פראוסניץ. הממצאים כללו רצפת פסיפס וקירות. נמצא גם שרידי מעיין ארטזי. הכנסייה תוארכה למאה ה-4 לספירה, והיא הייתה חלק מיישוב ביזנטי גדול בשם ניאה קומה (Nea Come).
חייקל לונסקי

ביוגרפיה


נולד בעיירה סלונים שבפלך גרודנה, רוסיה, לשמואל אשר הלוי לונסקי, מלמד, ולאמו דינה ובן למשפחה שהתפארה בייחוסה לרב אריה לייב הלוי אפשטיין "בעל הפרדס". למד בישיבות סלונים ולידא ואחר כך הגיע לעיר וילנה. בתחילה עבד לפרנסתו בקלויז העתיק בעיר, וב-1895 התקבל לעבודה כספרן בספריית שטראשון. בווילנה נחשף לספרות ההשכלה וחבר לאגודות ציוניות. הוא החל לכתוב שירה עברית ואף הדפיס שני שירים בלוח ארץ ישראל של אברהם משה לונץ.
נישא לחיה בת הרב אברהם יעקב ברוק, נכדתו של רבה של סלונים, הרב מרדכי רוזנבלט מאושמינה (שב-1917 פרסם ביוגרפיה שלו). בני הזוג היו הורים לבן, משה, ולבת. בשנת 1912 נפטרה אשתו, בגיל צעיר.
לונסקי כתב הרבה על ההיסטוריה של יהדות וילנה ואישיה, והתמקד בקורות היהודים בעיר בתקופתו, תקופת מלחמת העולם הראשונה ובין מלחמות העולם. כתב מאמרים רבים לספרי-שנה, כתבי עת ולעיתונות. את רשימות הזיכרון שערך עוד בימי המלחמה לנספים כינס בספרו "מהגטו הווילנאי: טיפוסים וצללים, כתובים לעתות בצרה" (תרפ"א; הופיע קודם לכן ביידיש בשנת תר"פ 1920). בהקדמה שכתב לספר עמד השל ייבין על "אמנות התיאור והציור" המשוכללת של המחבר. בימי מלחמת העולם הראשונה פעל להקלת מצוקת הפליטים, במיוחד בחורי הישיבה שהתכנסו בקלויזים שבעיר.
עם כניסתם של הגרמנים לווילנה נאסר, ושוחרר בסוף אוגוסט 1941, ערב היכנסם של יהודי וילנה לגטו. לונסקי ובתו, מורה בתחילת שנות השלושים לחייה, נספו יחד בגטו וילנה ב-1942.
אחותו הצעירה, אידה לונסקי (1889–1924), הייתה מורה וסופרת ילדים בווילנה.

הנצחה

המשורר אלחנן אינדלמן הקדיש ללונסקי את שירו "אחרון קסמי ירח" (בספרו "אבן אקח לי", 1956).
אולם הקריאה של המרכז לחקר היהדות שנפתח בספרייה הלאומית של ליטא ע"ש מרטינאס מז'ווידאס  בווילנה עתיד להיקרא על שמו של לונסקי.
יחסי לבנון–סן מרינו

יחסים כלכליים

סן מרינו ייצאה ללבנון בשנת 2014 סחורה בסך 3.63 מיליון דולר אמריקאי. מרבית הסחורה המיוצאת (84%) היא חומרי הדברה ומחממים חשמליים (12%). באותה השנה לא היו תנודות בייבוא מלבנון לסן מרינו.