שניאור זלמן פוגצ'וב

מאוקראינה לוורשה

פוגצ'וב נולד בשנת תרל"ט בעיירה קוֹנוֹטוֹפּ שבפלך צ'רניגוב, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של דובה ויעקב, שהיה מורה בישיבה. משפחתו, כיתר תושבי העיירה, השתייכה לחסידות חב"ד. קיבל חינוך יהודי מסורתי וסיים את לימודיו בישיבה, וכשבגר נחשף להשכלה והחל ללמוד שפות ולימודים כלליים. שימש כמורה לעברית בעיירה זלטופול, ולמד לבחינת בגרות באופן אקסטרני.
בשנת 1899 עבר לעיר ורשה שבפולין הרוסית. בוורשה הכיר את סוניה (שֶיינה) מָטוּסוֹבסקי, בת גילו וילידת אוקראינה כמותו (בת העיר קרֶמֶנצ'וּג), שלמדה רפואת שיניים בעיר. ב-1902 נישאו השניים, ובין השנים 1906 ל-1913 נולדו בוורשה ארבעת ילדיהם.
בשנות עיסוקו בהוראה רכש לעצמו פוגצ'וב מוניטין כמחנך. בשנת 1904 (או אף קודם לכן, בתרס"ג) פתח עם עמיתו המחנך חיים אהרן קפלן "חדר מתוקן" בשם "התחיה" ברח' קַרמֶליצקָה (‏Karmelicka)‏ 23 שבשכונת מוּרָאנוב בוורשה.
שם גם התקרב למחנך והסופר ש"ל גורדון (שניהל גם הוא חדר מתוקן), ויחד איתו היה מראשי אגודת "חובבי שפת עבר", שנוסדה בעיר בשנת 1907 (פוגצ'וב היה חבר ועד האגודה ומזכיר הוועד).
עוד היה מיודד עם רופא הילדים, הפדגוג והסופר יאנוש קורצ'אק וכן עם הרופא והבלשן לודוויג זמנהוף.
בשנת תרס"ח פרסם ספרון ביידיש בשם "וואָס איז אזוינס דער חדר מתוקן?" ('מהו החדר המתוקן?'), שבו ביקש להסביר להורים את המושג החדש.
בסביבות שנת 1909 פרש פוגצ'וב מהחדר המשותף לו ולש"ל גורדון (שלימים התפתח לבית ספר של ממש, ופעל עד מלחמת העולם השנייה), וייסד ברח' מַריאנסקה (Mariańska)‏ 6 חדר מתוקן (או בית ספר, училище) משל עצמו. בחדר הוצעו לימודים יהודיים מתקדמים ולצדם תוכנית לימודים כלליים רחבה, שבה נכללו לימודי רוסית, פולנית ואריתמטיקה. הוא התחיל עם שכבת לימוד אחת או שתיים, ומדי שנה נפתחה בו שכבה חדשה. בשנת 1913, שבה פעלו בו חמש כיתות, עבר המוסד לרשות ועד ההורים, וכעבור זמן קצר גם נכנס תחת חסותה והשגחתה הרוחנית של אגודת "חובבי שפת עבר" בוורשה.
בחדר המתוקן שניהל פוגצ'וב למדו תלמידים רבים. בין מוריו היה המחנך והסופר הצעיר בנימין כספי.
פוגצ'וב היה מראשוני המורים שלימדו "עברית בעברית", ונחשב לאחד ממייסדי בית הספר העברי המודרני.
ליד בית הספר התקיימו שיעורי ערב בעברית לתלמידים מבתי ספר כלליים, וכן שיעורים לילדים בני חמש, שבהם נלמד הדיבור העברי דרך משחק, זמרה, סיפורים וכדומה.
בדיווח ביומון העברי הוורשאי "הצפירה" מסוף שנת הלימודים 1914 נמסר כי בחינות הגמר של הכיתה החמישית, שרוב תלמידיה עשו בבית הספר של פוגצ'וב את כל חמש שנות הלימוד, "הוכיחו, כי התלמידים סגלו להם אמנם את ידיעת השפה והספרות העברית העתיקה והחדשה, בגבולות האפשרות לפי תנאי הילדים בזמן הזה, בקיאים באופן מצוין בתורה, בנביאים, ירמיהו וישעיהו, תהלים, באגדות התלמוד והמדרש, מקצת במשנה, דיני ישראל ומנהגיו ועוד. ואפשר לאמר, כי גומרי המחלקה [=הכיתה] יודעים את השפה העברית ועברו בה קורס שלם ומלא".
בשבתו בוורשה הרצה בענייני חינוך יהודי מתקדם והטיף לציונות. את ביתו ניהל כבית עברי (עם ילדיו דיבר רק עברית; עם אמם דיברו הילדים רוסית, ובהמשך עברו לעברית).
כבעל רקע חב"די, הניגון החסידי היה שגור על פיו. הוא היה בעל קול נעים ונחשב ל"בעל מנגן", ובימים הנוראים נהג לעבור לפני התיבה באולם "חובבי שפת עבר".
באביב 1914 השתתף כציר במועצת המורים העבריים ברוסיה, שהתכנסה בעיר קייב בראשות הלל זלטופולסקי. חיבר ספרי לימוד וקריאה.
באותה שנה היה פוגצ'וב חלק מקבוצת מחנכים וסופרים (בהם בעל מחשבות ויוסף הפטמן) שתכננו להוציא כתב עת לילדים יהודים בעריכת קורצ'אק – תוכנית שהתבטלה עקב פרוץ המלחמה.

בארץ ישראל: "כפר ילדים"

בראשית שנת תרפ"ה (סתיו 1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו. בארץ עִברת את שמו ל"עמיאב".
לאחר הגיעו לארץ התוודע לקיומו של מוסד חינוכי ליתומים בבלפוריה העליונה שבעמק יזרעאל, ובסוף שנת 1924 התמנה למנהלו. לאחר הפרעות במלחמת האזרחים ברוסיה אסף ישראל בלקינד ילדים פליטים מבתי היתומים באוקראינה והביאם לבסוף, באביב תרפ"ד (1924), לשטח בלפוריה העליונה שלרגלי גבעת המורה (לימים חלק מעפולה), שאותו עזבה זמן קצר קודם לכן קבוצת בלפוריה, שעברה לשטח חדש לא הרחק משם. באתר נותרו רק צריפים אחדים ובית אבן אחד, שלא הספיקו עבור הנערים, שמנו יותר ממאה, ובמשך שמונה חודשים הם התגוררו באוהלים. שנה וחצי לאחר העלייה על הקרקע פרשו ציוני דרום אפריקה את חסותם על הכפר, ותמיכתם הכספית אפשרה לבנות עבור הנערים מוסד שניתן לחיות בו ברווחה יחסית.
פוגצ'וב, שהיה למנהל המוסד, הביא עִמו את רעיון כפר הילדים המיוסד על שיטת החינוך העמלני מתוך הנהלה עצמית של התלמידים. הוא נתן למוסד את השם "כפר ילדים", וארגן את החיים בו במתכונת של חברת ילדים. לדברי חוקר החינוך שבח אדן, פוגצ'וב, שדגל בשיטות חינוך ליברליות למדי בשעתו, מצא בכפר "מדריכים הנוקטים משטר נוקשה וילדים חשדנים. תכניתו החינוכית לא קנתה את לב כל המדריכים. היו בהם לעיתים מעטים ולעיתים רבים - שהסתייגו מדרכו ואף סלדו ממנה. יחס זה כבל את ידיו, שלל כל אפשרות של שיתוף מלא מצד חבר העובדים, וגרם בסופו של דבר לכישלונו הגמור של הניסיון".
דרכו החינוכית של פוגצ'וב בכפר התבססה על ארבעה יסודות: עבודה, השכלה הנרכשת בשיטת העבודה העצמית, מסורת, ואוטונומיה. הוא לא האמין כי החניכים בכפר ידרשו מיוזמתם חוקה דמוקרטית, ולכן ויתר על השימוש באנרכיה כאמצעי חינוכי לרה-אורגניזציה של המוסד (אמצעי שנקט שאצקי), ותחת זאת הציג בפניהם הצעת חוקה, שזכתה להסכמתם. בחוקה הוגדרה מטרת ההתארגנות: להגדיל את רכושו של כפר הילדים באמצעות עבודה אינטנסיבית הנעשית מתוך הבנה והכרה של כל ענפי המשק. עם זאת, המטרה לא הייתה תועלת חומרית פשוטה, כי אם בניינה של חברת העבודה העברית בארץ. לדברי אדן, "העבודה לא הייתה רק אמצעי חינוכי. לעבודת הילדים היה ערך כלכלי רב. עובדה זו הגבירה את בטחונם העצמי של החניכים, אך גם העמידה בצל את יתר שטחי החיים". לאחר שנה וחצי כתב פוגצ'וב כי "יש כאן אפוא, בכפר ילדים שני עמים וקונפליקט מתמיד בין שני אלה: ... בין הדעה, שהכל משועבד לחינוך האישיות, ובין הדעה, שהכל משועבד למשק".
ביחס להשכלה, חוקת הכפר קבעה כי "כל אזרח מחויב לרכוש לו את ההשכלה היסודית, הנחוצה לבניין החיים התרבותיים. אזרחי הכפר חייבים ללמוד את החומר הלימודי הקשור בענפי המשק". הלימודים לא נחשבו כבעלי ערך כשלעצמם, אלא כאמצעי המשרת את המשק. לצד זאת, טופח בכפר הביטוי העצמי האמנותי, באמצעות בימוי, ריקוד וכדומה.
פוגצ'וב הטביע חותם מסורתי בחיי הכפר: הוא הקפיד על שמירת מצוות, קירב את החניכים לבית הכנסת שהוקם בכפר ולתפילה, והעניק צביון לאומי מסורתי לחגים ולהווי הכללי.
פוגצ'וב גרס כי תפקידה העיקרי של האוטונומיה הוא "לעשות את הילד אחראי לפני מצפונו הוא". כפר הילדים נוהל באמצעות אספה כללית, שהתכנסה אחת לחודש ובה ניתנו דו"חות הוועדות השונות, וועד פועל שנבחר מתוכה, אשר פיקח על יחסי החברה, על מילוי חובות החניכים ועל פעולות הוועדות.
המפעל החינוכי זכה לפרסום רב ולביקורים של פדגוגים רבים. אולם משהפסיק ועד העזרה מדרום אפריקה את הסיוע למוסד, הוא עמד בפני סגירה. מספר החניכיו הוקטן בחצי, ל-60, והוא קיבל ילדים מהארץ, ששילמו שכר לימוד ודמי מחיה. בד בבד התערערו היחסים בתוך המוסד: המדריכים קבלו על סילוף עובדות בדו"חות החניכים, ואלה באו בטענות על פגיעה באוטונומיה שלהם מצד המדריכים. עם החרפת הסכסוך בין חברי הסגל, ועדת בירור מטעם ההסתדרות מינתה למוסד הנהלה משותפת של שלושה, ששני החברים האחרים בה היו ממתנגדי פוגצ'וב. פוגצ'וב, שלא הסכים לסידור החדש, התפטר, ויחד איתו פרשו חלק מהעובדים. כך, לאחר קרוב לשבע שנים, הפסיק כפר ילדים לפעול במתכונת של חברת ילדים. עם סיום עבודתו שם פרסם ספרון על "תולדות המפעל החנוכי: כפר ילדים (למשפט הקהל)".

אחריתו ומשפחתו

לאחר שעזב את כפר ילדים, ב-1931, עבר פוגצ'וב עם משפחתו לתל אביב, שם התגוררה המשפחה בדירה שכורה ברחוב המגיד.
הוא שכר שני בתים ברמת גן, אסף אנשי צוות (בהם כמה שבאו איתו מכפר ילדים) ופתח "כפר ילדים" ברוח דומה. במוסד פרטי זה ברמת גן התחנכו כ-35 ילדים, בהם ילדים מתל אביב שהוריהם לא יכלו לחנכם בעצמם, תלמידים מהסביבה (אשר לנו בבתי הוריהם) וכן יתומים. בין התלמידים היו יצחק ישר (לימים אדריכל) ובתו של אביגדור המאירי אסתר (אסתי).
בנו של פוגצ'וב, המוזיקאי עמנואל עמירן, הורה מוזיקה בשני כפרי הילדים שניהל.
כעבור כשנתיים, בשנת 1933, לקה פוגצ'וב בגידול מוחי ונאלץ להפסיק את פעילותו החינוכית והציבורית; את ניהול המוסד מסר לאחד המורים. בסוף אותה שנה נסע לעבור ניתוח בבית החולים של רובע לַיינץ בווינה (גר') (כיום רובע היצינג), אך נפטר שם בטרם נותח, בינואר 1934, כשלצדו בתו הבכורה בת-עמי. בן 55 במותו, נקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
במשך שנים ביקשו בני משפחתו, ידידיו וחניכיו להעלותו לקבורה בארץ. לבסוף, בראשית שנת 1950, בהשתדלותם של שליח הסוכנות היהודית בווינה אשר בבלי ואשתו צופיה בבלי, נמצאו שרידיו בבית הקברות, הועלו לישראל ונטמנו בבית העלמין במושב מרחביה, ליד השטח שבו פעל כפר ילדים.
ארכיונו – ובו יומנים והתכתבויות מעבודתו כמחנך עברי במוסקבה, ורשה ותרבות, וברלין (1909–1924), וכן עבודתו בבתי ספר עבריים בוורשה, במוסקבה, בתרבות בברלין, ייסוד וניהול כפר הילדים שעל גבעת המורה, כפר הילדים ברמת גן, פעילות ציבורית חינוכית (1909–1933) – שמור בארכיון לחינוך יהודי שבבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
פוגצ'וב הותיר את אשתו וארבעת ילדיו. בתו בת-עמי אלישיב (1906–1974) הייתה שחקנית "הבימה" (אשתו הראשונה של השחקן שמעון פינקל).
בנו עמנואל עמירן (1909–1993) היה מלחין קלאסי ופופולרי, מאבות הזמר העברי, ומחנך מוזיקלי, שכיהן מ-1949 כמפקח הראשון על החינוך המוזיקלי במשרד החינוך.
מתתיהו עמירן (1910–1983) היה עובד משרד הביטחון.
ובנו הצעיר אביגדור פוגצ'וב (1913–1996) המשיך אף הוא את דרכו של אביו, כיהן כמנהל המחלקה לנוער וספורט של עיריית תל אביב בשנות ה-60 וה-70 והיה ממייסדי המדרשה למדריכי נוער של עיריית תל אביב.
אלמנתו של פוגצ'וב, סוניה, שבחייו לא עסקה במקצועה אלא עבדה לצדו כמנהלת המשק במוסדות החינוך שניהל, עבדה לאחר פטירתו לצד אחיה, שהיה רופא שיניים ברחוב שיינקין בתל אביב.
נפטרה בשנת 1973, במחצית השנייה של שנות התשעים לחייה.
בן אחיה היה הצייר משה מָטוּס (מטוסובסקי) (1908–1958).