תולדות היהודים במצרים ובסוריה תחת שלטון הממלוכים

הרקע לכתיבת הספר

הכרך הראשון של הספר הוא עיבוד עבודת הדוקטורט של אשתור, אותה הגיש לסנאט האוניברסיטה העברית בשנת 1943. אשתור החל לאסוף חומר, שישמש אותו לכתיבת העבודה, כבר בשנת 1937 (וככל הנראה אף לפני כן), כאשר היה סטודנט באוניברסיטת וינה. המקורות כללו את המידע שאסף מהחיבורים ההיסטוריים הערביים על תקופה זו, הן אלו שבדפוס והן שבכתב יד, שהיו מצויים בספרייה הקיסרית בווינה. מידע נוסף הוא מצא בכתבי היד שבספריות בברלין, גוטא וליידן, אותם קיבל דרך מחלקת ההשאלה של הספרייה הקיסרית. באותו הזמן, נחשף גם לראשונה לגניזה הקהירית, עת נהג לתרגם, עבור פרופ' שמחה אסף (שישב בארץ ישראל), תעודות בשפה הערבית מן הגניזה, שהיו מצויות בווינה. אשתור אף החל לכתוב את החיבור בווינה, אולם לאחר כיבוש אוסטריה על ידי הנאצים והאנשלוס בשנת 1938, נמלט מווינה לירושלים, בה המשיך את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטה העברית, בהדרכתו של המזרחן ל. א. מאיר, ובמקביל עבד בבית הספרים הלאומי. בתקופה זו התאפשר לו לבחון מקורות נוספים של התקופה אותה חקר, לרבות תעודות מן הגניזה הקהירית, ובין היתר הצליח לתארך ולשייך לתקופת הממלוכים, מספר תעודות שלא נשאו תאריך.
באביב 1943 קיבל את פרס מוצרי, ובאמצעותו ערך ביקור בן חודש ימים בספריית צ'אהריה בדמשק, בספריית המדרסה האחמדית בחלב ובאוניברסיטה הישועית בביירות, לצורך איסוף מקורות נוספים לעבודת הדוקטורט. בקיץ אותה שנה הגיש את העבודה והוענק לו תואר דוקטור לפילוסופיה.
לאחר קבלת התואר, הוא כתב מחדש מספר פרקים של העבודה, ערך עדכונים על בסיס מקורות שלא נודעו לו לפני כן, והוציאהּ לאור בשנת 1944, ככרך הראשון של ספרו "תולדות היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים", תקופת הממלוכים הבחרים.
לצורך כתיבת הכרך השני, על "היהודים במצרים וסוריה תחת שלטון הממלוכים", תקופת הממלוכים הברג'ים (הצ'רקסים), קיבל אשתור את הפרס ע"ש מוריץ ושרלוטה ורבורג, והיה לחוקר הראשון שקיבלו. בעזרת הפרס יכול היה להתפנות מחלק מעבודתו בבית הספרים ולהתמסר לעבודת המחקר על התקופה בה עוסק הספר, וכן להזמין צילומים של כתבי יד ערביים מקושטא ומאוקספורד. הכרך השני מתבסס בעיקר על מקורות בני התקופה, בין היתר ספרי כרוניקה ערביים, ספרי שו"ת של רבנים, ספרי מסעות של צליינים יהודים ונוצרים לארץ ישראל ודוחות סוחרים, בעיקר נוצרים. הוא החל לעבוד על הספר בשנת תש"ד וסיים לכתוב אותו ארבע שנים אחר כך, בשנת תש"ח, הספר נדפס רק בשנת 1951. הכרך השלישי יצא לאור בהפרש שנים גדול עוד יותר, בשנת 1970.
אשתור פסח כמעט לגמרי על תיאור הקהילות היהודיות בארץ ישראל בתקופה זו, על אף שגם ארץ ישראל נשלטה באותה העת על ידי הממלוכים, מאחר שסבר כי להיסטוריה של היהודים בארץ ישראל "נדרשת חקירה מיוחדת ומעולה בכל פרט ופרט משום תפקידה המיוחד של הארץ בקורות ישראל. החוגים המדעיים המוסמכים הכירו שמחקר זה צריך להיעשות על ידי חבר מלומדים... ומה טעם שיחיד יתחרה במפעל משותף של חבר מלומדים?".

הכרך השלישי

הכרך השלישי יצא לאור כאמור, בשנת 1970, והוא כולל הקדמה, ביבליוגרפיה קצרה ו- 74 תעודות מן הגניזה המצרית, בצרוף תרגום של התעודות הכתובות בערבית יהודית והסבר התוכן והערות נוספות לכל תעודה בספר. בנוסף לתעודות אלו מובאת בסוף הספר "רשימה ותוכן הדברים של תעודות מן הגניזה אשר פורסמו מאז הופעת כרך ב'" (עמ' 145 - 147), המוסיפה עוד 13 תעודות לתקופה הנחקרת.
התעודות עוסקות בעניינים פרטיים (למשל תעודה א', רשימה על לידתו של רבי דוד נכד הרמב"ם), דיני משפחה (כתובות, שידוכין, צוואות, גטין, ייבום, הסכמים בין בעל ואישה), ענייני שחיטה, ענייני מסחר (קבלות על תשלומים, שטרי מכר, שטרי חוב, כתבי בית דין, פשרות), ייפויי כוח, פנקס קהילת קהיר, דוחות בעניינים שונים, בקשות, הוראות מאת הנגיד, מדרש גאולה, ועוד. צילום של שתיים מהתעודות (תעודה מס' ל"ו ותעודה מס' ס"ד) מובא בפתח הספר.
בנוסף, מכיל כרך זה הוספות לכרכים הקודמים ושלושה מפתחות לשלושת הכרכים: מפתח השמות (עמ' 157 - 186), מפתח המקומות (עמ' 187 - 196) ומפתח העניינים (עמ' 197 - 202).

הביקורת על סדרת הספרים

לאחר צאת כל אחד מהכרכים לאור, התפרסמו מספר רשימות בקורת על עבודתו של אשתור. בדרך כלל משבחים הכותבים את עבודתו של אשתור, בפרט על היותו הראשון לכתוב את קורות היהודים במצרים ובסוריה, בתקופת הממלוכים, תוך שילוב של כל המקורות (שהצליח להגיע אליהם), המוסלמיים, הנוצריים והיהודיים.
כך למשל, מצר החוקר דוד תמר, על כך שלא כלל אשתור את ארץ ישראל בשני הכרכים הראשונים, מכיוון:
שמחברנו הוא מן היחידים המסוגלים לעבודה נכבדה זו.
— דוד תמר, חומר חדש על חיי היהודים תחת שלטון הממלוקים, מעריב, 26 במרץ 1971.
ועל צאת הכרך השלישי הוא מוסיף:
הכרך השלישי שנתפרסם זה עכשיו, משלים את החיבור החשוב כולו.
— דוד תמר, חומר חדש על חיי היהודים תחת שלטון הממלוקים, מעריב, 26 במרץ 1971.
גם החוקר גויטיין כותב:
הכרך השלישי של תולדות היהודים בימי הממלוכים, המונח כעת לפנינו, מפטיר ומכתיר...מפעל חיים, שליווה את המחבר במשך שלושים וחמש שנים לפחות. בצדק ירגיש סיפוק על מוגמר זה, ולומדי ההיסטוריה היהודית וחובביה יקבילוהו בשמחה. במפתחותיו המפורטים הוא עושה אוזניים לידיעותיו המרובות המשוקעות בשלושת הכרכים...
— ש"ד גויטיין, "כתבי גניזה מן התקופה הממלוכית", תרביץ, מ"א (תשל"ב), עמ' 59 - 81.
עם זאת, משנות ה-2000 מתבצעות הערכות מחדש של רבים ממחקרי היסוד במדעי היהדות, תוך בדיקה חוזרת של הנחות היסוד ששימשו את החוקרים והקשר בינן לבין המסקנות אליהן הגיעו במחקריהם. במאמר שכתבה על דרכי המחקר של קהילות יהודי ארצות האסלאם בימי הביניים, הקדישה חוקרת הגניזה מרים פרנקל, לאליהו אשתור ולמחקריו, חלק נכבד. פרנקל סבורה כי אשתור העריך במידה רבה (ואולי במידה רבה מדי) את ההיסטוריה הממוסדת והרשמית של התקופה, בפרט משום שלדעתו היו כותביה קרובים לאירועים המתוארים על ידם, ולפיכך אמינים יותר. הוא לא הסתיר את התפעלותו מההיסטוריונים המצריים בני התקופה אותה חקר, על שישבו בעיר הבירה והייתה להם גישה לארכיונים הממשלתיים, וסבר כי חלק מהצלחתו כחוקר היא לחשוף את המקורות האובייקטיביים ביותר, כאשר מידת האובייקטיביות נמדדת לטעמו על פי רמת הדיוק בה העתיקו מקורות מאוחרים מהיסטוריונים אלה.
פרנקל סבורה עוד כי הביוגרפיה האישית של אשתור והתקופה בה חי היו גורמים שהשפיעו במידה רבה על דרכו כחוקר ועל מחקריו, והפכו אותם למחקרים מגמתיים. היא טענה כי "אשתור ראה את עצמו כמעין היסטוריון מוסדי הפועל בשירותו ובחסותו של מוסד אקדמי-לאומי", הבא למלא "שליחות חינוכית לאומית". משום כך, הוא לא יכול היה רק לדווח באופן אובייקטיבי על הממצאים ההיסטוריים שחשף, אלא גם ביקש ליצור "אמפתיה והזדהות כלפי דמויות העבר, לחזק את תחושת העבר המשותף והמוצא המשותף ולהגיש לבני דורו את העבר כמופת חינוכי או כלקח הדורות". ייתכן גם, כי העובדה שנאלץ להימלט מווינה, לאחר האנשלוס, תרמה גם היא למגמתיות בכתיבתו, שכן חש כפליט החייב תודה למציליו ותלוי לפרנסתו בבית הספרים הלאומי, בו החל לעבוד לאחר שהגיע לארץ. משום כך, היה חלק מחוקרי "האסכולה הירושלמית", שלא חקרה את ההיסטוריה היהודית בימי הביניים כחלק מההיסטוריה של כל אזור ואזור בה חיו הקהילות יהודיות, אלא במנותק מהם, וראתה בכל קורות העם היהודי באותה התקופה "כמעין הכנה ומבוא לשיבת העם לארצו" ולהקמת מדינת ישראל.
זאת ועוד, טוענת פרנקל, כי בבואו לחקור את קהילות היהודים בארצות המזרח בימי הביניים, לא יכול היה אשתור להתנתק ממה שראה כאשר הביט בקהילות יהודי המזרח בשנים הראשונות לקיומה של מדינת ישראל, וביקש להסביר לעצמו את הפער שבין מה שהוא סבר כמצב ירוד בהווה של קהילות יהודי ארצות האסלאם, לבין תור הזהב של קהילות אלה בתקופת שלטונה של הח'ליפות הפאטימית ושנים רבות אחר כך בספרד המוסלמית. ההסברים שסיפק לפער זה, השתנו במהלך השנים, ממחקר למחקר ואף מהכרך הראשון לכרך השני, והם משקפים את מידת התנתקותו מתפיסת האסכולה הירושלמית. וכך, בכרך הראשון, כאשר עדיין היה נאמן ל"אסכולה הירושלמית", שהאמינה כי יש לחקור את ההיסטוריה היהודית כמקשה אחת, כאמור כמעט במנותק מההיסטוריה הכללית, הוא חיפש את ההסברים לפער, לא בתולדות אותן ארצות, אלא במעשיהם של הקהילות היהודיות בלבד. הוא סבר כי משום שהעדיפו את ההסתגרות ולימוד התלמוד והקבלה על פני המדע, הספרות והפילוסופיה, הביאו על עצמם יהודי המזרח סטגנציה וניוון רוחניים, והוא אף השווה בין היהודי המזרחי, החי בשלהי תקופת הממלוכים לבין היהודי הגטואי באירופה (ואותה הקבלה להיסטוריה של יהדות ארופה, משמשת אותו גם לחלוקה ההיסטורית שערך, כאשר אסונות וגזירות משמשים כנקודות ציון במעבר מתקופה אחת לשנייה). בכרך השני, סבורה פרנקל, השתחרר אשתור מתפיסות האסכולה הירושלמית, והחל לחפש את הגורמים לפער דווקא בהיסטוריה הכללית של החברה האיסלאמית, שבתוכה חיו יהודי המזרח, ומצא את "האשם" במצב הירוד של יהודי המזרח בשקיעה הכללית של המזרח כולו. הוא המשיך לפתח רעיון זה במאמר מאוחר יותר, אם כי הפעם משתלט עליו שיח אוריינטליסטי, הרואה במזרח המוסלמי מקור לשחיתות ולעריצות ובמערב הנוצרי מקור לחוקתיות ורציונליות.