google/wiki40b huggingface dataset:
אדית אוונס

ביוגרפיה

אוונס נולדה בלונדון, בתם של קרוליין אן פוסטר ואדוארד אוונס.
בצעירותה עבדה בהכנת כובעים.
הופיעה לראשונה על במה בגיל 12 במחזה של ויליאם שייקספיר "הלילה השנים עשר".
התגלתה על ידי המפיק וליאם פול והופיעה בפעם הראשונה באופן מקצועי בהצגה "שאקונטלה". אוונס זכתה לתשבחות ואהדה רבה בתחילת דרכה על הופעתה במחזה השייקספירי "טרוילוס וקרסידה".

קריירת משחק

אוונס החלה את דרכה בקולנוע הבריטי בגיל 17 במספר סרטים שקטים.
התגלתה כשחקנית בגיל מאוחר בעיבודים הקולנועיים למחזה "חשיבותה של רצינות" בו שיחקה בתפקיד ליידי אוגוסטה בראקנל הנוקשה (חשיבותה של רצינות) ולאופרה "פיק דאם" בתור הרוזנת רנווסקיה.
ב-1959 הועמדה אוונס לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בדרמה של פרד זינמן "סיפורה של נזירה" והופיעה בסרטו של טוני ריצ'רדסון "הבט אחורה בזעם".
אוונס הועמדה פעמיים לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בתחילת שנות ה-60 על הופעותייה בסרטים "טום ג'ונס" בתפקיד מיס וסטרן דודתה של סופי וסטרן (סוזנה יורק) ו"גן הקרטון".
בשנת 1963 קיבלה אוונס בטקס האוסקר את פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר בשמו של טוני ריצ'רדסון שלא נכח באירוע.
ב-1965 זכתה לגלם את דמותה של המחזאית ליידי אוגוסטה גרגורי בדרמה "קאסידי הצעיר".
בשנת 1967 זכתה אוונס בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר, בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי ובפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל ברלין על תפקידה בסרט "הלוחשים" בתור הגברת רוס.
את פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לו הייתה מועמדת הפסידה אוונס לקתרין הפבורן.
התפרסמה בשנותייה האחרונות בסרטים המוזיקליים המצליחים "סקרוג'" בתפקיד רוח חג המולד של העבר, "סנדל הזכוכית והורד" בתפקיד המלכה האלמנה
ובעיבוד הקולנועי למחזה "בית בובות".

חיים אישיים

אוונס הייתה נשואה במשך 10 שנים לג'ורג' בות' אותו הכירה במסגרת עבודתה עד למותו ממחלת סרטן.
בשנת 1946 זכתה לתואר ממסדר האימפריה הבריטית על תרומתה לתחום המשחק.
קיבלה תוארי כבוד גם מהאוניברסיטאות המובילות ביותר באנגליה.
אוונס המשיכה לשחק ולהופיע על במות עד לפטירתה ב-14 באוקטובר 1976 בגיל 88.
שירותי חירום

שירותי חירום והצלה הם ארגונים שונים אשר אחראיים לביטחון הציבור. חלק מהארגונים מטפלים במקרי חירום ספציפיים (כגון מקרה חירום רפואי), בעוד אחרים יכולים לטפל במספר סוגים שונים של מקרי חירום. רבים מהארגונים מקיימים פעילות מניעה והסברה על מנת שהאוכלוסייה תוכל למנוע, לזהות ולהתריע על מקרי חירום.
זמינות שירותי החירום תלויה רבות במיקום הפיזי, בנוסף בחלק מהמקרים השירות יינתן רק בגין תשלום או ביטוח מתאים.
הפמליה

רקע

הסדרה נוצרה על ידי דאג אלן, שמשמש כמפיק בפועל וכותב את רוב הפרקים של הסדרה. הסדרה מבוססת באופן כללי על חייו של השחקן מארק וולברג וחוויותיו כאשר הגיע לראשונה להוליווד. וולברג משמש גם הוא כמפיק בפועל של הסדרה ואפילו מופיע בעצמו בפרק הפתיחה לכמה שניות וכן בעונה החמישית. "הפמליה" היא אחת מסדרות הדגל של רשת HBO, ובדומה לסדרות אחרות של הרשת, יש בה התייחסות בולטת לסמים ולסקס. חלקים מהסדרה מצולמים ברחובות לוס אנג'לס ומקומות מוכרים כגון הסטיפלס סנטר ואחוזת פלייבוי. בפרקים רבים מתארחים שחקנים, במאים, זמרים ולהקות בתפקיד עצמם, לתוספת גוון מציאותי לסדרה. בין האורחים ניתן למצוא: הבמאים זוכי האוסקר ג'יימס קמרון, פול האגיס ומרטין סקורסזה; שחקנים כגון לוק וילסון, מאט דיימון וג'סיקה אלבה; זמרים כמו סנופ דוג וקניה וסט ולהקות כמו יו 2.
הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי ו-6 פרסי גלובוס הזהב. שיר הפתיחה הוא גרסה מקוצרת של השיר "Superhero" של להקת "ג'יינס אדיקשן".
בספטמבר 2007 הסדרה זכתה בשני פרסי אמי - שחקן המשנה בקומדיה (ג'רמי פיבן) ועבור מיקס מוזיקלי בקומדיה ו/או דרמה.

עלילה

הסדרה עוקבת אחר עלייתו לגדולה של שחקן קולנוע צעיר מקווינס בשם וינסנט צ'ייס, החל מסרטו הראשון (Head On) שהפך ללהיט. כל עונה נפתחת בסיומו של פרויקט גדול אחד ומסתיימת בסגירת חוזה על אחר. חלק מהסרטים הם שוברי קופות אדירים כגון "אקווהמן", וחלקם סרטי אינדי אמנותיים, שמוקרנים בפסטיבלי קולנוע. פרט לעסקי הסרטים, הסדרה מתעמקת ביחסים בין החברים לבין עצמם, כמו גם בינם לבין עשרות המנהלים, יחצ"נים, אנשי מכירות ועוזריהם העטים עליהם ללא הרף.
מרבית הרגעים הדרמטיים ביותר (כמו גם האתנחתות הקומיות) נובעים מכך שכל אחד מחברי הפמליה תלוי נואשות באחרים: וינס, על אף הכריזמה הרבה והצלחה בלתי מבוטלת, עדיין חסר אונים ללא חבריו (למשל, עד העונה השישית ללא רישיון נהיגה); אחיו המבוגר ג'וני מנסה לרכוב על הצלחותיו, כדי להחזיר לעצמו את תהילת העבר (הזוטרה יחסית) בעסקי הקולנוע; חברו הטוב אריק מנסה למצוא את דרכו כמנהל אישי, בין עשרות מנהלים מנוסים ממנו וחסרי מצפון; וטרטל מזדנב ללא בושה על מנת להשיג לעצמו כל מה שיוכל. על כולם מנצח הסוכן של וינס, שגילה אותו בתחילת דרכו, ארי גולד. ארי נראה כחסר מצפון, מהיר חימה ומקלל ללא הרף, אבל מתגלה כנאמן ללא דופי לוינס, אותו הוא רואה כפרויקט חייו וחבר יקר. לאחר פרידות שונות (רובם תלויות בשקרים בלתי פוסקים מצד ארי) הקשר בין השניים תמיד מתהדק שוב.
דני פפן

חייו

פפן נולד בשִׁיטְנֵה, לוּאַר-אַ-שֶׁר (Chitenay, Loir-et-Cher) שבצרפת. הוא למד בבית הספר הישועי במקום מגוריו, וב־1661 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת אנז'ה, וסיים אותם ב־1669. ב־1673, במהלך עבודתו עם כריסטיאן הויגנס וגוטפריד לייבניץ בפריז, החל מתעניין בניצול תופעת התת-לחץ להנעת מכונות.

ביקורו הראשון בלונדון

פפן נסע לראשונה ללונדון ב־1675. הוא עבד עם רוברט בויל מ־1676 עד 1679, ופרסם סיכום של מחקריו בתוך חיבורו של דויל: "Continuation of New Experiments"‏, 1680. בתקופת שהותו בלונדון המציא פפן דוד למיצוי שומן מעצמות באמצעות קיטור (steam digester), מין סיר לחץ בעל שסתום ביטחון, אותו הציג בפני חברי האגודה המלכותית ב־1679. ב־1687 קיבל משרה אקדמית בגרמניה ועזב את אנגליה.

גרמניה

פפן, שהיה הוגנוטי באמונתו הדתית, נפגע מן האיסורים הרבים שהטיל לואי ה-14 מלך צרפת על הפרוטסטנטים ומביטולו את האדיקט של נאנט ב־1685. הוא קיבל משרת פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מרבורג שבגרמניה, שם יכול היה לחיות בחברתם של הוגנוטים צרפתיים שגלו מצרפת כמוהו.
ב־1689 הציע פפן להשתמש במשאבת מפוח לאספקת אוויר טרי ובלחץ הדרוש לפעמון צלילה. (ג'ון סמיטון עשה שימוש בהצעתו ב־1789).
ב־1690, במהלך שהותו במרבורג, הבחין פפן כי ניתן להפיק עבודה מכנית מן הלחץ האטמוספירי שפעל על "סיר המיצוי" שלו, ובעקבות כך בנה דגם של מנוע קיטור בוכנאי, הראשון מסוגו.
לואי פיגייה  מצטט בשלמותו בספרו המונומנטלי "נפלאות הטבע" (Les Merveilles de la science, 1867-1891) את החיבור שפרסם פפן ב־1690 ב-Acta eruditorum בלייפציג וכותרתו: "Nova methodus ad vires motrices validissimas levi pret" (בצרפתית: Nouvelle méthode pour obtenir à bas prix des forces considérables) – "שיטה חדשנית ליצירת כוחות גדולים בדרך זולה". המנוע שהגה פפן היה מורכב מצילינדר ניצב, בתוכו נעה בוכנה המצוידת במוט בוכנה. תחילה הכניסו כמות מדודה של מים לתוך הצילינדר, ואז הניחו לבוכנה לרדת עד מפלס המים תוך כדי ניקוז האוויר הכלוא מתחתיה. אחר כך הבעירו אש מתחת לצילינדר והרתיחו את המים. הקיטור דחף מעלה את הבוכנה, וכשהיא הגיעה לקצה העליון של מהלכה, אחז תֶּפֶס במוט הבוכנה והיא נותרה במצב זה. קירור הצילינדר גרם להתעבות הקיטור ולהיווצרות תת-לחץ, והלחץ האטמוספירי הגדול יותר דחף את הבוכנה מטה. אל קצה מוט הבוכנה חובר מיתר שעבר דרך שתי גלגלות ולקצהו נקשרה משקולת. את העבודה ביצעה המכונה תוך כדי התעבות הקיטור, במהלך ירידת הבוכנה. פפן בנה דגם ניסיוני של המצאתו אך לא הוסיף ופיתח אותו על אף שכתב בחיבורו על הפוטנציאל הגלום בקיטור להנעת ספינות.

שובו לאנגליה

פפן שב ללונדון ב־1707, כשהוא מותיר את אשתו בגרמניה. אחדים מחיבוריו הוצגו בפני האגודה המלכותית בין השנים 1707 ו־1712 ללא ידיעתו ומבלי שיקבל גמול כספי, והדבר עורר בו כעס וטרוניה גדולים. העדות האחרונה על קורותיו של פפן מצויה במכתב מן ה-23 בינואר 1712, בעת שהיה מרושש, וככל הנראה הוא הלך לעולמו באותה שנה, ונקבר בקבר לא מסומן.
טימופאניס

טימופאניס (ביוונית: Τιμοϕάνης‏; ? - 366 או שנת 365 לפנה"ס) היה מצביא יווני בן העיר קורינתוס. אחיו של המצביא הנודע טימוליאון. טימופאניס נרצח בידי אחיו לאחר שניסה להפוך את עצמו לטיראן בקורינתוס.

ביוגרפיה

טימופאניס נולד בעיר קורינתוס במהלך המחצית השנייה של המאה ה-5 לפנה"ס. הוריו נקראו טימודימוס ודימאריסטי, ושניהם היו בעלי מעמד בעיר. אחיו הצעיר היה טימוליאון. פלוטרכוס מתאר את אופיו כך: "עיקש היה ונגוע באהבה חולנית לשלטון יחיד בעטיים של חברים נקלים וחיילים שכירים שהיו תמיד במחיצתו, אלא שיצא לו שם של איש נמרץ בפעולות מלחמה ומחבב סכנות ובשל כך משך אחריו את בני עירו". דיודורוס כותב שהוא היה "איש בעל עושר וחוצפה מופלגים". 
טימופאניס קיבל תפקידים שונים בצבאה של קורינתוס, ובמהלך אחת המלחמות נגד קליאונאי פיקד על חיל הפרשים של העיר. במהלך אותה מלחמה, הציל אותו אחיו טימוליאון ממוות בקרב. בשנת 366 או שנת 365 לפנה"ס, מועצת העיר קורינתוס החליטה לשכור חיל של 400 שכירי חרב כדי להרתיע אויבים. טימופאניס מונה למפקד החיל, אולם הוא שכנע את השכירים למרוד במעסיקיהם ולציית רק לו. לאחר שרצח אזרחים רבים, הוא הכריז על עצמו כשליט יחיד (טיראן) של העיר. טימוליאון התקשה להשלים עם הדבר וארגן קשר נגד אחיו. המקורות חלוקים באשר לקשר עצמו. פלוטרכוס מספר שטימוליאון הגיע עם שני אזרחים נוספים (אחד מהם גיסו של טימופאניס) לביתו של טימופאניס בלילה, והשלושה הפצירו בו להפסיק את רודנותו. טימופאניס לעג להם, ובעוד טימוליאון מתרחק ופורץ בבכי, השניים האחרים רצחו את טימופאניס. גרסה דומה מוסר קורנליוס נפוס, הטוען שטימוליאון אפילו לא הסתכל על דמו של אחיו. דיודורוס לעומת זאת, מספר שטימופאניס צעד בשוק של קורינתוס, כאשר מספר רב של אזרחים התנפלו עליו ועל פמלייתו. על פי דיודורוס, טימוליאון רצח את אחיו במו ידיו לעיני כל.  
ביוון העתיקה רצח קרוב משפחה, ואפילו הוא צודק, נחשב לפשע חמור מאוד. בשל כך, הדעות על מעשהו של טימוליאון היו חלוקות. היו ששיבחו אותו על ההקרבה שגילה, בעוד אחרים גינו אותו על כך. אמם של טימוליאון וטימופאניס ניתקה את קשריה עם טימוליאון וסירבה להביט בו. הדבר כה ציער את טימוליאון עד שהוא שקל להתאבד. הוא פרש מכל תפקיד ציבורי למשך עשרים שנה.
אמנון הררי (עיתונאי)

ביוגרפיה

הררי נולד בשנת 1987 בתל אביב, בנם של הפסיכולוג דור הררי ושל העורכת הללי שמר, שניהם ילידי העיר. את צעדיו הראשונים בעיתונות עשה הררי באתר "צהבת", בזמנו אתר האוהדים הגדול בישראל, שעסק בקבוצת הכדורסל מכבי תל אביב. הוא למד בעירו בבית הספר הגימנסיה העברית "הרצליה", ובמהלך לימודיו נפצע באורח קשה בתאונת דרכים. בשל מצבו הרפואי פטר צה"ל אותו משירות ביטחון, אך הוא התנדב לשירות ביחידת עילית באגף המודיעין, אליה התגייס ב-2006. הררי אף יצא לקצונה, והשתחרר ב-2010 בדרגת סגן.
אחרי שחרורו מהצבא, החל הררי לעבוד באתר וואלה! NEWS, תחילה בתפקידי עריכה שונים וב-2012 מונה לתפקיד ראש דסק החדשות באתר, אותו מילא עד יולי 2015. במסגרת תפקידו גם כתב הררי מאמרי דעה באתר בנושאים מדיניים, פוליטיים וחברתיים, וכן בענייני ספורט. הוא גם שימש כשליח האתר לסיקור טורנירי הפיינל-פור של היורוליג בברצלונה ב-2011 ובמילאנו ב-2014. מיד עם עזיבתו את וואלה! NEWS, מונה הררי לתפקיד סמנכ"ל התוכן והעורך הראשי של הסטארט-אפ החברתי ePart, שביקש לספק פלטפורמה לשיתוף הציבור בתהליכי קבלת ההחלטות של מנהיגיו בכנסת וברשויות המקומיות.
בינואר 2017 הצטרף הררי למגזין טיים אאוט תל אביב, כסגן העורכת הראשית, עורך האתר ועורך המדור העירוני. במסגרת תפקידו כעורך המדור העירוני חשף טיים אאוט בפרסום ראשון את פרויקט "אוטותל", פורסמו לראשונה מיקומי מצלמות אכיפת התנועה שנפרשו בעיר, וכן פורסם מדריך השכונות של העיר תל אביב. 
באוגוסט 2018 עבר לעיתון הארץ, שם הוא משמש כעורך מדור הספורט בעיתון המודפס ובאתר האינטרנט. במקביל לתפקידו, הררי גם כותב מאמרים בנושאים פוליטיים, ובמהלך מערכות הבחירות לכנסת ה-21 וה-22 כתב את המדור הפוליטי "הסקרן", שניתח את סקרי הבחירות. במקביל, הוא כותב מאמרים וכתבות בנושאי תרבות, לרוב מוזיקה וקולנוע, עבור מוסף "גלריה שישי".
להררי תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה ובתקשורת מאוניברסיטת תל אביב.

משפחה

הררי הוא נכדה של המשוררת נעמי שמר, וכן של איש המוסד מייק הררי. אביו, דור, הוא אחיינה של נשיאת בית המשפט העליון בדימוס, דורית ביניש.
פרידריך פון וראנגל

ביוגרפיה

וראנגל נולד ב-13 באפריל 1784 בעיר שטטין, ממלכת פרוסיה (כיום בתחומי פולין). בשנת 1796 התגייס לצבא הפרוסי, ובשנת 1798 הועלה לדרגת לוטננט שני. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הוא היה קצין זוטר, והתבלט בקרב היילסברג שלאחריו קיבל את עיטור הפור לה מריט. בשנת 1807 במסגרת הרפורמות בצבא שיזמו שרנהורסט וגנייזנאו, הועלה לדרגת לוטננט, וזמן קצר לאחר מכן לדרגת האופטמן. בשנת 1812 לחם במלחמת הקואליציה השלישית (הידועה בגרמניה גם בשם "מלחמת השחרור"), והועלה לדרגת אוברסטלויטננט. בשנת 1813  לחם בקרב לייפציג ועוטר בצלב הברזל. בשנת 1815 הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1821 מונה למפקד בריגדת פרשים, ובשנת 1823 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-13. הדיוויזיה שלו הוצבה במינסטר ובשנת 1834 היה לו חלק חשוב בהרגעת סכסוך שהתעורר בין אנשי הדת והממשלה בקלן. על כך הועלה לדרגת גנרלוטננט, וזכה להערכת מעמד היונקרים. בשנת 1848 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הקורפוס ה-2. הוא פיקד על הכוח הפרוסי שלחם במסגרת מלחמת שלזוויג הראשונה בשם הקונפדרציה הגרמנית. כוחותיו של וראנגל נחלו ניצחונות, אולם עקב לחץ כבד מצד מעצמות אירופה חתם פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה על שביתת נשק עם ממלכת דנמרק. וראנגל ביטל את שביתת הנשק, בטענה שלמלך פרוסיה אין סמכות לעשות זאת בשם כל הקונפדרציה הגרמנית. הוא הציע לאשרר את שביתת הנשק באספה הלאומית של פרנקפורט, וב-26 באוגוסט נחתמה במאלמו שביתת נשק חדשה במסגרתה הסיגו הן הפרוסים והן הדנים את כוחותיהם משלזוויג והולשטיין. הסרבנות שהפגין במהלך המלחמה לא עמדה לו לרועץ והיה לו תפקיד חשוב גם בדיכוי הפיכות אביב העמים בפרוסיה.
את יתרת חייו הקדיש וראנגל לשיפור חיל הפרשים הפרוסי, אשר סבל מהזנחה מאז 1815. בשנת 1856, לאחר שירות של שישים שנה, הוענקה לו דרגת גנרל-פלדמרשל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הפרוסי. בשנת 1864 הוא מונה למפקד הכוח הגרמני שלחם במלחמת שלזוויג השנייה. עם זאת, הוא כבר היה זקן מדי עבור שירות פעיל, ופקודותיו היו לעיתים קרובות מעורפלות ולא ברורות. כמפקד בפועל של הפלישה שימש פרידריך קרל, נסיך פרוסיה. לאחר הניצחון הגרמני בקרב דיבל, שלמעשה הכריע את המלחמה, התפטר וראנגל מתפקידו. הוענק לו תואר רוזן וכיבודים אחרים. בשנת 1866 הוא שימש כיועץ במלחמת אוסטריה-פרוסיה ובמלחמת צרפת-פרוסיה אולם לא פיקד על כוחות באופן פעיל. 
הוא נפטר בברלין ב-2 בנובמבר 1877.
הומוטופיה

בטופולוגיה, שתי פונקציות רציפות ממרחב טופולוגי אחד לשני הן הומוטופיות (מיוונית: הומוס=זהה, טופוס=מקום) אם ניתן באופן רציף "לעוות" אחת מהן לכדי השנייה; דפורמציה כזו (שינוי צורה) מכונה הומוטופיה בין שתי פונקציות. בעזרת מושג ההומוטופיה ניתן להגדיר יחס שקילות חשוב בין מרחבים טופולוגיים, המהווה את המבוא להגדרת החבורה היסודית, וביתר כלליות חבורות ההומוטופיה. למונח שימושים בתאוריות טופולוגיות נוספות, כמו תורת ההומולוגיה, תורת הקשרים ועוד.

הומוטופיה בין פונקציות

הומוטופיה בין שתי פונקציות רציפות f ו-g ממרחב טופולוגי X למרחב טופולוגי Y, היא פונקציה רציפה
 מהמכפלה הטופולוגית של המרחב X במרווח היחידה [0,1], אל המרחב Y, כך שעבור כל הנקודות x ב-X מתקיים  ו-.
נוח לדמיין כי מרווח היחידה [0,1] מתאר את ציר הזמן. אז הפונקציה H מתארת דפורמציה רציפה בזמן של f ל-g: כאשר מצטמצמים לזמן 0 ("תחילת ההומוטופיה") מתקבלת הפונקציה f וכאשר מצטמצמים לזמן 1 ("סוף ההומוטופיה") מתקבלת הפונקציה g.
בתמונה משמאל מתוארת הומוטופיה בין שתי מסילות, כלומר בין שתי פונקציות רציפות מקטע היחידה

למישור הציור .
פונקציה תיקרא "נול-הומוטופית", אם היא הומוטופית לפונקציה קבועה כלשהי.

הומוטופיה ביחס לקבוצה

בהשראת האנימציה לעיל, נאמר ששתי העתקות  הן הומוטופיות ביחס לקבוצה  אם יש ביניהן הומוטופיה כנ"ל, המקיימת גם
כלומר, לכל אורך השינוי בין הפונקציות, הערכים על הקבוצה  לא משתנים. בפרט נובע  (זהו תנאי הכרחי ולא מספיק להומוטופיה ביחס ל-).
אם כן, בדוגמה לעיל המסילות הומוטופיות ביחס ל. באופן כללי, בחבורה היסודית של מרחב טופולוגי, האיברים הם מסילות סגורות שמזוהות עד כדי הומוטופיה ביחס לקצוות קטע היחידה. עקרון זה מוכלל בחבורות ההומוטופיה.

הגדרה של שקילות הומוטופית בין מרחבים

בעזרת מושג ההומוטופיה ניתן להגדיר יחס שקילות חשוב בין מרחבים טופולוגיים: שני מרחבים טופולוגיים X ו-Y יקראו שקולים הומוטופית אם קיימות זוג העתקות  ו- כך שההרכבה  הומוטופית לפונקציית הזהות על Y ואילו  הומוטופית לפונקציית הזהות על X.
 שמקיימת את התנאי תקרא שקילות הומוטופית.
מרחב ששקול הומוטפית לנקודה (כלומר פונקציית הזהות של המרחב היא נול-הומוטופית), ייקרא מרחב כוויץ.
נשים לב שמרחבים הומיאומורפיים הם בפרט שקולים הומוטופית, כי אם  הומיאומורפיזם, אז  ו- מקיימות את הדרוש בהגדרה. אבל הכיוון ההפוך רחוק מלהיות נכון – זוג מרחבים שקולים הומוטופית בדרך כלל אינם הומיאומורפיים, ויכולים להיות שונים מאוד זה מזה למראית עין. אנקדוטה ידועה מספרת שטופולוגים אינם מבחינים בין ספל הקפה שהם שותים לבין הכעך שהם אוכלים – כיוון שהטורוס וספל הקפה שקולים הומוטופית. מחלקת שקילות הומוטופית נקראת טיפוס הומוטופיה. תורת ההומוטופיה היא תחום עשיר בטופולוגיה המודרנית העוסק במיון טיפוסי ההומוטופיה של מרחבים.
וסילי מישין

מישין ותוכנית הירח של ברית המועצות

וסילי מישין נולד בכפר ליד מוסקבה. בשנת 1935 הוא סיים את המכון לתעשיית תעופה במוסקבה והחל לעבוד בתחום. בשנת 1945 הוא נשלח לגרמניה ולמד את הישגי התוכנית הגרמנית V-2. במהלך זה הוא הכיר את סרגיי קורוליוב והם החלו לעבוד ביחד על תוכנית הטילים הסובייטית.
לאחר מות קורוליוב ב-1966, מונה מישין כמחליפו ב-OKB-1. מישין ירש מקורוליוב את תוכנית הפיתוח של המשימה המאוישת הסובייטית לירח, ובמיוחד את מיזם המשגר אדיר הממדים N-1, שמשרד התכנון התחיל לתכנן בשנת 1959. המיזם היה רווי בעיות טכניות, יריבויות בין מתכננים וראשי משרדים, והיה קושי רב במימונו.
על פי עדויות רבים ממכריו ועמיתיו לעבודה, מישין נעדר את הכריזמה והקשרים הפוליטיים של קורוליוב, ולא הצליח לסחוף אחריו את ההנהגה הפוליטית של ברית המועצות שתהא מחויבת למיזם הירח, וכמו כן לא התבלט בין שאר המתכננים הראשיים כדמות בעלת סמכות ויוקרה, כפי שהיה בימיו של קורוליוב. נחיתותו בתחומים שצוינו היו בין הגורמים שהביאו לכישלון תוכנית הפיתוח של המשגר N-1, ולבסוף פיטוריו בשנת 1974 מראשות משרד התכנון וביטול מיזם השיגור המאויש לירח. החל משנת 1974 הוא התרכז בעבודה במכון לתעשיית תעופה במוסקבה.
בשנת 1990 פרסם מישין את זיכרונותיו בנושא תוכנית הירח, תחת הכותרת "מדוע לא טסנו לירח". בסיומו של הספר ציין מישין: "איני רוצה שהקוראים יחשבו שאני מתחמק מאחריותי כמתכנן ראשי למספר טעויות שנעשו, במסגרת התוכנית להנחתת אדם על הירח. מי שלא עושה מאום, אינו טועה. אנו, יורשיו של קורוליוב, עשינו כמיטב יכולתנו, אך לא היה בכך די".
קופינליות

במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקבוצות, הקופינליות או סופיות של סדר חלקי A היא העוצמה המינימלית של תת-קבוצה חוסמת (קופינלית) של A. עוצמה זו מייצגת עד כמה הסדר קל לכיסוי.
ההגדרה הכללית של מושג הקופינליות תלויה בהנחה שלכל אוסף של עוצמות יש מינימום, ששקולה לאקסיומת הבחירה, אך בדרך כלל נשתמש במושג בקבוצות סדורות היטב, כך שלא נהיה חייבים להניח את אקסיומת הבחירה.

מונה סדיר וחריג

מונה נקרא סדיר (רגולרי) אם הוא שווה לקופינאליות של עצמו, אחרת הוא נקרא חריג (סינגולרי). למשל,  הוא מונה סדיר כי כל סדרה לא חסומה בו היא בהכרח אינסופית. כמו כן, בהנחת אקסיומת הבחירה, כל מונה עוקב הוא סדיר. לעומת זאת, המונה הגבולי  הוא חריג כי הסדרה  היא קופינלית בו ומעוצמה  בלבד.
הקופינליות של כל סודר היא מונה סדיר, כלומר .
ISNA

סוכנות הסטודנטים האיראנית לחדשות (בפרסית: خبرگزاری دانشجویان ایران: תעתיק: חַ'בַּרְגׂזארי-י דאנֵשְג'וּיַאן-י איראן; ידועה גם בראשי תיבות באנגלית: ISNA) הוא ארגון חדשות המנוהל על ידי סטודנטי אוניברסיטאות איראניים.
נוסד ב-4 בנובמבר 1999 במטרה לכסות חדשות אוניברסיטאיות, אך כיום עוסק אף בחדשות איראניות ובינלאומיות. הכתבים בסוכנות הם סטודנטים למגוון תחומים וכ-1000 מהם פועלים בהתנדבות.
הסוכנות נחשבת על ידי התקשורת המערבית לאחד מכלי התקשורת העצמאיים והמתונים ביותר באיראן, ומצטטת אותה רבות. על-אף היותה באופן כללי עצמאית, ממומנת הסוכנות בחלקה על ידי הממשלה האיראנית ובחלקה על ידי ACECR (המרכז האקדמי ללימודים תרבות ומחקר), סוכנות סטודנטים נוספת.
פתרון סופי

תמצית העלילה

הזקן, שהיה בלש בעברו ועיסוקו העיקרי כעת הוא גידול דבורים, רואה מחלון ביתו בסאסקס שבדרום-מזרח אנגליה ילד בן תשע, ותוכי אפריקאי אפור על כתפו, המסתכן ליד פסי הרכבת, וחש להזהירו. מתברר שהילד הוא לינוס שטיינמן, פליט יהודי אילם מגרמניה הנאצית, המתגורר בבית הכומר המקומי, ק"ת פניקר, יחד עם משפחתו של הכומר - אשתו ובנו המתבגר רֶג'י, וכן שני דיירים, מר פרקינס ומר שיין, המתגוררים שם בשכירות. התוכי, הקרוי ברונו, יודע לשיר בלדות ושירים בגרמנית, אך מסקרן במיוחד מנהגו לדקלם רשימות ארוכות של ספרות בגרמנית, ללא סדר נראה לעין. אחד הדיירים משער שהתוכי מדקלם צופן צבאי גרמני, והדייר האחר, מר שיין, נראה כמתעלם מהתוכי, בניגוד לעניין הרב שמגלים בו כל האחרים.
למחרת נמצאת גופתו של מר שיין, שהוכה בעורפו בחפץ קהה, בחצר בית הכומר, והתוכי נעלם. קצין המשטרה המקומי, המפקח מייקל בלואוז, מזמין את הזקן לסייע בחקירת הרצח, וזה עונה: "אעזור לכם למצוא את התוכי של הילד. אם ניתקל בדרך ברוצח האמיתי, זה יהיה רווח נקי שלכם".
רג'י פניקר נעצר כחשוד ברצח וכמי שהתכוון למכור את התוכי לסוחר בעופות נדירים, אך בהמשך פונה החקירה לכיוונים נוספים, ובכלל זה ביקור בלונדון. בעקבות החקירה מצליח הזקן לזהות את רוצחו של מר שיין.
הפרק הלפני אחרון של הספר מסופר מנקודת מבטו של התוכי, הנמצא בידי הרוצח טרם לכידתו. בסופו של פרק זה נלכד הרוצח, בעזרת סיוע קל מהתוכי השבוי, ובפרק האחרון מחזיר הזקן את התוכי ללינוס.
המפקח בלואוז ציין שסדרות המספרים הארוכות שמדקלם התוכי "אינן מייצגות חשבונות בנק שווייצרים ממוספרים", והזקן הוסיף: "אני מסופק מאוד אם נדע אי-פעם מה המשמעות הטמונה במספרים האלה, אם יש כזו". לקורא, לעומת זאת, ניתן פתרון התעלומה: לסדרות המספרים שהוא מדקלם קורא התוכי במחשבותיו "שיר הרכבת", והוא למד אותן מפיו של לינוס בעת שלינוס שהה בביתו של אוברגרופנפיהרר שטופל בידי אביו של לינוס, הפסיכיאטר ד"ר יוליוס שטיינמן. לינוס אמר מספרים אלה בעת שהתבונן מחלון הבית ברכבות הנוסעות מזרחה, ומתברר שאינו אילם, אלא חדל לדבר כאשר הופרד מהוריו.

הוצאה לאור

הנובלה פורסמה לראשונה, בגרסה שונה מעט, בגיליון קיץ 2003 של כתב העת הספרותי The Paris Review, וזכתה בפרס אגא חאן לסיפורת - פרס שנתי שמעניק כתב העת ליצירה הטובה ביותר שפורסמה בו באותה שנה. בנובמבר 2004 הנובלה יצאה לאור כספר, מלווה באיורים מאת ג'יי ריאן . שייבון סיפר על תהליך כתיבת הנובלה: "חיברתי את כל העלילה די במהירות, אולי תוך שעה, ואת הסיפור כתבתי במשך השנתיים הבאות, ברווחים בין העבודה על התסריט של 'קוואליר וקליי' והעבודה על הרומן החדש שלי".
הספר תורגם לעברית בידי אלינוער ברגר ויצא לאור בשנת 2006 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת עם עובד. תרגום לגרמנית, בשם Das letzte Rätsel, בידי אנדראה פישר, יצא לאור בספטמבר 2005. תרגום לצרפתית, בשם La Solution finale, בידי איזבל פיליפ, יצא לאור באוקטובר 2007.

שם הספר

שמו המקורי של הספר, The Final Solution, מהדהד את שם ספרו של ארתור קונאן דויל, The Final Problem ("הבעיה הסופית"), שבו שרלוק הולמס נאבק באויבו הגדול, פרופסור מוריארטי, וכן את הפתרון הסופי, תוכניתם של הנאצים להשמדת יהודי אירופה.
תרגום מדויק לעברית של שם הספר הוא "הפתרון הסופי", אך עקב המשמעות העזה של שם זה בהיסטוריה היהודית, נקרא הספר בעברית "פתרון סופי". בתרגום לצרפתית נשמרה התאמה לשם המקורי, ואילו בתרגום לגרמנית התרחק שם הספר מהשם המקורי, ונקרא Das letzte Rätsel - "החידה האחרונה".
א. בריז הארפר

קריירה

הארפר התעניינה לראשונה בטבעונות בהשפעת עבודתו של דיק גרגורי, שחיבר בין תזונה למאבקי השחרור של קבוצות שוליים, וכן בהשפעתה של קווין אפואה, פעילת תזונה אפרו-צנטרית הדוגלת בתזונה נאה.
ב-2007, התזה של הארפר, Cyberterritories of Whiteness: Language, 'Colorblind' Utopias, and 'Sistah Vegan' Consciousness, זכתה בפרס הדיקן של המכללה האקסטרנית של אוניברסיטת הרווארד.
ב-2013, הרפר סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס. בעבודת הדוקטורט שלה, Vegan Consciousness and the Commodity Chain: On the Neoliberal, Afrocentric, and Decolonial Politics of “Cruelty-Free”, היא השוותה את אפיון המסגרת האתית של טבעונות בין שלוש תנועות: התנועה הנאו-ליברלית הלבנה, טבעונות אפרו-צנטרית, וארגוני דה-קולוניזציה.
ב-2014 יסדה את הארגון הטבעוני-פמיניסטי-שחור, Sistah Vegan Project, כדי לקדם פרויקטים, פרסומים, חינוך וכנסים על ההצטלבות של מודעות מגוזענת, אנטי-גזענות, וצריכה אתית (טבעונות, סחר הוגן, וכדומה). במסגרת זו, ב-2015, הארפר ארגנה כנס, The Vegan Praxis of Black Lives Matters, כדי לדון בסוגיות המצטלבות בין טבעונות לבין תנועת חיי שחורים חשובים. גם ב-2015, הארפר הצטרפה לוועד המנהל של הארגון Black Vegans Rock. הארפר קיבלה את פרס ליסה שפירו לגיבורי הטבעונות.
ב-10 ביוני 2016, הארפר הוכרזה כמועמדת לסגן הנשיאות של המפלגה ההומנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
ב-2018 צפוי לצאת ספרה Black. Mama. Scholar: On Black Feminism, Food Ethics, and Toddler Tantrums in a ‘Post-Racial’ Era.
הארפר משמשת כיועצת בהפקת הסרט הדוקומנטרי Pursuit of a Green Planet של קית טאקר, העוסק באספקטים של מעמד וגזע בנושאי מזון ובריאות אצל דור ההיפ-הופ. בנוסף, היא בדירקטוריון של המכון ללימודי חיות ביקורתיים (Institute for Critical Animal Studies) ומבקרת עמיתים של כתב העת האקדמי של המכון.

חיים אישיים

הארפר נשואה ולה ארבעה ילדים. היא חיה באזור מפרץ סן פרנסיסקו, ומתרגלת בודהיזם מעורב על פי תורתו של טיך נהאט האן.
שמואל בר-אבן

שמואל בר-אבן (1910–1980) היה פסל וצייר ישראלי.
בר-אבן נולד ביבוריב בשם שמואל ברנשטיין, וכבר בילדותו הצטיין בציור. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, הקים משפחה ועסק בעבודות שונות. בהיותו בשנות הארבעים לחייו למד אמנות בסמינר אורנים, ובין מוריו היו מרסל ינקו ודב פייגין.  ב-1957 התיישב, בעקבותיו של ינקו, בכפר האמנים עין הוד, שם עסק בציור ופיסול. כעבור עשר שנים, לאחר מלחמת ששת הימים, עבר לירושלים. שם חי עד סוף ימיו ויצר פסלי אבן גדולים.

על כך כתב:
"בהיותי בעין הוד הייתה לי כמיהה גדולה לפסל באבן במימדים גדולים; היות ואין במקום אבן טובה לפיסול, החלטתי ללכת אל האבן המתאימה.

וכמובן שהמקום הנכסף הוא ירושלים.

רציתי ללכת לירושלים, לאבן הירושלמית, הצבעונית, הקשה - השיש הירושלמי; לפסל בגושי האבן במקום הימצאם, בנוף הפראי, בהרים, בגיאיות, לקלוט את הסמלים והמיסטיות של ירושלים ולבטא אותם בפסלים.

יום אחרי שחרור העיר העתיקה, עליתי לירושלים ומצאתי עיר עליזה. המונים מסתובבים ברחובותיה והודיה בפיהם על הנס הגדול. נסחפתי אחרי רגשותיהם, ובאותו יום החלטתי להישאר בירושלים."
בשנת חייו האחרונה של בר-אבן כתבה מבקרת האמנות מרים טל על תערוכה שהציג:
"תערוכתו הנוכחית היא בעצם תערוכת יובל. הפסל, הצעיר ברוחו, חוגג השנה את יום הולדתו השבעים... הוא לא תמיד היה פסל, לא תמיד היה ירושלמי, ולא תמיד היה בר-אבן. השתוממתי לשמוע שהוא מפסל רק כ-22 שנה. לפני זה היה צייר... לפני שהפך סופית ל"בר-אבן" היה זמן-מה "בר-עץ". הוא אהב את העץ ויצר, בתחילת שנות הששים בעיקר, עיצובים הרמוניים מופשטים מעץ אגוז."