google/wiki40b huggingface dataset:
קולומביה (קרוליינה הדרומית)

היסטוריה

האירופאים הראשונים שעברו בסביבת העיר היו משלחת ספרדית אשר סיקרה את האזור במאי 1540. העיר נוצרה על ידי המועצה הכללית של קרוליינה הדרומית ב-26 במרץ 1786 והייתה כבר מלכתחילה מוקד חשוב להתפתחות המדינה כולה. בבחירות שנערכו בסנאט המקומי נבחר השם "קולומביה", על פני השם "וושינגטון". היישוב הוכרז ככפר בשנת 1805 וכעיר בשנת 1854. מצודת קונגארי, שמוקמה על הגדה המערבית של נהר הקונגארי הייתה חשובה לפיתוח מערכת הנהר סאנטי. הממשלה הקולוניאלית הקימה מעבורת לחיבור המצודה עם היישובים בגדה המזרחית של הנהר. בתחילת המאה ה-19 חל גל פיתוח בעיר. ב-17 בפברואר 1865, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, החריבו כוחות האיחוד בפיקודו של הגנרל ויליאם שרמן את העיר. בין היתר, אולם הקונגרס הישן נהרס עד היסוד. 
בתחילת המאה ה-20 הפכה קולומביה למרכז טקסטיל אזורי ובשנות ה-30 הפכה גם למרכז מסחרי. בשנות ה-40 החלו מחאות ציבוריות כנגד חוקי ג'ים קרואו המפלים אפרו-אמריקאים לרעה. חוקים אלו התחילה להתבטל במדינה בתחילת שנות ה-60, מעט לפני שאר ארצות הברית.

דמוגרפיה

נכון לשנת 2010 גרים בעיר כ-129,000 תושבים.
מבחינה דתית, הזרמים הדתיים הדומיננטיים הם הבפטיזם, המתודיזם, האוונגליזם והפרסביטריאניזם. ישנם כ-3 בתי כנסת הפועלים בעיר.
פרפיניאן

היסטוריה

העיר הוקמה לראשונה עוד בתקופה הרומית, אך בימי הביניים, ככל הנראה בראשית המאה ה-10, חודשה בה ההתיישבות. עד מהרה זכתה העיר לחשיבות רבה, והייתה לבירת חבל רוסיליון (רוסלו, בקטלאנית). במאה ה-12 העיר הועברה לרשות רוזנות ברצלונה (אשר משלה בחבל קטלוניה עד המאה ה-17). בשנת 1258 לואי התשיעי, מלך צרפת ויתר על זכויותיה הפיאודליות של צרפת על חבל רוסיליון ובכללן העיר פרפיניאן.
כאשר חיימה הראשון, מלך אראגון ("הכובש"), הקים את ממלכת מיורקה ב-1276 הוא קבע את פרפיניאן בתור עיר הבירה היבשתית של הממלכה. עידן זה נחשב לתור הזהב בהיסטוריה של העיר. בשנת 1344 פדרו הרביעי, מלך אראגון סיפח מחדש את העיר לרוזנות ברצלונה.
העיר נפגעה בצורה קשה בתקופת המגפה השחורה, וכחצי מאוכלוסייתה נספתה במחלה. בשנת 1463 העיר נכבשה על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת. בעקבות מספר מקרי מרד של התושבים כנגד הכיבוש הצרפתי, והרצון של צרפת לפייס את בית המלוכה הקסטיליאני, היא הוחזרה ב-1493 לספרד תחת פרננדו השני.
בשנת 1642 העיר נכבשה פעם נוספת בידי הצרפתים כחלק ממלחמת שלושים השנים בין הממלכות, ומאז נותרה בידיים צרפתיות, לאחר שספרד ויתרה בהסכם הפירנאים על זכויותיה בחבל.

אתרים

בין האתרים המרכזיים בעיר ניתן למנות את קתדרלת יוחנן המטביל, שנבנתה בין השנים 1324–1509, וארמון מלכי ממלכת מיורקה מן המאה ה-13. בשנת 1904 הורדו חומות העיר כדי לסייע בפיתוח העיר.

כלכלה ותחבורה

במשך השנים ועד היום, הייתה העיר מרכז לייצור יין, שמן זית, פקקי שעם, צמר, עורות וברזל.
בעיר ישנה תחנת רכבת, המחברת את פרפיניאן בין היתר עם ברצלונה בספרד, ועם פריז וטולוז בצרפת. רחובות העיר מצוינים הן בשפה הצרפתית והן בשפה הקטלאנית.

יהודי פרפיניאן

בפרפיניאן התקיימה בימי הביניים קהילה יהודית גדולה ומרכז תורני חשוב, החל מן המאה ה-13 ועד לגירוש ספרד, ב-1492. היהודים התגוררו ברובע היהודי הקרוי קאל (מלשון "קהל")- “El Call”, כפי שנקראו גם יתר הקהילות היהודיות בקטלוניה. ברחובות העיר ניתן עדיין למצוא שרידים לקיומה של קהילה זו. בין היתר התגוררו בעיר רבי מנחם המאירי, מגדולי חכמי פרובנס ומפרשי התלמוד, רציונליסט שהגן על הגותו הפילוסופית של הרמב"ם. החכם היהודי המומר פרופייט דוראן נולד בעיר פרפיניאן ככל הידוע בשנת 1350. חכמים ידועים נוספים שהתגוררו בעיר הם הפייטן רבי יוסף בן חנן בן נתן אזובי ותלמידו המשורר רבי אברהם בן יצחק בדרשי. 
הקהילה היהודית בעיר התחדשה בראשית המאה ה-20 והורחבה בשנות ה-60 של המאה, בעקבות הגעתם של יהודים מצפון אפריקה. כיום מונה הקהילה כ-1500 יהודים. 
במהלך מלחמת העולם השנייה בקרבת העיר פעלה אליזבת איידנבנץ שהצילה מעל 200 ילדים יהודים.
כיום יש בית חב"ד במקום שעיסוקו בשיעורים ובביקורי בית. יש בית כנסת מקומי ומקווה טהרה לנשים. מוצרי כשר נמכרים בכמה מרכולים המקומיים
Touch My Body

רקע וכתיבה

השיר נכתב על ידי קארי עצמה, קריסטל ג'ונסון, דה-דרים וכריסטופר סטיוארט והופק על ידי קארי וסטיוארט. מבחינה לירית קארי מבקשת בשיר מבן זוגה שייגע בה ויממש את הפנטזיות המיניות שלה אם כי לשיר יש גם מסר נוסף בו קארי מפצירה מבן זוגה שלא יקליט או ידליף לתקשורת שום דבר מפגישתם.
מבחינה מוזיקלית השיר הוא שיר פופ עם שילוב של רית'ם אנד בלוז. השיר זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אם כי הוא גם זכה לביקורות שליליות על כך שהוא לא מייצג כמו שצריך את היכולות הווקאליות של הזמרת.

וידאו קליפ

הקליפ לשיר בוים על ידי ברט רטנר שעבד עם קארי בעבר על 5 קליפים אחרים. בקליפ לשיר טכנאי מחשבים מגיעה לביתה של קארי שמקבלת אותו בלבוש פרובוקטיבי והוא נרגש לראותה. לאחר מכן הקליפ מציג את הפנטזיות הרומנטיות והמיניות שלו עם הזמרת.
הקליפ זכה בפרס "הקליפ הקומי הטוב ביותר" בטקס פרסי BET Awards ואף זיכה אותה בפרס מפעל חיים מטעם טקס פרסי MTV יפן.

הצלחה

השיר הגיע למקום הראשון בארצות הברית ובכך קארי שברה את השיא של אלביס פרסלי בתור אומן הסולו עם הכי הרבה שירים שהגיעו למקום הראשון במדינה. בנוסף השיר הביא לכך שקארי צברה 79 שבועות במקום הראשון במדינה ובכך היא הגיעה לתיקו עם פרסלי.  
בנוסף לכך, השיר זכה להצלחה גם מעבר לארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-3 במצעד האירופאי הכללי, למקום ה-17 באוסטרליה, למקום ה-3 בניו זילנד, למקום ה-2 בקנדה, למקום ה-5 ביפן ובבריטניה.

הופעה וקידום

על מנת לקדם את השיר ביצעה אותו קארי בתוכנית סאטרדיי נייט לייב ובתוכנית "Good Morning America". בנוסף היא שרה את השיר גם בפרק הפתיחה של תוכנית הריאלטי "The Hills". במסגרת טקסי הפרסים קארי ביצעה את השיר בטקס פרסי בחירת הנוער. גם באירופה קידמה קארי את השיר כאשר שרה אותו בתוכניות הבריטיות "The Sunday Night Project" ו-"The Paul O'Grady Show" בתוכנית הכישרונות הגרמנית "Deutschland sucht den Superstar".  
בנוסף, השיר נכלל גם בסיבוב ההופעות שלה, "Angels Advocate Tour".
המוזיאון הפתוח בהאקונה

תיאור

המוזיאון הפתוח בהאקונה נפתח בשנת 1969 בהאקונה, יפן והיה המוזיאון הראשון מסוגו ביפן. הוא משתרע על שטח של כ-70 דונם. חלקו העקרי של המוזיאון מוקדש לגן פסלים המכיל כ-120 יצירות המוצבות על רקע הנוף המקומי. אוסף המוזיאון כולל למעלה מאלף פסלים ויצירות אמנות מאת אמנים אירופאים כאוגוסט רודן, אומברטו בוצ'וני, חואן מירו, אנטוני גורמלי ורבים נוספים. בנוסף, מציג המוזיאון אמנים יפנים ואסייתיים. בין העבודות פסלו של יגאל תומרקין - "שבעת עמודי החוכמה שלי כמחווה להרי יפן" (1992). 
בנוסף לגן הפסלים, מכיל המוזיאון מספר ביתנים. בשנת 1984, על יסוד אוסף של 188 יצירות, הוקם ביתן המוקדש לפיקאסו. הביתן כולל כיום אוסף של כ-300 יצירות של האמן בתחומי הציור, הפיסול, הפיסול הקרמי והדפס. ביתן נוסף מוקדש לאוסף יצירותיו של הפסל מדרדו רוסו ולצידן אוסף דגמים מיצירותיו של הפסל האנגלי הנרי מור. ביתן שלישי מציע תצוגה של מבחר פסלים מן המאה ה-20 ובהם יצירות של אלברטו ג'קומטי, ג'אקומו באלה ואחרים.
סנקט יוהאן אים פונגאו

גאוגרפיה

העיר שוכנת בעמק זלצך שבאלפים המזרחיים, במרכז אזור זלצבורג פונגאו. השטח המוניציפלי של העיר מכסה את הקהילות גינָאוֹ, הָלמוֹס, מָשֶל, אָיינוֹדֶן, פּלַנקֶנָאוֹ, רָיינבָאך, רֶטֶנשטָיין, סנקט יוהאן ואוּרָייטִינג.
עקב מיקומו הציורי, האזור מתפרנס בעיקר מתיירות, סקי בחורף וטיולים בחודשי הקיץ. עמק דרמטי באורך של כ-4 קילומטרים הנקרא לִיכטֶנשטָיינסקלָם שוכן מדרום לעיר.
תמיר ידעי

ביוגרפיה

ידעי התגייס לצה"ל בשנת 1988, ושובץ בגדוד 51 בחטיבת גולני. עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. לאחר שסיים קורס קציני חי"ר, חזר לגדוד 51 ומונה למפקד מחלקה, ופיקד עליה בלחימה ברצועת הביטחון, בין השאר בהתקלות עם חוליית מחבלים, שהתרחשה במרץ 91', בוואדי מוזלם הסמוך לכפר רומיא'א שבלבנון. הייתה זו ההתקלות הראשונה שלו, אולם מפקד הגדוד, ארז גרשטיין, שנילווה אל הכוח נסך בו ביטחון, והוא הוביל את הכוח להסתערות על שלושת המחבלים שנהרגו מטווח קצר. בהמשך שימש כקצין המבצעים הגדודי. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה בגדוד 51. בהמשך שימש כחונך מ"פים בבא"ח גולני. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 12. בהמשך שימש כקצין אג"ם של חטיבת גולני. לאחר מכן מונה לראש לשכת סגן הרמטכ"ל, שאול מופז.
ב-1 במרץ 1998 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13, במהלך התפקיד הוביל כוח במרדף אחר מחבל מארגון החמאס בגזרת חברון, ונפצע בהיתקלות, כתוצאה מן הפציעה סיים את תפקידו כמפקד הגדוד בשנת 1999. לאחר שהחלים מן הפציעה, מונה בשנת 2000 למפקד יחידת אגוז, והוביל אותה בלחימה בין היתר במבצע חומת מגן, ובכלל זה בכיבוש המוקטעה ברמאללה. את תפקידו סיים בשנת 2002.
ב-3 ביוני 2002 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד עוצבת ברעם, ושימש בתפקיד עד שנת 2004. לאחר לימודים, מונה ב-4 בספטמבר 2005 למפקד חטיבת גולני, ופיקד על החטיבה בין היתר במהלך מלחמת לבנון השנייה, ובכלל זה במהלך קרב בינת ג'בייל בו פגעו לוחמי החטיבה בכארבעים מחבלי חזבאללה, בתום הקרב הוביל את חילוץ שמונת ההרוגים מגדוד 51. לאחר המלחמה החליט על חידוש "מרוץ גולני" מהחרמון ועד אילת, כדי להשיב את המוראל ולחזק את החיילים, וזאת לאחר מספר שנים של הפסקה עקב אילוצים תקציביים ומבצעיים. בתפקיד זה שירת עד 27 באוגוסט 2008. לאחר עשרים שנות שירות בחטיבת גולני, יצא לשנת לימודים.
ב-1 ביולי 2009 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למפקד עוצבת אדום. באוגוסט 2011 פיקד על כוחות צה"ל והימ"מ שהוזנקו לגזרת האוגדה, בעקבות מתקפת הטרור בדרום ישראל, בו חדרו מחבלים דרך סיני, והרגו 6 אזרחים שוטר וחייל ופצעו עוד כ-30 אזרחים, והוביל את הפעילות בשטח שהביאה להריגת המחבלים. את תפקידו סיים ב-7 בספטמבר 2011. לאחר מכן שימש כראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ בין השנים 2011–2013. ב-4 באפריל 2013 מונה למפקד אוגדת איו"ש, ופיקד על האוגדה בין היתר במבצע "שובו אחים", בתפקידו שימש עד 5 באוגוסט 2015. בסיום התפקיד יצא ללימודים. לאחר מכן מונה למפקד המרכז לאימוני מפקדות. ב-2 בפברואר 2017 הועלה לדרגת אלוף וב-5 בפברואר נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד העורף.
ידעי מתגורר בכפר סבא, נשוי ליפעת ואב לשלושה.
יחיאל משה סגלוביץ

יחיאל משה סגלוביץ (ה'תרכ"ג, 1863 - ח' בטבת ה'תש"א, 7 בינואר 1941) היה רב ליטאי-פולני ציוני, חבר ועד הרבנים בפולין.

ביוגרפיה

נולד בליטא לרב חיים סגלוביץ. למד מפי אביו ובמקביל התעניין בלימודים כלליים. בשנת 1887 התמנה כרבה של העיירה סופוצקין, אז במחוז סובאלק, בתחום פולין הקונגרסאית, וכיהן בה שש שנים.
הוא היה מזוהה עם התנועה הציונית לאחר שפרסם מאמר בשבחה בעיתון "הצפירה" בשנת 1900, הוא גם חתם על הכרוז הראשון של רבנים בפולין בעד "המזרחי". בשנת 1892 נבחר לכהן כרב בעיר מלאווה, פולין, והיה פעיל בין רבני פולין במישור הארצי כחבר ועד הרבנים בפולין.
במלחמת העולם הראשונה התפרסם כשלא נטש את עירו ואת מעט היהודים שנשארו בה במהלך הקרבות והכיבושים ההדדיים.
בשנת 1923 חבר עם הרב צבי יחזקאל מיכלסון לרב מאיר ורשביאק לעריכת כתב עת לדרשנות של אגודת רבני פולין, הם ערכו יחדיו את הגליונות הראשונים ולאחר מכן המשיך הרב ורשביאק לבדו בעריכת כתב העת. בשנת 1930 הדפיס את ספרו "קטורת סמים" בשני כרכים. שם הספר רומז לשמו, סמ"י - סגלוביץ, משה יחיאל. חלק מדרשותיו נדפסו בכתב העת הדרשני "מאסף דרושי" שהוציא לאור אחיו הצעיר, הרב יעקב מאיר סגלוביץ.
עם כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה נשלח עם רבים מבני קהילתו למחנה סולדאו, הוא חש ברע והובל ללובלין מלווה באשתו ובבתם. לאחר ימים ספורים נפטר בח' בטבת ה'תש"א, 7 בינואר 1941, ונקבר בבית הקברות היהודי בלובלין. זמן קצר לאחר פטירתו נהרס בית הקברות בידי הנאצים ובשנית בידי הפולנים.
מנהטן (קנזס)

היסטוריה

עד להגעת האירופאים באמצע המאה ה-19 האזור היה מיושב על ידי אינדיאנים. השבט המקומי ויתר באופן רשמי על בעלותו על האזור ב-14 בינואר 1846. בשנים 1854-1855 החלה ההתיישבות האמריקאית באזור זה. בתחילת ההתיישבות היו כמספר התנגשויות עם האינדיאנים בסביבה.

דמוגרפיה

בשנת 2016 אוכלוסיית העיר נעמדה ב-54,983 תושבים, ועוד כ-45,000 איש מתגוררים מסביבה, דבר שהופך את המטרופולין לאזור העירוני הרביעי בגודלו במדינה. בעיר יש 20,008 משקי בית. ההרכב הגזעי של העיר הוא: 83.5% לבנים, 5.5% אפרו-אמריקאים, 0.5% אינדיאנים, 5.1% אסיאתיים, 1.9% מגזעים אחרים וכ-3.5% משני גזעים או יותר. הגיל החציוני בעיר הוא 23.8 שנים. ההרכב המגדרי של העיר הוא 50.9% גברים ו-49.1% נשים.

פוליטיקה וממשל

מועצת העיר מורכבת מכחמישה נציגים אשר נבחרים בבחירות אישיות. בכל בחירות שלושה נציגים עומדים לבחירה. שני המועמדים אשר מקבלים את מספר הקולות הגבוה ביותר מכהנים כארבע שנים, ואילו השלישי עומד לבחירה לאחר כשנתיים. ראש העיר מנהל את ישיבות מועצת העיר ויש לו זכות וטו. תושבי העיר בדרך כלל תומכים במועמד הרפובליקאי בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
שלום ארוש

ביוגרפיה

נולד וגדל בעיר בני מלאל שבמרוקו. בגיל שלוש עשרה עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בפתח תקווה. את שירותו הצבאי עשה כחובש קרבי ביחידת הפינוי בהיטס ירפ"א 386 בחיל האוויר, שמאוחר יותר צורפה ליחידה 669. 
למד ראיית חשבון באוניברסיטת תל אביב ובגיל 23 חזר בתשובה בעקבות מותם של כמה מחבריו ליחידה בהתרסקות ההרקולס בג'בל חלאל בדרך לפעולה מבצעית. בין היתר עמד בקשר עם הרב יצחק גינזבורג. בהמשך למד בישיבת שובו בנים והתקרב לחסידות ברסלב. עבר לבני ברק והפך לאחד מתלמידיו הקרובים של הרב אליעזר ברלנד ששלח אותו ללמוד בישיבת דבר ירושלים אצל הרב יואל שוורץ. באותה תקופה למד גם אצל הרבנים משה ובר, לוי יצחק בנדר ושמואל שפירא. בשנת 1985 הקים בברכת הרב ברלנד את מוסדות "חוט של חסד". עם תלמידיו נמנה השחקן והזמר שולי רנד.
הרב ארוש עוסק בשיעורים לחוזרים בתשובה ובשיחות במקומות שונים בארץ. הוא מכונה בפי תלמידיו "שר החיוך", עקב מנהגו לשלב הומור בשיעוריו ובפרט להתחיל כמעט כל שיעור בבדיחה. הרב ארוש מגיש תוכניות רדיו שבועית בשיתוף מאזינים בגלי ישראל וברשת מורשת, יחד עם אשתו.
ב-2014 עבר הרב לטבעונות.
הרב ארוש מתגורר בירושלים, נשוי למרים ואב לאחד עשר.
נפרדק קרושבץ

היסטוריה

המועדון נוסד בדצמבר 1946 לאחר איחוד של 3 מועדוני כדורגל באזור. בשנת 1951 הצטרף לליגת העל היוגוסלבית וסיים את העונה במקום האחרון וירד לליגה השנייה ביוגוסלביה. בשנת 1955 הגיע לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת דינמו זאגרב. בעונות 1966/1967, 1968/1969 הגיע לרבע גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצות סראייבו והכוכב האדום בלגרד בהתאמה. בעונת 1970/1971 הגיע לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת FK בור. המועדון שיחק בליגה השנייה ביוגוסלביה עד עונת 1975/1976. 
מעונת 1976/1977 ועד עונת 1978/1979 המועדון שיחק לסירוגין עונה אחת בליגת העל ועונה אחת בליגה השנייה. בסוף עונת 1979/1980 סיים במקום הרביעי בליגת העל והעפיל לגביע אופ"א בעונת 1980/1981. המועדון הפסיד בסיבוב הראשון בגביע אופ"א לקבוצת דינמו דרזדן והודח מהטורניר. בעונה זו הגיע לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד ובסוף העונה הגיע למקום האחרון בליגת העל היוגוסלבית וירד לליגה השנייה.
בעונה הראשונה בליגה השנייה הגיע שוב לשמינית גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת היידוק ספליט. המועדון שיחק בליגה השנייה עד עונת 1987/1988 שבסיומה עלה לליגת העל, שיחק עונה אחת בליגת העל וירד שוב לליגה השנייה. המועדון שיחק בליגה השנייה ביוגוסלביה מעונת 1989/1990 ועד עונת 1991/1992, העונה האחרונה בליגות של יוגוסלביה, בגלל התפרקות יוגוסלביה. בעונה זו הגיע לחצי גמר הגביע היוגוסלבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 1992/1993 המועדון עבר לשחק בליגת העל של סרביה ומונטנגרו. המועדון שיחק בליגת העל של סרביה ומונטנגרו עד עונת 1995/1996 שבסיומה ירד לליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו. המועדון שיחק בליגה השנייה 4 עונות. בעונה האחרונה בליגה השנייה הגיע לגמר הגביע של סרביה ומונטנגרו והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד והעפיל לגביע אופ"א בעונת 2000/2001. המועדון ניצח בסיבוב המוקדמות בגביע אופ"א את קבוצת ויליאנדי טולביק מאסטוניה והפסיד בסיבוב הראשון לקבוצת או.אף.אי. כרתים מיוון והודח מהטורניר. 
בעונת 2000/2001 עלה לליגת העל, שיחק עונה אחת בליגת העל וירד שוב לליגה השנייה. המועדון שיחק בליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו עד עונת 2005/2006, העונה האחרונה של הליגה. הקבוצות של מונטנגרו פרשו והוקמו ליגות חדשות של קבוצות מסרביה. המועדון שיחק בליגה השנייה של סרביה בעונת 2006/2007 והגיע לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת בנט זרניאנין. בסוף העונה עלה לליגת העל הסרבית.
המועדון שיחק 3 עונות בליגת העל הסרבית. בעונת 2007/2008 הגיע לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת הכוכב האדום בלגרד. בעונת 2008/2009 הגיע לרבע גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת סבוינו. בסוף עונת 2009/2010 ירד מליגת העל הסרבית לליגה השנייה בסרביה. המועדון שיחק בליגה השנייה 3 עונת ובסוף עונת 2012/2013 עלה לליגת העל הסרבית. בעונת 2013/2014 הגיע לשמינית גמר הגביע הסרבי והפסיד לקבוצת ספרטק סובוטיצה. בעונת 2014/2015 ירד המועדון לליגה השנייה בסרביה וחזר לליגה הבכירה בעונה שלאחר מכן.
יוסי ניסן

ביוגרפיה

ניסן גדל בשכונה ה' בבאר שבע. הוא בנו של אריק ניסן שהיה סגן ראש העיר באר שבע, ומזכיר מועצת הפועלים. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון.
ניסן מתגורר ביישוב להבים משנת 2002. בשנת 2003 התמודד לראשונה בבחירות, ועמד בראש סיעת "להבים שלנו" שהשיגה שני מושבים. בבחירות אלה התמודד גם על ראשות המועצה המקומית וקיבל 33% מהקולות.
בבחירות בשנת 2008 בחר שלא להתמודד על ראשות המועצה והמשיך לכהן לאחריהן כחבר מועצה. בבחירות 2013 התמודד על ראשות המועצה ושוב זכה ב-33% מהקולות, שני לראש המועצה הנבחר אלי לוי שזכה ב-41% מהקולות.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2018 זכה ניסן לתמיכת מפלגת העבודה ונבחר לתפקיד ראש המועצה ברוב של 63 אחוזים.
בתפקידו האחרון שימש ניסן כמנהל הרשות לנהיגה ספורטיבית מיום הקמתה. לפני כן היה יועץ כלכלי לשר התחבורה ודירקטור מטעם המדינה במכון וינגייט.
בעבר היה שחקן כדורסל בליגות הנמוכות. הוא שיחק בהפועל באר שבע, מכבי באר שבע, בית"ר באר שבע ובנס ציונה.
ניסן נשוי לאורלי ואב לשלושה.
ארון אחירם

ארון אחירם הוא סרקופג שהתגלה בנקרופוליס המלכותי של העיר הקדומה גבל שבלבנון. על הסרקופג נמצאה כתובת חקוקה בכתב פיניקי המציינת את שמו של מלך פיניקי בשם אחירם. הכתובת מתוארכת לשנת 1000 לפנה"ס לערך.

הסרקופג

הסרקופג התגלה בשנת 1923 על ידי הארכאולוג הצרפתי פייר מונטה בקבר פיר מס' V בנקרופוליס המלכותי של מלכי גבל בסמוך לשפת הים.  הסרקופג התגלה ביחד עם קבוצת קברים של מלכי גבל. שמו של אחירם נודע רק בעקבות מציאת הסרקופג - אין אזכור לשמו כמלך בתעודות עתיקות אחרות. את אחירם ירש בנו "אתבעל" שהיה הראשון אשר היה זכאי במפורש לתואר מלך גבל.
התבליט המגולף התחתון של הסרקופג נחשב אחד התבליטים האומנותיים החשובים מתחילת תקופת הברזל שנמצאו באזור חוף לבנון הפיניקי. בקרבת הסרקופג נמצאו ממצאים שתוארכו לתקופת הברונזה המאוחרת המאה ה-13 לפנה"ס. ממצאים אלה העלו דיונים בשאלה האם יש לתארך את הסרקופג לתקופה זו או  לתארך למאה ה-11 לפנה"ס   או המאה ה-10 לפנה"ס וזאת משיקולים פלאוגרפיים.
הסרקופג מעוטר בתבליטי סצנות שונות הקשורות כנראה לחיי המלך ומותו. הסצנה העיקרית מתארת מלך היושב על כס מלכות מגולף בספינקסים מכונפים, כשבידו הימנית הוא מחזיק כוס, ובידו השמאלית שבט המשפט, או פרח לוטוס. לפני המלך  שולחן,  ולפניו עוברים גברים המברכים אותו תוך הנפת ידיהם או מביאים לו מתנות. על מכסה הסרקופג מגולפות שתי דמויות גבריות המתעמתות אחת עם השנייה, כאשר ביניהן גולפו זוג אריות המפנים את גבם זה לזה. בעיצוב של התבליטים, במיוחד בכס המלכות, ניכרת השפעה אשורית. סצנה אחרת מראה נשים מקוננות, חשופות חזה, וכנראה פרועות שיער. שתיים מניפות את ידן, ושתיים ידיהן על ירכיהן. סצנה זאת מופיעה בדופן הצרה משני הצדדים.

הכתובת

הכתובת  מכילה 38 מילים. היא נמצאה על גב  מכסה הסרקופג ועל השפה. הכתובת נכתבה  בניב קדום של השפה הפיניקית וזה הטקסט הקדום ביותר של האלפבית הפיניקי  שהתגלה עד כה. הניב הפיניקי בכתובת הוא מהניבים  הקרובים ביותר של פיניקיה ללשון המקרא. על פי הכתובת, הסרקופג הוכן  על ידי אתבעל מלך גבל לאביו אחירם.
ארנ | זֶפּעל [א] תבעל | בנ אחרמ | מלכ גבל |  לאחרמ | אבה | כשִתֹה |  בעלמ 

ואל | מלכ | במלכמ | וסכנ | בס<כ>נמ | ותמא | מחנת | עלי | 

גבל | ויגל | ארנ | זנ | תחתסף | חטר | משפטה | תהתפכ | 

כסא | מלכה | ונחת | תברח | על | גבל | והא | ימח ספרה | 

לפפ | שבל[
בעברית
ארון אשר עשה אתבעל בן אחירם מלך גבל לאחירם אביו כאשר שמו ב(בית ה)עולם

ואם מלך במלכים  או סוכן  בסוכנים   או מפקד(?) צבא יעלה (על) 

גבל  ויגלה ארון זה, ישבר  חוטר משפטו, יתהפך 

כסא  מלכותו ונחת תברח מגבל, והוא, תימח  כתובתו ...

????
במחצית מורד הפיר לחלל הקבר נמצאה כתובת נוספת חרותה על הקיר הדרומי. בתחילה שיערו החוקרים שכתובת זו נכתבה כאזהרה לא להמשיך הלאה במורד הפיר. פרשנות מאוחרת יותר מייחסת את הכתובת לטקס חניכה שפרטיו המלאים לא ידועים.
בועז וכטל

ביוגרפיה

עם סיום שירותו הצבאי עבר בשנת 1980 לבוסטון בה סיים תואר ראשון בחינוך בהיברו קולג'. בשנת 1982 שב לישראל. לאחר מלחמת לבנון הראשונה החל לעבוד בנספחות צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון. במקביל סיים תואר שני בניהול ושיווק באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1988 עבר לניו יורק והחל לפעול בתחום הגמילה מסמים. הוא טיפל במאה מכורים לסמים קשים באמצעות איבוגאין - צמח אפריקאי בעל חשיבות תרבותית ורפואית גדולה במערב אפריקה. ביחד עם ממציא השיטה הוא כתב מדריך טיפולי המשמש בסיס לטיפולי גמילה.
וכטל בוגר קורס לניהול ניסויים קליניים ובוגר קורס יועצים לתוכניות מו"פ של האיחוד האירופאי המשותף.
בשנת 1994 שב לישראל, והקים יחד עם שלומי סנדק את עמותת עלה ירוק. בשנת 1999 הקים את מפלגת עלה ירוק ביחד עם שלומי סנדק. וכטל עמד בראשה עד ל-3 במאי 2006.
בשנת 2012 יסד עם ד"ר שרון דביר את חברת "רוטס טכנולוגיות חקלאיות", לאחר מכן החל לשמש לתקופה קצרה כמנכ"ל חברת "MMJ PhytoTech" האוסטרלית שעושה שימוש בטכנולוגיה רשומה של האוניברסיטה העברית מתחום הקנאביס הרפואי. ב-2016 הקים את חברת cresopharma הנסחרת בבורסה האוסטרלית. הוא משמש כדירטור ויו"ר החברה מאז, מרצה ויועץ ברחבי העולם בנושא קנביס רפואי.
וכטל נשוי ואב לשלושה ילדים.
משורר לאומי

משורר לאומי הוא משורר הנחשב באופן מסורתי ועל פי דעת הציבור כמשורר ששירתו מייצגת את רוח העם, את הזהות הלאומית, האמונות והעקרונות של תרבות לאומית מסוימת. המשורר הלאומי כגיבור תרבות הוא סמל המתקיים בתודעת הציבור לטווח ארוך, להבדיל ממשוררים שמונו על ידי הממסד למשרת משורר חצר (כגון משרת משורר הקונגרס בארצות הברית ומשורר החצר של בית המלוכה האנגלי).
ישנן תרבויות בהן כמה כותבים נחשבים משוררים לאומיים. משורר לאומי אינו בהכרח מיוחס למדינה  ריבונית או ארץ, זאת משום שלאום כמונח תרבותי אינו בהכרח שם נרדף לארץ (מונח גאוגרפי) או למדינה (מונח פוליטי).
מרבית המשוררים הלאומיים הם דמויות היסטוריות, אם כי כותבים בודדים בני זמננו הפעילים בתרבויות לאומיות צעירות יחסית או מתחדשות נחשבים אף הם "משורר לאומי". 
חיים נחמן ביאליק נחשב המשורר הלאומי העברי.
בין המשוררים הלאומיים המפורסמים: יוהאן וולפגנג פון גתה (גרמנית), ויליאם שייקספיר (אנגליה), רוברט ברנס (סקוטלנד), דנטה אליגיירי (איטלקית), אלכסנדר פושקין (רוסיה), אדם מיצקביץ' (פולין), מיגל דה סרוואנטס (ספרדית), אלכסנדר דיומא האב (צרפתית), חריסטו בוטיוב (בולגריה), לואיש דה קמואש (פורטוגזית).
שורשי מושג המשורר הלאומי הם במאה ה-18, כתוצר של תנועת הרומנטיקה, שהייתה מהגורמים של התעוררות הלאומיות באירופה במאה ה-19. נקודת המבט של הרומנטיקה שימשה לעיתים להערכה מחדש של משוררים. כך למשל שייקספיר לא נחשב בעיני בני תקופתו למשורר העילאי של תקופתו. הוא נכלל בכמה רשימות מזמנו של משוררים מובילים, אך לא נחשב כמי שכתב ברמתם של אדמונד ספנסר או פיליפ סידני. אולם במאה ה-18 המבקרים הרומנטיים כסמואל טיילור קולרידג', העלו את הערצתו של שייקספיר לרמה של עבודת אלילים כמעט, ברוח המיתוס הרומנטי של "היוצר הגאון". הלאומיות הבריטית של אמצע המאה ה-19 והתקופה הוויקטוריאנית, העלתה את שייקספיר על נס כסמל לגאווה אנגלית, עבור האימפריה הבריטית כולה.
רבים מהמשוררים הלאומיים הטביעו את חותמם בתקופות מעבר תרבותיות והובילו שינוי תרבותי בעל השפעות עצומות. כך למשל מיגל דה סרוואנטס, אשר יצירתו דון קישוט נחשבת לרומן המודרני הראשון. השפעתו הייתה כה רבה, שיש המכנים את הספרדית (בספרדית ובצרפתית) "לשונו של סרוואנטס". "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי היא אחת מיצירות האמנות הגדולות של כל הזמנים והבסיס לשפה האיטלקית המודרנית. אלכסנדר פושקין הוא ממייסדי השירה הרוסית המודרנית, ומהתורמים המרכזיים לפיתוח השפה הרוסית. 
כתביו של ביאליק שיקפו את מעורבותו ופעילותו בענייני העם היהודי בתקופתו, והשפיעו עמוקות על הלך הרוחות וחיי הציבור. הוא היה ציוני נלהב, השתתף בשני קונגרסים ציוניים והיה ידיד אישי של מנהיגי התקופה. בין השאר כתב שירת תוכחה וביקורת נגד אוזלת ידם של היהודים בגלות (למשל "אכן חציר העם", "בעיר ההרגה") ושירת עידוד רעיונית ומעשית לפעילות הציונית (למשל "למתנדבים בעם", "מתי מדבר האחרונים"). ביאליק השפיע רבות על התפתחות התרבות היהודית המודרנית והיה ממחדשי השפה העברית - אף הם רכיבים מהותיים באתוס הציוני. ביאליק הקדיש חלק נכבד מזמנו לענייני הציבור, עד כדי שנטבע הביטוי "כל ישראל יש להם חלק בביאליק", ראה בכך חלק מתפקידו ואף גינה אנשי רוח המסתגרים במגדל השן.
יחסי גואטמלה–הודו

היסטוריה

היחסים הדיפלומטיים בין גואטמלה להודו כוננו רשמית בשנת 1972. ביוני 2007, שר המדינה לענייני חוץ, שרי אנאנד שארמה, ביקר בגואטמלה, ביקור זה הביקור הראשון של שר הודי בגואטמלה. לאחר הביקור, שתי הממשלות החליטו לפתוח את שגרירויותיהן אחת אצל השנייה. הודו פתחה את שגרירותה בגואטמלה סיטי ב-29 באפריל 2011 וגואטמלה פתחה את שגרירותה בניו דלהי ב-9 באפריל 2013. שתי המדינות הן מגדולות יצרניות התבלינים בעולם, ומשום כך קיימת תחרות אינטנסיבית בין המדינות, שמכונה בידי מומחים רבים כ"מלחמת התבלינים".