google/wiki40b huggingface dataset:
דברים שאפשר לדעת עליה

"עבור דוקטור קינר"

גלן קלוז מגלמת את רופאת הנשים דוקטור קינר, החיה לבדה עם אמה הישישה והחולה. דוקטור קינר נמנעת ממגע קרוב עם אנשים אחרים. היא פוגשת בקריסטין (גיבורת הסיפור "לילה טוב לילי, לילה טוב קריסטין"), קוראת בקלפים המגלה לה עובדות על חייה ועל עתידה.

"פנטזיות על רבקה"

רבקה, בגילומה של הולי האנטר, היא מנהלת סניף בנק רווקה ועצמאית, כבת ארבעים, המקיימת קשר רומנטי עם גבר נשוי. באחד הימים היא נקלעת לשיחה עם חסרת בית המדברת אליה בבוטות ובישירות. באופן מפתיע היא מגלה באותו יום כי נכנסה להריון מבן זוגה, הדורש ממנה לבצע הפלה מלאכותית. בנוסף, רבקה בוחנת את מקומה כאשה כאשר היא מפתה עובד בבנק, גרוש ואב לבת עיוורת (המופיעה כדמות משנית בסיפור "אהבה מחכה לקתי").

"מישהו בשביל רוז"

רוז, בגילומה של קאת'י בייקר, היא סופרת ילדים ואם לבן מתבגר. היא מגלה כי בשכנותה עבר לגור גמד מבוגר ועצמאי (בגילומו של דני וודברן ששיחק את מיקי אבוט בסדרה סיינפלד). באופן מפתיע היא מגלה משיכה לגמד. בנוסף מתגלים רגשותיה המורכבים לבנה ההופך לנגד עיניה לגבר צעיר.

"לילה טוב לילי, לילה טוב קריסטין"

קריסטין (קליסטה פלוקהארט) ולילי הן בנות-זוג לסביות. לילי גוססת מסרטן בדירתן, בה מודגשת הבדידות הרבה בה הן שרויות, בעוד קריסטין מטפלת בה במסירות. הסיפור העצוב והמינורי, שאינו יוצא מפתח הדירה, נסוב סביב הניסיון של קריסטין לשחזר את פגישתן הראשונה.

"אהבה מחכה לקתי"

קתי פבר, בגילומה של איימי ברנמאן, היא בלשית החוקרת מקרי מוות, החיה עם אחותה העיוורת היפהפייה קרול (קמרון דיאז). סיפור זה הופך את היוצרות בין דמות משנית מוגבלת או נכה ודמות מרכזית בריאה. קרול העיוורת נהנית משלל מחזרים וחיי לילה פעילים בעוד אחותה הבריאה מתקשה להשיג בן זוג ושקועה בעבודתה.
בתמונה קצרה בסיפור זה, קרול קוראת את הספר מאה שנים של בדידות במהדורת ברייל. את הספר כתב אביו של הבמאי, גבריאל גרסיה מרקס.

ההפקה

הסרט הוא סרטו הראשון של גרסיה כבמאי, שלפני כן היה צלם קולנוע. על מלאכת הצילום בסרט הופקד הצלם עמנואל לובצקי. כל הסרט צולם בלוס אנג'לס, אך בניגוד לסרטים רבים המצולמים בעיר, אין לו כל קשר עם היותה עיר הקשורה לתעשיית הקולנוע.
הסרט פתח את המסגרת "מבט מסוים" (Un Certain Regard) בפסטיבל הקולנוע בקאן 2000 וזכה בפרס הראשון במסגרת זו.
ג'ורג' ליטל, שהיה אחראי על עיצוב הסרט סיפר כי כל שחקנית עיצבה את הדמות אותה היא מגלמת מבחינת לבוש, תכשיטים, איפור וכדומה. השחקנית פני אלן, שגילמה את חסרת הבית בסיפור "פנטזיות על רבקה" חיה במשך מספר שבועות בקרב חסרי בית כדי לקלוט את התחושות והמראה המדויק.
Kill 'Em All

ניתוח מוזיקלי

הסגנון של Kill 'Em All התקרב לת'ראש מטאל טהור ואגרסיבי יותר מאשר אלבומיה הבאים של מטאליקה. המוזיקה של מטאליקה מעולם לא הייתה מהירה יותר, או בעלת אופי אנרגטי - אף על פי שג'יימס הטפילד, סולן הלהקה, פשוט צעק את המילים במקום לשיר אותן.
הנושא של רבים מהשירים הוא הילול המטאל - נושא שלא מופיע כלל בשאר האלבומים של הלהקה - אולם שירים אחרים כבר מתאפיינים בליריקה "כבדה" ורצינית יותר, כדוגמת No Remorse שפותח את מסורת השירים האנטי-מלחמתיים של הלהקה, ו-The Four Horsemen שעוסק בארבעת פרשי האפוקליפסה.
דייב מאסטיין, חבר-לשעבר בלהקה ומקימהּ של הלהקה המצליחה מגאדת', השתתף בכתיבת האלבום אך לא בביצועו. השפעותיו של מאסטיין ניכרות היטב באלבום.
השטן לובשת פראדה

עלילת הסרט

הסרט מגולל את סיפורה של אנדריאה סאקס (אן האת'וויי), עיתונאית צעירה שזה עתה סיימה את לימודיה באוניברסיטה ומנסה לפרוץ לעולם התקשורת. היא מתקבלת לעבודה במגזין אופנה יוקרתי ונחשב בניו יורק בשם "מסלול", תחת פיקודה של העורכת האנוכית והמרשעת מירנדה פריסטלי (מריל סטריפ). העורכת רודה בעובדיה ומשפילה אותם עד כדי כך שהם מתפטרים מעבודתם. הג'וב שקיבלה אנדריאה נחשב יוקרתי, אך היא רק עוזרת שנייה זוטרה ואינה עיתונאית.
יש האומרים כי אם תשרוד שנה בתפקידה, ייפתחו בפניה דלתות לעולם העיתונות והתקשורת. משפט זה חוזר מספר פעמים בסרט ומהווה מניע להשארותה בתפקיד על אף התלאות שהיא עוברת. למרות תנאי העבודה הקשים והדרישות הבלתי אפשריות של מירנדה, מצליחה אנדי בעבודתה. פריסטלי, שמכנה את כל עוזרותיה בשם אמילי על שם מזכירתה הראשית אמילי (אמילי בלאנט), מתחילה לכנות את אנדי, בצעד יוצא דופן, בשמה המלא, אנדריאה. זאת, להבנתה של אנדי, מאחר ש-"כנראה שעשיתי משהו בסדר".
נגד כל הסיכויים, אנדי מתחילה להשתנות, היא עוברת להתלבש בבגדי מעצבים, במותגים מובחרים, ונעדרת ממפגשים עם חבריה עקב מסירותה הבלתי נלאית לעבודה. וכך בלי לשים לב היא משתנה לחלוטין, עד שבן זוגה, טבח דלפון ב"דאון טאון" (אדריאן גרנייה), מציג בפניה מראה למצבה. הדבר בא לידי ביטוי באופן הברור ביותר כאשר נודע לו שהיא טסה לפריז במקום אמילי, והוא שוטח בפניה את הטענה כי "היית נוהגת לצחוק על הבנות של "מסלול", מה קרה לך? עכשיו נהיית אחת מהן!".

רקע

בראשית שנות האלפיים, שימשה לורן וייסברגר, כעוזרתה האישית של עורכת מגזין האופנה היוקרתי "ווג", אנה וינטור. וייסברגר עזבה את ווג, ועברה לעבוד ככותבת במגזין Departures, לצדו של ריצ'רד סטורי, ותחת חסותו החלה בכתיבת רומן הביכורים שלה "השטן לובשת פראדה". ממנו עובד התסריט לסרט באותו השם.
בין וינטור ודמותה הספרותית/קולנועית מירנדה פריסטלי קיימים קווי דמיון רבים; היא בריטית, יש לה שני ילדים, ומשמשת כדירקטורית בחבר המנהלים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, משרדה של פריסטלי בסרט דומה מאוד בעיצובו למשרדה המקורי של וינטור (בעקבות הסרט שופץ המשרד ומראהו שונה).
במהלך הפקת הסרט ב-2005 נטען, כי וינטור הודיעה לאנשים בולטים בעולם האופנה, במיוחד מעצבים, כי היא תיצור "רשימה שחורה" של כל מי שיופיע בסרט בתפקיד עצמו והם לא יפורסמו ב"ווג". היא הכחישה זאת באמצעות הדובר שלה, שאמר: "כי וינטור מעוניינת בכל דבר שיתמוך באופנה". בפועל מסתבר שיש אמת בטענה, מאחר שבעוד שמעצבים רבים וכן דוגמניות רבות מוזכרים בסרט, הרי שרק שלושה מהם, ולנטינו גראביני (Valentino Garavani), היידי קלום וברידג'ט הול, הופיעו בסרט בתפקיד עצמם.
במחווה הפגנתית, הגיעה וינטור להקרנת הבכורה של הסרט כשהיא לבושה בפראדה מכף רגל ועד ראש. לכתבים נמסר כי תגובתה לסרט הייתה; שהסרט בוודאי יופץ מיידית ב-DVD. בראיון שהעניקה לברברה וולטרס ושודר ביום הפצת ה-DVD, אמרה וינטור; כי לדעתה הסרט "ממש מבדר" ושיבחה אותו על כך שהתייחס לאופנה כ"מבדרת, זוהרת ומעניינת... אני תמכתי בו במאה אחוז."
הפלאטרס

היסטוריה

ההרכב הוקם בשנת 1953 על ידי המנהל באק ראם והטנור טוני ויליאמס. בתחילת דרכו ההרכב כלל את קורנל גאנטר, הרב ריד, אלכס הודג', ג'ו ג'פרסון ודייוויד לינץ'. שנה לאחר מכן פוטרו ג'פרסון, הודג' וגאנטר והוחלפו על ידי פול רובי והקול הנשי הראשון בלהקה, זולה טיילור. 
ב-1955 הוציא ההרכב את הסינגל Only You, שהיה להצלחה גדולה ותפס את המקום הראשון במצעד ה-R&B האמריקני. באותה שנה הוציא ההרכב את השיר The Great Pretender, שתפס את המקום הראשון גם במצעד המוזיקה של ארצות הברית. עד 1960, כאשר ויליאמס עזב, הוציאה הלהקה עשרות להיטים, בהם My Prayer, שניצב במקום הראשון במצעד ה-R&B ובמצעד הכללי, ו-Twilight Time, שנחשב לשיר הטוב ביותר של הלהקה, יחד עם Smoke Gets in Your Eyes. 
בשנות ה-60 התבסס ההרכב בעיקר על קולו של הסולן סוני טרנר, ולהיטיהם אמנם נכנסו למצעדים, אך מיעטו להיכנס לעשירייה הראשונה. מאז עזיבתו של ויליאמס, עבר ההרכב שינויים רבים, והחבר היחיד שנשאר לאורך כל הדרך הוא הרב ריד. כיום ההרכב ממשיך להופיע, אך האלבום המקורי האחרון שהוציאו היה בשנת 1978 והוקלט באולפני אבי רוד.
הוכנסו להיכל התהילה של הרוק אנד רול ב-1990 והיו מהראשונים שהוכנסו להיכל התהילה של הלהקות (Vocal Group Hall of Fame), ב-1998.
בית הקברות טרומפלדור

ראשית בית הקברות

בית הקברות נוסד בחשוון ה'תרס"ג (1902), בעת שפגעה ביפו מגפת הכולרה שהתפרצה במצרים והתפשטה לתחומי ארץ ישראל. השלטונות העות'מאניים אסרו לקבור את נספי המגפה מיפו בבית העלמין היהודי ביפו שהיה בלב אזור בנוי. שמעון רוקח, מראשי היישוב היהודי ביפו (ובנווה צדק) התגייס לפתור את הבעיה, והשיג מהשלטונות חלקה בת 12 דונם בבעלות ממשלתית, הרחק מהעיר, אותה קנה "ועד הקהילה המאוחדת לעדות האשכנזים והספרדים" ביפו תמורת 50 מג'ידי. מעבר לפתרון בעיית קבורת הנספים במגפה, שימשה הקנייה תקיעת עוד יתד של התיישבות יהודית באזור יפו. גם כיום ניתן להבחין בבית הקברות בקברי אלמונים מאותה מגפה.
שני הקברים הראשונים נכרו במרחק זה מזה - כדי ליצור עובדות בשטח. הראשון, של שמואל-דוד גרשין-זאן, בפינה הצפון מזרחית של החלקה, והשני, של נישקא בת ברוך בראמבערג, מערבית ממנו (כיום, סמוך לאמצע החומה הצפונית, מול רחוב טבריה). כסגולה לסיום המגפה נערכה בבית הקברות חופה לשני זוגות של יתומים, וכתבי קודש גנוזים נקברו במקום בקבר מיוחד.

מנהיגים ואנשי ציבור

בבית העלמין קבורים אנשי ציבור רבים ממנהיגי היישוב והתנועה הציונית וכן ראשי עיריית תל אביב. רובם קבורים סמוך לפינה הדרום מערבית של בית העלמין, שבה בולטים המוזוליאום שבנה הפסל אברהם מלניקוב על קברו של מקס נורדאו וקבריהם של מאיר וצינה דיזנגוף. בנוסף, קבורים במקום חיים ארלוזורוב ורעייתו, חיים נחמן ביאליק, אחד העם ומשה שרת. כמו כן קבורים במקום שלושה מבין "ארבעת הגיסים", מראשי ההגנה: דב הוז, אליהו גולומב ומשה שרת. גם קבריהם של העיתונאים והעסקנים יוסף אהרונוביץ' ומשה בילינסון ושל הנדבן שמואל בלום ניצבים בבית העלמין.

אנשי רוח, תרבות וחינוך

בבית העלמין טמונים כמה מחשובי המשוררים, הסופרים, אנשי הרוח, החינוך והתרבות שפעלו בתל אביב ואף מחוצה לה. רוב קברים אלה מרוכזים בפינה הדרום-מערבית של בית הקברות, בסמוך למצבותיהם של חיים נחמן ביאליק ואחד העם. בין הקבורים בחלקה זו שושנה דמארי, אפרים קישון ואריק איינשטיין.

קברי אחים

בסמוך לשער הראשי של בית העלמין נמצאים קברי אחים של הרוגי הפרעות בשנות העשרים והשלושים, בהם קברו של הסופר יוסף חיים ברנר, שנרצח בפרעות תרפ"א, קבר אחים להרוגי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, פרעות תרפ"א ותרפ"ט.

מצבות מיוחדות

בבית העלמין מספר רב של מצבות בעלות עיצוב מיוחד, לדוגמה מצבות בצורת כלי נגינה, דמויות אנושיות, צורות גאומטריות ומבנים מפורסמים.

קהילות

ב-1954 הקים ועד ארגון יוצאי זדונסקה וולה בישראל גל-עד לזכרם של חללי העיירה בבית הקברות, בו הוטמן אפר הרוגי מחנה ההשמדה חלמנו (אליו גורשו יהודי העיירה באוגוסט 1942), שהובא ארצה, על ידי זליג פרנקל יליד זדונסקה וולה.

שימור בית העלמין

מצבם של חלק מהקברים הידרדר ברבות השנים וכיום ניתן לראות שברי מצבות מפוזרים בשטח בית הקברות. פעולות שימור בוצעו ברבים מהקברים, אך נותרו עדיין קברים שלא שוקמו. בשנים האחרונות בוצע מהלך רחב של שיקום בית הקברות המתנהל בשני שלבים. שלב השיקום הראשון, שיצא לדרך לרגל חגיגות 100 שנה לתל אביב, הושלם בשנת 2011. במסגרת תוכנית משותפת של עיריית תל אביב וחברה קדישא תועדו כל 5,400 המצבות בבית העלמין, כ-2,000 מהן שופצו, חודשו קטעים בחומת הכורכר, הוקמו שבילים וגשרים קטנים באזורים הצפופים והותקנו תשתיות חדשות, שלטים ואמצעי תאורה. בשלב השני צפויים עוד כ-1,000 קברים לעבור שיפוץ. כמו כן, מתוכננים פתיחת שער חדש לבית העלמין לכיוון סמטת טבריה, הקמת רחבת התכנסות, הכשרת שבילים חדשים ושיקום החומה הצפונית ושלושת השערים הדרומיים. שלב זה בשיקום נעשה במימון עיריית תל אביב-יפו, חברא קדישא ת"א-יפו ופרויקט אתרי מורשת במשרד ראש הממשלה.
תחנת הרכבת הרצליה

מבנה התחנה

ארבע מסילות עוברות בתחנה - בצמידות לרציפים 1, 2, 4 ו-6. שתי מסילות נוספות, אשר צמודות לרציפים 3 ו-5, עוברות בתחנה - המסילות מסתעפות מהמסילה המרובעת כמה מאות מטרים מדרום לתחנה ומסתימות אחרי רציפי התחנה.
כל הרציפים בתחנה הם רציפי אי. כל הרציפים מחוברים למעבר התת-קרקעי, והוא מהווה את הקשר היחיד ביניהם לבין אולם הנוסעים. כניסה לתחנה ויציאה ממנה אפשריות רק דרך אולם הנוסעים שממזרח לנתיבי איילון. קיים גשר להולכי רגל מצפון לתחנה שמחבר את השכונות של הרצליה שממערב לנתיבי איילון עם אולם הנוסעים.

תוכניות עתידיות

שני פרויקטים שצפויים להשפיע על פיתוח תחנת הרצליה הם הוספת מסילה כפולה נוספת למסילת החוף, שהושלמה בחלקה, והקמת קו רכבת לרעננה והלאה לתחנת הרכבת כפר סבא לאורך התוואי המתוכנן של כביש 531. קו הרכבת לרעננה ייצור מסלול טבעתי של מסילת הירקון (תחנות בני ברק, פתח תקווה קריית אריה, פתח תקווה סגולה וראש העין צפון) ומסילת השרון (תחנות הוד השרון, כפר סבא, רעננה דרום ורעננה מערב), בצירוף שתי תחנות על מסילת החוף (תחנת תל אביב אוניברסיטה ותחנת הרצליה). עבור פרויקטים אלו נבנו בתחנה עוד שני רציפים (רציף הצד הקיים יושלם לאי רציפים ורציף צד נוסף בצד המזרחי) שהושלמו ב-2018. אף על פי כן, מבנה התחנה לא צפוי לעבור שינוי.
תצורת מאליח

תצורת מאליח היא תצורה של סלע אבן גיר מתקופת היורה שנחשפה במורדות המצודה הצלבנית בורג' אל-מלח. זה המקום היחיד בארץ ישראל בו נחשפו סלעים מתקופת היורה, בין הר החרמון לבין מכתש רמון.
בגבעה בה מצויים סלעי התצורה ניכרת השפעה הסחיפה. כך נוצרת צורה מינאטורית של קרחונים. תופעה המוסברת במבנה המיוחד של אבן הגיר מתקופת היורה. צילום מקרוב של הסלע יוצר את הרושם כאילו הצילום נעשה באזורים לא מוכרים בארץ. מנחם מרקוס כותב כי מבנה דומה של סלעים, המכונה טרשונים (Lapie's), מצוי באזור רמתא - שובא - הר דב, במורדות החרמון, אף הוא מתקופת היורה.
מיושי אומקי

ביוגרפיה

אומקי נולדה בעיר הנמל אוטרו שבחבל הוקאידו, יפן. הצעירה מבין תשעה ילדים. החלה את הקריירה שלה לאחר מלחמת העולם השנייה כזמרת מועדוני לילה ביפן תחת שם הבמה ננסי אומקי. בתחילת דרכה הושפעה מההצגות הראוותניות שראתה בתיאטרון הקבוקי וממוזיקת פופ אמריקאית. אומקי לא הייתה לכוכבת ביפן והיא התפרסמה רק כזמרת זניחה וכשחקנית בסרטים ספורים.

משחק

אומקי היגרה לארצות הברית בשנת 1945 והתגלתה לקהל המערבי לראשונה באמצע שנות ה-50 בתוכנית הבידור של ארתור גודפרי "ארתור גודפרי וחבריו" בה הייתה אומקי חברה בצוות הזמרים. הופעותיה בתוכנית צדו את עיניו של הבמאי ההוליוודי ג'ושוע לוגאן שהחליט ללהק אותה לצידו של כוכב הקולנוע מרלון ברנדו בדרמה "סיונרה". בסרט הופיעה אומקי בתפקיד קאטסומי ארוסתו של איש חיל האוויר האמריקאי ג'ו קלי (רד באטנס). הופעה זו הייתה הראשונה של אומקי בהוליווד והיא זיכתה אותה בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובמועמדות לפרס גלובוס הזהב. אומקי הייתה לשחקנית הראשונה והיחידה עד כה ממוצא אסיאתי שזוכה בפרס האוסקר בקטגוריית משחק.
בשנת 1958 שיחקה אומקי במחזמר המפורסם של צמד הכותבים האגדי רוג'רס והמרשטיין Flower Drum Song"". על הופעתה בתפקיד מיי לי הועמדה אומקי לפרס טוני. המחזמר עובד בשנת 1961 לקומדיה קולנועית מצליחה בבימויו של הנרי קוסטר. אומקי שחזרה על הופעתה כמיי לי הועמדה בפעם השנייה לפרס גלובוס הזהב, לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי.
את הופעותייה האחרונות כשחקנית עשתה מיוקי בין השנים 1969 ל-1972 בסיטקום "The Courtship of Eddie's Father" בתפקיד גברת לווינגסטון, עוזרת הבית של האלמן טום קורבט (ביל ביקסבי). מיוקי שיחקה בסדרה במשך 4 עונות והועמדה פעם אחת לפרס גלובוס זהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.

חיים אישיים

לאומקי היה ילד מבעלה השני הבמאי רנדל הוד.
אומקי נפטרה בשנת 2007 בעיר ליקינג, מיזורי ממחלת הסרטן כשהיא בת 78.
שלדון הצעיר

רקע

בנובמבר 2016 פורסם כי CBS נמצאת במשא ומתן ליצור סדרת-בת עבור "המפץ הגדול" אשר מתמקדת בדמותו של שלדון קופר כילד צעיר. סדרת הפריקוול, המתוארת כ-"קומדיה משפחתית בסגנון מלקולם באמצע המצולמת במצלמה יחידה", תופק על ידי צ'אק לורי וסטיבן מולארו, וצפויה לעלות לשידור לראשונה בעונת 2017-2018 לצידה של עונה 11 של "המפץ הגדול". את הרעיון הראשוני של הסדרה הגה ג'ים פרסונס, שהציע אותו למפיקי "המפץ הגדול". בתחילת מרץ 2017, איאן ארמיטאג', אז בן 9, לוהק לגלם את דמותו של שלדון קופר הצעיר. לתפקיד אמו, מרי קופר, לוהקה השחקנית זואי פרי, בתה האמיתית של השחקנית לורי מטקאלף המגלמת את דמותה של מרי קופר בסדרת-האם, "המפץ הגדול".

הפקת הפיילוט

ב-13 במרץ 2017 CBS הזמינה את הספין-אוף שלדון הצעיר. ג'ון פאברו היה הבמאי והמפיק של פרק הפיילוט. הסדרה, אותה לורי ומולארו יפיקו, עוקבת אחר שלדון קופר בן ה-9, הלומד בבית ספר תיכון במזרח טקסס. לצידם של איאן ארמיטאג' בתפקיד שלדון קופר בן ה-9, וזואי פרי בתפקיד אמו מרי, מככבים בסדרה לאנס ברבר (בתפקיד ג'ורג' קופר האב, אביו של שלדון), רייגן רבורד (בתפקיד מיסי קופר, אחותו התאומה של שלדון) ומונטנה ג'ורדן (בתפקיד ג'ורג' קופר הבן (ג'ורג'י), אחיו הגדול של שלדון). ג'ים פרסונס מגלם בסדרה זו את דמותו של שלדון קופר הבוגר, כדמות המספר של הסדרה. פרסונס, לורי, מולארו וטוד ספיבק (בעלו של פרסונס) משמשים כמפיקי הסדרה, עבור חברות ההפקות Chuck Lorre Productions, Inc בשיתוף עם האחים וורנר. הסדרה עלתה לשידור ב-25 בספטמבר 2017.‏, כאשר פרק הבכורה שודר מיד לאחר הפרק הראשון של עונתה ה-11 של המפץ הגדול.
שטר אדרכתא

אדרכתא הוא מונח הלכתי אשר משמעותו כתב הרשאה למלווה או למפקיד לרדת לנכסי הלווה או שומר הפיקדון ולהיפרע מקרקעותיהם, זאת במקרה שהם מסרבים לשלם את החוב או להחזיר את הפיקדון.
לפני כתיבת האדרכתא נותן בית הדין ללווה אורכה של 90 יום להתייצב לפניו ולהציג את ראיותיו. אם הודיע שאיננו בא - כותבים את האדרכתא מיד.
לאחר שמצא המלווה נכסים של הלווה, הוא בא לפני בית הדין והם מכריזים ברבים כי מי שרוצה לקנות את הנכסים יודיע לבית הדין (בדומה למהלך הוצאה לפועל). לאחר תשעים יום מוכרים את הקרקע לכל המרבה במחיר.

חלות האדרכתא

קיימת מחלוקת ממתי חלה האדרכתא. לפי רבה האדרכתא חלה כאשר באה ליד הגובה, לפי אביי האדרכתא חלה מיד ביום שנכתבה, כי עדיו בחתומיו זכין לו, ועל מי שמחזיק בנכסים להחזיר גם את הפירות של השדה שאכל מאותו יום. לפי רבא רק לאחר תשעים היום, כאשר נמסרו הנכסים בידו הוא אוכל את הפירות, למרות שהוא עצמו זה שקנה לבסוף את הקרקע כי הרבה במחיר.
ג'ונתן זונגו

קריירה

זונגו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ואגאדוגו. בשנת 2010 הצטרף לאלמריה. בהתחלה הצטרף לקבוצת המילואים וב-13 בינואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-1 נגד דפורטיבו לה קורוניה במסגרת גביע המלך הספרדי. ב-29 בינואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי הקבוצה הבוגרת. לאחר שבסיום העונה המועדון ירד לליגה השנייה וזונגו הצטרף לקבוצה הראשונה. תחילה כשחקן ספסל, אך בעקבות עזיבתם של לאונרדו אוז'ואה ואארון ניגווס בינואר הוא הפך לשחקן הרכב. ב-12 בנובמבר 2013 האריך את חוזהו עד 2017. ב-4 בינואר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה ובכך הפך לכדורגלן הראשון מבורקינה פאסו שמשחק בליגה זו.
בדצמבר 2018 חתם בארמי יונייטד התאילנדית.
ב-16 באוגוסט 2019 חתם בבדלונה.
ב-7 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות נגד מרוקו. ב-21 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד סנגל. זונגו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2015.
התפתחות של בקבוק בחלל

התפתחות של בקבוק בחלל הוא פסל של אומברטו בוצ'וני משנת 1912 המדגים את הסגנון הפוטוריסטי.
הפוטוריסטים טענו כי בכל דבר יש תנועה ובעקבות זאת, בוצ'וני לוקח חפץ דומם לחלוטין ומקלף אותו לקליפות שנעות בצורה מעגלית כדי להמחיש תנועה. הברונזה היא חומר אטום וכבד אך בוצ'וני מצליח לשוות לה מראה קליל - זו המחשה של האידאולוגיה הפוטוריסטית בהתגלמותה. 
סגנון הפיסול כאן שואב מסגנון הפיסול של הקוביזם, אולם העניין של הפסל הוא בתיאור המציאות הפנימית, האידאית, ולא רק בבדיקת היחס בין צורה וחלל, יחס המבוטא בקשר שבין האובייקט - הבקבוק, לבין החלל המגולם בבסיס העבודה וביצירת חללים נגטיביים בעבודה. 
עותקים יצוקים של הפסל ניתן למצוא במוזיאונים שונים בעולם ביניהם במוזיאון לאמנות מודרנית ובמוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
המנון אירלנד

אימוץ ההמנון

השיר נכתב בשנת 1907 עם מילותיו של פיאדר קירני. הוא הלחין את השיר יחד עם פאטריק היני. את מילות השיר פרסם לראשונה בולמר הובסון בשנת 1912. התרגום לשפה האירית היה פרי עטו של ליאם או. רין, שניסח גם את הטיוטות בשפה האירית לחוקת מדינת אירלנד החופשית ב-1922 ולחוקה האירית ב-1937. המילים באירית התפרסמו לראשונה במגזין "טוגלאך" (של צבא ההגנה האירי) ב-3 בנובמבר 1923.
שיר החיילים היה פופולרי בקרב רפובליקנים איריים, והמורדים משירות הדואר האירי במרידת חג הפסחא שהתרחשה בשנת 1916 נהגו לשיר אותו גם כן. מאוחר יותר הוא היה פופולרי בקרב האסירים במחנות המעצר הבריטיים. השיר אומץ לבסוף כהמנון לאומי בחודש יולי שנת 1926.
אלוהים, נצור את המלך היה ההמנון הרשמי של הממלכה המאוחדת, ובכללה אירלנד, עד להקמת מדינת אירלנד החופשית בשנת 1922. חלק מהאירים המשיכו להשתמש בהמנון הישן, דבר שהטריד את הנהגת אירלנד החופשית וגרם למבוכה ואי נוחות. במקרה מסוים סירב המושל הכללי ג'יימס מק'ניל להשתתף באספה ציבורית בטריניטי קולג' כשגילה שהמכללה מתכננת להשמיע את ההמנון הישן במהלך ביקורו. גם אחרי אימוץ ההמנון החדש, מיעוט של אירים המשיך לשיר את ההמנון של הממלכה המאוחדת.
בשנת 1934 רכשה הממשלה האירית את זכויות היוצרים על השיר במחיר של 1,200 פאונד.
שמורה ביוספרית

שְׁמוּרָה בִּיוֹסְפֶרִית היא שמורת טבע בקרבת מגורי אדם, העונה על שורה של קריטריונים אקולוגיים ותכנוניים הנוגעים לביוספרה, כולל פיתוח בר קיימא ושמירה על ערכי טבע מגוונים, במטרה לאזן בין צורכי האדם העכשוויים, העתידיים וערכי שמירת הטבע.
השמורות הביוספריות מוקמות ומוכרות במסגרת "תוכנית האדם והביוספרה" (MAB) של אונסק"ו, ובהתאם לאמנת האומות המאוחדות בדבר מגוון ביולוגי. 
מטרת הקמת השמורות הביוספריות היא ליצור שילוב חכם בין שימור מגוון ביולוגי לבין פיתוח כלכלי. על פי תקנון השמורות הביוספריות של אונסק"ו, שמורות ביוספריות "יעודדו ויציגו מערכת יחסים שקולה בין בני אדם לבין הביוספרה". סעיף 4 לתקנון קובע, כי על שמורה ביוספרית "לכלול פסיפס של מערכות אקולוגיות", ולמעשה לייצג שילובים מגוונים בין ערכי טבע יבשתיים, ימיים או חופיים.
נכון לשנת 2019, "הרשת העולמית של שמורות ביוספריות" של אונסק"ו כוללת 686 שמורות ביוספריות ב-122 מדינות ברחבי העולם.

מרכיבי השמורה הביוספרית

על מנת שמרחב מסוים יקבל הכרה כשמורה ביוספרית, עליו לכלול אזור ליבה עם ערכי טבע המוגנים על פי חוק, אזור חוצץ שבו אסורות פעולות הפוגעות בטבע, ואזור מעבר, שבו מותרות פעולות כאלו בהתאם לחוקים ולתקנות המקומיות. באזור המעבר תהיה קיימות מקומית וייעשה שימוש בר-קיימא במשאבים טבעיים לטובת הקהילה המקומית. על מנת להבטיח זאת, מוקמים בכל שמורה מנגנונים של מחקר, פיקוח, חינוך האוכלוסייה והכשרת בעלי מקצוע.

שמורות ביוספריות בישראל

בישראל קיימות שתי שמורות ביוספריות, בכרמל וברמות מנשה. שמורת הר כרמל הוכרה כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו באפריל 1996. נכון ל-2009, מעמד השמורה נמצא בסכנה היות שההכרזה על השטח כשמורה הונחתה מלמעלה והאוכלוסייה המקומית לא שותפה בתכנון השמורה או בתהליך השימור הנוכחי.
פארק רמות מנשה הוכר כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו ביוני 2011. לאחר קבלת התואר הרשמי נקרא הפארק בשם: "מרחב ביוספרי רמות מנשה".
במהלך שנת 2014 החל המשרד להגנת הסביבה לפעול להחייאת המרחב הביוספרי בכרמל, אחרי אסון השריפה הגדולה. המטרה היא ליצור מנגנון ניהולי חדש לטובת תושבי האזור, פיתוח תחושת גאווה ואחריות של תושבי המקום, ובעקבות כך שמירה של תושבי המקום על הכרמל שהוא נכס ייחודי במדינת ישראל.
אות שירות (ישראל)

בישראל אות שירות הוא אות לציון השתתפותו של אדם בפעולות הקשורות בלחימה ומאבק למען תקומת המדינה, במסגרת ארגוני לוחמים במחתרת וביחידות צבאיות מאז תקופת השומר ועד קום המדינה.
"אותות השירות" ועיטורים מוענקים מכוח החלטות ממשלה ועדת שרים לענייני סמלים וטקסים, פרט לאות הלוחם בנאצים שמוענק על פי תקנון יד ושם בחוק הזיכרון והשואה, ובנוסף על פי חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה התש"ס 2000.

עיצוב האות

האות מעוצב בצורת סרט בגודל 40×10 מ"מ המחובר באמצעות סיכות לבגד. האות עשוי מבד.
מחלקה סגורה

מחלקה סגורה היא מחלקה בבית חולים פסיכיאטרי, או תת-מחלקה במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים כללי, אשר המאושפזים בה נמצאים בהשגחה צמודה של הצוות ואינם רשאים לצאת ממנה לרחבי בית החולים בתקופת אשפוזם.

מחלקה סגורה למול מחלקה פתוחה

במחלקה פתוחה, בחלק משעות היום החוסים רשאים לצאת ממתחם המחלקה אל החצר או אל מקומות סביב המחלקה שאינם מוגדרים כמחוץ לשטח בית החולים.
לעומת זאת, החוסים במחלקה הסגורה נמצאים בהשגחה צמודה של הצוות. הם אינם יכולים לשוטט ברחבי בית החולים כרצונם ועליהם להישאר במחלקה (שלרוב נעולה, ומכאן נגזר שמה - מחלקה "סגורה"). בנוסף מוחלות עליהם צורות פיקוח שונות כגון סימון בפיג'מה צבעונית על פי רמות הסיכון הנשקף מהם לכאורה, מצלמות מעקב בחצרות, במסדרונות ובחלק מהחדרים, רישום דקדקני של כל תנועה (ב"קרדקס") מתוך עמדת תצפית, חיטוט בחפצים אישיים, מניעת שימוש בחפצים אישיים על פי חוות דעת הפסיכיאטר המטפל (מותר על פי החוק לטיפול בחולי נפש 91), וכן אופציה לאמצעי כפייה באמצעות קשירה או תרופות אלחוש (שניתן לראות בהם שיטות פיקוח עקיפות).
המעבר בין המחלקה הסגורה לפתוחה ולהפך משמש גם הוא אמצעי לחץ עקיף, המאפשר לצוות לשלוט במטופלים על ידי יצירת מוטיבציה לעבור למחלקה הפתוחה שבה התנאים טובים יותר, או לחלופין להימנע מלהיות מועבר בכפייה למחלקה הסגורה.
בשני סוגי המחלקות האשפוז הוא קבוע, ולעיתים מאפשרים למטופלים יציאות לביתם. אחדים מבתי החולים מאפשרים יציאות מסוג זה על בסיס שבועי או מדי מספר שבועות, ואילו באחרים האפשרות ניתנת בהתאם להתנהגות המטופלים.

ביקורת בספרות המקצועית על הרעיון והפרקטיקה של המחלקה הסגורה

יש הרואים במחלקה הסגורה דוגמה מובהקת למוסד טוטאליטרי וכוללני, בו ניטלות מבני אדם זכויות בסיסיות באופן הנוגד את חוקי היסוד של מדינות מערביות רבות ובהן מדינת ישראל. דבר זה מעורר אפוא תמיהה בסיסית - כיצד ייתכן שבאמצעות שלילת החירות, קשירה, תיוג משפיל וכדומה ניתן לרפא אדם ולהמציא מזור לכאבו.
האסכולה הלקאנית, למשל, מתנגדת באופן עקרוני לשימוש באמצעי כפייה כיומרה לריפוי הנפש, וזוהי בין היתר גם נגזרת של התאוריות ההומניסטיות בפסיכולוגיה המודרנית ככר למתודות חדשות.
סואצמקס

סואצמקס (Suezmax), הלחם של המילים סואץ ומקסימום, הוא מונח בתחום האדריכלות הימית המתייחס לגודלן המקסימלי של ספינות היכולות לחצות את תעלת סואץ, כאשר הן עמוסות מטען. המונח נמצא בשימוש בדרך כלל ביחס למכליות, שהן האוניות הגדולות ביותר המפליגות בימים. כיוון שבתעלת סואץ אין תאי שיט (עובדה שיש בה כדי להגביל את אורכן ורוחבן של הספינות), הרי שהמגבלה העיקרית המוטלת על ספינות המבקשות לחצות את התעלה היא מגבלת שוקע (עומקה המקסימלי של הנקודה הנמוכה ביותר בגוף הספינה מתחת לפני המים).
עם השלמת עבודות להעמקת תעלת סואץ, מגבלת השוקע המקסימלי בעשור הראשון של המאה ה-21 היא 18.9 מטר, לספינות שרוחבן הוא מעל 50 מטר קיימת מגבלת שוקע קטנה יותר. מגבלת השוקע מונעת מרבות ממכליות-על עמוסות לחצות בתעלה, דבר המאלץ מכליות אלה להעביר חלק ממטענן לספינה אחרת, או לצינור נפט הנמשך מקצה אחד של התעלה עד לקצה השני, בטרם חציית התעלה. לחלופין, ספינות יכולות להימנע מלבחור בנתיב שיט זה ולהקיף את יבשת אפריקה דרך כף התקווה הטובה.
מעמס מרבי אופייני לספינת סואצמקס הוא כ-150,000 טון ורוחבה כ-46 מטר. מגבלת הגובה לספינה החוצה את תעלת סואץ הוא 68 מטר מעל פני המים, גובה המפתח של גשר תעלת סואץ. מגבלת הרוחב היא 70.1 מטר, אולם רק מספר קטן ביותר של מכליות אינו עומד במגבלה זו וספינות אלה אינן יכולות לעבור בתעלה אף בגלל מגבלת השוקע.
מונח דומה לסואצמקס הוא פנמקס, המגדיר את גודלן המרבי של אוניות העוברות בתעלת פנמה.