google/wiki40b huggingface dataset:
חמארה (כפר)

חמארה (חַמַרָה) היה ישוב יהודי חלוצי שנועד להיות מושב עובדים בגליל העליון המזרחי. נוסד באוקטובר 1919 (תר"פ) באתר ממזרח לכפר גלעדי, ונעזב בשל קשיי המחיה והתקפות פורעים ב-1 בינואר 1920.
כמה מחברי הקבוצה בחמארה יסדו בשנת 1922 (תרפ"ב) את מושב "עין טבעון" הוא כפר יחזקאל.

עזיבת היישוב

לאחר נסיגת הצבא הטורקי מארץ ישראל בשלהי מלחמת העולם הראשונה נאבקו יחידות חמושות של ערבים כנגד שלטון הצרפתים; בין השאר באזור הגליל הצפוני, אשר הריבונות עליו הייתה בדיונים בין צרפת לבין בריטניה. הכנופיות החמושות עסקו למעשה בטיהור אתני של הכפריים הנוצרים באזור, וגם את ההתיישבות היהודית ראו בעין רעה. 
ארבע נקודות עבריות בגליל הצפוני היו בסכנה מתמדת של התנכלות והתנפלות: מטולה, כפר גלעדי, תל-חי וחמארה.
חמרה, דהיינו שני צריפיה שאִכלסו אדם ובהמה, הייתה במרחק של כ-3 ק"מ מכפר גלעדי. היא נתפסה כנקודה (יישוב) הפגיעה והחלשה ביותר מבין ארבעת היישובים. הצריפים הוקמו על אם הדרך שבה הלכו ערביי הסביבה בדרכם מן הגולן לעמק החולה ולכפרי הנוצרים שמצפון למטולה; יתרון בימי שלום, וחסרון בתקופת הפקר ואלימות. 
"כאשר החלה המתיחות בצפון חפרנו תעלות מגן סביב הצריפים אבל גדר לא הייתה סביבם. החבאנו את נשקנו שיהיה בהישג יד ושמרנו היטב בלילות". 
בתאריך י' בטבת תר"ף 1 בינואר 1920: "התנפלו ערבים, בדרך בין חמרה לכפר-גלעדי על י. הרועה וא. מחמרה, הפשיטום את בגדיהם. מא. גזלו סוסה, שהובילה שק קמח, ושלחו את א. להודיע לחברים, כי נשבּה, והם דורשים בעדו כֹפר שלשים לירות [מצריות]. השבוי [י.] נמלט והגיע אלינו [לכפר גלעדי]. הוא ספר, כי הובילוהו למחנה האויב. שם נמצאו כמאה וחמִשים רוכבים וצבא רגלי רב, המזוין ברובים ורמוני יד. עלה לו להמלט. היריה שירו בו לא פגעה בו, והרודפים לא המשיכו לרדֹף אחריו. לפנות ערב בא ד. מחמרה והודיע שמצב קבוצת חמרה קשה. ונחוצה עזרה תכופה. ארבעה חברים [מכפר גלעדי] הלכו לחמרה להגן. בבואם מצאוה ריקה ועזובה מאנשים". 
לאחר העזיבה הבהולה פנו חברי הקבוצה אל המושבה מטולה. הרגשתם הייתה "קשֶה וגם מיואש. מה שלא שוּדד נשרף. ומלבד העגלות והפרדות והרתמה - לא נשאר להם דבר". הם שהו במטולה עד עזיבתה גם כן בעקבות מאורעות תל חי.
בסתיו תרפ"א 1920 החלה חזרתם של חברי קיבוץ כפר גלעדי ואיכרי מטולה, אך חמרה לא הוקמה מחדש. חלק מחברי הקבוצה היו ממייסדי המושב כפר יחזקאל.
אנדרסטה

אנדרסטה (מלטינית: Andraste, מקלטית: "הבלתי מנוצחת") היא אלת המלחמה והניצחון במיתולוגיה הקלטית. פולחנה היה נפוץ בבריטניה.
אנדרסטה מוזכרת בכתביו של ההיסטוריון דיו קאסיוס כאלה אשר לעזרתה קראה המלכה הבריטית בודיקה בעת מרידתה ברומאים בשנת 61.
ייתכן ומדובר בעיוות שמה של האלה אנדארטה, ושתיהן למעשה אותה אלה במיתולוגיה הקלטית.
שדה משחק הכדורגל

שדה משחק הכדורגל הוא שטח מוגדר למשחק הכדורגל, העשוי דשא או דשא מלאכותי, וחייב להיות בצבע ירוק. ממדי המגרש ודרכי סימונו מוגדרים בחוקת משחק הכדורגל כחוק 1: שדה המשחק.

סימוני הקרן

בכל פינה של המגרש יוצב דגל קרן, שגובהו לפחות 1.5 מטר וקצהו לא מחודד. מסביב דגל הקרן יש לסמן ברדיוס מטר את קשת הקרן. קשת זאת תסומן רק בתוך שטח המגרש.
יפים ריננברג

יפים ריננברג (נולד ב-1979) הוא במאי, שחקן, מתרגם, דרמטורג ומורה למשחק. זוכה פרס יורי שטרן לבמאי עולה לשנת 2018.

ביוגרפיה

יפים ריננברג נולד בטביליסי בירת גאורגיה, אז בברית המועצות, לאם מבקרת קולנוע ולאב צייר. בשנת 1990 עלה עם משפחתו לישראל והתגורר בהתנחלות עפרה. מעט לפני העלייה לישראל החלו הוריו להתקרב לדת. למד בתיכון לאמנויות בירושלים אך עזב אותו בגיל 16 והמשיך במסגרת אקסטרנית. בהמשך למד ספרות השוואתית ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית. ריננברג למד משחק בסטודיו למשחק "מיקרו", שבהנהלת אירינה גורליק.

תיאטרון

בשנים 2003 - 2010 שימש כמנחה בפרויקט "בימת"י" - בית מדרש לתיאטרון יהודי, במסגרת מרכז "בית הלל" (המרכז לחיים היהודיים בקמפוס) שבפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית.
משנת 2006 משמש ריננברג כמורה למשחק ותולדות התיאטרון ומנהל אמנותי בלהקת בית הספר למשחק ותיאטרון המרתף. הוא ביים שם את "חוקת היער" על פי קיפלינג (בשיתוף עם אבי אשרף), "הזיה בשניים" מאת יונסקו, "הציפורים" על פי אנדרס, "הסיפור המופלא על ארנדירה התמימה וסבתה המרשעת" על גבריאל גרסיה מרקס, והמחזה "קריאון" על פי סופוקלס וז'אן אנוי.
בשנת 2010 הצטרף לתיאטרון מלנקי בתל אביב. לאחר שהשתתף וזכה ב-100 אלף שקלים בשעשועון הטלוויזיה אחד נגד מאה, השתמש בכספי הזכייה לשם העלאת המחזה "מבוקש צעיר משכיל ומיואש" ע"פ ויומני ומכתבי בנימין זאב הרצל וספרו אלטנוילנד". ריננברג תרגם, ביים ושיחק בהצגה זו. כמו כן שחיחק במחזות "איוב", "גולם" ו"מבוקש צעיר משכיל ומיואש", ותרגם עבור התיאטרון את "הנזיר השחור" מאת אנטון צ'כוב, "דברי אלי כמו גשם" מאת טנסי ויליאמס, ואת ההמחזה "ברשת" על פי דוסטויבסקי.
תרגם וביים ב-2015 את המחזה "הזייה זוגית" על פי יונסקו בתיאטרון האינקובטור.
ריננברג שיחק במגוון תפקידים במחזות בתיאטרון מיקרו ותרגם אותם: "הצל" מאת יבגני שוורץ, "חלום ליל חורף" מאת קוזלוב, המחזה "אגדה על אושר ללא סוף" מאת אורליך פלצנדורף, "שונאים - סיפור אהבה" על פי יצחק בשביס זינגר, הפרידה מדון ז'ואן על פי מולייר וטולסטוי, "משחק האהבה והגורל מאת פייר דה מאריבו", "נדרים" על פי תומאס מאן, "חכמי חלם", "רצח על שפת הים", "חרדתו של המלך סלומון" ו"טייבלה והשד שלה". כמו כן שיחק בהצגות "שוזס ובז'ז'ינה" מאת חנוך לוין ובמחזה "כסף בריאות ושלום עולמי" מאת אתגר קרת.
בשנת 2015 ביים את המחזה "צ'כוב שואו" על פי סיפורי צ'כוב, בשיתוף עם אירנה גורליק. בשנת 2017 תרגם, עיבד וביים את ההצגה "שמשון" על פי רומן מאת זאב ז'בוטינסקי בתיאטרון מיקרו. בשנת 2018 ביים וקריין בהצגה "דם דם דא דם" שבה כיכב נירו לוי בתיאטרון מיקרו.
ריננברג גם שימש כבמאי ומורה למשחק בסטודיו סופי מוסקוביץ', במרכז נורית קציר בירושלים, מרצה לתיאטרון יהודי במכון שטיינזלץ, מורה למשחק ומנהל מכינת הנוער בסטודיו למשחק ניסן נתיב בירושלים ובמאי בתיאטרון אספקלריא.

בטלוויזיה

ב-2016 השתתף בעונה השנייה של הסדרה יום האם, כבוריס, עולה חדש ומאהבה של מיקי (אורלי זילברשץ).
דניאל דגן

ביוגרפיה

דגן נולד בשנת 1944 בקהיר, בשנת 1952 עבר עם משפחתו לצרפת ושנה לאחר מכן עלה לארץ, הועבר לקיבוץ משמר העמק ושם התחנך, שירת בצה"ל ככתב בעיתון צבאי. לאחר השירות פנה ללימודי מדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, לאחר סיום לימודיו עבד בעיתון דבר ולאחר מכן היה הכתב המדיני בעיתון מעריב ולאחר מכן עיתונאי הארץ, דגן עבד גם תקופה קצרה עבור גלי צה"ל ובסוכנות הידיעות היהודית. כיום משמש דגן כתב של רשות השידור (בערוץ הראשון וברשת ב') בגרמניה שם הוא מתגורר בשנים האחרונות, כמו כן משמש כתב העיתון גלובס.
דגן כתב ספרים בשפה הגרמנית בנושאי ישראל ויחסיה עם שכנותיה.
דגן כותב מאמרי דעות ופרשנות בעיתונים מובילים ובכתבי עת באירופה ומופיע ברדיו ובטלוויזיה בגרמניה. הוא מומחה ליחסי ישראל - אירופה, ומדריך סיורים לישראלים בברלין. דגן חבר באגודת העיתונאים באירופה ובאיגוד העיתונאים הזרים בגרמניה.
ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן

לפני העלייה לשלטון

ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן נולד ב-25 בינואר 1948 בעיר אל-עין שבאמירות אבו דאבי, שהייתה אז תחת מנדט בריטי. אביו זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מונה בשנת 1966 לשליט האמירות, וח'ליפה שהיה בנו הבכור מונה ליורשו ב-1 בפברואר 1969. אמו, שיח'ה הסה, בת השיח' מוחמד בן ח'ליפה אאל נהיאן, מתה ב-28 בינואר 2018.

תאריו

ב־1971, מיד לאחר קבלת מדינות המפרץ את עצמאותן מידי הבריטים, אאל נהיאן מונה לראש ממשלת אבו דאבי וגם לתפקידי שר ההגנה ושר האוצר, כל זאת תחת שלטון אביו. בעקבות הקמת הממשלה המשותפת של איחוד האמירויות מונה אאל נהיאן לסגן שני לראש ממשלת הפדרציה. במאי 1976 הפך לממלא מקום מפקד הכוחות של צבא האמירויות, תחת אביו ששימש כנשיא.

מלכותו

אאל נהיאן ירש את תפקיד הנשיא ב־3 בנובמבר 2004 לאחר שאביו, זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מת. ב-2010, בעקבות המשבר הכלכלי בעולם, שפקד גם את דובאי וגרם לה לחובות של מילארדי דולארים, הזרים אאל נהיאן כסף רב אל קופת האמירות. כדי להודות לו קראה דובאי על שמו את הבניין הגבוה בעולם: שמו של בורג' דובאי שונה לבורג' ח'ליפה.

חיים אישיים

לאאל נהיאן שמונה ילדים מאשתו שמסה בינט סוהאיל אל מרזורואי.
הוא ידוע בתחביביו כמו ספורט, רכיבת סוסים ומירוצי גמלים.
לאאל נהיאן כ-270 דונם באי המרכזי של איי סיישל, מאהה, בו בנה אחוזה בת שבע קומות בראש הר. תושבי המקום טוענים כנגדו שהבנייה גרמה נזק חסר תקנה למים, ודורשים שהוא יפצה אותם בכ-10 מיליון דולר.
ארנסט אוילנבורג (הוצאה מוזיקלית)

ארנסט אוְֹיְלֶנְבּוּרג (בגרמנית: Ernst Eulenburg היה מו"ל מוזיקה, שייסד את הוצאת אוילנבורג בלייפציג בשנת 1874. ההוצאה החלה את דרכה בהוצאת סדרת מחקרים של מורה לפסנתר מדרזדן, אחר התרחבה למוזיקה קלה וליצירות למקהלת גברים, שהיו בזמן הראשון כולן ללא זכויות יוצרים.

מקור הפרטיטורות המיניאטוריות

בשנת 1891 רכש ארנסט אוילנבורג את חברת פיין, שהחלה זמן לא רב קודם לכן לפרסם פרטיטורות מיניאטוריות של יצירות מוזיקה קאמרית, ובכך יצר את הבסיס האיתן לפרטיטורות המיניאטוריות הנודעות, שבגינן מפורסמת הוצאת אוילנבורג כיום. הקטלוג הורחב עוד יותר ב-1908 ברכישת הקטלוג של דונז'ובסקי.

תולדות החברה בשנים הבאות

בשנת 1905 החל בנו של ארנסט, קורט, לעבוד בחברה, קשר שנמשך עד לפרישתו בגיל 90, בשנת 1968. אחרי מותון של אטרנסט בשנת 1926, תפס קורט את מקומו והחל להוסיף לפרטיטורות עריכות חשובות של מוזיקולוגים מן השורה הראשונה, כגון אלפרד איינשטיין (שערך, למשל, את דון ג'ובאני) ופרידריך בלום (שערך את הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט). בו בזמן החלה הוצאת אוילנבורג להוציא לאור יצירות מאת מלחינים בני התקופה כמו פאול גרנר ויצירת "קלאסיות" מאת המלחין לסרטים מיקלוש רוז'ה.

שנות המלחמה

קורט אוילנבורג ובני משפחתו גורשו מגרמניה בשנת 1939, ממש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, והשתקעו בציריך. חברת ארנסט אוילנבורג בע"מ, לונדון, נוסדה לאחר משא ומתן עם סוכני אוילנבורג בלונדון, גודווין וטאב; העסק בלייפציג הוצא מרשות המשפחה והמשיך להתנהל תחת השם הורסט זאנדר ק"ג.

אוילנבורג לאחר המלחמה

אחרי המלחמה, בשנת 1945, עבר אוילנבורג ללונדון לקחת לידיו את השליטה בחברה שם, והחל להרחיב שוב בהדרגה את הקטלוג. לקראת סוף שנות ה-50', נרכשה חברת אוילנבורג על ידי הוצאת שוט ושות', שמוציאה כיום הפרטיטורות של אוילנבורג. בימים אלה יוצאים למעלה מ-1200 כותרים תחת השם הוצאת אוילנבורג, פרטיטורות שאין לטעות בזהותן הודות למידתן הקטנה ולעטיפה, הבולטת בצבעה הצהוב העז.
מאט מקווין

מת'יו 'מאט' מקווין (1863–1944; נולד בהארת'היל שבסקוטלנד; באנגלית: Matthew 'Matt' McQueen) היה כדורגלן סקוטי אשר הפך למנהל ומאמן בליברפול.

קריירת משחק

בתחילת הקריירה שלו שיחק מקווין בקבוצות לית' אתלטיק והארטס בסקוטלנד, לפני שהוחתם בליברפול על ידי המאמנים ו. א. בארקלי וג'ון מק'קנה באוקטובר 1892. מאט ואחיו יו מקווין הובאו לליברפול יחד עם מספר שחקנים סקוטים נוספים בעת הקמתה של ליברפול, לאחר החלטתם של אברטון לעזוב את אנפילד ולעבור לגודיסון פארק. את הופעת הבכורה שלו ערך מקווין ב-29 באוקטובר 1892 בניצחון 0-9 על ניוטאון בסיבוב השני של גביע ההתאחדות. את שערו הראשון כבש מקווין ב-3 בדצמבר באותה השנה בניצחון 0-7 על פליטווד ריינג'רס בליגת מחוז לנקשייר.
שני האחים מקווין השתתפו במשחקה הראשון אי פעם של ליברפול בליגה הבכירה, ניצחון 0-2 על מידלסברו איירונופוליס ב-2 בספטמבר 1893. עונתה הראשונה של ליברפול בליגה הייתה רצופת אירועים עבור מקווין, שמצא את עצמו משחק במספר עמדות שונות במגרש, לרבות 5 משחקים בין הקורות, עמדה אליה התרגל מקווין ואייש 37 פעמים במהלך 3 העונות הראשונות של ליברפול. בכך הפך מקווין למחזיק שיא ייחודי - הוא השחקן היחיד בהיסטוריית הכדורגל האנגלי שזכה בשתי אליפויות, אף שהיו בליגת המשנה, הן כשחקן שדה והן כשוער.
מקווין נטל חלק בשתי זכיות באליפות ליגת המשנה בעונות 1893/1894 ו-1895/1896. הוא רשם בסך הכול 150 הופעות במדי ליברפול בכל התפקידים על המגרש, בהן 49 משחקים בעמדת השוער. פעמיים שיחק במדי נבחרת סקוטלנד, בתקופה בה שיחק בלית'. את הופעת הבכורה בנבחרת ערך ב-22 במרץ 1890 במסגרת אליפות הבית הבריטית בניצחון 0-5 על ויילס. בעת פרישתו ממשחק פעיל עבר מקווין לשיפוט ושימש כקוון במשך תקופה קצרה ב-1904. ב-1918 החל את דרכו בצוות הניהולי של ליברפול.

קריירת אימון

מקווין קיבל את משרת המאמן כתפקיד זמני בתחילת 1923, כאשר דייוויד אשוורת' הודיע על עזיבתו לטובת אימון אולדהם אתלטיק, החלטה מפתיעה בהתחשב בעובדה שזכה עם ליברפול באליפות הליגה בעונה הקודמת, ונראה היה שמי שמוליך את המועדון בדרך הבטוחה לאליפות שנייה ברצף. מקווין המשיך את פועלו של אשוורת', זכה באליפות הליגה הבכירה ונשאר בכיסא המאמן במשך חמש עונות נוספות, למרות שהיה כמעט בן 60 כאשר מונה לתפקיד. כמו כן היה מקווין לשחקן העבר הראשון שהופך למאמן הקבוצה.
מקווין נפגע בתאונת דרכים כאשר נסע לשפילד למשימת ריגול אחר קבוצה יריבה, ואיבד אחת מרגליו. בריאותו נפגעה והמשיכה להידרדר עד שנאלץ לפרוש מתפקידו בפברואר 1928. מקווין התגורר בקמלין רואד, מרחק הליכה מאנפילד ונותר דמות פופולרית ואהודה במועדון עד מותו. מקווין נפטר בספטמבר 1944 בגיל 81.
לייה

גאוגרפיה

מוצאו של הנהר בכפר ליסבורג שבחבל נור פה דה קאלה בצרפת. הוא זורם בכיוון צפון מזרח, כיום ברובו דרך תעלה, דרך עיר הגבול הצרפתית ארמנטייה ונכנס לבלגיה בפרובינציה של אינו, זורם דרך העיר קורטרייק ונשפך לנהר סכלדה בעיר גנט. אורך הנהר 202 ק"מ, גובהו בנקודת המוצא 114.7 מטר, ושטח אגן הניקוז שלו מגיע ל-3,910 קמ"ר.
האיריס הצהוב, הפורח בשפע על שפת הנהר באזור ארמנטייה, מהווה את סמלה של עיר זו. כיום הנהר מזוהם מאוד בגלל צפיפות האוכלוסייה ובגלל שפכים של מפעלי תעשייה בצפון צרפת ובבלגיה.

היסטוריה

בעבר, עמק הלייה נודע בשל המפעלים לאריגת פשתן. במחצית הראשונה של המאה העשרים הוא היה מקומם החביב של ציירים רבים.
באזור התחוללו שלוש קרבות בין גרמניה וצרפת במהלך המאה ה-20: באפריל 1918 התחולל באזור "הקרב על לייה" כחלק ממתקפת האביב הגרמנית. מאוחר יותר באותה השנה התרחש באזור "הקרב השני על לייה" כחלק ממתקפת מאה הימים. בין ה-23 במאי ו-28 במאי 1940 היה האזור שדה קרב בין צבא בלגיה לבין צבא גרמניה שפלש לבלגיה בתחילת מלחמת העולם השנייה, במה שנודע כקרב על לייה של שנת 1940.
המשורר הבלגי אמיל ורהארן חיבר פואמה בשם "עמק הלייה" הנכללת בקובץ שיריו "פלנדריה כולה".
Little Big Planet

דמויות הנשלטות במשחק

במשחק השחקן שולט על יצורים בכיכר הטיים סקוואר (בתרגום חופשי: שעה מרובעת) הנקראים סאק בוי (בתרגום לעברית: אנשי השק) וניתן לשנות את תלבושותיהם.

תוכנת יצירת השלבים

בתוכנת יצירת השלבים ניתן ליצור שלבים נוספים למשחק.
השריר המתוויך הגדול

השריר המתוויך הגדול (TA: Musculus adductor magnus) הוא הגדול בקבוצת השרירים המקרבים של הירך. כיווץ של השריר המתוויך הגדול מקרב את הירך וגם מניע את הירך לכיוון כיפוף. חלקו האחורי פועל בדומה לשרירי מיתר הברך ומניע את מפרק הירך לכיוון פשיטה.

תיאור

תחילתו של השריר המתוויך הגדול בענף עצם החיק התחתון ובענף עצם השת. תחילת חלקו האחורי של השריר בגבששת השת של עצם השת.
חלקו המרוחק של השריר נאחז לאורך עצם הירך. החל בתל הירך הגדול בחלק העליון של העצם, המשך ברכס הירך שעל גוף העצם ועד גבשושית המתוויך בחלק התחתון של העצם. האחז בחלק העליון ובגוף עצם הירך שמור לחלק המקרב של השריר ואילו בגבשושית המתוויך נאחז החלק האחורי של השריר.
רציפותו של אחז השריר בעצם הירך נקטע באזור רום העלי התיכון של עצם הירך ליצירת פתח המכונה מִבְקַע תְּעָלַת הַמַּתְוִיכִים (Hiatus adductorius). המבקע מאפשר כניסה של כלי דם ועצבים, שנעו דרך תעלת המתוויכים (Canalis adductorius) בירך, אל תוך גומץ בית הברך.

עצבוב

החלק המקרב של השריר המתוויך הגדול מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני, השלישי והרביעי (L2, L3, L4) דרך העצב הסותם.
החלק האחורי של השריר מעוצבב על ידי שורש העצב המותני הרביעי (L4) דרך החלק השוקתי של עצב השת.
הילה (מערכת תצפית)

"הילה" הוא שמה של מערכת תצפית אווירית המופעלת על ידי חיל האיסוף הקרבי. המערכת מורכבת מכדור פורח באורך 32 מטר שבו מותקנות מצלמה תת"ס ("תנשמת תלת סנסורית") המצלמת יום/לילה ומכ"ם המאפשר למערכת לאתר תנועות חשודות ולהתמקד על אזורים מסוימים. הבלון מרחף בגובה של כקילומטר מעל פני הקרקע ומתחת לעננים, ולכן יכול לפעול גם במזג אוויר סוער.
עיקר שימושה של מערכת ה"הילה" הוא בשמירה על ציר הוברס המקיף את רצועת עזה ואיתור חוליות משגרי רקטות קסאם וגראד היורות רקטות ופצמ"רים אל עבר יישובי עוטף עזה. המערכת מאפשרת סגירת מעגל אש מהירה וחיסול החוליות בזמן מהיר יחסית. בנוסף מפיקה המערכת מודיעין לקראת מבצע (מל"מ) ומתצפתת על צירים ושטחי שיגור בצפון הרצועה. המערכת הופעלה בהצלחה בנתיב העשרה, נחל עוז וכרם שלום.
דייוויד בנואה

קריירה

בנואה, יליד לפאייט שבלואיזיאנה, החל לשחק כדורסל בגיל צעיר. בעונת 1986/1987, החל בקריירת מכללות לאחר שהצטרף למדי אוניברסיטת טיילר ג'וניור ולאחר מכן, בעקבות יכולת מצוינת והתקדמות מקצועית, בנואה עבר בעונת 1988/1989 לליגת ה-NCAA, כשהצטרף לאוניברסיטת אלבמה. לאחר שתי עונות במדיה פתח בקריירה מקצועית, בקבוצה הספרדית, אוניקאחה מאלגה ולאחר עונה אחת, עבר לקבוצת ה-NBA, יוטה ג'אז. עבור הג'אז שיחק במשך חמש עונות וחצי, בהן ערך 366 הופעות וקלע בממוצע 8.7 נקודות. לאחר תקופה זו, שיחק במדי הניו ג'רזי נטס, לאחר שהועבר בעסקה תמורת כסף. לאחר מכן, בנואה הועבר מהנטס לאורלנדו מג'יק תמורת בחירת דראפט עתידית בסיבוב השני וכסף. בסיום העונה עזב בנואה את המג'יק.
בנואה חזר לאירופה, לאחר ששיחק מספר שנים ב-NBA. הוא הצטרף למכבי תל אביב והיה שותף לזכיית הקבוצה בדאבל. האירוע הזכור ביותר מתקופתו בישראל הוא הקטטה האלימה שפרצה בין בנואה לבין מוטי דניאל, שחקנה של מכבי ראשון לציון דאז, במהלך משחק בין הקבוצות. בסיום העונה עזב בנואה את ישראל ושב לשחק במדי יוטה ג'אז.
מעונת 2001/2002, שיחק בנואה במספר קבוצות מסין ומיפן (למעט עונה אחת ביוטה סנוברס) עד לפרישתו בשנת 2007. בנואה זכה באליפות אחת ובשני גביעים במהלך תקופה זו במערב התיכון.
לגיהנום ובחזרה (סרט)

תקציר העלילה

אודי מרפי הוא נער הגר עם אמו ושבעת אחיו ואחיותיו בחוה קטנה בטקסס ודואג לכלכלת המשפחה לאחר שהאב נטש אותם. כאשר האם מתה הוא נאלץ לשלוח אותם לבית אחותו המבוגרת. בעצת חוואי שכן הוא מנסה להתגייס לצבא אך נדחה על ידי הצי, המארינס והצנחנים בגלל גילו הצעיר וקומתו הנמוכה. לבסוף מסכימים לקבלו לחיל רגלים כרובאי.
לאחר אימון בסיסי הוא נשלח באנייה לקזבלנקה כרובאי בדיוויזיית החי"ר ה-3 ומתקבל בלגלוג על ידי החיילים הוותיקים. במחלקה שלו יש אנשים מרקע שונה, קובק - מהגר פולני, סוופ - אינדיאני המכונה "צ'יפ", ולנטינו - איטלקי שיש לו משפחה בנאפולי, ג'ונסון - רודף נשים ועוד.
טבילת האש של מרפי היא בפלישה לסיציליה בה הוא מצליח לחסל עמדה גרמנית ומועלה לדרגת קורפורל. הוא מצטיין גם בקרבות באיטליה ומועלה לדרגת סרג'נט.
מרפי מצטיין בראש יחידתו בקרב על בית חווה החולש על חוף הנחיתה באנציו. הוא מסתער על הבניין, מחסל את הגרמנים ונאלץ לסגת תחת התקפה קשה של הגרמנים מלווית בטנקים. הוא מדרבן את אנשיו לחזור שוב לגיהנום הזה ומכאן שם הספר והסרט. לבסוף נכבש הבית ומרפי מועלה לדרגת לוטננט שני אף על פי שלא עבר קורס קצינים.
הקרב האחרון בו השתתף מרפי הוא בכיס קולמר ליד העיירה Holtzwihr. הוא נשאר בודד מול התקפה של עשרות חיילים גרמנים המתקרבים אליו. הוא זינק על צריח של משחית טנקים בוער ופתח באש ממקלע כבד M2 בראונינג וחיסל עשרות גרמנים עד שאזלה התחמושת. ההתקפה הגרמנית נשברה והוא הצטרף להתקפת הנגד של חבריו למרות שנפצע בירך. על כך עוטר בעיטור הגבוה ביותר בצבא ארצות הברית - מדליית הכבוד.
הסרט מסתיים כאשר מוענק למרפי עיטור מדליית הכבוד בטקס מרשים כשחיילי החי"ר צועדים לצלילי "Dogface Soldier".
תקוה וינשטוק

ביוגרפיה

וינשטוק נולדה בשנת 1925 בשם תקוה נאדיה כהן, בתם של ד"ר נפתלי כהן וצלה לבית אטינגון, ילידת רוסיה, בת למשפחה עשירה של חסידי חב"ד. הוריה נישאו בארץ ישראל ולאחר נישואיהם עברו להתגורר בפריז בירת צרפת, שם נולדה בתם. הנישואים לא עלו יפה; לאחר גירושיהם שבה אמה לפתח תקווה, ואילו אביה השתקע בצרפת.
וינשטוק גדלה בפתח תקווה. בשנת 1935 נישאה אמה לד"ר יהודה (צבי אריה) (הירש לייב) וינשטוק (לימים יששכרי) (1909–1965). וינשטוק, יליד ורשה, היה מורה בתיכון ומפקח של רשת "תרבות" העברית בפולין, מפעילי "הפועל המזרחי" שעלה לארץ ישראל ב-1926. בארץ ישראל עבד כעורך דין בתל אביב ופעל כעסקן ציבורי בענייני קק"ל וקרן היסוד.
התחנכה בבית ספר עממי במושבה ובגימנסיה "אחד העם" בפתח תקווה. לאחר מכן המשיכה ללימודי ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים. הייתה יו"ר ויצו הצעירה.
את דרכה העיתונאית החלה וינשטוק ביומון "הבוקר", ובשנת 1949, כשהייתה בת 22, החלה לכתוב כתבות ופיליטונים בעיתון "מעריב". היא המשיכה לכתוב במעריב אל תוך שנות ה-80 ובמשך שנים רבות הייתה חברת מערכת "מעריב" ו"את". בנוסף כתבה מדורים ב"על המשמר", ב"משמר לילדים" ועוד.
נישאה לירוחם לוריא (1914–1977), משורר, מתרגם ועורך, נכדו של אהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק.
בראשית שנות ה-60 נולד בנם היחיד, יששכר (שָׂכִי) לוריא, מורה דרך, אב לשלושה, מתגורר ביישוב כמון שבמשגב.
דודתה (אחות אמה) הייתה הפסנתרנית נדיה אטינגון-רייכרט (ובן זוגה – ישראל רייכרט, מחלוצי המחקר החקלאי בישראל).
כליל

הקמת היישוב

היישוב עלה על הקרקע בשנת 1979 במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", בסיוע הסוכנות היהודית ומשרדי הממשלה, חלקו על אדמות מדינה וחלקו על אדמות פרטיות. המתיישבים הראשונים היו עירוניים שהתרכזו סביב אלן אפטרמן, הוגה היישוב שהיה גם ראשון הנקברים בבית העלמין שלו. מקור שם היישוב במבנה עתיק הנמצא בתחומי היישוב ומכונה חורבת (ח'ירבת) כליל.

אופי היישוב

היישוב מאופיין במטעי זיתים גדולים וחורש טבעי בשטח שבין הבתים. עד שנת 2003 רוב הדרכים ביישוב לא היו סלולות. אין גדר סביב היישוב ואין בו שירותים קהילתיים או מרכז כלשהו. צורת הפריסה של היישוב היא מאד חריגה ליישוב יהודי, שכן הרוב המוחלט מיישובי היהודים בכל ארץ ישראל בנויים בצורה מקובצת ועם גדר.
היישוב מוגדר כאקולוגי, הוא אינו מחובר לרשת החשמל הארצית ותושביו מייצרים חשמל בעצמם בשיטות שונות. רוב הפסולת עוברת מיחזור וכך גם המים. אופיו המיוחד של היישוב מושך אליו תיירות מקומית ולאורך השנים נפתחו בו חדרי אירוח רבים, מסעדות וחנויות לממכר עבודות יד ומוצרים חקלאיים אורגניים.

תכנון היישוב

אף על פי שהיישוב עלה לקרקע בשנת 1979, לא הוסדרה לו תוכנית מתאר במשך שנים רבות. היישוב הוכלל בתוכנית מתאר מחוזית בשנת 1989 ואף הוכנה לו תוכנית מתאר מקומית שאושרה בשנת 1991 על ידי ועדה מחוזית לתכנון ובנייה אך לא פורסמה למתן תוקף. תוכנית נוספת, שקבעה לכליל שטח יותר מצומצם, הוכנה בשנת 1996 ואושרה להפקדה בתנאים במאי 2002. על סמך תוכנית זאת הונפקו היתרי בנייה לחלק מהבתים ביישוב, אולם עדיין כנגד רבים מתושבי כליל ננקטו הליכים פליליים בגין בנייה בלתי חוקית עקב היעדר תוכנית מתאר מוסדרת ליישוב.
בפברואר 2008 קבעה הוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה את שטח היישוב באופן שהסדיר מבחינה חוקית את רוב הבתים ביישוב, אך השאיר מחוץ לתוכנית של היישוב ארבעה בתים של תושבים המרוחקים משאר בתי היישוב. בנוסף, הוחלט להגדיל את היקף היישוב מ־75 ל־180 יחידות דיור, בתוך תחומי התוכנית. החלטה זאת נועדה לאזן בין המצב הקיים של הבנייה ביישוב לבין הצורך לשמור על שטחים ירוקים ומסגרת יישובית מקובלת, תוך חיסכון במשאבי קרקע ובהתחשב בגבולות יישובים סמוכים ובשטחיהם. עתירה לבג"ץ של התושבים שבתיהם הושארו מחוץ ליישוב, נדחתה. למרות שתוכנית מתאר הוכנה, עד שנת 2015 היא לא הופקדה ולא קודמה. עם זאת, הוועדה לתכנון ובנייה ניהלה אכיפה הדוקה נגד בנייה שלא תאמה את התוכנית.

כליל בתרבות

המשוררת סבינה מסג, שהתגוררה בכליל כשנה הוציאה לאור ספר שירים הנושא את השם כליל בהוצאת אבן חושן.
מאה מטרים ממני עד האופק 
 ארבע שורות זיתים ועליה קלה, כולה טרשים
אחר כך השמים הפשוטים
— סבינה מסג, "טרשים"
החל מנובמבר 2017 יחולק מדי שנה בכליל פרס כליל לאקופואטיקה למשוררים שיכתבו שירים העוסקים בטבע קיימות ושימור. בשנת 2017 זכתה המשוררת מאיה וינברג בפרס.

לקריאה נוספת

אמנון גופר, סודות גליליים, תל אביב: הוצאת עם עובד, 2007, עמ' 229-206
קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים

קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים (ר"ת: קמ"פ-קמ"ג) הוא קורס פיקודי צה"לי, המועבר במסגרת זרוע היבשה. ייעודו של הקורס הוא הכשרת מפקד הפלוגה או הגדוד לפיקוד על צק"פ (צוות-קרב פלוגתי) או צק"ג (צוות-קרב גדודי), בלחימה, באמצעות פיתוח יכולותיו הפיקודיות.
מפקדת הקורס ממוקמת בבית-הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי במחנה עמנואל, שם גם מתקיימים מרבית תכניו. מפקד הקורס הוא קצין בדרגת תא"ל.

מבנה הקורס

הקורס נפתח שלוש פעמים בשנה, ואורכו כשלושה חודשים. מתקבלים אליו קצינים המועמדים לתפקידי מפקד פלוגה או מפקד גדוד, ולהלכה מהווה מעבר הקורס תנאי הכרחי לצורך קבלת התפקיד. חניכי הקורס מגיעים מכלל חילות השדה (חיל הרגלים, חיל השריון, חיל ההנדסה, חיל התותחנים וחיל האיסוף הקרבי), ולעיתים משתתפים בקורס אף טייסי חיל האוויר. חניכי הקורס הם קצינים מהיחידות הסדירות או במילואים, והמדריכים בקורס (מפקדי הצוותים) הם קצינים בדרגת אל"ם, הממלאים תפקיד מפקד חטיבה (מח"ט) או בוגרי תפקיד זה.  
עם קליטתם מתפזרים החניכים בין הצוותים בשאיפה ליצור צוותים רב-חיליים. בניגוד לשמו, הלימודים בשתי המגמות של הקורס (קמ"פ וקמ"ג) מתבצעים במקביל אולם לא במשותף: שתי המגמות מורכבות מצוותים נפרדים, הלומדים תכנים שונים בהתאם לרמת התפקיד שאותו הם מיועדים למלא. בעבר הייתה בקורס הפרדה בין אנשי המילואים ובין הקצינים הסדירים, אך זו בוטלה וכיום הצוותים מעורבים. 
במהלך הקורס עוברים החניכים השתלמויות בתחומי החילות השונים, לימודי טקטיקה ואמנות המלחמה, ומקבלים הרצאות מפי קצינים בכירים בנושאים שונים. הצורך להתמקד ואילוצי הזמן גורמים לכך שעיקר הקורס מתמקד בהכנה למלחמה ומיעוטו בשגרה, הכשרה ואימונים. המגמות משלימות זו את זו במהלך התרגילים (התרגילים הפלוגתיים של צוותי קורס מ"פים משתלבים בתרגילים הגדודיים של צוותי קורס מג"דים). בנוסף להשתלמויות התאורטיות, הקורס כולל כחלק מההכשרה חודש של אימונים בשטח בצאלים וברמת הגולן.

קורס בכירים

קורס מקביל מועבר בפיקוד העורף ונקרא קורס בכירים. הקורס מיועד לבעלי דרגת סא"ל-אל"ם בפיקוד העורף ומקביליהם משאר כוחות ההצלה האזרחיים (מד"א, כיבוי אש, משרד הפנים וכו'). הקורס מועבר בבה"ד 16 ונמשך כ-3 חודשים שבהם נלמדים תורת החילוץ ההצלה והחירום בישראל. בוגרי קורס הבכירים מקבלים בסיומו את סיכת קורס המג"דים.

קורס מ"פים במגל

קורס מ"פים נוסף המועבר בצה"ל, הוא קורס מ"פים ייעודי של מערך מגל, הקורס אורך כ-7 שבועות, גם הוא בבה"ד 12, ונפתח פעמיים בשנה במועד חורף וקיץ. הקורס הוא תנאי הכרחי לקידום לתפקיד המ"פ במגל, מפקד הקורס הוא קצין בדרגת סא"ל (מפקד בית הספר לפיקוד - כיום סא"ל אלה שדו). הקורס ייחודי בכך שהוא נוגע בתכנים הקשורים לניהול פלוגה בבסיס טירונים, ומתייחס הלכה למעשה לניהול פלוגה, שלחייליה יש הכשרת רובאי 02, ושאין לה אופי קרבי.
ציפורת

ההתייחסות לציפורת בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012

במהלך עימות הבחירות הנשיאותי הראשון, ב-3 באוקטובר 2012, המועמד לנשיאות ארצות הברית מיט רומני, השתמש בציפורת כדוגמה לאחד מהדברים הרבים שבכוונתו לקצץ כדי לצמצם את הגירעון בתקציב הפדרלי. רומני ציין בפני המנחה, ג'ים לרר, "אני אוהב אותך, אני אוהב את רחוב סומסום, אני אוהב את ציפורת, אבל אני לא רוצה להמשיך ללוות כסף מהסינים כדי לממן את זה".
בעקבות כך מטה הבחירות של ברק אובמה הפיץ סרטון פרסומת סאטירי בו ציפורת מתואר כ"גאון מרושע" ו"האיום על הכלכלה שלנו", ומתאר את רומני כמי שעסוק יותר בהתמקדות בציפורת מאשר בפושעי צווארון לבן כמו ברני מיידוף וקנת' ליי.
בעקבות כך המלכ"ר Sesame Workshop אשר אחראי להפקת רחוב סומסום פרסם בקשה לשני המתמודדים, שיסירו את דמויות רחוב סומסום מחומרי התעמולה שלהם. במקביל, באתר של Sesame Workshop נכתב: "Sesame Workshop הוא ארגון א-מפלגתי, ללא מטרות רווח, ואנחנו לא בוחרים מועמד מועדף או לוקחים חלק בקמפיינים פוליטיים".