google/wiki40b huggingface dataset:
בנואה טרלוייה

קריירה מוקדמת

טרלוייה נולד ב-7 בדצמבר 1976 בעיירה אלנסון במחוז אורן בצרפת והחל את קריירת המרוצים שלו בשנת 1983 כנהג אופנוע בענף המוטוקרוס בו השתתף עד לשנת 1989. בין השנים 1994–1990 השתתף בקארטינג ובשנת 1995 עלה לקטגוריית המרוצים החד מושביים כאשר החל להתחרות באליפות פורמולה קמפוס הצרפתית. בשנת 1996 התחרה באליפות פורמולה רנו הצרפתית וזכה בניצחון מרוץ אחד ובעונת 1997 סיים במקום השישי בדירוג הכללי. בשנת 1998 החל להתחרות באליפות פורמולה 3 הצרפתית וסיים את העונה במקום התשיעי בדירוג, כמו גם בעונה שלאחר מכן.

פורמולה ניפון

בשנת 2000 ביצע טרלוייה מעבר למזרח הרחוק שם התחרה בסבב מרוצי פורמולה 3 היפנית, ובשנת 2001 זכה באליפות הסבב לאחר שניצח 15 מרוצים מתוך 19 שהתקיימו. בנוסף סיים במקום השני בגרנד פרי מקאו וסיים שלישי בגביע העולמי בפורמלה 3 בקוריאה. בשנת 2002 החל להתחרות פורמולה ניפון הבכירה יותר ושותף ב-5 מרוצים בלבד. בעונה שלאחר מכן סיים במקום השני בדירוג הכללי, ובשנת 2006 הצליח לזכות באליפות לאחר שסיים את העונה עם 4 ניצחונות מתוך 9 מרוצים. בשנים 2007 ו-2009 סיים טרלוייה את סבב פורמולה ניפון במקום השני בטבלה.

מכוניות ספורט

בשנת 2002 ערך טרלוייה את הופעת הבכורה שלו במרוץ 24 השעות של לה מאן כאשר נהג עבור קבוצת המרוצים הצרפתית אורקה במכונית קרייזלר-וייפר וסיים יחד עם צוותו במקום השלישי בקטגוריית ה-GTS בה התמודד. השתתפותו הבאה במרוץ לה מאן הייתה בשנת 2004 כאשר התחרה עבור קבוצת פסקרלו בקטגוריית LMP1 הבכירה כאשר נהג במכונית ה-C60 של הקבוצה וסיים את המרוץ יחד עם צוות הנהגים השותפים לו במקום הרביעי בדירוג הכללי. במהלך מרוץ לה מאן 2009 היה מעורב טרלוייה בתאונה קשה לאחריה הועבר למרכז הטיפולים הרפואיים שבמקום שם טופל ושוחרר ללא פגיעות חמורות.
בשנת 2010 הצטרף טרלוייה לצוות מס' 2 של קבוצת אאודי לצד הנהגים אנדרה לוטרר ומרסל פסלר. את מרוץ לה מאן 2010 סיימו טרלוייה וצוותו במכונית האאודי R15 במקום השני בדירוג הכללי, ואת מרוץ 2011 סיימו במקום הראשון במכונית האאודי R18 לאחר מרוץ מותח במיוחד מול קבוצת פיג'ו, וזאת לאחר שצוותים מס' 1 ו-3 של אאודי פרשו כבר בשלבים המוקדמים של המרוץ לאחר שהיו מעורבים בתאונות קשות. בשנת 2012 זכו טרלוייה וצוותו במרוץ לה מאן בשנית וניצחו בנוסף גם את מרוץ 6 השעות של סילברסטון ואת מרוץ בחריין. בסוף עונת 2012 זכו טרלוייה וצוותו באליפות העולם במרוצי סיבולת של ה-FIA. לאחר הזכייה באליפות התראיין טרלוייה לתקשורת וטען כי: "הוא חש גאווה לסיים את העונה לפני טום קריסטנסן ואלן מקניש". בשנת 2014 זכו טרלוייה וצוותו במרוץ לה מאן בפעם השלישית.
משה ליפשיץ

משה ליפשיץ (בכתיב היידי הסובייטי: מוישע ליוושיץ; 18 במאי 1894 – 12 באפריל 1940) היה משורר יידי ומחזאי עברי ויידי.

ביוגרפיה

משה ליפשיץ נולד בשנת 1894 בעיירה בילה צרקווה שבפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה). אביו אליהו היה מלמד. בהמשך עבר לגליציה. במלחמת העולם הראשונה היגר לווינה, ובשנת 1918 נשא לאישה את אמיליה נוימן. ב-1919 נולד בנו הבכור ולנטיין יחזקאל, ובשנת 1920 נולד בנו השני, אלכסנדר. בהיותו קומוניסט, נשלח לריגה, כנספח תרבותי של ברית המועצות.
בגיל עשר חיבר את שירו הראשון, ברוסית, לרגל מותו של תיאודור הרצל. פרסומו הראשון היה ב-1914 בעיתון הלבובי "אינטערעסאַנטען בּלאַט". בהמשך פרסם שירים ומאמרי ביקורת ב"ניילאַנד" של שמואל יעקב אימבר (1918), בכתב העת "קריטיק" בעריכת משה זילבורג, באסופה "סאַמבּאַטיען" (ריגה 1922), בירחון הספרותי-אמנותי "שטראָם (מוסקבה 1922), באנתולוגיה "טויט ציקלוס" (וינה 1920), ב"אינזל" (ניו יורק 1925), ב-"ווילנער טאָג" (1926) ועוד.
כאשר החלו הרדיפות נגד טרוצקי וחבריו, עזב ליפשיץ את המפלגה והגיע עם משפחתו לברלין.
כעבור שנתיים חזר לווינה, ובה התמסר לחיי התרבות היהודיים ובעקר לשירה ביידיש.
בשנת 1927, עקב בעיות פוליטיות ומשפחתיות, שב לברלין, והשתלב שם בחיים התרבותיים של חוגי השמאל.
למחרת עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 ברח לפריז, והתקיים שם בדוחק עקב מצב בריאותו הירוד.
ב-1935 הוזמן על ידי תיאטרון "הבימה" לתל אביב לשמש מחזאי של התיאטרון, אולם הקשר לא האריך ימים, ובעקבות חילוקי דעות אמנותיים החליט להתפטר.
   
ליפשיץ השתייך, יחד עם אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, ישראל זמורה, רפאל אליעז ואחרים לחוג הסופרים הצעירים "טורים", והיה חלק מחבורת המשוררים "יחדיו", אשר עסקה ביצירת יצירה עברית מקורית שקראה תגר על דור המשוררים הקודם.
כן היה קרוב לשומר הצעיר, והיה בין מייסדי הליגה הסוציאליסטית, שקדמה למפ"ם.
ליפשיץ שימש כעורך ספרותי של עיתון "השומר הצעיר", והרבה לכתוב על ספרות ועל עניינים אקטואליים.
בפסח שנת 1940 נפטר ממחלת לב, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
תירס (דמות מקראית)

תִירָס, דמות מקראית, היה בנו השביעי והצעיר של יפת בן נח. בדומה ליתר בני יפת, תירס זוהה על פי רוב עם אחד העמים באזור אסיה הקטנה והים האגאי.
חז"ל נחלקו בזיהוי צאצאיו של תירס. לדעת רבי סימון (או רבי סימאי) תירס הוא אבי פרס. לדעת חכמים תירס הוא אבי תרקיה, כיום בצפון מזרח יוון. זיהוי זה מובא גם על ידי התרגום המיוחס ליונתן על התורה ועל ידי יוסף בן מתתיהו.
לפי ספר היובלים נחלת תירס הייתה ארבעה איים גדולים בים, קרוב לנחלת חם.
בשנת 1838 הציע החוקר הגרמני יוהאן כריסטיאן פרידריך טוך לזהות את תירס עם העם האטרוסקי שעל פי מקורות הלניסטיים ורומיים שונים, בכללם הרודוטוס, חי בלידיה קודם שהיגר לאיטליה, במאה השמינית לפנה"ס לכל המוקדם. כמו כן, חלק מהחוקרים סבורים כי ניתן לזהות את האטרוסקים ואת תירס עם יסוד אתני המוזכר גם בכתובות מצריות מימי הממלכה החדשה. בכתובת הקרויה "מצבת ישראל", מתפאר פרעה מרנפתח בניצחון על ברית של שבטים לוביים ו"גויי הים" הכוללים גם, על פי כתובות אחרות, עם הנקרא "תרש של הים". אותו תרש מזוהה על ידי רוב החוקרים עם האטרוסקים, ויש מהם המבקשים לכלול את תירס המקראי בזיהוי זה.
על שמו של תירס נקרא צמח התירס. טורקיה הייתה תחנה להפצת תירס באירופה, וביידיש נקרא התירס "חיטה טורקית". בעברית, ובהתבסס על כך שצאצאיו של תירס המקראי התיישבו באזור טורקיה, הפך השם ל"חיטי תירס" ובקיצור "תירס".
פסטל רך

פסטל רך הוא מקלון פסטל, המיועד לציור ורישום. כמו מקלוני פסטל אחרים, הוא מורכב מתערובת של צבען וחומר מילוי, כגון גומי ערבי. אין הבדל מהותי בזהות המרכיבים בין גירי פסטל (או "פסטל יבש") לבין פסטל רך, וההבדל בין השניים הוא ברכות המקלון ואופי מריחתו על הדף. פסטל רך חלק יותר במרקמו וקל למריחה, אך הוא משאיר יותר פירורי אבק מגיר פסטל, והרכבו כולל יותר פיגמנט ופחות חומר מילוי. בפסטלים רכים איכותיים, חומר המילוי לא יכלול כלל חימר וחומרים כבדים נוספים, ולרוב יהיה מסיס במים. חומר המילוי לעולם אינו שמנוני, בניגוד לפסטל שמן.

שימושים

פסטלים רכים הם סוג הפסטל הנמכר ביותר לשימוש אמנים, היות שהוא נוח יותר לציור מגירי פסטל, ולרוב עולה מעט פחות מפסטל שמן באיכות דומה. ניתן למרוח את הפסטל בשכבות, ולהגיע לדקויות עדינות וסגנון ציור ריאליסטי; מנגד, ניתן ליצור תמונות אבסטרקטיות ואקספרסיביות בקלות על ידי מריחה גסה, שימוש בממיסים ומריחת השכבות לאחר הנחתן על הנייר באמצעות מרית ציירים. עבודה עם פסטל רך כוללת את המקלונים (המגיעים בצורה של מלבנית או גלילית), עפרונות לבנים ושחורים נטולי גרפיט לסימון קווי מתאר, מספר מריות וחרטים לערבוב עדין של הפסטל המרוח, ושימוש רב באצבעות להשגת אפקטים נוספים.
Moon Time

רקע

מקור הפורמט הוא בשידורים של ערוץ חידונים ייעודי בשם 9Live בגרמניה, אשר התיימר להיות ערוץ החידונים הראשון בעולם. השידורים החלו בספטמבר 2001. לאחר עלייתו של ערוץ זה, קמו ערוצים נוספים דומים ברחבי העולם, אשר שידרו אף הם תוכניות בפורמט זה. חלק מערוצים אלו שידרו באמצעות לוויין תקשורת באופן רציף לאורך היממה, וחלקם הועברו בשעות שידור "מתות" על ידי ערוצי טלוויזיה שונים, בתמורה לחלק מהרווחים.
סוג תוכניות זה הגיע לראשונה לערוץ 10 בשנת 2007. בשנה זו עלתה לשידור התוכנית מצלצלים. מאוחר יותר, העלו זכיניות ערוץ 2 תוכניות דומות גם הן. בשנת 2008, ירדו כל התוכניות מסוג זה משידור בישראל. בשנת 2013, הוחלט בערוץ 10 להעלות גרסה חדשה של התוכנית תחת השם Moon Time. בתחילה שודרה התוכנית שישה ימים בשבוע (למעט במוצאי שבת), עם תום שידור תוכניות הערב, סביב השעה 00:30. אורך התוכנית היה כשעתיים. בשלב מסוים הוחלט להעתיק את שעת השידור של התוכנית לשעה מאוחרת יותר, לאחר השידור החוזר של התוכנית לונדון וקירשנבאום. ב 7 בפברואר, שונה מעט הקונספט של התוכנית. שמה הוסב ל"חכם בלילה", וההנחיה בוצעה בזוגות. כמו כן השידור הצטמצם לסוף שבוע בלבד. עם זאת, בחודש זה החלה התוכנית להיות משודרת באופן בלתי סדיר, עד כי נעלמה לחלוטין, ללא כל הודעה רשמית מטעם ערוץ 10.

התוכנית

התוכנית היא תוכנית חידונים לקהל הצופים מהבית. התוכנית מוגשת על ידי מנחה צעירה ומצולמת באולפן צבעוני. רוב התוכנית מורכב ממונולוג ארוך ומאולתר של המנחה, שעיקרו שידול של הצופים להשתתף והסברים על החידות המוקרנות. סכומי הזכייה בתוכנית מוזכרים באופן תדיר, ואף מועלים ככל שהזמן עובר, וזאת על מנת לנסות ולשכנע הצופים להשתתף. מספר שיחות הטלפון המגיעות לאולפן מדוד מאוד, וזאת על מנת לתת לצופים הרגשה שאין להם מתחרים, ושהפרס עומד ומחכה רק להם. אפקט זה מועצם על ידי מונולוג מעודד של המנחה. הפסקול של התוכנית מורכב ממוזיקה המשתנה ככל שהחידה מתקדמת. בתחילה יש מוזיקה נעימה, אך ככל שהזמן מתקדם, המוזיקה מתחלפת למוזיקה המשרה אווירה מותחת. כמו כן יש שימוש באפקטים, כגון תופים, תיקתוק שעון וצילצולי טלפון.
על מנת להשתתף בתוכנית, על הצופים להתקשר למספר טלפון בחו"ל, בעלות של שישה שקלים, ולענות על שאלת ידע כללי מהר ככל האפשר. הצופים המתקשרים מדורגים על פי המהירות בה ענו לשאלת הידע הכללי, והמועמד לעלות לשידור הוא העומד בראש הדרוג. באופן זה אין לכאורה כל אלמנט של מזל בתוכנית, והיא אינה נחשבת למשחק מזל. כלקח מהגרסה הקודמת של התוכנית, מצלצלים, ומהביקורת הרבה שהוטחה בה, מושם דגש על שקיפות בנוגע לתנאי ההשתתפות בתוכנית ואופן בחירת הצופה שעולה לשידור. כך למשל, מוצג על המסך חלק ממספר הטלפון של הצופה אשר נמצא בראש הדרוג. כמו כן מוצג באופן ברור כי ההשתתפות מותרת רק לבני 18 ומעלה.

המודל הכלכלי

התוכנית אינה מתיימרת להיות תוכנית איכות או להגיע למדרוג גבוה. מטרת התוכנית היא כלכלית – להגיע להכנסה מקסימלית ולהוצאה מינימלית.
ההכנסות מגיעות מהצופים המבקשים להשתתף בתוכנית. כל משתתף המבקש להשתתף, משלם עלות השתתפות של 6 שקלים. הצופה מתקשר ונדרש לענות על חידת ידע, במהירות המקסימלית. הצופה המהיר ביותר בכל תקופת זמן עולה לשידור.
על מנת לחסוך בהוצאות, התוכנית משודרת מאולפנים בהונגריה, אשר עלות השימוש בהם לשעה זולה ביחס לאולפנים בישראל.
בנוסף מסיבות כאלה ואחרות הפצה וצילום של תוכנית שכזו בארץ היא אינה חוקית
נטע זיו

נטע זיו (נולדה ב-1957) היא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב והמנהלת האקדמית של מרכז הגר. החל מ-2018 היא מכהנת כחברת מועצת העיר רמת השרון מטעם מפלגת מרצ.

ביוגרפיה

נטע זיו גדלה ברחובות. סיימה בהצטיינות את לימודיה בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית (1983), ובהמשך התמחתה במחלקת הבג"צים שבפרקליטות המדינה. את לימודי התואר השני במשפטים השלימה ב- אמריקן יוניברסיטי שבוושינגטון הבירה (1986), ואת הדוקטורט כתבה באוניברסיטת סטנפורד (2001) על זכויות אדם ועריכת דין ציבורית.
עבדה כעורכת-דין וכמנהלת המחלקה המשפטית באגודה לזכויות האזרח בין השנים 1986 ל-1996 וטיפלה במגוון תיקים משפטיים בולטים בתחום זכויות האדם בישראל. הידועים שבהם הם בג"ץ אליס מילר שעסק בשילוב נשים בקורס טיס, בג"ץ לאה שקדיאל שעסק בזכותן של נשים לכהן במועצות דתיות ובג"ץ קעדאן במסגרתו נפסל נוהל ממשלתי שהתיר הקצאה ליהודים בלבד של קרקע ציבורית ביישובים קהילתיים. פרופ' זיו הייתה בין המייסדות של "בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", של המרכז המשפטי של שדולת הנשים בישראל, ושל איתך-מעכי: משפטניות למען צדק חברתי. 
ב-1999 הצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, והקימה את מערך הקליניקות המשפטיות, אותו ניהלה עד לשנת 2015. בשנת 2014 הקימה את מרכז הגר - העוסק במחקר ופיתוח מדיניות דיור חברתי (דיור ציבורי ודיור בהישג יד) באמצעות מחקר, שינוי חקיקה, ופרויקטים מחוללי שינוי, והיא מכהנת כמנהלת האקדמית של המרכז. 
היא לימדה כמרצה אורחת בבתי הספר למשפטים בנורת'ווסטרן, סטנפורד, ופורדהאם, וב-2018 היא שוהה כמרצה אורחת באוניברסיטת NALSAR  בהיידראבאד, הודו.  
. ב-2010 מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב, וב-2015 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
לצד מחקריה ופעילותה בתחום המשפט והשינוי החברתי, זיו חוקרת ומלמדת את תחום האתיקה המקצועית של מקצוע עריכת הדין, זכויות אנשים עם מוגבלות ותחום הדיור החברתי.
זיו חברת המועצה הציבורית של ארגון בצלם ושל הקרן החדשה לישראל. בשנת 2018 נבחרה כחברת מועצת העיר רמת השרון מטעם סיעת מרצ.
גזה אנדה

ילדות ונעורים

אנדה נולד בשנת 1921 בבודפשט. אחרי שנות לימודיו הראשונות היה לתלמידם של ארנסט פון דוהנאני וזולטאן קודאי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט. בשנת 1940 זכה בפרס ליסט וכעבור שנה יצא לו שם בינלאומי בביצוע הקונצ'רטו השני לפסנתר של ברהמס. בשנת 1941 גם הופיע לראשונה עם הפילהרמונית של ברלין בניצוח וילהלם פורטוונגלר, שהכתירו בתואר ""טרובאדור של הפסנתר". ב-1943 השתקע בשווייץ.

שנות הביניים

באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 הגיש אנדה כיתות אמן באוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג וב-1960 התמנה למנהל כיתות האמן בלוצרן כמחליפו של אדווין פישר. אנדה נודע ביותר בפרשנותו ליצירות הפסנתר של שומאן. מילון גרוב החדש מציין לשבח את "הגרסאות הכריזמטיות של אנדה לברטוק ושומן. אנדה נחשב באמת לפרשן ברטוק העיקרי בדורו, גם אם לפסנתרנים אחרים מאז מותו היו הקלטות מלהיבות יותר בעליל לקונצ'רטי של מלחין זה. אף כי אנדה ניגן מעט מאוד מוצרט בראשית הקריירה שלו, הרי ככל שהתבגר והבשיל היה לפרשן מוצרט מכובד ולמעשה, היה הפסנתרן הראשון שהקליט את כל מחזור הקונצ'רטי לפסנתר של מוצרט; הוא הקליט אותם בין 1961 ל-1969 ואף ניצח בעצמו על התזמורת מן הפסנתר. 
"מראשית הקריירה שלו אפשר היה להגדיר את גזה אנדה כוירטואוז-פילוסוף. במסע החיפושים שלו, שאורכו כאורך חייו, אחר האיזון המושלם בין ראש ללב, בין אינטלקט לאינסטינקט, בחן פנים רבות של יצירת מוזיקה".
איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים

איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים הוא ארגון מרקסיסטי שהוקם בסנקט פטרבורג שברוסיה בסתיו 1895, על ידי ולדימיר אוליאנוב (לנין), יולי מרטוב, גלב קרז'יז'אנובסקי ואחרים. הארגון איחד עשרים חוגים מהפכניים שעסקו בפעילות מרקסיסטית עיונית, והונהג בעיקר בידי לנין ומרטוב. מטרת הקמתו הייתה יצירת תסיסה בקרב הפועלים בסנקט פטרבורג, ושוגרו עלונים לבתי החרושת במטרה להחדיר בהם את האידאולוגיה הסוציאליסטית.
בדצמבר 1895 נעצרו על ידי האוכרנה שישה מחברי הארגון, ובהם לנין. בזמן שהמתין בכלא המשיך לנין להדריך את פעילותו של הארגון באמצעות תכתובות. ב-1896 נעצרו גם מרטוב ומספר חברים נוספים. אף על פי כן, הארגון הצליח להביא לשביתה של פועלי טקסטיל במאי 1896, שהתפשטה למפעלים נוספים ברחבי רוסיה ונמשכה שלושה שבועות. הייתה זו השביתה הגדולה ביותר בתולדות רוסיה עד אז.
לאחר הגלייתו של לנין, הפך הזרם האקונומיסטי לדומיננטי בארגון. בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 התפשט "איחוד המאבק", שפעילותו הייתה בלתי-חוקית, לאזורים נוספים באימפריה הרוסית, לפינלנד ולסטוקהולם. בין היתר סייע יילמאר ברנטין, מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, לארגן את התחבורה לארצות אלו.
בסתיו 1900 התמזג הארגון לתוך "ארגון הפועלים של סנקט פטרבורג".
Your Arsenal

רקע

מוריסי החל בחזרות עם נגנים חדשים טרם הוצאת האלבום, שבו הייתה הבכורה של ההרכב החדש. האלבום הופק על ידי הגיטריסט והמפיק מיק רונסון, שהתפרסם כנגן הגיטרה שליווה את דייוויד בואי במחצית הראשונה של שנות ה-70, ועיבד מוזיקלית את האלבומים של בואי שהוקלטו באותה תקופה. האלבום הוקלט באולפני אוטופיה שבגבעת פרימרוז ובאולפני וול האל (Wool Hall) שבכפר בקינגטון, אנגליה, במהלך החודשים פברואר ומרץ 1992.

תוכן

האלבום מייצג שינוי ברור בקו המוזיקלי של מוריסי: מעבר מסגנון אינדי פופ לסגנון יותר רוקיסטי, עם אלמנטים של רוקבילי. בשירי האלבום ניתן לשמוע גם השפעות של הגלאם רוק, תוצר של מעורבותו של מיק רונסון בהפקת האלבום. בשירים "Certain People I Know", "Glamorous Glue" ו-"I Know It's Gonna Happen Someday" ניתן לזהות השפעות של שיריו של דייוויד בואי מתקופת זיגי סטארדסט. באלבומו משנת 1993, "Black Tie White Noise", דייוויד בואי ביצע גרסת כיסוי לשיר "I Know It's Gonna Happen Someday". 
חלק משירי האלבום עוררו מחלוקת בשל תוכנם. לגבי השיר "Glamorous Glue" נטען שהוא אנטי-אמריקאי, לגבי השיר "We'll Let You Know" נטען שהוא מעודד חוליגניות בקרב אוהדי הכדורגל, ולגבי השיר "The National Front Disco" נטען שהוא מהלל את תנועת הימין הקיצוני הבריטית "החזית הלאומית", כשהוא כולל בתוכו את המשפט השנוי במחלוקת "אנגליה לאנגלים".

הוצאה

הסינגל הראשון מתוך האלבום, "We Hate It When Our Friends Become Successful", יצא ב-27 באפריל 1992 והגיע למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השני במצעד הרוק המודרני האמריקאי. 
האלבום עצמו יצא ב-27 ביולי 1992 על ידי הלייבל HMV. כמו בשני אלבומי הסולו הקודמים, גם בזה מוריסי עצמו מופיע על עטיפת האלבום. 
מוריסי שר וכתב את המילים לכל שירי האלבום, ואת רוב שירי האלבום הלחין אלן וייט, למעט שני שירים שהולחנו על ידי מארק אי. נבין. וייט גם היה זה שניגן על הגיטרה בשירי האלבום, ועוד השתתפו בו גם בוז בורר, שניגן אף הוא על גיטרה, גארי דיי שניגן על גיטרה בס וספנסר קוברין שניגן על התופים.
בבריטניה הגיע האלבום בשיאו למקום הרביעי במצעד האלבומים. בארצות הברית הוא הגיע בשיאו למקום ה-21 במצעד האלבומים ומכר כ-360,000 עותקים. האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית אלבום המוזיקה האלטרנטיבית הטוב ביותר.
בבריטניה יצאו מהאלבום בהמשך גם הסינגלים "You're the One for Me, Fatty", שהגיע למקום ה-19 במצעד הסינגלים, ו-"Certain People I Know", שהגיע למקום ה-35 במצעד. בארצות הברית יצאו בהמשך הסינגלים "Glamorous Glue", שהגיע למקום ה-13 במצעד הרוק המודרני, ו-"Tomorrow", שהגיע למקום הראשון במצעד הרוק המודרני.

ביקורות

האלבום זכה לביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה. המגזין רולינג סטון העניק לאלבום ציון מקסימלי של חמישה כוכבים. באתר AllMusic העניקו לאלבום ארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה וכתבו עליו: "האלבום הכי רוקיסטי של מוריסי עד היום, אלבום הסולו הטוב ביותר שלו ויצירתו הטובה ביותר מאז 'The Queen Is Dead'". במגזין וילג' ווייס הגדירו את האלבום כ"קונסיסטנטי ביותר של מוריסי עד היום" ונתנו לו ציון של -A. ציון זהה קיבל האלבום מהמגזין אנטרטיינמנט ויקלי. המגזין NME ואתר המוזיקה פיצ'פורק העניקו לאלבום ציון של 7 מתוך 10. המגזין Q העניק לאלבום ציון של חמישה כוכבים מתוך חמישה, ובחר באלבום כאחד מ-50 האלבומים הטובים ביותר של שנת 1992.
אדם ג'יימס (שחקן)

ביוגרפיה

ג'יימס נולד בלונדון. הסנדק שלו היה השחקן ג'ון פרטווי (הדוקטור השלישי). הוא למד בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה יחד עם דומיניק וסט ודניאל אוונס וסיים את לימודיו ב-1996.
תפקידיו של ג'יימס כוללים את הסדרה "אחים לנשק", הסרט "The Mother of Tears", הסדרה התיעודית "Ancient Rome: The Rise and Fall of an Empire", הדרמה "Bonekickers", הסדרה ההיסטורת "Henry VIII: The Mind of a Tyrant", וסדרת הדרמה "חדר מיון". עוד הופיע בפרק בסדרה "וידוייה הסודיים של זונת צמרת". ג'יימס שיחק בסדרה "ניצבים" בתפקיד הסוכן של הדמות שגילם ריקי ג'רווייס. בסדרה "אפר לאפר" שיחק ג'יימס בפרק הראשון בתפקיד אדוארד מרקהם.
ב-2009 הופיע ג'יימס בפרק "Planet of the Dead" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בכיכובו של דייוויד טננט. השניים שיחקו יחד בהפקה משנת 1999 של המחזה "המלך ליר" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר. תפקידים נוספים שלו בתיאטרון היו במחזה "Blood and Gifts" (מ-2010) ובמחזה "מהומה רבה על לא דבר" (2011) לצדם של דייוויד טננט וקתרין טייט.
ב-2013 שיחק ג'יימס בתפקיד מסייה דה ברה בסרט הקולנוע "כאוס בגני ורסאי". הוא גילם את דמותו של ג'רמי הייווד בדרמה של ערוץ 4 "קואליציה" אודות הבחירות הכלליות בבריטניה משנת 2010. בנובמבר 2015 חזר שוב לגלם את ראש הממשלה מר אוואנס במחזה "המלך צ'ארלס השלישי" בברודוויי שבניו יורק. באפריל ובמאי 2016 שיחק בתפקיד הובסטד במחזה "אויב העם" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
ב-2014 הופיע ג'יימס בדרמת הריגול אודות המלחמה הקרה "המשחק" של רשת ה-BBC.

חיים אישיים

בספטמבר 2015 התחתן ג'יימס עם הפסיכותרפיסטית ויקטוריה שאלט. בנם הבכור נולד בספטמבר 2016. לג'יימס יש בת נוספת מיחסים קודמים.
הווארד זין

התנועה לזכויות האזרח

בשנת 1956, זין מונה ליושב ראש המחלקה להיסטוריה ומדעי החברה במכללת ספלמן, שם לקח חלק בתנועה לזכויות האזרח. אחד ממאבקיו היה נגד המנהג של ארגוני היסטוריה מדרום ארצות הברית לערוך מפגשים בבתי מלון בהם מתקיימת הפרדה גזעית. הוא שימש גם כיועץ לארגון "הועדה הסטודנטיאלית המתאמת הלא-אלימה", ולאחר מכן כתב ספר על הארגון.
אף על פי שלזין הייתה קביעות במכללה, הוא פוטר ביוני, 1963, לאחר שעמד לצד סטודנטים שנאבקו בגזענות. זין תיאר את שנותיו במכללת ספלמן כמשמעותיות ביותר עבורו.
בעת שהותו בספלמן צפה זין – וכתב על – כ-30 הפרות של התיקון הראשון והתיקון ה-14 של חוקת ארצות הברית בעיר אולבני שבמדינת ג'ורג'יה. מבין ההפרות אפשר למנות את הפרת הזכות לחופש הביטוי, חופש ההתארגנות והגנה שווה על ידי החוקים. במאמר שכתב על התנועה לזכויות האזרח באולבני, זין מתאר את האנשים שהשתתפו בנסיעות לחירות למען ביטול ההפרדה הגזעית, ועל ההימנעות של הנשיא, ג'ון פיצג'רלד קנדי מאכיפת החוק. זין ציין גם שמשרד המשפטים בראשות רוברט קנדי, וה-FBI בראשות ג'יי אדגר הובר לא מנעו מתומכי ההפרדה הגזעית לנהוג באלימות כלפי המתנגדים אליה.
זין כתב לעיתים קרובות על המאבק למען זכויות האזרח, הן כמשתתף, והן כהיסטוריון, ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא לקח חופש מהוראה וכתב שני ספרים בנושא. בספריו, זין מתאר כיצד ההתבצרויות כנגד ההפרדה הגזעית היו ביוזמת הסטודנטים, ובמובן זה היו עצמאיות ונבדלות מההתארגנויות הוותיקות הממוסדות יותר למען זכויות האזרח.
הוא חזר למכללת ספלמן בשנת 2005 על מנת לשאת את הנאום לסטודנטים שסיימו את לימודיהם. נאומו "נגד הרתעה" (Against Discouragement) זמין באינטרנט.
יודי

הקהילה בשואה

בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, האזור נכבש על ידי הצבא האדום, ובסוף יוני 1941 על ידי הצבא הגרמני. ב-17 בדצמבר 1941 (כ"ז בחשוון תש"ב) יהודי יודי נורו ליד בורות שנחפרו בקצה העיירה, על ידי הצבא הגרמני (2–3 חיילים בלבד) והמשטרה המקומית, ובעזרה פעילה של תושבי העיירה, בעיקר הפולנים, שאף פנו אל הגרמנים בבקשה לא להקים גטו אלא לרצוח בהקדם את יהודי העיירה, מספר הנרצחים נע בין 400 ל-500 איש, כולל יהודים מהכפרים הקרובים, שהובלו לגיא ההריגה ביודי. חלק מצעירי העיירה הצליחו לברוח לעיירות הסמוכות וליערות, היו לוחמים נועזים ביחידות הפרטיזנים הסוביטיים. חלקם נפלו בקרבות.
לפי תיאורה של הוועדה המיוחדת הסובייטית לחקירת פשעי הנאצים, הגיעו ליודי כשמונים גרמנים ושוטרים, ובמשך יומיים רצחו באכזריות כארבע מאות וחמישים איש בתוכם מאה שהובאו קודם מהכפרים הסמוכים. האנשים הובאו בקבוצות של עשרים שלושים איש ונורו ליד הבור. הבור היה פתוח במשך חודש וחצי לאחר מכן, ונורו שם יהודים שנתפסו בסביבה.
ההמהום

ההמהום (באנגלית: The Hum), המכונה גם זיהום רעש, הוא תופעת רעש, מעין זמזום מתמשך ופולשני, בעוצמה נמוכה בדרך כלל, המטריד את מנוחתם של אלפי אנשים באזור מגוריהם ברחבי העולם. על התופעה דווח לראשונה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 בעיר בריסטול בבריטניה. 
במהלך השנים ניתנו הסברים שונים לתופעה, הכוללים תאוריות קונספירציה שונות ובתוכן הנדסת אקלים - לדוגמה, הועלתה סברה שמתקני מחקר של תוכנית HAARP קשורים לרעשים אלו (בין הפעילות בתוכנית נעשה שימוש גם בתדרי ELF ו-VLF). חוקר האקוסטיקה ג'ף לבנטל שחקר את התופעה בשנת 2003 הגיע למסקנה כי רק 2 אנשים מתוך 100 אנשים המתגוררים באזורים שבהם דווח על התופעה, שומעים את הרעש. מחקר נוסף שפורסם בשנת 2013 ומומן על ידי ממשלת קנדה בראשות הפרופסור להנדסת מכונות מאוניברסיטת וינדזור קולין נובאק, אישר שההמהום הוא אכן תופעה קיימת וכי מקורה בגלים בתדירות ELF ו-VLF.
בידהיה דווי בהנדארי

ביוגרפיה

בהנדארי נולדה ב-19 ביוני 1961 בדרום מזרח נפאל. העשייה הציבורית של בהנדארי החלה כאשר הצטרפה בגיל 17 לאגף הצעירים של המפלגה הקומוניסטית. כשהייתה בהנדארי סטודנטית, היא הצטרפה לתא סטודנטים שמאלני. בשנת 1994 בהנדארי נבחרה לפרלמנט הנפאלי, ונבחרה אליו שוב בשנת 1999. בשנת 2013 נבחרה לראשות המפלגה.
דייוויד קית'

ביוגרפיה

קית' נולד בעיר נוקסוויל שבטנסי להילדה ארל וללמואל קית' ג'וניור.
לקית' תואר אומנויות בנאום ובתחום התיאטרון מ"אוניברסיטת טנסי".
התחיל את דרכו כשחקן בדרמות "סנטיני הגדול", "רוז" ו"ברובייקר".
שידרג את מעמדו בדרמה הצבאית הרומנטית "קצין וג'נטלמן" בה שיחק בתפקיד סיד וורלי, המתגייס לקורס קציני חיל הים ביחד עם זאק מאיו (ריצ'רד גיר).
קית' קיבל על הופעתו שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר ולכוכב החדש של השנה.
ב-1984 שיחק במותחן הפסיכולוגי "יורקת האש" בתור אנדי, אביה של הילדה צ'ארלי מק'גי (דרו ברימור) המסוגלת להבעיר אש באמצעות כוח המחשבה.
ב-2000 הופיע קית' בדרמת המלחמה צוללת U-571 בתור מייג'ור מת'יו קונאן (דייוויד קית') מחיל הנחתים, מומחה בלוחמה בטווחים קרובים ובנשק קל, ובדרמת הגזענות הצבאית "גברים עם כבוד" בתפקיד קצין הצי האמריקאי קפטן הארטיגן.
ב-2001 שיחק בסרט המלחמה "מאחורי קווי האויב" בתור הרל"ש של מפקד הצי האמריקני טום או'מיילי.
ב-2003 שיחק בתפקיד ג'ק מרדוק, אביו של גיבור העל העיוור מאט מרדוק בסרט "דרדוויל".
ב-2004 הופיע בדרמת ההתבגרות המוזיקלית "בקול גדול" בתפקיד סיימון, אביה של הנערה טרי פלטצ'ר (הילארי דאף).
קית' נשוי משנת 2000 לסוכנת הנדל"ן ננסי קלארק.
אלאונורה, רוזנת שטולברג-ורניגרודה

ביוגרפיה

אלאונורה נולדה ב-26 בספטמבר 1801 באיזנבורג, שהשתייכה לנסיכות איזנבורג, להיינריך, רוזן שטולברג-ורניגרודה וליוהנה, נסיכת שנבורג-ולדנבורג, בתם של אוטו קרל פרידריך, נסיך שנבורג-ולדנבורג והנרייטה אלאונורה אליזבת, רוזנת רויס-קסטריץ.
ב-21 בפברואר 1819 התחתנה אלאונורה עם היינריך השישים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ, ממנו נולדו לה 6 ילדים. ב-14 במרץ 1827 מתה אלאונורה בקליפהאוזן, ולאחר מותה התחתן בעלה עם אחותה קרולינה.