google/wiki40b huggingface dataset:
הלית ישורון

תולדותיה ומפעליה

ישורון נולדה בתל אביב והיא בתו של המשורר אבות ישורון. למדה ספרות וצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים. ישורון עבדה כדוגמנית בשנות ה-60. היא הייתה נשואה לבמאי הקולנוע ז'ק קתמור, ושיחקה בסרטו "מקרה אישה" וכן בסרטים "חמסין" ו"התרנגול" (1971), ובסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק". 
ב-1969 פרסמה ספר שירים שנקרא "24", וזהו ספר שיריה היחיד. ב-1981 ייסדה את כתב העת לשירה "חדרים", שאותו ערכה עד 2004. 
בשנת 1969 הוציאה להקת השלושרים את השיר "מי מפחד מגברת לוין" (מילים: יהונתן גפן). 
עדיין נמצאת באותו הקפה אבל בידה עפרון 
 כותבת בכתב מסוגנן ויפה על ענייני תיאטרון
ברבות השנים עלתה הסברה כי הדמות המרכזית בשיר, בעלת טור ביקורת בעיתון משפיע, מבוססת על מבקרת התיאטרון הדה בושס.
בראיון שנתן  גפן אמר כי השיר נכתב על הלית ישורון.
ב-1991 החלה לתרגם את יצירתו של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד", הנחשבת לאחת החשובות בספרות המאה ה-20. עד כה ראו אור ארבעה מתוך שבעת הכרכים של יצירה זו. ישורון תרגמה לעברית את "ידידי מגרה" של ז'ורז' סימנון ואת הטרילוגיה של סמואל בקט ("מולוי", "מאלון מת", "אֵלוֹשֵם"). ב-2004 יצא לאור תרגומה לספר "אחותי ואני" המיוחס לפרידריך ניטשה.
ישורון ערכה מספר ספרי שירה עברית, בהם האנתלוגיה "תת הכרה נפתחת כמו מניפה" של יונה וולך. בשנים 1995-2001 ערכה מהדורה מקיפה של כל כתבי אביה, שראתה אור בארבעה כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד - סימן קריאה. 
בשנת 2009 הופיע "מלבדאתה", מבחר משיריו של אבות ישורון, שערכה יחד עם לילך לחמן.
בפברואר 2004 הותקפה ישורון באכזריות על ידי אדם שהגיע לביתה שבגבעת אנדרומדה ביפו, ונחבלה בצורה קשה. התוקף ומניעיו לא התגלו. זמן מה לאחר התקיפה נעצר המתרגם אייל לוין, שהיה מצוי בסכסוך ספרותי עם בני הזוג ישורון, כחשוד במעשה. החשד שלוין עמד מאחורי תקיפתה של ישורון הופרך ולוין נוקה מכל חשד.
ישורון נישאה בשנית לישעיהו (שיה) יריב, אספן אמנות ומייסד גלריה גורדון בתל אביב ואחיה של לאורה ריבלין.
לשניים נולדו שני בנים - אַביָם ואמון. אַביָם, עורך דין במקצועו, יצא לחופשה עם משפחתו בזמביה בשנת 2011 ונספה בתאונת שיט בנהר הזמבזי. הבן, אמון יריב הוא מנהל הגלריה המשפחתית, אמן וצלם.
שיה יריב נפטר ביוני 2016.
הרמאפרודיט

מקור המונח

מקור המונח "הרמאפרודיט" בסיפור המיתולוגי על הרמאפרודיטוס (בנם של הרמס ואפרודיטה - ומכאן שמו). המונח "אנדרוגינוס" הוא הלחם של "אנדרו" (זכר) ו"גין" (נקבה).
אברהם ארליק

אברהם ארליק (1905 – 1991) היה אדריכל ומבקר אדריכלות ישראלי.
ארליק נולד בוורשה שבפולין בשנת 1905 והיגר לארץ ישראל ב-1926. את הכשרתו כאדריכל רכש בטכניון בחיפה, שם סיים במחזור השני. עד 1948 עבד במשרדי תכנון שונים עד שבאותה שנה הצטרף כאדריכל במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי, בה שימש האדריכל שמואל מסטצ'קין כאדריכל ראשי. בדומה לאדריכלים אחרים במחלקה, לא היה ארליק חבר קיבוץ אלא התגורר בתל אביב. במהלך השנים הופקד על תכנון וליווי פרויקטים רבים בתנועה: מגורים, מבני ציבור, מתקני ספורט, חדרי אוכל, מוסדות תרבות ומבני תעשייה. תכנוניו הצטיינו בפשטות ובפונקציונליות, וכמוכן סייע בהדרכה ועצה לאדריכלים הצעירים במחלקה. 
לבד מתכנון, היה ארליק חבר קבוע בחוג חברי "צוותא" שייסד אברהם שלונסקי. עם פרישתו לגמלאות הצטרף לסגל ההוראה בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב ובפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, שם לימד תולדות האדריכלות. כמו כן, פרסם לאורך השנים מאמרים שונים בתחום האדריכלות הסוקרים ומעריכים אדריכלים שונים כמו זאב רכטר, יוסף ברלין ואריך מנדלסון וכן מבנים שונים כמו משכן נשיאי ישראל, תיאטרון ירושלים וככר אתרים. ב-1983 כונסו מבחר ממאמריו בספר "על ארכיטקטורה ובינוי ערים" בהוצאת הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון. ספר נוסף שכתב היה מונוגרפיה על האדריכל לאופולד קרקואר.
הוא נפטר בגיל 86 בשנת 1991.
ארליק היה אביה של העיתונאית והמתרגמת עמירה שגב, וסבו של העורך והתסריטאי מולי שגב.
הנצחתו של גרשם שלום

מפעלו המחקרי של גרשם שלום זכה להערכה רבה הן בחייו והן לאחר מותו. בימי חייו בא הדבר לידי ביטוי במספר הגדול של ועדות ומוסדות מחקר שעמד בראשם או בהם היה חבר, בפרסים הרבים בהם זכה ובאוניברסיטאות הרבות בעולם אליהן הוזמן להרצות. לאחר מותו, מתבטא הדבר בדרכים הרבות בהן הונצח מפעלו האקדמי ואף בשפע הפרסומים הנוגעים לא רק למחקריו אלא גם לחייו האישיים וליחסיו עם הסובבים אותו, למשפחתו, לחוקרים ידועים ולאנשי ציבור שונים.
עם מותו, בשנת 1982, נערך ערב לזכרו ויצאו לאור ספר וכן מספר רשימות המתארות את חייו ואת מפעלו. בשנים הראשונות שלאחר מותו, נקראו על שמו רחובות בערים שונות וכן מספר מוסדות מחקר. במהלך השנים שלאחר מכן, נערכו מספר כנסים בינלאומיים וערבים נוספים לזכרו, והוענק על שמו פרס יוקרתי לחוקר או לחוקרת מצטיינים. אף ספריית הקבלה שבתוך הספרייה הלאומית, המכילה את אוסף הספרים שאסף שלום במהלך חייו, נקראת על שמו, והיא נחשבת לאחת הספריות המקיפות בעולם בתחום זה. 
בנוסף, ממשיכים לצאת לאור פרסומים חדשים בקשר אליו, חייו האישיים, או מחקריו, כמעט מדי שנה, ויפים לעניין זה דבריו של תלמידו, פרופ' יוסף דן, שכתב בשנת 2010: "כימות דור חלפו מאז פטירתו של גרשם שלום בשנת 1982 והעניין באיש ובמשנתו איננו דועך. אנו עדים לזרם של פרסומים ממחקריו, מאיגרותיו ומיומניו, מכאן, ולמחקרים על סוגיות מרכזיות במשנתו, מכאן, בעיקר באירופה ובארצות הברית."

"דברי שלום" או "חיי מוהר"ש" ליוסף וייס (חיבור סאטירי)

החל משנות הארבעים, אסף יוסף וייס, חוקר החסידות הנודע ותלמידו של שלום, סיפורים ואנקדוטות משעשעים מחייו של שלום. את הרשימות כתב וייס בסגנון ספרות השבחים החסידית ובפרט סגנון הכתיבה של רבי נתן מנמירוב, סופרו של רבי נחמן מברסלב. עם זאת, בניגוד לכותבים החסידיים, נלווה לחיבורו צד סאטירי וייתכן כי בכך ניסה וייס לשלב בין יחס ההערצה שחש כלפי מורו ובין יחס הביקורת שביקש למתוח על חלק מאורחותיו. שלום היה מודע לעיסוקו של וייס בנושא ואף גילה עניין ברשימות לאחר מותו של וייס. אנקדוטה אחת מתוך הרשימות פורסמה בשנת תשמ"ט על ידי ההיסטוריון יעקב כ"ץ. בשנת תשס"ז, במלאת עשרים וחמש שנים למותו של שלום, יצאו לאור רשימותיו של וייס והן כוללות: הקדמה מאת וייס; סיפורים על נעוריו של שלום, בני ביתו וכלבו (גיבור); אורחותיו, מנהגיו ואמרותיו; יחסו ואמרותיו בקשר לספריו וספרייתו, בקשר לספרים וסופרים, בקשר לאישים שונים (כגון ולטר בנימין, בובר, עגנון, שוקן, קורצוויל ואחרים), ובקשר לענייני השעה; ולבסוף תיאור יחסיו ושיחותיו של וייס עם שלום.
השערת צ'רני

בתורת האוטומטים הסופיים, השערת צ'רני (באנגלית: Černý conjecture; על שם יאן צ'רני) היא השערה על האורך המקסימלי של מילה מסנכרנת, באוטומט שיש בו מילה כזו. ההשערה קובעת שאם X היא משפחה של פונקציות מקבוצה בת n נקודות לעצמה, ואפשר להרכיב מ-X באמצעות הרכבה פונקציה קבועה, אז יש הרכבה כזו באורך שאינו עולה על \ (n-1)^2 .
את החסם שההשערה מציעה אי-אפשר לשפר. לדוגמה, מן התמורה \ a=(1 2 \cdots n) והפונקציה b המעבירה כל נקודה לעצמה, פרט לכך ש- \ b(1)=2, אפשר להגיע לערך קבוע באמצעות הסדרה \ b(a^{n-1}b)^{n-2}, ולא בשום דרך קצרה יותר.
ידוע שההשערה נכונה אם הקבוצה X כוללת מחזור באורך n. החסם העליון הטוב ביותר הידוע כיום הוא \ (n^3-n)/6.
מגפיים

מַגָּף (וברבים מַגָּפַיִם) הוא פריט-הנעלה סגור וגבוה המכסה את קימור כף הרגל והקרסול בשלמותם. מִפתח מגף עשוי להיות גבוה יותר ולהגיע עד לברך ולעיתים נדירות עד סמוך למפרק הירך.
בעבר שימשו מגפיים כמחסה לרגל כמו גם כסממן מעמדי, והיו עשויים בעיקר מעור; כיום ניתן לאפיין שתי קבוצות של מגפיים מודרניים: האחת - פונקציונלית, שבה מיוצרים מגפיים המיועדים להליכה בתנאי מזג אוויר קשים, גשם או תנאי שטח, רכיבה או צבא, אלה עשויים מחומרים עבים וגסים החל מעור דרך גומי מוקשח ועד סוגים שונים של אריגים סינתטיים, הקבוצה השנייה היא מגפיים יומיומיים, שהתפתחו כפריט אופנה.
באופן מסורתי, מגף הוא בעל סוליה עבה וקשיחה יותר מנעל רגילה; עם זאת שכיחים גם דגמים - שהמוכּר בהם הוא מגף-הגשם שמזוהה עם ילדים - שעשויים יריעת גומי סינתטי וכל תכליתם היא מניעת הירטבות הגרב בשלוליות עירוניות. ככלל, מגפיים אינם מעוצבים לאפשר גמישות יתרה או אווירודינמיות מיוחדת של התנועה ושל הרגליים, כי אם להליכה או רכיבה תוך יציבות מקסימלית של הנועל (תנאי זה, אכן, אינו מתקיים במידה מרובה במקרה של מגפי-עקב אופנתיים).
את טווח אפשרויות השימוש בחוץ - לכאן או לכאן - קובעת מידת האטימות והחומרים.

היסטוריה

המגפיים הקדומים ביותר נמצאו מצוירים במערה בספרד בשנים 1500 לפנ"הס. הציור תיאר מגפי נשים מפרווה. על כדים פרסיים נמצאה תמונה של מגפיים סביב 3000 לפנה"ס. היוונים הקדמונים תיארו את הסיקים כנועלי מגפיים בשנות 1000 לפנה"ס. בצבאות האסיאתיים בעולם הקדמון ניתן היה לראות חיילים במגפיים. הקיסרים וחיילים גבוהי דרג נעלו מגפיים העשויים מעור ברומא העתיקה.
בימי הביניים אנשי חצרות המלכים נעלו מגפיים עם רכיסה. במאה ה-15 אנשים נעלו מגפיים שהגיעו עד לירכיים. נשים עדיין לא נעלו מגפיים אלא רק הגברים מכל המעמדות. המגפיים היו בדרך כלל מעור והסתיימו בשוליהם בפרווה. אחד מהאישומים כנגד ג'ון דארק היה שהיא נועלת מגפיים.
במאה ה-16 הופיעו מגפיים קלים יותר. תחת שלטונו של הקיסר לואי ה-17 המגפיים אף הפכו לקצרים יותר.
במאה ה-17 המגף הפך לחלק מהמדים הצבאיים באירופה. המגפיים הגנו על רגלי החיילים בעת הרכיבה.
במאה ה-18 המגפיים היו פופולריות באנגליה בעת רכיבה בזמן צייד ובספורט.
במאה ה-19 ההוסארים בגרמניה נעלו מגפיים שכונו: מגפי הסיאן. במאה ה-19 הדנדי באנגליה בלבושו המגונדר התהדר במגפיים. הרוזן מוולינגטון נעל מגפיים שהפכו לאופנתיות. מגפיים אלו ננעלו מעל המכנסיים הצרים וכונו מגפי וולינגטון. במאה ה-19 באנגליה נראו גם מגפי בלצ'ר שהם למעשה מגפונים.
בתקופה הוויקטוריאנית הייתה פופולריות עצומה למגפיים. הממציא הבריטי ג'. ספארקס הול הציג למלכה ויקטוריה מגפיים שהפכו לנפוצות לאחר מכן הן על ידי גברים והן על ידי נשים. החל מתקופה זו היו נפוצים מגפי באלמוראל ומגפוני דרבי.
בארצות הברית היו בולטים מגפי הקאובויס. מגפיים אלו התפתחו ממגפי וולינגטון ומהמגפיים המקסיקניות וקרוס.
נשים החלו לנעול מגפיים החל מהמאה ה-17. הן נעלו מגפיים מעור ומבד. המגפיים היו בדרך כלל רכוסות. סוג מסוים של מגפיים כונה מגפי ברטלט והן היו רכוסות  כך שניתן היה גם לראות את הגרביים מתחתיהם. בתחילת המאה ה-20 נעלו מגפיים אך העדיפו נעליים אלגנטיות הן גברים והן נשים.
בשנות ה-50 הפכו מגפי נשים לאופנתיות והן ננעלו על עקבים גבוהים. במאה ה-20 מגפיים הפכו לחלק מהמלתחה הגברית והנשית. ידועים למשל, "מגפי החיפושיות" . אצל נשים הופיעו מגפיים בכל הסגנונות. ידועים מגפי אנדרה קוראג' אשר הציג אותם בשנות ה-60. מגפי דוק מרטנס אומצו על ידי תנועת הפאנק בשנות ה-70 אך הפכו למקובלים בכל המגזרים.
חיים אדלר (חזן)

ביוגרפיה

נולד בתל אביב ללאה ולרב צבי אדלר, תלמיד חכם שחיבר את סדרת ספרים על הלכות שחיטה וניקור ולצד לימודיו שימש גם כשליח ציבור בימים הנוראים.
כילד בן 7 הוצב ליד עמוד התפילה וסייע לאביו בקטעי השירה. המלחין והמנצח של חסידות גור הרב יעקב תלמוד קיבל את אדלר למקהלה ששרה בבית מדרשו של האדמו"ר רבי ישראל אלתר מגור. באותה תקופה גם נקרא לשיר במקהלתו של החזן הראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב שלמה רביץ.
בשנת 1954 עבר ללמוד בישיבת חפץ חיים בכפר סבא, אצל רבי אהרן יהודה לייב שטיינמן, בערוב ימיו של הרב שטיינמן נקרא אדלר לשורר מנעימות רוח ימי הישיבה. בשנת 1958 עבר לישיבת חברון בירושלים, שם למד אצל הרבנים יחזקאל סרנא, אהרן כהן, משה חברוני ומאיר חדש. 
בשנת 1962 אחרי נישואיו לשושנה הלפגוט בתו של הרב שמחה יעקב הלפגוט (סבו של החזן יצחק מאיר הלפגוט), שירת בצה"ל בחיל שריון.
אדלר נפגש עם החזן לייב גלנץ שהתרשם מביצועיו והעניק לו לימודים חינמיים בבית הספר לחזנות שהקים בתל אביב.
עוד לפני שסיים את תקופת הלימודים וההכשרה המקצועית, התקבל אדלר לשמש במשרת חזנות. בתחילה שימש כחזן בבית הכנסת איחוד שיבת ציון בתל אביב. לאחר מכן היגר לארצות הברית שם שימש במשך כחמש עשרה שנה כחזן בית הכנסת ישראל הצעיר בפורסט הילס ניו יורק. לאחר מכן עבר ללונדון שם שימש בבית הכנסת הגדול בפינשלי. 
במשך עשור שימש כחזן בית הכנסת 'אהבת תורה באנגלווד שבניו ג'רזי. בראשית שנות 2000 חזר אדלר לישראל והוזמן לשמש כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול בתל אביב. 
בשנת 2009 התמנה כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול בירושלים. בשנת 2015 עזב את התפקיד לאחר שתם מועד החוזה איתו.
ברבות השנים הפך אדלר סמל לחזן יהודי אותנטי, שאומר את קטעי התפילה במעמדים יהודי ברחבי העולם. כך למשל במשך חמש עשרה שנים הוא ערך את תפילות האזכרה במצעד החיים שנערכו ביום הזיכרון לשואה ולגבורה על ידי המשלחות הישראליות במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. 
במקביל ערך תפילות אל מלא רחמים באנדרטאות הזיכרון בגטו ורשה ובאתרי ההנצחה שבמחנות ההשמדה בוכנוואלד, טרבלינקה, מיידנק, סוביבור, במחנה הריכוז דכאו, טרזיינשטט, ברגן-בלזן ובלז'ץ.
בשנת 2005 הוזמן על ידי הקהילה היהודית בקלן שבגרמניה, לערוך תפילה בבית הכנסת הגדול במעמד האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר תקופה קצרה לאחר בחירתו. כלי התקשורת דיווחו על התרגשותו של בנדיקטוס שאמר לאדלר "You touched my heart"
אדלר מרבה להופיע בקונצרטים בשלל במות נחשבות ברחבי הארץ והעולם. הוא אף ערך קונצרטים ייחודיים שהוקדשו לניגונים של חצרות חסידות - מודז'יץ וראדומסק. 
הוא מקובל גם במגזר החרדי ובמשך עשרות שנים הוא ערך את תפילת ה"יזכור" במעמדים המרכזיים של סיומי הש"ס שנלמדו במסגרת הדף היומי שם הופיע לצד אדמורי"ם ומנהיגי המגזר.

חיים אישיים

אדלר נשוי לשושנה לבית הלפגוט ולהם חמישה ילדים. בנו הוא הזמר החסידי ישראל (שרוליק) אדלר. החזנים שמחה רוטנברג וישראל רוטנברג הם נכדיו.
אתוס

אתוס (מיוונית: ἦθος, תרגום מילולי: מקום מוכר, הרגל, דמות, תכונה) הוא מונח המשמש לתיאור מכלול האמונות והרעיונות המנחים ומשקפים את התנהלותה של חברה מסוימת, אומה, אידאולוגיה או תרבות, וכן את התנהלות הפרטים המרכיבים את אותה קבוצה. 
אתוס משותף של קבוצה מסוימת יכול להתפתח כתוצאה מאירוע היסטורי שהתרחש במציאות או כפיתוח של עלילה דמיונית. המכנה המשותף לשני מקורות האתוס הללו, הוא האמונה המשותפת לחברי הקבוצה החולקים אותו בהווה, כי הם עצמם מהווים את ממשיכי דרכם של אבותיהם, גיבורי האירוע ההיסטורי, ונוטלים על עצמם מחויבות להמשיך ולפעול בעתיד על פי הדרך שהיתוו משתתפי האירוע המקורי.
אתוס של קבוצת התייחסות כלשהי כולל בתוכו את הרעיונות והערכים היסודיים המשותפים, המחברים בין הפרטים הנכללים באותה קבוצה. האתוס הקבוצתי הוא גורם מניע ומדרבן ראשון במעלה ביצירת לכידות חברתית, אחדות ורוח שיתופית לקידום מוסר ורעיונות ומנהגים הייחודיים לקבוצה. 
אתוס של קבוצה מסוימת יכול להשתנות במשך הזמן כתוצאה מקבלה והפנמה של רעיונות חדשים בתהליך חינוכי טבעי ומתמשך, אך גם כתוצאה מהפעלת כוח ובתהליך של כפייה באמצעים פיזיים או סוציולוגיים.

ביקורת

חוקרת הכתיבה והרטוריקה נדרה ריינולדס (Nedra Reynolds) טוענת כי האתוס, כמו סובייקטיביות פוסט מודרנית, עובר שינויים לאורך הזמן אך משקף את השורשים העמוקים המשותפים בחברה. טענה זו עומדת בניגוד לטענה כי ניתן לזייף או לבצע מניפולציה של האתוס מכיוון שהערכים החברתיים והתרבותיים המשותפים נטבעים בבני האדם מילדותם ואינם ניתנים לשינוי.
החוקר ג'ון אודו (John Oddo) מצביע על העובדה כי אתוס הוא מושג המתהווה מתוך תהליכים חברתיים ולא יכול להיווצר על ידי אדם אחד. יחד עם זאת, בעידן התקשורת ההמונית נעשים ניסיונות ליצירת אתוס על ידי כותבים ועיתונאים המפיצים את משנתם באופן נרחב באמצעות התקשורת המודרנית, אך אינם משקפים את מהותו הקלאסית של המונח.
ג'רג' שפירו

ביוגרפיה

שפירו נולד בשנת 1946 בבודפשט. הוא היה עורך בהוצאת ספרים, מנהל תיאטרון ומרצה באוניברסיטת בודפשט, בה הוא מלמד ספרות עד היום. שפירו חיבר מחזות, ספרי פרוזה, מאמרים, ביקורות ומסות. בשנת 2005 פרסם את ספרו "שבי", העוסק בילד יהודי שגדל ברומא. רומן זה הוכתר כיצירת מופת על ידי מבקרי הספרות בהונגריה ומחוצה לה. ב-1987 ראה אור ספרו "חלמתי לךָ" (Álmodtam neked), שמורכב מכשלושים סיפורים אוטוביוגרפיים קצרים. מאז הוסיף שפירו לכתוב עשרות סיפורים בסדרה זו.
שפירו זכה בפרסים רבים בארצו, וב־2006 זכה בפרס קושוט (Kossuth, על שם לאיוש קושוט; המקבילה ההונגרית לפרס ישראל).
הגאלי

הגאלי (בצרפתית: Le Gaulois) היה יומון צרפתי שנוסד בשנת 1868 על ידי אדמונד טארבה והנרי דה פן. היומון עסק בספרות ובפוליטיקה. לאחר שנקלע לקשיים, העיתון נקנה ביולי 1879 על ידי איל העיתונות ארתור מאיר שהמשיך להוציאו לאור יחד עם שותפיו פול בורג'ה, אלפרד גרוון, אבל הרמן וארנסט דודה. גי דה מופאסאן היה בין כותביו המפורסמים. במהלך פרשת דרייפוס ב-1898 נקט העיתון קו ניצי כנגד דרייפוס והתאושש על חשבונו של קוראי לה פיגארו. מאייר גם פנה לקהל המלוכנים כדי להגדיל את מכירותיו.
העיתון יצא לאור עד 30 במרץ 1929, אז התאחד עם היומון לה פיגארו לאחר למעלה מ-60 שנים.
דממה מדברת

תוכן

הספר הוא אסופת קטעים קצרים המיועדים להגות, לקשב ולמדיטאציה. ספר זה משתמש במילים, שבמהלך הקריאה הופכות למחשבות. אך אלה אינן מחשבות רגילות - המחשבות שחוזרות על עצמן, האנוכיות, "הרועשות, הזועקות לתשומת לב". לכן טוען טולה שזה לא ספר כמו כל הספרים. כי מילים כמובן הופכות למחשבות, שהרי ספר מסוג זה מחויב למילים המבטאות מחשבות, רגשות, רצונות. אך לא מדובר בסתם מחשבות רגילות. מדובר בהתמקדות זו, בעבודה זו של "עוצמת המחשבה" אשר בזכותה מגדיל האדם את יכולותיו להגיע אל השקט הפנימי, הודות לכישוריו ולתרגוליו על-מנת להרגיע את המחשבות, הרגשות והפעולות.
טולה מנחה את הקורא למודעות, כדי לעמוד בצורה מודעת על מחשבותיו, שחוזרות על עצמן, במיוחד האנוכיות, הרועשות, הזועקות לתשומת לב. המחשבות שמפריעות לגוף ולנפש להתארגן כראוי בחיים הארציים.

טולה מתמקד בבחירת מילים מדויקות, ולאחר כל קטע, מבקש מהקורא להגות בקטע, לספוג אותו פנימה, באמצעות הסימן הזה ~. לאחר כל סימן כזה ~ יש להפסיק את הקריאה ולממש את עצותיו. טולה נחשב למורה רוחני של אנשים רבים, במיוחד בזכות ספרו: "כוחו של הרגע הזה", שם התרגול הפילוסופי עולה על הכול. שם היכולת האנושית מתמקדת בריכוז ברגע הזה, עכשיו, לא העבר ולא העתיד. בספר "דממה מדברת" טולה שואב דימויים מהתנ"ך, מתאור אליהו הנביא: "קול דממה דקה", והכוונה לנוכחותה של שתיקה מוחלטת. טולה נותן לקורא כמה אמצעים ותרגילים מעניינים. אחד מהם עולה בשאלתו: "האם הסבל באמת חשוב?" ותשובתו היא: 
כן ולא. אלמלא סבלתם כפי שאתם סובלים, כבני אדם לא היו בכם כל עומק, ענווה או חמלה. לא הייתם קוראים עכשיו ספר זה. הסבל סודק את קליפת האגו, וזו הנקודה שבה הוא ממלא את תפקידו. הסבל נחוץ עד אשר אתם מכירים בכך שהוא איננו נחוץ
— עמ' 120.
המסר העיקרי בספר מדבר על כך שאם אדם יתחבר אל הדממה שבתוכו, יוכל להרגיע ולהשקיט את מחשבותיו ורגשותיו, יגלה שלווה, סיפוק ואפילו בהירות רבה יותר בזכות המודעות. הקורא ילמד גם כיצד להרחיב את הדממה והשקט הפנימיים למרחבים ולמעמקים של הנשמה.
"המחשבות שבספר הזה אינן אומרות הביטו בי", אלא במפורש הרבה פחות אנוכיות, הן אומרות "הביטו מעבר לי", המחשבות נובעות מן הדממה ואל הדממה תשובנה. "דממה זו היא גם השקט הפנימי, היא מהות הקיום האמיתית ביותר של האדם ולכן כל אחד יוכל למצוא אותה כאן, בדממה הפנימית: "הדממה הפנימית היא זו שתושיע את העולם ותשנה אותו".
בית העלמין הממלכתי של טורקיה

הקמה

בית העלמין נחנך ב-30 באוגוסט 1988 בעקבות חוק שהתקבל ב-10 בנובמבר 1981 ולאחר תחרות שאירגן משרד הביטחון הטורקי ב-1982. בחנוכת בית העלמין הועברו אליו גופותיהם של הנשיאים לשעבר ג'מל גירסל וג'וודט סונאי וכן גופותיהם של גיבורי מלחמת העצמאות. לאחר מכן נקברו בו גם הנשיאים פהרי קורוטירק ובולנט אג'וויט. 
בית העלמין ממוקם במרכזו של פארק הזיכרון (anıt-park) ששטחו 536 דונם ומנוהל על ידי משרד הביטחון. בפארק נמצאת "בריכת הים השחור" (Karadeniz Havuzu), שהוקמה ב-1931 בהוראתו של מוסטפא כמאל ושופצה בעת הקמת האתר. בתוך בית העלמין הצמוד לבריכה מצפון נסללה "דרך תולדות הרפובליקה" (Cumhuriyet Tarihi Yolu), ולאורכה ניצבים פסלי שיש המתארים ציוני דרך בתולדות מלחמת העצמאות של המדינה. סמוך לקברים עצמם נמצאת רחבת הטקס (tören alanı) ובה מבנה מתומן ללא קירות המסמל אוהל טורקי מסורתי (yurt) והמכונה "הסמל" (Simge). בבית העלמין נמצא גם מוזיאון קטן ובו מידע אודות ההלוויות שהתקיימו בו.
אלסנדרה אלורס

ביוגרפיה

אלורס נולדה בקייב ובגיל שמונה היגרה למינכן, גרמניה עם הוריה.
ב-2003 זכתה בתחרות מיס גרמניה בעת שהייתה סטודנטית למשחק. בראיון שנערך במהלך התחרות היא נשאלה: "איזה פוליטיקאי היית מעוניינת לפגוש"? ותשובתה הייתה "סדאם חוסיין". במהלך כהונתה היא ביקרה בעיראק, אך לא נפגשה עם הדיקטטור ובעיקר ביקרה במוסדות חברתיים.
בשנה זו ייצגה את גרמניה בתחרויות מיס תבל, מיס אינטרנשיונל ומיס אירופה, שם עלתה לשלב חצי הגמר. בכל התחרויות הבינלאומיות הופיעה תחת השם שבו נולדה, אלכסנדרה וודיאניקובה. לאחר שתפקידה הסתיים, היא דיגמה בניו יורק ובגרמניה, והייתה חתומה על חוזה בסוכנויות "וילהלמינה" ו-IMG Models.
ב-2007 זכתה בתחרות הדוגמנות "טופ מודל גרמניה", ולאחר מכן זכתה במקום הראשון גם בתחרות העולמית "טופ מודל של העולם", שנערכה במצרים.
ב-2009 זכתה בתואר "מיס עולם גרמניה", אך לבסוף לא השתתפה במיס עולם והודחה מהתואר.
שמעון רוזובסקי

ביוגרפיה

נולד בעיירה קאפולי, פלך מינסק שברוסיה הלבנה. למד בישיבת וולוז'ין ולאחר מכן בישיבת סלובודקה. לאחר נישואיו שימש כרבה של קאפולי, עיר מולדתו. בשנת 1919, עם כיבוש העיירה על ידי הבולשביקים, נאלץ לברוח מן המקום, מאחר שהיה ידוע כציוני נלהב.
לאחר פטירת רבה של איישישוק, הרב יוסף זונדל הוטנר, התמנה בנו הרב נפתלי מנחם הוטנר, אך בשנת 1922, בעקבות סכסוך עם ראש הקהל בעיירה, העמיד ראש הקהל מועמד נגדי - את הרב רוזובסקי. במשך זמן ניטש מאבק קשה בין תומכי שני הצדדים, כשרבנים מהעיירות הסמוכות באים לסייע לאחד מהצדדים. בסופו של דבר נקבעה פשרה לפיה ישמש הרב הוטנר כדיין וכמורה הוראה של הקהילה, והרב רוזובסקי ישמש כרב הרשמי בקהילה.
היה עסקן בתנועת המזרחי והשתתף בוועדות וכינוסים רבים מטעם התנועה. היה פעיל למען "הקרנות הלאומיות".
עמד בראש "ועד הפליטים" וסייע רבות לאלפי פליטים שעברו דרך עירו בראשית המלחמה והצילם מסכנת מוות מהמשטרה הקומוניסטית ומשטרת העזר הליטאית.
הרב רוזובסקי שימש ברבנות איישישוק עשרים שנה, עד מותו בשואה, יחד עם אלפי עירו, בה' בתשרי תש"ב.

מאמריו

מאמרים רבים פרי עטו פורסמו בעיתונות הציונית-דתית בפולין ובארץ ישראל. כמו כן פרסם מאמרים בחוברת "אונזער פאנד" שהוצאה על ידי "ועדת הקרן הקיימת" באיישישוק. הכין לדפוס ספר תורני בשם "שבט שמעון" אולם כתב היד אבד.
גוסטב דלמן

גוסטף הרמן דלמן (גרמנית: Gustaf Hermann Dalman;‏ 9 ביוני 1855 - 19 באוגוסט 1941) היה בין השנים 1902 ל-1917 המנהל הראשון של "המכון הגרמני האוונגלי למחקר עתיקות ארץ הקודש בירושלים" (בגרמנית: Deutsches Evangelisches Institut für Altertumswissenschaft des heiligen Landes) וחוקר מובהק של התנ"ך, התלמוד, והשפות השמיות - עברית, ארמית וערבית.

חייו

דלמן נולד בגרמניה, לאב גרמני ולאם שוודית. הוא אימץ את שם המשפחה של אמו (שם המשפחה של אביו היה "מרקס"), והיה בקשר אמיץ עם משפחתו השוודית. את ספרו "דקדוק הלשון הארמית היהודית" הקדיש למלך שוודיה אוסקר השני (נכדו של ברנדוט).
חיבורו המפורסם ביותר הוא "דקדוק הלשון הארמית היהודית" (מהדורה שנייה 1905). בנוסף על מחקריו בתחום ההיסטוריה, הארכאולוגיה והלשון של ארץ ישראל וסביבותיה, הוא התעניין בנופים, בחי ובצומח של הארץ, והשאיר אוסף צילומים נדיר של הארץ (הנגיש מאתר המכון הנקרא עכשיו על שמו – מכון גוסטאב דלמאן). בשנים שחי בירושלים קיים יחסים הדוקים עם משכילי ירושלים, ובמיוחד מסתמך על הידע שלו "הזואולוג העברי הראשון" ישראל אהרוני, המזכיר אותו רבות בזכרונותיו ונעזר בו בזיהוי בעלי חיים בשמם העברי. לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה חזר דלמן לגרמניה, ושימש פרופסור לשפות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1925 פרסם (בגרמניה) את הספר "מאה צילומי אוויר של ארץ ישראל" המבוסס על צילומי אוויר של הצבא הגרמני. ב-1937 הוציא לאור סידרה של 7 ספרים בשם "מלאכות ומנהגים בארץ ישראל" (Arbeit und Sitte in Palästina).
דלמן היה יוצא דופן בזמנו מבין חוקרי הקדם הנוצרים, בכך שלא הגביל את מקורות הידע שלו לתנ"ך ולברית החדשה, אלא שלט בכל אוצר הספרות היהודית, בשני התלמודים, הבבלי והירושלמי, ובמקורות אחרים, מה שעורר עליו לא אחת ביקורת של עמיתיו, שהסתייגו מההסתמכות הרבה שלו על מקורות יהודיים כל כך מובהקים. לפי עדותו של אהרוני, הבין דלמן גם את העברית המדוברת החיה בת הזמן.
דלמן הונצח ברחוב שנקרא על שמו בשיח' ג'ראח בירושלים.
לוק מקפרליין

ביוגרפיה

מקפרליין נולד בשם תומאס לוק מקפארלן בלונדון, אונטריו, קנדה לתומאס (נפטר) ופני, אחות בבית חולים. יש לו אחות תאומה בשם רות' ואחות גדולה בשם רבקה.
לאחר סיום לימודיו במכללה, מקפרליין למד דרמה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, בו הוא כיכב בהפקות כגון "רומיאו ויוליה", "ריצ'רד השלישי", "The School of Night"‏, "Blue Window"‏, "The Grapes of Wrath"‏ ו"As You Like It". ב-2003 הוא סיים את לימודיו בבית ספר זה. 
מקפרליין היה אחד מארבעת השחקנים הראשיים בהצגה "Juvenilia" שהציגה בין ה-14 בנובמבר-11 בדצמבר 2003. ב-2004, הוא שיחק את התפקיד הראשי במחזה "Where Do We Live". הוא הופיע לצד ג'יל קלייבורג בהפקה שהציגה באוף ברודוויי "The Busy World is Hushed" בקיץ 2006. 
מתפקידיו בטלוויזיה, תפקידו הידוע ביותר הוא בתור סקוטי וונדל בסדרה של ABC "אחים ואחיות". בסדרה הוא משחק את בעלו של קווין ווקר (מת'יו ריס), אחד מה"אחים" בסדרה. 
הוא שיחק את פרנק "דים" דאמפי בסדרת הטלוויזיה של רשת FX Networks "אי שם". בנוסף, הוא שיחק לצד סינת'יה ניקסון בסדרה של רוברט אלטמן "Tanner on Tanner". 
עבודתו האחרונה בטלוויזיה הייתה במיני-סדרה "Iron Road", שצולמה שבועיים בקולומביה הבריטית וחמישה שבועות בסין בין אפריל ליוני 2007. הסדרה הציגה בכמה תיאטראות בקנדה וברשת CBS האמריקאית. 
מקפרליין היה סולן הלהקה "Fellow Nameless", שהחלה לפעול כשהיה בכיתה ח'. ללהקה יצא אלבום אחד. 
ב-15 באפריל 2008 יצא מקפרליין מהארון כהומו בראיון לעיתון "The Globe and Mail".